ČTYŘI

POSLEDNÍ

VĚCI

PAUL HOFFMAN

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Pavel Medek

THE LAST FOUR THINGS

Copyright © Paul Hoffman, 2011

First published in the United Kingdom by Penguin Books, Ltd, 2011

The moral rights of the author have been asserted.

Jacket design © Peter Bergting

Translation © Pavel Medek, 2011

ISBN 978-80-242-3076-4

Věnováno Richardu Gollnerovi

Svěřte mi tucet zdravých a správně vyvinutých novorozenců,

dejte mi vlastní konkrétní svět, v němž je vychovám,

a mohu vám zaručit, že z kteréhokoli náhodně vybraného

udělám odborníka v jakémkoli zvoleném oboru –

lékaře, právníka, umělce, obchodníka,

ano, dokonce i žebráka nebo zloděje –

bez ohledu na jeho vlohy, záliby, sklony schopnosti,

dispozice a rasovou příslušnost jeho předků.

J. B. Watson, Psychologies of 1925

Bojoval jsem jako anděl.

Wilfred Owen

Obsah

Prolog……………….………7

1…………………….……….9

2…………………….……….33

3…………………….……….34

4…………………….……….39

5…………………….……….61

6……………………………..90

7…………………...………..103

8…………………………….107

9……………………………..137

10……………………………157

11…………………...……….161

12……………………………170

13……………………………178

14……………………………181

15……………………………185

16……………………………191

17……………………………248

18……………………………264

19……………………………269

20……………………………281

21……………………………288

22……………………………316

23……………………………327

24……………………………344

25……………………………351

26……………………………354

27……………………………359

28……………………………363

29……………………………375

30……………………………384

31……………………………406

Prolog

P

ředstavte si následující scénu. Mladý zabiják, vlastně ještě chlapec, leží pečlivě ukrytý v houští zelenočerných sítin, hojně lemujících břehy řeky Vallombrosy. Čeká už dlouho, je ale svým způsobem trpělivý a to, na co čeká, je pro něj možná drahocennější než život. Na zemi vedle něj leží luk z tisového dřeva a šípy s hroty z černé venkovské oceli, které prorazí i tu nejdražší zbroj, jsou-li vystřeleny z dostatečné blízkosti. Ne že by to dnes mladík potřeboval, nečíhá totiž na žádného ničemu, který by si zasloužil smrt, ale jen na vodního ptáka. Denní světlo sílí a v lese plném havranů se objevuje letící labuť; ptáci si hlasitým krákáním stěžují na její krásu, když dopadá na vodu jako štětec v malířově ruce na plátno, přímým a osobitě nádherným pohybem. Plave s veškerou elegancí, jíž jsou příslušnice jejího druhu proslavené, ačkoli v tak nehybném kouřovém oparu na tak špinavě šedivé vodě jste určitě stejně graciézní pohyb ještě nikdy neviděli.

Pak stejným vzduchem, jemuž labuť svou přítomností dodává tak požehnanou krásu, prolétne šíp ostrý jako nenávist a přinejmenším o metr ji mine. A labuť vzlétá, síla plovacích blan a ladná elegance zvedají její bílé tělo do vzduchu a odnášejí je do bezpečí. Mladík teď stojí a sleduje, jak mu kořist uniká.

„Příště tě dostanu, ty zrádná mrcho!“ volá za ní a odhazuje luk, jedinou ze všech smrtících zbraní (nůž, meč, lokty, zuby), kterou se nikdy nenaučil dokonale ovládat, a přitom jedinou, která mu dává naději, že jí uzdraví své zlomené srdce. Ani ta mu však nepomáhá. Je to sice jenom sen, jenže ani ve snu není schopen z dvaceti metrů trefit vrata stodoly. Probouzí se a půl hodiny tráví v zachmuřeném zadumání. Skutečný život chodí kolem všeho schopných zoufalců po špičkách, ale v nočních můrách se i těm nejhroznějším postrachům – a Thomas Cale k nim nepochybně patří – může osud beztrestně vysmívat. Pak zase usíná, aby opět snil o podzimním listí padajícím do bystřin Vallombrosy a o velkých bílých křídlech vířících převalující se kotouče časné ranní mlhy.

1

Ó

da na Thomase Cala, Anděla smrti, je druhou nejhorší básní, která kdy vzešla z dílny Úřadu pro šíření víry Oběšeného vykupitele. Zmíněná instituce se v následných letech tak proslavila obratností při fabulaci absolutně nepravdivých historek ve prospěch vykupitelů, že se v obecné řeči zcela běžně zabydlel obrat „lhát jako mnich“.

Kniha čtyřicátá sedmá

Pře

Probuď se! Svítání v této ranní chvíli

odhaluje levou ruku Boží síly.

Mocnou vládne paží a Thomas Cale sluje,

jako Anděl Boží nikdy nechybuje.

Po stopách zrádných papežových nepřátel se pustil,

proto se ze Svatyně potají po provaze spustil.

Papeže ochránit ze všeho nejvíc si přál,

jen proto na útěk z klidu Svatyně si hrál,

na to, že Boskovi, mentorovi svému navždy sbohem dal,

zatím však jako štít mezi papežem a smrtí stál.

Ve městě Memphisu, v té Sodomě zvrhlosti a pýchy,

zachránil princeznu, ledovou pannu obtěžkanou hříchy.

Smyšlenkami a chtíčem snaží se dívka zničit jeho duši,

jen co ji odmítne, už vrahové na dveře mu buší.

Dlouho její otec papeži úklady strojil

a proti vykupitelům armádu k boji zbrojil,

pak mu však v přeslavné bitvě na Silbury Hillu

Cale s Princepsem a Boskem předvedli svoji sílu.

Memphiskou říši toho dne zničili a porazili,

pak Bosco s Calem zas do dalšího boje vyrazili.

Kacířské antagonisty vydali se zabíjet.

Za papeže a vykupitele modleme se hned!

Obecně uznávaná zkušenost nám říká, že skutečné události přecházejí do historie a jsou přetvářeny podjatostí osob, které je zaznamenávají. Historie se pak pomalu mění v legendu, v níž se všechna fakta rozplývají navzdory zájmům tou dobou už spousty vypravěčů, kteří si navzájem protiřečí. Nakonec, možná po tisíci letech, se pak všechny dobré i špatné záměry, všechna fakta a všechny lži spojí a splynou v jediný univerzálně pravděpodobný mýtus, v němž cokoli může být pravdivé a cokoli vymyšlené. Už na tom navíc tak ani onak nezáleží. Pravda je ovšem taková, že mnohé události se odklánějí od skutečnosti téměř bezprostředně poté, co k nim dojde, a mění se ve velkou mlhu mýtu málem ještě dřív, než nad scénou, na níž se odehrály, zapadne slunce. Výše uvedená kostrbatá rýmovačka byla například sepsána sotva dva měsíce po událostech, jimž se tak neumělým způsobem snaží zajistit nesmrtelnost. Proberme si ten žvást verš po verši.

Thomas Cale byl do pochmurné svatyně Oběšeného vykupitele přiveden ve věku tří nebo čtyř let (přesně to nikdo nevěděl a nikomu na tom nezáleželo). Hned po příchodu si malého hošíka vybral jako objekt svého zvláštního zájmu jeden z kněží tohoto neohrozivějšího ze všech náboženství, vykupitel Bosco, o němž se báseň třikrát zmiňuje mezi jiným i proto, že to byl právě on, kdo dal podnět k jejímu sepsání. Bylo by omylem domnívat se, že k jejímu vzniku vedlo něco tak prostého, jako je lidská marnivost či ambicióznost.

Vykupitelé byli nechvalně známí nejen svým nelítostným názorem na hříšnou povahu lidstva, ale ještě víc svou ochotou prosazovat tento názor vojenskými výboji, které vedli jejich vlastní knězi, v převážné většině vychovaní spíše k boji než ke kázání. Nejinteligentnější a nejzbožnější z nich (dělicí čára mezi těmito dvěma atributy byla u vykupitelů mlhavější než v kterékoli jiné společnosti) zodpovídali za rozšíření řádných názorů a správu záležitostí víry na všech četných dobytých a konvertovaných územích. Ostatní byli určeni pro militantní ozbrojené křídlo jediné pravé víry; byli vychováváni a často i umírali (ti šťastnější, jak tvrdil ironický žert) v četných nábožensky vedených kasárnách, z nichž největší byla svatyně. A právě ve svatyni si Bosco Cala vybral za svého osobního akolytu – přičemž jen nelidsky odolné dítě mohlo alespoň doufat, že protekci tohoto druhu přežije. Ve čtrnácti (nebo patnácti) letech byl z Cala chladně vypočítavý tvor, jakého byste si rozhodně nepřáli potkat v temné uličce ani kdekoli jinde. Při životě ho zjevně udržovaly jen dvě věci: totální nenávist vůči Boskovi a lhostejnost vůči všem ostatním. Calova celkově smolná existence se však měla obrátit ještě k horšímu, když v nesprávnou chvíli otevřel nesprávné dveře a našel lorda dohlížitele, vykupitele Picarba, jak pitvá jakousi dívku, která byla sice na prahu smrti, ale dosud žila, a s další se chystá učinit totéž. Před soucitem a hrůzou dal přednost pudu sebezáchovy, tiše zase dveře zavřel a odešel. V okamžiku šílenství, kterého podle vlastních slov nikdy nepřestal litovat, ho však výraz v očích mladé ženy, jež měla být tak krutě vykuchána, přiměl, aby se vrátil a v následné potyčce zabil muže možná desátého v nástupnické řadě na funkci samotného papeže. Z toho, co jste se už o vykupitelích dozvěděli, je vám jistě jasné, s jakým osudem mohl počítat: nepochybně s koncem plným bolestného ječení.

Kdyby bylo možné ze svatyně snadno utéct, byl by Cale uprchl už dávno. Ačkoli nakonec k útěku skutečně použil provaz, jak uvádí blábol zvaný Óda na Thomase Cala, žádný tajný plán na papežovu vraždu neexistoval – jde jen o další Boskův výmysl sloužící k zamaskování skutečnosti, že mu uprchl právě akolyta, kterého chtěl z obzvlášť dobrého důvodu získat zpět, přičemž tento důvod neměl vůbec nic společného s tím, čeho chtěl svým bizarním a odporným počínáním docílit Picarbo. Báseň se navíc nezmiňuje o tom, že Cala doprovázeli tři další uprchlíci: zachráněná dívka, Váhavý Henri, jediný další mladík ve svatyni, kterého Cale alespoň částečně toleroval, a Kleist, který se na něj stejně jako všichni zbývající obyvatelé svatyně díval s podezřením a nelibostí.

Vrozená inteligence podpořená dlouhým výcvikem sice Ca-lovi umožnila vyhnout se vykupitelům, kteří se je snažili dostihnout a přivést zpět, jeho obvyklá smůla však vedla k tomu, že všichni čtyři narazili na hlídku materazziovské kavalerie z velkého města Memphisu, sídla bohatšího a pestřejšího než jakákoli Paříž, Babylon či Sodoma – jde tedy o další z mála skutečností zmiňovaných v Ódě, které jsou alespoň částečně pravdivé. V Memphisu čtveřice upoutala pozornost velkého kancléře Viponda i jeho nespolehlivého nevlastního bratra IdrisPukkeho, který z důvodů nejasných všem včetně jeho samotného našel v Calovi zalíbení a ukázal mu něco, s čím dosud nikdy neměl sebemenší zkušenost: trochu laskavosti.

Bývalo by však třeba mnohem víc než malá ukázka slušnosti, aby si někdo Cala zcela získal; svým podezřívavým a nepřátelským chováním začal brzy vzbuzovat nenávist prakticky v každém, koho potkal, od chlouby celého klanu Materazziů, mladého Conna, až po překrásnou Arbell Materazziovou. Tato dívka, přezdívaná obvykle Labutí šíje (není to náhoda, že ve vražedném snu, jímž náš příběh začíná, figuruje jako objekt Calovy nenávisti právě labuť), byla dcerou muže vládnoucího materazziovskému impériu tak obrovskému, že nad ním nikdy nezapadalo slunce. Bosco však měl s Calovou nepřátelskou povahou velké plány a nehodlal dovolit, aby ji Cale promarnil v místech, kde ho pravděpodobně mohla jedině připravit o život. Není samozřejmě žádným překvapením, že navzdory odporu, který k němu cítila, se mladík jako Cale do nepřístupné krasavice, jakou byla Arbell Materazziová, nemohl nezamilovat. Arbell se na něj nepřestala dívat jako na brutálního divocha ani poté, či možná obzvlášť poté, co jí zachránil život aktem nemilosrdně smrtícího násilí (který jeho nepřátelé později zlehčovali jako pouhý projev hulvátského chvastounství). Pravdivost Kleistových stížností, že kdekoli se Cale objeví, následuje zanedlouho něčí pohřeb, si uvědomovalo stále více lidí, zejména pak Idris-Pukke, který byl očitým svědkem Arbelliny vražedně chladnokrevné záchrany. Směsice neznámého a zvláštního může být nicméně pro mladého člověka opojným nápojem, díky čemuž se v Ódě objevuje zmínka o tom, že se půvabná Arbell pokusila Cala svést. Ve skutečnosti ovšem nešlo o žádné svádění, alespoň pokud je pojmem svádění míněno přesvědčování někoho zdráhavého, a Calova ústa v žádném okamžiku neřekla „Ne!“ ani nic podobného. A Arbell si rozhodně u nikoho neobjednala jeho vraždu – ani by to nemusela dělat, jak v žertu prohlásil Kleist, když si později báseň také přečetl, protože spousta lidí byla ochotná Cala zabít z vlastní vůle a zadarmo.

Stejně nepravdivé je tvrzení, že Arbellin otec kdy choval sebemenší úmysly napadnout vykupitele. Jeho zcela fiktivní agresi si vymyslel Bosco za jediným účelem. Potřeboval získat záminku, jíž by nadřízené přiměl k rozpoutání války, jejímž skutečným cílem bylo jen jedno: zajistit Calův návrat do svatyně. Působením zákona nezamýšlených důsledků se stalo, že se Boskova chorobami zoufale zdecimovaná armáda pod velením vykupitele Princepse ocitla u Silbury Hillu, kde ji do pasti zahnala desetinásobně početnější armáda Materazziů. Cale (který z důvodů příliš komplikovaných, než aby zde mohly být vysvětleny, vypracoval plán útoku pro obě armády) přihlížel následné bitvě a zděšeně sledoval, jak souhra smůly, zmatku, bahna, pošetilosti a nedostatečné znalosti davového chování vedla k jednomu z nejletálnějších zvratů válečného štěstí v dějinách válečnictví.

Bosco se tak k vlastnímu úžasu ocitl v postavení pokořitele Memphisu a dostalo se mu všeho, co mu svět mohl nabídnout, kromě toho, co doopravdy chtěl: Thomase Cala. Bosco se však už dávno nenápadně podílel na tom nejošklivějším, co se v Memphisu dalo najít, na aktivitách děsivého manipulátora, podnikatele a pasáka Zaječího kotěte. Kotě věděl, že Calovo abnormálně nezkušené srdce patří krásné Arbell, a časem také zjistil, že plameny vášně, jíž Arbell k tomuto nanejvýš zvláštnímu mladíkovi hořela, už začínají pohasínat – jak žertem prohlásil, byl to neobvyklý plod pro takovou skleníkovou květinku. To vše vyhovovalo Boskovi, jehož muži Arbell zajali. Ihned po příjezdu do Memphisu uplatnil svou znalost lidské povahy – příliš dokonalou pro krásnou mladou princeznu, byť jakkoli inteligentní – a přesvědčivě pohrozil, že srovná město se zemí, nevzdá-li se Arbell své lásky; zároveň ji ujistil, mimochodem naprosto upřímně, že ani v nejmenším nemá v úmyslu Calovi ublížit. Arbell tedy Cala zradila, pokud se to dá nazvat zradou, co tomu ovšem říkalo její svědomí, to lze jen stěží hádat. Tak se stalo, že se Cale vzdal za dodatečný příslib, že budou propuštěni Váhavý Henri s Kleistem, a následně zjistil, že ho do rukou muže, kterého nade vše nenávidí, vydala žena, kterou nade vše miluje. A tím se dostáváme k poslední z lživých slok Ódy na Thomase Cala. Náš hrdina odjíždí do divočiny se dvěma velkými zanícenými vředy nenávisti v srdci: jedním způsobeným ženou, již kdysi miloval, a druhým mužem, od něhož se o sobě právě dozvěděl další věc, která mu v hlavě vyvolala obrovský zmatek – a neměla přitom téměř nic společného s antagonistickými kacíři a vůbec nic s modlitbami za papeže. Bosco mu poradil, aby se přestal litovat, protože vůbec není člověkem, alespoň ne takovým, kterého je možno buď milovat nebo zradit, ale – jak nás Óda ujišťovala od samého začátku – ničím jiným než andělem smrti. A že je nyní na čase vážně se věnovat božímu dílu.

Vše, co následuje od dalšího odstavce, je pravda.

Na světě existují vyšší vrcholy, než je Tygří hora, vrcholy, jejichž zdolání je mnohem nebezpečnější, vrcholy, jejichž závratné výšiny a hrozivé propasti svou nenávistí ke všemu živému vzbuzují v duši děs. Žádný však není impozantnější, žádný nemá takovou schopnost povznést ducha a vyvolat úžas svou osamělou nádherou. Její obrovská kuželovitá silueta se zvedá z plání kolem Temže, které ji obklopují téměř ze všech stran a táhnou se nepřerušené do dáli, takže se ze vzdálenosti padesáti mil zdá, že je její majestátní symetrie lidským dílem. Nikdy však nežil člověk, ani mezi těmi nejsamolibějšími vládci, žádný Achnatón ani Ozymandias, který by tak gigantickou stavbu dokázal vybudovat. Z větší blízkosti pak zřetelně vystupuje její nelidská obrovitost – je stotisíckrát mohutnější než velká Lincolnova pyramida. Není těžké pochopit, proč ji tolik různých náboženství považuje za jediné místo na světě, z něhož je Bůh ochoten mluvit přímo k lidstvu. Právě na vrcholku Tygří hory dostal Mojžíš kamenné desky, do nichž bylo vytesáno šest set třináct přikázání. Právě tady Jiřtách Gileádský výměnou za vítězství nad Amónovci – byť je třeba přiznat, že s velkým zdráháním – podřízl hrdlo své jediné dceři na oltáři, na němž slíbil obětovat Pánu prvního živého tvora, který ho uvítá po návratu domů. Šla s ním ochotně a nebohý Jiftách do poslední chvíle doufal v udělení shovívavé milosti – v hlas, v andělského posla, v přísné, avšak milosrdné ujištění, že šlo pouze o zkoušku jeho víry.

Jiftách se však z Tygří hory vrátil sám. Právě tady, na Velkém výčnělku pod linií sněhu, sám ďábel na popud Páně ukázal Oběšenému vykupiteli celý svět ležící pod ním a nabídl mu ho.

Montagnardové, kmen, který žádnému náboženství ve svém životě příliš důležité místo nevyhradil a který Tygří horu přibližně osmdesát let ovládal, jí naproti tomu dal přezdívku Velké varle. O důvodech, proč ji takto překřtil, začal Cale uvažovat právě teď, když spolu s lordem vojevůdcem Boskem a třicetičlenným strážním oddílem stoupal po spodní části jejího svahu.

Říci, že měl Cale mizernou náladu, by bylo hrubým podceněním jeho rozpoložení. V žádném jazyce, jímž kdy lidé mluvili, neexistují slova, která by vystihovala bouřlivou vřavu v jeho srdci, nenávist, jakou v něm vzbuzovala představa návratu do svatyně, a trpkou zášť vyvolanou zradou Arbell Materazziové, známou mezi všemi pod přízviskem Labutí šíje, o jejíž kráse a eleganci už proto není třeba nic dodávat – nic o pružnosti jejích dlouhých nohou, o úchvatné nádheře jejího útlého pasu, o křivce jejích ňader (nebyla to hrdá ňadra, byla to ňadra samolibě arogantní). Byla to labuť v lidské podobě. Cale si v duchu donekonečna představoval, jak by téhle labuti zakroutil krkem, pak ji zázračně vzkřísil z mrtvých a vraždil ji znovu a znovu – napodruhé prudkým zlomením vazu, pak pomalým udušením a poté třeba vyříznutím a spálením jejího srdce, následovaným ještě rozhrabáním popele, aby si byl její smrtí dvojnásob jistý.

Za dva týdny, které uplynuly od jejich odjezdu z Memphi-su, ani jedinkrát nepromluvil, dokonce se ani nezeptal, proč uprostřed Strupatiny změnili směr a vydali se pryč od svatyně. Bosco po zvážení všech pro a proti usoudil, že bude lepší, když svého bývalého akolytu nechá, aby se smažil ve vlastní šťávě. Podcenil však Calovu schopnost němého vzteku a nakonec se rozhodl mlčení přerušit.

„Jedeme k Tygří hoře,“ oznámil klidným a dokonce laskavým tónem. „Musím ti tam něco ukázat.“

Někdo by se možná domníval, že člověk, jehož srdce je zaneprázdněno tak obrovskou nenávistí vůči jedné osobě, nebude mít dost sil, aby stejně intenzivně nenáviděl ještě někoho jiného. V jistém smyslu tomu tak bylo, jenže co se týkalo nenávisti, měl Cale srdce z podivuhodně pevného materiálu s obrovskou kapacitou: zášť, již cítil k Boskovi, pouze přesunul kousek dál od středu ohně, někam do popele na okraji plamenů, aby nevychladla a později ji mohl znovu rozpálit. Přes momentální absolutní zaujetí nenávistí se ovšem neubránil údivu nad tím, jak zásadně se Boskův přístup k němu změnil. Od doby, kdy byl ještě maličkým chlapcem, s ním Bosco zacházel jako s lodí v bouři – neúprosně, nemilosrdně a krutě ho hnal kupředu, nikdy neubral, nikdy ho nenechal na chvíli spočinout. Den po dni, rok po roce mu sdíral kůži z těla, učil a trestal, trestal a učil, až se zdálo, jako by mezi učením a tresty nebyl žádný rozdíl. Teď z něj sálala jen zdrženlivost, obrovská povolnost, téměř něco jako něha. Co to mělo znamenat? Na tuto otázku Cale nenacházel odpověď, dokonce ani když sebral dostatek energie, aby v duchu přestal vraždit Arbell Materazziovou (ubíjet ji holí, lámat ji kolem, topit ji za potlesku přihlížejících ve vysokohorském jezírku).

Navzdory ohlušujícímu bušení kladiv v Calově duši si však něco v jeho nitru všímalo okolní krajiny, jíž se ubírali, což vedlo k momentu pochopení, byť ne tak docela pobavení – na to byl ponořen v příliš temných hlubinách. Už mu bylo jasné, proč hora dostala přezdívku Velké varle. Při pohledu zblízka hladké linie pozorované ze vzdálenosti třiceti mil zmizely a nahradil je terén rozrytý hlubokými brázdami neustále směřujícími dolů směrem, jímž je vykotlala voda, často ale také do strany a příčně, stáčejícími se do oblouku a někdy dokonce úplně do protisměru v místech, kde byla skála nejtvrdší. V takové blízkosti si nápadně připadal jako ta nejmenší bleška pokoušející se přelézt koule toho největšího z obrů.

Navzdory tomu, že horský svah nebyl nijak zvlášť srázný, by pohyb v tomto téměř nepřehledném labyrintu byl neobyčejně obtížný nebýt pomoci, již jim poskytovala úzká silnička vybudovaná Montagnardy. Klikatila se přes hřbety a četné kamením zasypané malé, ale nekonečně se kroutící strže a rokle. Silničku nepostavili jako úmyslné znesvěcení posvátného místa, umožňovala přístup k solným ložiskům, jimiž byla úbočí hory mramorovaná v polovině své výšky. Za osmdesát let, kdy drželi nejposvátnější místo vykupitelů ve své moci, provrtali Montag-nardové horu rozlehlou sítí tunelů. Ať šlo o znesvěcení úmyslné nebo neúmyslné, když se vykupitelé po oslabení vleklými náboženskými občanskými válkami znovu stali silnou mocností, splatili jejich rouhačství tím, že kmen Montagnardů vyhubili do posledního muže, ženy a dítěte.

Nad tímto úsekem Velkého varlete se začal svah zvedat příkřeji, ne ale o mnoho. Tygří hora byla sice vysoká, její zdolání však nebylo nijak zvlášť těžké. Zdejší pravidelnější terén byl však posetý četnými malými otvory, zvětralými přístupovými chodbami k solným ložiskům ležícím deset až třicet metrů pod povrchem. Přes mizernou náladu a vytrvalé mlčení se Cale prostě neubránil tomu, aby na něj neobvykle zajímavý charakter této posvátné krajiny nezapůsobil. Nebyly v ní sice hluboké rozsedli-ny ani nebezpečné útesy, stoupání však nevyhnutelně bylo čím dál obtížnější, takže byli brzo nuceni sesednout a vést koně po kostrbatějších a nepohodlnějších stezkách. Konečně došli k úzké soutěsce se sráznými skalnatými stěnami po obou stranách.

Ačkoli bylo ještě časné odpoledne, nařídil Bosco svým mužům, aby se utábořili, pak se otočil ke Calovi a podruhé promluvil přímo na něj.

„Zůstanou tady, my ale půjdeme dál. Musím ti něco ukázat. Také bychom si měli vyjasnit jednu věc. Jediná zpáteční cesta z této části hory vede touhle soutěskou. Kdyby tě náhodou napadlo, že se pokusíš sestoupit zpátky dolů sám, víš, co se stane.“

Po tomto jemně vyřčeném varování vyrazil soutěskou vzhůru a Cale ho následoval. Stoupali třicet minut a Cale se celou dobu držel asi deset metrů za svým někdejším pánem a vládcem, až dospěli na římsu o šířce přibližně sedmi metrů. Na jedné její straně stál jednoduchý, ale nádherně provedený kamenný oltář.

„Tohle je místo, na němž Jiftách dostál přísaze dané Bohu a obětoval svoji jedinou dceru.“ Boskův hlas byl zvláštní, nezněla v něm absolutně žádná posvátná úcta.

„A předpokládám,“ odpověděl Cale, „že tu skvrnu támhle po straně mám považovat za její krev. To tedy musela mít v žilách opravdu trvanlivou šťávu, když je ji vidět ještě tisíc let poté, co ji tady na horském úbočí prolila.“

„Když si to Bůh přeje, je možné všechno.“ Dlouhou chvíli si hleděli do očí. „Nikdo neví, kde přesně ji zabil. Ten oltář tady byl vybudován pro věřící – vždy o Zlém pátku jich několik dostane povolení vyjít sem nahoru a následujícího dne přijde malíř a skvrnu obnoví, aby měla do dalšího roku čas opršet a zestárnout.“

„Takže to není pravda.“

„Co je pravda?“ odpověděl Bosco otázkou a nečekal na odpověď.

Po dalších dvou hodinách byli jen asi pět set metrů pod linií sněhu a zbýval jim poslední výstup do míst, kde si mohli promluvit se samotným Bohem. Právě v tom okamžiku však Bosco odbočil stranou a kráčel po úbočí hory rovnoběžně se sněhem. Přestože už nestoupali, chůze v řídkém vzduchu byla tady nahoře namáhavější. Cala rozbolela hlava. Šel za Boskem, který obcházel malý útes, takže se mu na chviličku ztratil z očí, a když ho znovu dostihl, málem ho porazil. Lord vojevůdce se zastavil a nesmírně soustředěně hleděl na plochou skálu vyčnívající z horského srázu jako první úsek rozestavěného mostu.

„Tohle je Velký výčnělek, kde Satan uvedl v pokušení Oběšeného vykupitele, když mu nabídl nadvládu nad celým světem.“

Otočil se a pohlédl na Cala. „Chci, abys na něj vyšel se mnou,“ ukázal na okraj skály. „Až po vás.“

Bosco se usmál. „Svěřuji život do tvých rukou právě tak, jako ty do mých.“

„Ne tak docela,“ poznamenal Cale, „vezme-li se v úvahu, že dole pod námi čeká třicet rozezlených vykupitelů.“

„To je pravda. Myslíš ale, že bych vynaložil takovou námahu jen na to, abych se tě pokusil shodit ze skály?“

„O vás si už radši nemyslím vůbec nic.“

Kdyby se na něj Cale takovým způsobem odvážil promluvit v minulosti, byl by ho Bosco potrestal surovým výpraskem. A Cale by se byl nechal zbít. Při tomto pomyšlení si alespoň částečně uvědomil, ačkoli by to sám nedokázal slovy přesně vyjádřit, jak obrovskou změnou oba za pouhých několik měsíců prošli.

„A když odmítnu?“

„Nemůžu tě přinutit a ani to nebudu zkoušet.“

„Ale necháte mě zabít.“

„Upřímně řečeno – nenechám. Ať mě ale jakkoli nenávidíš – a to je něco, co mě velice bolí –, musíš si teď už přece sám uvědomovat, že my dva jsme k sobě připoutáni nezpřetrhatelnými řetězy. Pokud se nemýlím, to je výraz, který jsi použil ve vztahu k Arbell Materazziové, když jsme odjížděli z Memphisu.“

Možná si Bosco uvědomoval, jak málo schází k tomu, aby mu Cale zlámal vaz. Pokud ano, nedal to nijak najevo. Přesto v jeho slovech zněla úzkost, pro Cala naprosto nepochopitelná, úzkost člověka, který si z celého srdce přeje, aby mu ten druhý věřil a pochopil ho, obává se ale, že se tak nestane. „Navíc,“ dodal Bosco, „ti musím něco říct o tvých rodičích.“ S těmito slovy sešel dolů na drsnou žulovou desku Velkého výčnělku. Cale ho chvíli sledoval, ohromený tím, co právě slyšel, přesně jak bylo Boskovým záměrem. Není snadné představit si pocity někoho, jako byl Cale, pro koho je představa rodičů stejně abstraktní, jako je představa moře pro člověka žijícího celý život ve vnitrozemí. Co ten by asi pocítil v okamžiku, kdy by se dozvěděl, že je oceán hned za příštím kopcem? Cale na výčnělek vyšel mnohem opatrnějším krokem než Bosco – nebál se výšek, ale také je právě nemiloval. Navíc mu výčnělek, když na něj vstupoval, připadal podstatně křehčí, než když stál kus od něj. Došel k Boskovi, jeho někdejší pán a vládce ustoupil stranou stejně bezstarostně, jako by stál uprostřed cvičiště ve svatyni, a gestem mu naznačil, že se k němu má připojit a stoupnout si na okraj, kde ho jen pár centimetrů dělilo od strašlivého bezedného pádu dolů.

Když se Cale rozhlédl po světě před sebou, zmocnil se ho pocit, že ho něco drží uprostřed samotné oblohy. S bušícím srdcem a užaslýma očima viděl na míle daleko až do míst, kde se nezměrná modrá obloha nad ním a žlutá země pod ním stáčely k sobě a setkávaly se v oblouku mihotavého purpurového oparu. Připadalo mu, že se dívá na celý svět a ne jen na jeho výseč o délce možná padesáti mil. Bosco několik minut nic neříkal a nechával ten obrovitý prostor do Cala bušit. Nakonec se k němu mladík otočil.

„Tak co?“

„Nejdřív k tvým rodičům. Donesly se ke mně fámy…“ na okamžik se odmlčel, „fámy, které se objevily v Memphisu krátce poté, co jsi zamordoval Solomona Solomona.“

„Dostal jen to, co si zasloužil, což je víc, než se dá říct o těch mužích, které jste mě přinutil zabíjet vy.“ Ze všech četných nepříjemných vzpomínek, jež spolu sdíleli, byla tahle nejhorší. Bosco byl stoprocentně přesvědčen, že je Calovo vražedné nadání darem božím, a vůbec ho proto nenapadlo, že postaví-li ho proti půltuctu zkušených, byť cti zbavených vojáků a donutí ho zabít je, může to pro dvanáctiletého (nebo třináctiletého) chlapce, ať jakkoli obratného či otrlého, být hluboce traumatickým zážitkem.

„Měl jsem srdce až v krku v každé vteřině, kdy jsem se bál, že ti hrozí nebezpečí.“ Vlastně to do jisté míry byla jen zdánlivá lež. Zpočátku byl těmi vražednými důkazy chlapcova zabijác-kého nadání nadšen. Tak úžasné schopnosti mohlo vysvětlovat pouze boží požehnání. Po šesté smrti si však Bosco uvědomil, že by mu Bůh mohl takovou touhu po důkazech zazlívat, potrestat jeho troufalost a dovolit, aby Calovi někdo ze soupeřů ublížil. Právě vědomí této vlastní troufalosti způsobilo, že náhle začal mít o Cala strach, a přimělo ho s jatky skončit.

Byl to spíš úžas než sebeovládání, co Calovi zabránilo, aby ho v tom okamžiku srazil z výčnělku. Muž, který ho tloukl z každého důvodu, jaký si jeho zlomyslná povaha dokázala vymyslet, a možná právě tak často zcela bezdůvodně, mu teď tónem, který by obměkčil i to nejzatvrzelejší srdce, tvrdil, že se o něj celý život bál. Calovo srdce však bylo ještě mnohem zatvrzelejší. Nechal-li Boska naživu, pak jen proto, že ještě silnější než nenávist byla jeho zvědavost. A navíc na něj dole stále čekalo těch třicet hnusných parchantů.

„Povězte mi o těch fámách.“

„Poté, co jsi ho zabil, začalo se proslýchat, že tě vykupitelé jako malé děcko unesli rodině spřízněné přímo s memphiským dóžetem – že jsi Materazzi, a navíc nikoli nevýznamný Materazzi.“ Může být mlčení ohromené? Kdybyste stáli tam na Velkém výčnělku, věřili byste, že může.

„Je to pravda?“ Calův hlas se bezděky ztišil v pouhý šepot. Následovala krátká odmlka.

„Vůbec ne. Tvoji rodiče byli negramotní vesničané, kteří absolutně nic neznamenali.“

„Zabil jste je?“

„Ne. Prodali nám tě za šest pencí a byli s tím obchodem náramně spokojení.“

Dokonce i Boska překvapil štěkavý smích, který po těchto slovech zazněl.

„Domníval jsem se, že tě to možná zklame – myslím to, že nejsi Materazzi –, tebe ale naopak těší, že jsme tě koupili za šest pencí?

„O to, co mě těší, se nestarejte. Proč jsme tady?“

Bosco se ohlédl na širou pláň pod nimi.

„Když se Bůh rozhodl, že stvoří lidstvo, použil k tomu žebro prvního ze svých velkých výtvorů, anděla Satana. Ze Satanova žebra a z prachu pokrývajícího zemi pak uhnětl prvního člověka. Popuzen tím, že mu žebro odňal ve spánku, aniž by se s ním o tom poradil, se Satan proti našemu Pánu vzbouřil a byl svržen z nebes. Nad lidstvem se ovšem Bůh slitoval, protože nebylo správné stvořit je z žebra tak zrádného služebníka. A protože to byla jeho vlastní chyba, poslal mnohé proroky, kteří měli člověka zachránit před jeho vlastní povahou. Konečně pak v zoufalství pověřil jeho spasením vlastního syna.“ Bosco se nepatrně pootočil, ve tváři měl výraz absolutního úžasu a oči se mu zalily slzami. „Lidé ho ale oběsili.“

Znovu se na dvě nebo na tři minuty odmlčel. „Náš Pán o této strašlivé ráně s bolestí přemýšlel po tisíc let, tak milujícím je Bohem. Po celou tu dobu zvažoval v duchu všechno, co je na člověku dobré, všechno, co je na něm laskavé. Neustále však viděl tu nesnesitelnou nesrovnalost mezi tím, co je dáno od Boha, a mezi jedovatým hříchem, který do něj byl vpraven oním láskyplným, avšak strašlivým omylem.“

Opět následovala krátká pomlka, během níž upřeně hleděl na zemi rozprostírající se v závratné hloubi pod nimi. Když znovu promluvil, byl jeho hlas ještě měkčí a přesvědčivější.

„Lidské srdce je malé, touží ale po velkých věcech. Nestačí ani zasytit psa, ale celý svět pro něj není dost velký. Člověk neušetří žádného živého tvora – zabíjí, aby se nakrmil, zabíjí, aby se ošatil, zabíjí, aby se ozdobil, zabíjí, aby útočil, zabíjí, aby se bránil, zabíjí, aby se poučil, zabíjí, aby se pobavil, zabíjí jen pro zabíjení. Z jehněte vytrhá střeva a na harfě z nich vyluzuje znělé tóny, nejostřejším vlčím zubem leští svá hezká umělecká díla, ze sloních klů vyrábí hračky pro své děti.“

Bosco se otočil zpět ke Calovi a oči mu zářily veškerou láskou a nadějí milujícího otce, který se zoufale snaží získat porozumění toho, kdo je mu na celém světě nejdražší.

„A kdo zlikviduje toho, který zabíjí všechny ostatní? Ty. Jsi to ty, komu je svěřen úkol vyhubení lidstva. Celou zemi proměníš v obrovský oltář, na němž musí být obětováno vše živé, vše bez rozdílu, bez váhání a bez výjimky, dokud nebude zničeno úplně všechno, dokud nebude vymýceno zlo, dokud nezemře i samotná smrt.“

Pohlédl na Cala se shovívavým úsměvem, plným nefalšovaného porozumění.

„A proč by ses měl dopustit tak strašlivého činu? Protože něco takového přesně odpovídá tvé podstatě. Nejsi člověk, jsi ztělesnění Božího hněvu. Jsi natolik člověkem, že toužíš být jiný, než doopravdy jsi. Chtěl bys milovat, chtěl bys druhým prokazovat laskavosti, chtěl bys být milosrdný. V hloubi srdce si ale uvědomuješ, že žádné z těch věcí nejsi schopen. Proto tě lidé nenávidí a proto z tebe mají tím větší strach, čím víc se je snažíš milovat. Proto tě ta dívka zradila a proto tě budou zrazovat i všichni ostatní, dokud budeš naživu. Jsi vlk, který sám sobě předstírá, že je jehňátkem.

Kde jinde myslíš, že jsi získal tu geniální schopnost vyvolávat zkázu a smrt? Zabíjíš stejně snadno, jako jiní lidé dýchají. Přišel jsi do největšího města světa a navzdory všem dobrým úmyslům jsi ho po šesti měsících za sebou zanechal v troskách. Nepřinášíš s sebou katastrofy, ty sám jsi katastrofa. Jsi Nositel zmaru, Anděl smrti, ať se ti to líbí nebo ne. Pokud se ti to však nelíbí, měl by sis zvyknout na to, že budeš putovat světem, v němž se tě všichni budou štítit a z důvodů, které ani jim samotným nikdy nebudou jasné, se tě neustále budou snažit zabít. Pojď se mnou, a až budeš se svou prací hotov, až bude mrtvé všechno, co nyní žije, vrátíš se sem a budeš vzat na nebesa. Je to jediná možnost, jak tvá duše dosáhne klidu. To ti zaručuji.“

Po třech hodinách oba sešli k vykupitelům, kteří na ně dole čekali. Večer pak Bosco k mlčenlivému Calovi uctivě promlouval až dlouho do noci.

„Víš, proč tě Bůh stvořil?“ Cale v otázce okamžitě poznal citát z katechismu Oběšeného vykupitele. Odpověděl trochu váhavě, ale přesto mechanicky a nacvičeně: „Stvořil nás, abychom ho poznali a milovali.“

„Myslíš, že se to Bohu povedlo?“

„Podle mých zkušeností ne,“ ušklíbl se Cale. „Možná jsem ale jen měl smůlu.“

„V posledních osmi měsících sis ale svoje zkušenosti značně rozšířil. Řekl bych dokonce, že přímo jedinečně. Bůh zjevně zařídil tvůj útěk i všechny neobyčejné události, které tě postihly, právě proto, abys mohl tuhle otázku zodpovědět. Kráčel jsi ruku v ruce s těmi největšími a nejlepšími tohoto světa, byl jsi všemi možnými způsoby milován tou nejkrásnější ženou, prokázal jsi lidem obrovské služby a lidé se ti za vynaložené úsilí odvděčili obrovskou zradou.“

Všechna uvedená tvrzení měla z Boskova hlediska nesmírnou výhodu v tom, že se více méně shodovala s mladíkovým vlastním přesvědčením: pravda v kombinaci se sebelítostí vytvářela harmonický celek.

„Řekl bych,“ pokračoval Bosco, „že ses víc než kdo jiný přesvědčil, že je člověk člověku vlkem.“

„Lidé jsou pokrytci,“ odpověděl Cale. „V poslední době jsem narazil na velkou spoustu pokrytců. Chci říct, že už chápu, kolik jich na světě je.“

„Předpokládám, že tím máš na mysli i mne,“ konstatoval Bosco, jehož se to zřejmě nijak nedotklo. „Pokud ano, obávám se, že mi budeš muset vysvětlit, proč.“

„Jak se mi můžete s vážnou tváří dívat do očí a žvanit při tom o zradě?“

„Pořád ještě tě nechápu. Předpokládejme, že bych tě nechal v rukou lidí ochotných za šest pencí tě prodat. Od prvního dne, kdy by ses naučil chodit, by tě postavili za pluh a patnáct hodin denně bys koukal na koňský zadek. Byl bys nevzdělaný tupec, dnes už pravděpodobně mrtvý. Nebylo by z tebe vůbec nic.“

„Bůh mi byl milostivý. Navíc jsem myslel, že jsem mimořádný případ.“

„Najde se spousta lidí, kteří se narodí mimořádní. Jak pravil Oběšený vykupitel: ‚Mnohá květina se zrodí, aby se rděla neviděna a promarnila svou líbeznost v pouštním vzduchu.‘“

„Líbezná květina?“ zasmál se Cale. „Pravda, jsem líbeznější a květnatější, než jsou mi lidé ochotní přiznat.“

„Povím ti to srozumitelněji: narodil ses proto, aby ses brodil krveprolitím k Božímu trůnu. Mnoho je povolaných, ale jen málokteří jsou vyvoleni. Já jsem si tě ale vyvolil a dal jsem ti předpoklady stát se strůjcem přislíbeného cíle.“

„Uvědomujete si vůbec, jak šíleně to zní?“

„Velice dobře. Sám občas ve chvílích nejistoty pochybuji o vlastní příčetnosti.“ Usmál se a v obličeji mu zahrál podivně přitažlivý výraz dokonalého uvědomění a zároveň zpochybnění vlastní existence.

„A?“

„Pak se zamyslím nad tím, jaký je vlastně člověk. Jak nedokonalý ve svém uvažování, jak ubohý ve svých tělesných schopnostech, jak ošklivý v rysech i v pohybech, jak podobný ďáblu ve svém počínání a krávě ve svém intelektu. Výkvět světa? Ideál životních forem? Pro mne je jen ztělesněním prachu.“ Zdálo se, že se Bosco ztratil ve vlastních myšlenkách, pak ale upřeně pohlédl na Cala.

„Nesouhlasíš?“

Cale neodpověděl.

„Zapomeň na chvíli na nenávist, kterou ke mně cítíš, a zamysli se nad vlastními zkušenostmi se světem. Skutečně se mnou v hloubi duše nesouhlasíš?“

Následovala další dlouhá chvíle ticha.

„Povězte mi ještě něco.“

„Tohle není poprvé, co Pán vyhladil lidstvo pro jeho nedostatky. Není to všeobecně známo, ale lidé jistého druhu existovali už před Adamem. Bůh je zničil velkou potopou, jíž zatopil celý svět, a začal znovu.“

„Zničil všechno?“

„Všechno. Do posledního stébla trávy.“

„Zní to docela jednoduše. Proč to neudělá znovu?“

„Příliš mnoho lidí a příliš málo vody. Příliš mnoho trávy.“

„Věří tomuhle všemu i papež?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Bosco, „ať ale vypustí na zemi cokoli, totéž bude vypuštěno i v nebi.“

„To nechá… Ach tak, chápu.“ Cale se zamyslel nad tím, co podle svého názoru pochopil. „Chystáte se papeže zabít a nastoupit na jeho místo.“

„Kdybych nevěděl, že to není pravda, řekl bych, že jsi víc ďábel než anděl. Opravdu si myslíš, že můžeš zabít papeže, pomazaného Bohem, a nepropadnout okamžitě zatracení?“

„To asi ne.“

Mlčky seděli a Bosco čekal, až ho Cale požádá o vysvětlení. Cale si toho byl vědom a navzdory zvědavosti mu takové zadostiučinění odmítal poskytnout.

„Papež není ve své kůži,“ poznamenal Bosco.

„A v čí je kůži?“ vyvalil užasle oči Cale. Tenhle obrat ještě v životě neslyšel.

„Ne, chci tím říct, že je nemocný. Je to starý člověk a trpí duševní chorobou – chorobou, která ho oslabuje a pomalu se zhoršuje. Zapomíná.“

„Taky zapomínám.“

„Zapomíná, kdo je.“

„Jestli je to tak zlé, nejspíš brzy umře.“

„Je to tak zlé, ale podobně postižení lidé často žijí ještě dlouho – hodně dlouho.“ Znovu pohlédl na Cala a vychutnával si pocit, že zase v něčem nad svého žáka vyniká. „Co musím udělat?“ zeptal se. Nebyla to v pravém smyslu otázka, spíš vybídnutí, aby Cale prokázal správný úsudek.

„Až umře, musíte tam být a stát se papežem.“

Bosco se zasmál.

„To se snáz řekne, než udělá.“

„Klidně se smějte,“ zabručel Cale, „ale mýlím se snad?“

„Ne – podívejme se jednoduše na složité záležitosti. To je samozřejmě konečný cíl, jaký je ale první krok? I velice chytrý člověk má někdy pocit, jako by si lámal vlastní kosti, musí-li se oprostit od něčeho, co měl celý život před sebou.“

„Jak velkou máte moc?“ zeptal se Cale po dlouhé chvíli.

„Výborně,“ zasmál se Bosco.

„Když jsi zavraždil vykupitele Picarba, prokázal jsi mi tím službu a povýšil jsi mě řekněme z desátého v pořadí na papežský stolec na možná devátého.“

„Nebyl byste mě potrestal?“

„Těžko říct. To, co jsi tehdy provedl, mi nehrálo do noty. Plány, které s tebou mám – tohle všechno –, se měly začít uskutečňovat až za několik let. Být desátý v pořadí je totéž jako nemít na zvolení papežem vůbec žádnou šanci. Tím, že jsi zmizel a že jsem se musel vypravit za tebou, se všechno velice zvláštním a nečekaným způsobem urychlilo. Memphis padl. Velkou část zásluh za to připisují mně a zbytek tobě. Jsem teď mezi kandidáty na papeže čtvrtý. Bohužel,“ usmál se, „být čtvrtý v pořadí je ve skutečnosti jen o málo lepší než být desátý nebo dvacátý.“

„Kdo je první a druhý?“

„Přímo k věci!“ pousmál se ironicky Bosco. „Gant a Parsi.“

„O těch jsem nikdy neslyšel.“

„Proč bys také slyšel? Pomýleně jsem se domníval, že zasvěcovat tě do těchhle záležitostí by bylo předčasné.“

„Takže teď mi to povíte?“

„Teď tě požádám, abys na to přišel sám.“

„Proč mi to prostě nepovíte?“

„Protože když na to přijdeš sám, líp to pochopíš. A taky protože si to víc užiju.“

Našel by se snad jediný inteligentní chlapec, byť jakkoli naplněný nenávistí, který by nepocítil zvědavost, když mu ďábel, který ho celý život mučil, slíbí, že ho nechá uhádnout svá tajemství?

„V knihovně byla jedna kniha s vlastním zámkem – sčítání lidu. Všechny ostatní se mi podařilo otevřít, tuhle ale ne.“

„Zato se ti podařilo ten zámek porouchat, když ses o to pokoušel.“

„Jak velká je vykupitelská říše?“

„Není to říše, je to společenství národů. Společenství, které dosáhlo sjednocení ve čtyřiceti třech zemích a které má podle posledního sčítání možnost přinést vykoupení sto milionům lidí.“

„Jak velký je svět?“

„Nemám reálnou představu. O obou Indiích a o Číně toho víme velice málo. Pokud ale jde o čtyři končiny, bez Memphi-su jsme asi tak čtyřikrát větší a mnohonásobně bohatší, než se všeobecně předpokládá.“

„Proč bez Memphisu?“

„Memphis za svůj vliv vděčil vojenské síle. Dobyli jsme ho a zničili jsme Materazzie, ale nedobyli jsme jeho říši: ta se jen zhroutila. Všechny země, které do ní patřily, vyhlásily nezávislost a začaly se hádat se sousedy o totéž, o co se hádaly před příchodem Materazziů. Dobytí Memphisu se ukázalo být pochybným požehnáním a časem možná vyjde najevo, že to vůbec nebylo požehnání.“

„Jestli území vykupitelů tvoří o tolik větší říši, než si všichni myslí…“

„Společenství,“ opravil ho Bosco.

„…než si všichni myslí, proč se nemůžete pohnout z místa v boji proti antagonistům?“

„Správně. Přesně tak.“ Calova otázka Boska zjevně potěšila. „Společenství vykupitelů není jen velké, je přímo nafouklé – plné rozporů. Některé jeho části jsou vlažné ve víře a tak prosycené rouhačstvím, že jsou jejich obyvatelé sotva lepší než antagonisté. Mnohé nám na dotacích odčerpávají víc, než zaplatí na daních. Jiné jsou ve víře až fanatické, neustále však mezi sebou vedou spory o tom či onom článku náboženské doktríny. Existují četná schizmata, která hrozí, že se zvrhnou v názory stejně kacířské, jako je antagonismus.“

„Když je situace tak špatná, proč vás ještě antagonisté neporazili?“

„Opět správná otázka. Musejí řešit stejné problémy. Není to nedostatek zbožnosti, který ničí lidstvo, je to naopak lidstvo, které ničí zbožnost. Tvor, jakým je člověk, není schopen ucházet se o podobnost Bohu. Bůh se o to pokusil, avšak neuspěl. Zkusí to znovu.“

„Myslel jsem, že je Bůh dokonalý,“ poznamenal Cale.

„Bůh je dokonalý.“

„Tak proč to při stvoření lidstva tak zbabral?“

„Protože je dokonalý ve své velkomyslnosti. Bůh není nějaký kriminálník, který podvádí v kartách. Chce, abychom se jeho zákony řídili svobodně, z vlastní vůle. Ani Bůh nedokáže nakreslit kulatý čtverec. Bůh je osamělý – chce, aby si lidé poslušnost sami zvolili, a ne aby k ní byli přinuceni strachem. Chápeš, co říkám?“

„Ano, chápu, co říkáte.“

„Já ani Bůh, jemuž oba sloužíme, nepotřebujeme, abys s námi souhlasil. Nejsi člověk a nejsi Bůh, jsi ztělesnění hněvu a zklamání. Děláš jen to, k čemu jsi určen. Na tom, co si myslíš, nezáleží.“

„A až bude po všem?“

„V mých vizích mi bylo řečeno, že budeš vzat na nebesa a poslán na ostrov Avalon, který přetéká mlékem a strdím. Tam zústaneš oděn v bílém aksamitu, dokud nepřijde čas, přijde-li někdy, kdy tě bude Bůh znovu potřebovat.“

Poté Cale dlouhou dobu nic neřekl.

„Povězte mi něco o Chartres.“

„Svatyně je vojenským srdcem víry, právě proto je umístěná tady v naprosté pustině – aby byla její síla držena na uzdě. Mám sice velkou moc, každého vojenského velitele ze svatyně, který by se Chartres přiblížil na čtyřicet mil, by ale papež oficiálním ediktem exkomunikoval. Mám tam povolený přístup pouze s jeho výslovným souhlasem – který dostanu jen výjimečně – a nikdy mě nesmí doprovázet víc než tucet kněží. Ani tak jsem s ním ale nemluvil mezi čtyřma očima od té doby, co ho Gant s Parsim izolovali před vnějším světem jako hrášek v lusku.“

„To nevím, co je.“ Chvilka mlčení. „Proč vás nezabijou?“

„Přímo k věci, jako obvykle. Považují mě za soupeře, domnívají se ale, že mě dostatečně zneškodnili, protože veškerá moje moc spočívá v armádě a ne v Chartres. Tvůj útěk, Cale, záležitosti příliš urychlil.“

„Nebo jste vy dovolil, aby vám upluly z dosahu,“ podotkl Cale.

„Mýlíš se. Téměř od téhož dne, kdy jsi přišel do svatyně, pracuju na naverbování tří set armádních důstojníků, kteří uznávají, že lidstvo trpí nevyléčitelnou chorobou a ty jsi jejím řešením. Brzy tu budou. Ty tyhle beztak už velice schopné muže vycvičíš, každý z nich vycvičí tři sta dalších a tak dál. Do dvou let budeš mít vycvičené čtyři tisíce důstojníků a já budu připraven zúčtovat s Gantem a Parsim. Budu-li úspěšný, pozvou mě do Chartres, abych papeže zachránil.“

„A jak to uděláte?“

„To je něco, s čím si nemusíš dělat starosti.“

„Ale já si je dělám.“

„Tak si je klidně dělej.“

„Co je to aksamit?“

„Hedvábí. Těžké bílé hedvábí.“

Cale tomu, co mu Bosco vykládal o Avalonu, příliš nevěřil, ačkoli bylo zřejmé, že vykupitel v existenci ostrova upřímně věří, ještě větší pochyby v něm však vyvolávaly údajné slasti, které ho tam podle jeho líčení měly čekat.

„Poslední, koho jsem viděl oblečeného v těžkém bílém hedvábí, byl nějaký arcibiskup, který sloužil mši pro chválu Boží. Bylo to čtyřhodinové utrpení. Pokud jste si nevšiml, nejsem pro chvalozpěvy ten pravý typ.“

„A proč bys byl? Na Avalonu se o tebe bude starat dvaasedmdesát bytostí, které taky nejsou přímo andělé.“

„A to znamená co?“

„Jsou to ženské duchovní bytosti stojící na nižším stupni než andělští rebelové, s nimiž se spojily, protože byly jako vždy nespokojené se svým postavením na nebesích. Dvaasedmdesát z nich si však už před konečným vítězstvím Božím uvědomilo, že přijdou i o to, co už mají, a s pláčem proto Boha přiměly, aby se nad nimi slitoval – navzdory radám Boží Matky, která v nich právem viděla jen intrikánské potvory. Shovívavý Bůh je ale poslal na Avalon jako projev uznání jejich účinné lítosti a jako trest za to, že zakolísaly ve víře. Čekají tam na tebe a budou ti sloužit ve všem, co si budeš přát.“

„Jako jeptišky v klášteře.“

„To bude záležet na tobě – takže předpokládám, že se to jeptiškám v klášteře vůbec podobat nebude.“

„Jak to všechno víte?“

„Bylo mi to zjeveno na poušti.“

2

J

aneové říkají, že dětské srdce snese čtyřicet devět úderů, než utrpí nenávratné škody a to, co se s ním stalo, už nelze nikdy napravit. Představte si tedy srdce Thomase Cala, prodaného za šest pencí, krmeného výprasky, zocelovaného k vraždám a pak zrazeného jedinou živou bytostí, která mu kdy dala najevo lásku (to byl obzvlášť tvrdý úder). Sebelítost, byť je k ní třeba přistupovat s patřičným respektem, je nejžíravější ze všech kyselin leptajících lidskou duši. Lamentování nad vlastním osudem je univerzální korozí spasení. Pomyslete, kolik jedu bylo vlito do Calových prsou toho večera a té noci na Tygří hoře. Představte si způsobené rány i moc, která se mu nabízela k jejich zhojení. Není nijak nepředstavitelné, jak pravil jistý Angličan, že někdo raději zvolí zničení světa než škrábnutí na vlastním prstu – o co snazší je porozumět stejné ceně splacené za rozervanou duši.

3

K

dyž se Váhavý Henri, IdrisPukke a Kleist rozhodli obezřetně sledovat Boska a jeho kořist, předpokládali, že zamíří přímo do bezpečí svatyně, dlouhá zajížďka, jíž se vydal, v nich proto vyvolala obavy a podezření. Kam mají namířeno, to si IdrisPukke uvědomil teprve několik hodin před tím, než se Tygří hora objevila na obzoru před nimi. Překvapilo ho, že jeho sdělení zjevně oba chlapce uvedlo v úžas.

„To je nejposvátnější místo z celé Svaté knihy,“ prohlásil Váhavý Henri.

„Myslel jsem, že na tohle všechno už nevěříte,“ odpověděl IdrisPukke.

„A kdo říká, že věříme?“ V posledních několika dnech byl Kleist ještě popudlivější než obvykle.

„Nejde o víru,“ vysvětloval Váhavý Henri, „ale o to, že jsme o tomhle místě slýchali celý život. Na té hoře mluvil Bůh s presbyterem Johnem. Jiftách tam Pánu obětoval svoji dceru.“

„Cože?“

Společně mu trpělivě převyprávěli celý příběh, který sami slyšeli tolikrát, že už jim nepřipadal jako skutečná událost se skutečnými lidmi – příběh o nepříliš ostrém noži a dvanáctileté dívce dobrovolně skloněné nad oblým kamenem.

„Můj ty smutku,“ utrousil IdrisPukke, když domluvili.

„Tam taky Satan pokoušel Oběšeného vykupitele tím, že mu nabízel nadvládu nad celým světem. Dostal jsem pořádnou nakládačku, když jsem prohlásil, že Satan musel být tak trochu dementní.“

„Proč myslíš?“

„Jaký má smysl pokoušet člověka něčím, o co nemá zájem?“

Boskova nečekaná zajížďka je zaskočila, takže dva dny měli jen málo vody a vůbec nic k jídlu. Kleist ale zastřelil lišku a teď s prázdnými žaludky seděli a čekali, až se upeče.

„Myslíš, že už je hotová?“

„Radši počkáme,“ varoval Kleist. „Sníst nepropečenou lišku je nebezpečné.“

IdrisPukkemu se lišku vůbec nechtělo jíst, nepropečenou ani žádnou jinou. Když byla hotová, Kleist ji rozdělil (naporcovat lišku na tři stejné díly vůbec nebylo jednoduché), přičemž absolutní rovnost všech tří porcí zaručovalo pravidlo používané mezi akolyty, že ten, kdo rozděluje jídlo, je povinen vzít si nejmenší porci; tato zásada tak dokonale vystihovala lidskou povahu, že kdyby se její aplikování rozšířilo na mnohé podstatně významnější činnosti, mohlo by zcela změnit dějiny lidstva. IdrisPukke stále ještě pochybovačně hleděl na svou spravedlivou třetinu křupavě propečeného zvířete, když druzí dva už s jídlem pomalu končili, ačkoli pak ještě následovala dobrá půlhodina ohlodávání kostí a vysávání morku.

„Jaké to je?“ zeptal se IdrisPukke.

„Dobré,“ přikývl Váhavý Henri.

„Myslím, jak to chutná?“

Váhavý Henri zamyšleně vzhlédl a hledal co nejvýstižnější přirovnání. „Trochu jako pes.“

Když se pak IdrisPukke konečně pustil do jídla, protože jídlo to koneckonců bylo, připomínalo mu to vepřové osmažené na kolomazi, pokud totiž kolomaz chutnala alespoň přibližně tak, jak byla cítit. A když potom s plným a trochu se bouřícím žaludkem usnul, měl pocit, že se mu celou noc zdá o čajových konvicích pulzujících na noční obloze. Probudil se a viděl, že obloha sotva začíná blednout; ze spánku ho vytrhlo vzteklé klení Váhavého Henriho.

„Co se děje?“

„Ten hajzl Kleist. Utekl, parchant jeden zrádná.“

„Víš jistě, že si jen nešel někam ulevit nebo pobýt chvíli o samotě?“

„Vypadám snad jako idiot?“ odsekl Váhavý Henri. „Odnesl si všechny svoje věci.“ Pokračoval v klení, dobrých dalších pět minut zahrnoval Kleista proudem nadávek, až nakonec v posledním záchvatu vzteku popadl kámen a praštil jím o zem. Pak se posadil a tiše pěnil.

IdrisPukke několik minut mlčel a čekal, až se vyzuří, než se konečně zeptal, co ho tak rozčililo. Váhavý Henri na něj pohlédl částečně popuzeně a částečně nechápavě.

„Nechal nás na holičkách.“

„Jak to?“

„To přece…“ nedokázal Váhavý Henri přesně pojmenovat důvod, „…dá rozum.“

„No, možná ano. Proč by nás ale neměl nechat na holičkách?“

„Protože se prohlašoval za mého kamaráda – a kamarád kamaráda na holičkách nenechává.“

„Cale ale jeho kamarád není. Slyšel jsem ho to říkat bůhvíkolikrát. A nevzpomínám si taky, že by měl Cale dobré slovo pro něj.“

„Cale mu zachránil život.“

„On zase zachránil u Silbury Hillu život Calovi – a víc než jednou.“

Váhavý Henri si popuzeně odfrkl. „A co já? Můj kamarád to údajně byl.“

„Zeptal ses ho, jestli s námi chce jet?“

„Nic neříkal, když jsme vyjížděli.“

„No, teď tedy něco řekl.“

„Proč mi to nemohl říct do očí?“

„Nejspíš se styděl.“

„Tak vidíte.“

„Nic nevidím. Připouštím, že posuzováno těmi nejvyššími principy svatosti ti měl svoje důvody kompletně a osobně vysvětlit. Tvrdíš, že jsi jeho kamarád – naznačil někdy, že by se chtěl stát světcem?“

Váhavý Henri odvrátil oči, jako by snad mohl někde najít spojence, který by ho byl ochoten podpořit. Chvíli nic neříkal a pak se zasmál – smíchem, v němž znělo částečně pobavení a částečně zklamání.

„Ne.“

IdrisPukke, neschopen odolat příležitosti k moralizování, blahosklonně pokračoval.

„Nemá smysl zlobit se na někoho za to, že je sám sebou a stará se o vlastní zájmy. O čí zájmy by se měl starat? O tvoje? Kleist ví, co by ho čekalo, kdyby ho znovu chytili. Proč by měl riskovat takovou příšernou smrt kvůli někomu, koho ani nemá rád?“

„A co já?“

„Proč by měl riskovat takovou příšernou smrt kvůli někomu, koho má rád? Musíš o sobě mít zatraceně vysoké mínění.“

Tentokrát v smíchu Váhavého Henriho žádné zklamání neznělo.

„Tak proč jste jel vy? Vykupitelé s vámi nebudou zacházet o nic šetrněji než se mnou.“

„To je jednoduché,“ odpověděl IdrisPukke. „Dovolil jsem, aby ve mně náklonnost převážila nad zdravým rozumem.“ Opět neodolal příležitosti promluvit o další ze svých oblíbených teorií. „Proto je mnohem lepší nemít žádné přátele, máš-li dostatečně silný charakter, aby ses obešel bez nich. V konečném důsledku jsou ti přátelé vždycky tím či oním způsobem na obtíž. Pokud ale nějaké mít musíš, nech je na pokoji a smiř se s tím, že musíš každému přiznat právo na existenci v souladu s jeho charakterem, ať se ukáže být jakýkoli.“

Mlčky se sbalili a mlčení zachovávali ještě dlouhou dobu, pak ale Váhavý Henri položil svému společníkovi překvapivou otázku.

„Věříte v Boha, IdrisPukke?“

IdrisPukke odpověděl bez sebemenšího zaváhání. „Ve mně osobně i ve světě jako takovém je příliš málo dobroty či lásky, abych jí mrhal na imaginární bytosti.“

4

J

ak je dobře známo, je srdce uloženo v trubici obvykle nazývané průduch nebo vzdušnice, která končí ve spodní části žaludku, a v případě dostatečně silného rozrušení může touto trubicí propadnout. Na dně průduchu či vzdušnice jsou chrupavčitá padací dvířka zvaná zpruha. Když v dřívějších dobách postihlo nějakého muže či ženu zklamání tak trpké, že je nebylo možno unést, zpruha se otevřela, srdce jí propadlo do žaludku a poskytlo člověku zakoušejícímu přílišnou bolest milosrdnou a rychlou úlevu tím, že se okamžitě zastavilo. Dnes je na světě tolik utrpení, že by je sotva kdo snesl a přežil, což nekonečně starostlivá matka příroda vyřešila tím, že zpruha se vzdušnicí srostla a nemůže se už otevřít; to znamená, že nyní je prostě nutno snášet i ty nejstrašlivější útrapy. Platilo to naštěstí i pro Cala, když se mu naskytl první pohled na svatyni, jež se jako ponurý symbol trestu objevila v časném ranním oparu. Po celý poslední úsek cesty v sobě živil dětinskou naději, která se vynořila z nějakého zasutého kouta jeho duše, že až svatyni znovu spatří, zjistí, že byla do základů zničena ohněm či sírou. Nebylo tomu tak. Krčila se na obzoru, nezměnitelná ve své betonové ostražitosti, a čekala na jeho návrat. Působila svým vzhledem tak bytelně, jako by byla vrostlá do plochého vrcholu hory, na níž byla vybudována a která sama tvarem připomínala obrovský zub, stoličku zasazenou do pouště. Nebyla postavena proto, aby někoho potěšila či zastrašila, nebyla ničí apoteózou ani chloubou. Vypadala přiměřeně tomu, čemu sloužila: postavili ji, aby za žádných okolností nedovolila některým lidem proniknout dovnitř a jiným zase dostat se ven. Přesto nebylo snadné ji popsat: holé zdi, vězeňské cely, ponurá, monotónně hnědá modlitebna. Byla betonovým vyjádřením konkrétního názoru na to, co znamená být člověkem.

Celou cestu po úzké silničce, která jako vývrtka stoupala po úbočí mohutného kopce s plochým vrcholem, Calovo srdce bušilo do chrupavčitých dveří zpruhy ve snaze dosáhnout zapomnění – to však nepřicházelo. Masivní brána se otevřela, a když vjeli dovnitř, znovu se zavřela. Veškerá opovážlivost a odvaha, inteligence, štěstí, smrt, láska, krása a radost, zabíjení i zrada, to vše ho dovedlo zpět na přesně stejné místo, kde jeho pouť před necelým rokem začala. Byla právě kanonická hora nona, všichni proto byli v některém z tuctu kostelů a modlili se – akolyté za odpuštění svých hříchů, vykupitelé za odpuštění hříchů svých akolytů.

Kdyby se Cale necítil tak bídně, byl by si možná uvědomil, že mu sesednout z koně nepomáhá žádný řadový vykupitel, ale prelát maštalí osobně, a to s neobyčejnou uctivostí. Bosco, který si musel vystačit s asistencí obyčejného podkoního, vykročil kupředu a ukázal na jakési dveře, kterých si Cale za celá léta strávená ve svatyni sotva všiml, protože akolyté měli přísně zakázáno se k nim přibližovat. Nyní mu je prelát stájí otevřel a uvedl ho dovnitř ne jako jeho podřízený, ale spíš jako průvodce. Vešli do hnědavého přítmí, které bylo společným charakteristickým znakem všech koutů svatyně, Cale si však i v hloubi své deprese pomalu začínal uvědomovat, jak je zvláštní, že byť tady strávil celý život, v jediném okamžení se seznamuje s obrovskými prostorami, o jejichž existenci v areálu svatyně neměl vůbec tušení. Byly sice také hnědé, ale byly jiné. Byly v nich dveře! Všude byla spousta dveří. U jedněch z nich se zastavili. Otevřeli mu je a gestem ho vyzvali, aby vešel, tentokrát však nikdo nešel před ním a dovnitř ho následoval pouze Bosco. Ocitl se ve velké místnosti zařízené hnědým nábytkem, ovšem velkou spoustou nábytku. A všechen mu byl znepokojivě povědomý. Byl uspořádaný úplně stejně jako v místnosti, kde zabil vykupitele Picarba. Byla u něj dokonce i ložnice, což znamenalo, že jde o obydlí určené jen pro mocné.

„Tak dva dny, možná i tři, budeš muset zůstat tady. Je třeba podniknout jisté přípravy, jak nepochybně chápeš. Budou ti sem nosit jídlo, a kdybys cokoli potřeboval, stačí zaklepat na dveře a tvůj…“ nebyl si zcela jistý, které slovo bude nejpříhod-nější, „…tvůj opatrovník zařídí, aby ti to donesli.“ Bosco kývl tak důrazně, že se to téměř podobalo úkloně, odešel a zavřel za sebou dveře. Cale za ním upřeně hleděl, překvapený nejen tím, že má opatrovníka, ale ještě víc pomyšlením, že může požádat, o co chce. Může vůbec být ve svatyni něco, co by si někdo přál? Jak později zjistil, jeho vcelku oprávněný předpoklad, že tam nic takového není, se ukázal být zcela mylný.

Bosco měl mezitím celou řadu naléhavých problémů, které bylo nutno řešit. Cale, Váhavý Henri i Kleist se na Boska vždy dívali jako na někoho, kdo má mezi vykupiteli absolutní autoritu, to však ani zdaleka nebyla pravda. Platilo to samozřejmě pro akolyty a nejspíš i pro mnohé poměrně vysoce postavené vykupitele, jeho rozkazy se momentálně řídila celá svatyně, byť však byla významnou mocenskou základnou, v centru moci nad všemi věřícími stál papež Bento XVI. ve svatém městě Chartres. Dvacet let byl impozantní baštou moci a pravověrnosti a celá ta dvě desetiletí věnoval boji za likvidaci změn předchozí stovky let a hledání riové čistoty jediné pravé víry. Teď už však delší dobu byl obětí oné časté choroby stáří zvané Mens Vermis, která se u něj projevovala nejprve častým sklonem k zapomínání, později chvilkovým blouděním mysli a nakonec trvalou nepřítomností ducha, z níž se jen občas vracel na krátké intervaly několika hodin, kdy se zdálo, že se jeho někdejší bystrá mysl plně obnovila. Odkud se vlastně vrací, to nikdo nevěděl. V oněch třech letech, v nichž nemoc zničila jeho duševní schopnosti, vznikly četné kabaly a frakce, kliky a spolky připravující se na den, kdy ho smrt zbaví jeho povinností. Dvěma nejvýznamnějšími z nich byli Vykupitelé triumfující pod vedením vykupitele kardinála Ganta – pověřeného dohledem na náboženskou pravověrnost – a Úřad Svaté stolice, jemuž předsedal vykupitel kardinál Parsi. Kdo ovládal Svatou stolici a Vykupitele triumfující, měl pod kontrolou i přístup ke Svatému otci, a protože byl Svatý otec těžce nemocný, měli toho tihle dva pod kontrolou opravdu hodně. Sotva lze odhadnout, kdo z nich Boska víc nenáviděl, byl mezi nimi v tomto ohledu asi stejný rozdíl jako mezi komárem a blechou. A Boskův postoj k oběma kardinálům dalece přesahoval pouhou nenávist. Tuto dávnou zášť mezi nimi cílevědomě vypěstoval papež Bento, který v princip „rozděl a panuj“ věřil stejně upřímně jako v samotného Boha. Měl původně v úmyslu svého nástupce v pravou chvíli sám vybrat, teď už se ovšem zdálo, že takové volby nebude schopen, a i kdyby byl, stejně by volil jen mezi Parsim a Gantem. Bosco vůbec nepřipadal v úvahu. Byl totiž podezřelý ze samostatného myšlení, a to někdy dokonce i nového myšlení. A protože sám Bosco si byl těchto výhrad vůči své osobě vědom, měl jiné plány.

Protože byl Bosco ještě schopnější manipulátor než mem-phiský kancléř Vipond, dokázal na katastrofu, jíž bylo Calovo zavraždění Picarba a následný útěk, rychle zareagovat. I když ale člověk ví, že Bůh stojí na jeho straně, přijde mu velice vhod bystrý rozum doplněný přesvědčením, že Bůh pomáhá těm, kdo si umějí pomáhat sami. Mezi všemi, kteří to potřebovali vědět, rozhlásil, že to byli antagonističtí špehové, kteří Picarba zavraždili, a Cale že byl nucen se k nim připojit, aby odhalil komplot na vraždu papeže. Pokud šlo o antagonisty, nebylo žádné obvinění příliš bizarní. „Velké lži,“ jak s oblibou říkal vykupiteli Gilovi, který měl nejblíž k tomu, co by se dalo nazvat Boskovým důvěrníkem, „lidé snáz uvěří než malé a jednoduché uvěří snáz než něčemu příliš komplikovanému.“ Pověřil proto svého purkrabího propagandy, vykupitele Eugena Hadamowského, sepsáním svazku nazvaného Protokoly antagonistických prostředníků, v němž byly nastíněny podrobnosti takového komplotu. Pak po pečlivém hledání našli tělo jakéhosi vykupitele, který ve všech směrech vykazoval rysy všeobecně považované za typické pro antagonistu: měl zelené zuby (šťastnou náhodou šlo o symptom choroby, na niž zemřel), silné rty, velký nos a kudrnaté černé vlasy. Hodili mrtvolu do moře kousek od břehu Ostrova mučedníků, kde věděli, že se jí zmocní proud a vyplaví ji, a v ostatním se spolehli na obecně rozšířený sklon věřit v podobná spiknutí. Protokoly se ovšem neomezily jen na podrobnosti samotného příšerného komplotu, ale vyjadřovaly také obavy, že kdesi působí neobyčejně statečný a svatý vykupitelský agent, jemuž se za cenu obrovského rizika a s vynaložením svaté vynalézavosti podařilo infiltrovat mezi antagonistické spiklence a který se snaží papeže zachránit. Ještě vychytraleji pak Protokoly tvrdily, že antagonistická pátá kolona obrátila na svou kacířskou víru nespecifikovaný počet vykupitelů a že mnozí z těchto odpadlíků se vypracovali na významné funkce v Gantových Vykupitelích triumfujících i v Parsiho Svaté stolici, odkud svým pánům posílají životně důležité tajné informace a čekají na příležitost, jakou jim může poskytnout jakýkoli okamžik slabosti pravověrných. Protokoly rovněž neochotně připouštěly, že navzdory všem snahám se stále nedaří narušit náboženskou čistotu Boskových vykupitelů ve svatyni.

Boskův názor, že budou-li věřící přesvědčeni o pravosti původu Protokolů, může být jejich text stejně primitivní jako podoba Oběšeného vykupitele nakreslená čtyřletým děckem, se ukázal opodstatněnější, než sám mohl racionálně doufat. Skutečnost, že bylo tělo zdánlivě absolutní a téměř neskutečnou náhodou vyvrženo mořem, dokazovala, že nejde o žádné spiknutí. Všechno vypadalo tak přirozeně, že se pravost nikdo ani nepokusil zpochybnit. Svatá stolice i Vykupitelé triumfující se omezili na pouhé protesty; připouštěli, že jde o reálnou hrozbu, tvrdili ale, že ohledně kacířů v jejich řadách se antagonisté mýlí. Přesto následovaly hromadné čistky. Mučení jako metoda výslechu vykupitelů bylo sice zakázáno, Vyšetřovací úřad však nepotřeboval skřipce ani rozpálené železo. Několik nocí beze spánku, po nichž následovalo ponoření do vody, brzy přimělo zcela nevinné muže – každopádně nevinné jakýmkoli kacířstvím –, aby se přiznávali k tajným úmluvám, odpadlictví a handlování s ďáblem a to vše doprovázeli uváděním dalších jmen. Bosco se značným uspokojením sledoval, jak mnozí jeho nepřátelé končí upálením na hranici, kam je poslali jiní jeho nepřátelé. Autorita, již získal jako nejvyšší představitel svatyně uváděné v Protokolech jako vzor odolnosti vůči antagonismu, natolik obnovila jeho vliv, že mohl zorganizovat útok proti Materazziům a využít jeho absolutně nečekaných a velkolepých důsledků. Byl teď na rozdíl od Parsiho a Ganta zřetelně na vzestupu a svým příznivcům bez jediného stínu rozpaků či pochyb dokázal, že Bůh jeho odvážnému a riskantnímu plánu požehnal a Cale že skutečně je nástrojem Božím. Zbývalo však ještě mnoho práce, a to práce velice těžké. Ganta ani Parsiho nebylo radno podceňovat; navíc si oba uvědomovali, jakou je pro ně Bosco hrozbou, a spojili se proto k boji proti němu. Společnými silami se jim nakonec podařilo čistky proti antagonistům zarazit a veškeré další úsilí zaměřili na to, aby Boska za každou cenu zastavili.

Té noci ležel Bosco v posteli a přemýšlel o mnoha plánech, které uvedl do pohybu, aby zničil svoje rivaly a umožnil příchod konce světa. Extatické vzrušení a obavy mu nedovolovaly usnout. Co jiného by koneckonců mohlo lidskou duší tak hluboce otřást jako rozhodnutí skoncovat s celým světem – strašlivá závrať předsevzetí dosáhnout konečného řešení otázky samotného zla? Obavy, které cítil, byly přízemnější, ale o nic méně důležité. Bosco nebyl tak pošetilý, aby zvažoval velké ideje, a přitom si neuvědomoval, že při jejich uskutečňování musí prokázat velký důvtip a obratnost a samozřejmě mu musí přát i štěstí. Další vzrušení a obavy pociťoval, když přemýšlel o Calovi. Vše, co od toho chlapce očekával, se naplnilo víc než vrchovatou měrou a další mělo teprve následovat. Přesto ho poněkud mátlo, že Bůh sice splnil všechno, co mu v někdejší vizi slíbil, a předal mu to jako nabitou pistoli, v Calovi však stále přetrvávaly stopy čehosi nedostatečného: nesmyslný vztek a hněv se neproměnily v řádný smysl pro spravedlnost. Před usnutím se utěšoval tím, že podle původních plánů nehodlal Cala představit světu ještě přinejmenším deset let. Nebýt toho šílence Picarba a jeho odporných experimentů, probíhalo by všechno úplně jinak. Chvíli v duchu láteřil, brzy však přestal popouštět uzdu špatné náladě a konejšil se jedním ze svých nejstarších oblíbených rčení: „Plán je jako nemluvně v kolébce – dospělému muži se vůbec nepodobá.“

Časně ráno následujícího dne netrpělivě a nedočkavě stál na náměstí Krve mučedníků a čekal na završení jednoho ze svých nejpečlivěji připravených plánů. Velká brána se s hlasitým vrzáním otevřela a do svatyně napochodovaly tři stovky vykupitelů. Sotva by bylo možné nazvat je smetánkou vojenského křídla kněžského řádu, protože slovo smetánka vyvolává naprosto mylný dojem něčeho úžasně hebkého a poddajného. Tihle muži byli pravděpodobně nejnebezpečněji vyhlížející družinou, jaká se kdy sešla na jednom místě – jen díky téměř deseti letům obrovské péče a trpělivosti se podařilo všechny je získat pro Boskovu věc, protože nikdy není snadné změnit neústupné přesvědčení a dohodnout se s fanatikem. Nejobtížnějším úkolem bylo zachování oné jiskry odvážného a vynalézavého násilnictví, která byla tím, co na nich původně upoutalo jeho pozornost. Byli to vykupitelé, kteří kromě konvenčnějšího sklonu ke krutosti a brutalitě a kromě ochoty poslouchat rozkazy prokázali i nadání k nečekanému novotářství. Nyní se měli stát nejbližšími Calovými služebníky. Až je Cale vycvičí, každý z nich sám vycepuje stovku dalších a každý z těch dalších ještě stovku. Teď, když měl Cala a muže, kteří stáli před ním, měl zárodek všeho potřebného k vyvolání konce všeho.

Boskovi sice stále chyběla mocenská základna, již měli jeho rivalové v Chartres, měl ale velkou spoustu stoupenců nejrůznějšího druhu, přičemž mnozí z nich o sobě ani navzájem nevěděli. Někteří byli fanatičtí ve své oddanosti a stoprocentně věřili v jeho plán, jak navždy změnit svět, většinou ovšem o jeho cílových záměrech nic nevěděli, považovali ho ale za oddanějšího víře než Parsiho a Ganta. Jiní byli ještě o něco vlažnější: byl pro ně mocnou osobou, která by mohla získat ještě větší moc. Nebylo pravděpodobné, že bude po papežově smrti, Bůh mu dej klid, vybrán za jeho nástupce, ale člověk nikdy neví. Prostřednictvím této ošklivě duhové aliance rozšířil Bosco zprávy o Calově hrdinství i o tom, že papeže zachránil nejen před úklady antagonistů, ale také před rozpínavostí nyní již zničených Materazziů. Byly sepsány neoficiální brožurky, které kriticky, avšak otevřeně oplzle popisovaly svody a nebezpečí, jimž Cale musel čelit. Memphis v nich byl vylíčen vulgárně, rozhodně však nikoli nepravdivě jako město plné tělesných potěšení, prohnaných politiků a nástrah překrásných, leč zkažených žen. A přestože někteří vykupitelé možná v hrůzách, o nichž se dočetli, nalezli zalíbení, většina z nich nebyli licoměrní pokrytci: četba zmíněných brožurek v nich vyvolávala nefalšovaný odpor. Možná vás překvapuje, že lidé tohoto druhu mohli cítit lásku, ale nebuďte překvapeni. Skutečně ji cítili. A Cale zachránil jejich milovaného papeže.

Obrovský vzestup počtu akolytů v posledních několika letech, který byl výrazem Boskovy snahy zcela převzít kontrolu nad vojenskou budoucností vykupitelů, znamenal, že byť byla svatyně nesmírně rozlehlá, sotva se v ní našlo vhodné ubytování pro tři stovky příslušníků jeho nové elity. Obecně vzato vykupitelé obvykle nevyžadovali žádné přílišné pohodlí, ale vlastní místnost pro chvíle mimo aktivní službu, byť jakkoli malá, měla v jejich životech, jinak plných strádání, velký význam. Početné cely v domě zvláštního určení byly postaveny v době, kdy prostor ještě nebyl takovým luxusem, a Bosco se rozhodl, že z nich vyžene ty, kdo se v nich už příliš dlouhou dobu nečinně váleli. V uplynulých několika týdnech se proto konalo velké množství poprav, aby se tak uvolnilo místo potřebné pro nové příchozí. Jako ve všech uzavřených institucích si i ve svatyni její obyvatelé libovali v klepech, a byli tudíž neobyčejně zvědaví a všeteční. Příchod tak impozantně vyhlížejících důstojníků nevyhnutelně vyvolával různé fámy, Boska však až opožděně napadlo, že měl věnovat víc času vymyšlení nějakého přesvědčivého vysvětlení jejich přítomnosti. V době jejich příjezdu se ale spoléhal na značnou inteligenci velezkušeného hlavního žalářníka a věřil, že v souladu s jeho příkazy bude s muži slušně zacházet a ubytuje je v severním křídle žaláře, v němž po nedávné vražedné vlně nebyli žádní další vězni. Bosco pro tři stovky svých vyvolenců zařídil vynikající stravu a vysvětlil, že celé křídlo zůstane zamčené, aby se dovnitř nedostali žádní zvědavci. Všichni věděli, že jsou vybranou elitou a že utajení je životně důležité pro jejich vlastní přežití, nikdo proto neprotestoval.

Bosco strávil několik hodin tím, že své záměry vysvětloval převážně mlčícímu Calovi.

„Komu jsou podřízení?“

„Tobě.“

„A komu jsem podřízený já?“

„Ty nejsi podřízený nikomu – rozhodně ne mně, pokud jsi měl na mysli tohle. Jsi ztělesněním Boží nelibosti. Jen si namlouváš, že jsi člověk a že ti vůbec může záležet na vůli někoho jiného. Budeš-li jednat v rozporu se svou podstatou, sám sebe zničíš. Proto tě Arbell Labutí šíje zradila a proto tě zradil i její otec – ačkoli jsi jeho dceři zachránil život a jeho jediného syna jsi k životu navrátil stejně nepochybně, jako bys ho vzkřísil z mrtvých. Lidé nejsou pro tebe – a ty nejsi pro ně. Udělej, co je tvým zdejším úkolem, a vrátíš se ke svému otci na nebesích. Budeš-li se snažit být něčím, čím nikdy být nemůžeš, čeká tě víc bolesti a utrpení než kteréhokoli tvora, jaký kdy žil.“

„Dejte mi Memphis.“

„Proč?“

„Proč myslíte?“

„Ach tak,“ přikývl s úsměvem Bosco. „Abys ho mohl cihlu po cihle zbořit a do jeho základů našít sůl.“

„Tak nějak.“

„Samozřejmě. Proto tady koneckonců jsi. K tomu ale nemám potřebnou autoritu, a to znamená, že ji nemáš ani ty. Potřebujeme armádu. Lidé, kteří spí v domě zvláštního určení, jsou nástrojem, jehož pomocí ji získáme. I pak se ale budu muset stát papežem, než budeš moci rozpoutat tak rozsáhlou spoušť. Jak jsi už zjistil, nemůžeš pro žádného muže ani ženu udělat nic, čím bys je přiměl, aby tě milovali. S výjimkou mne, Thomasi. Já tě miluji.“

A s těmito slovy vstal a odešel.

Toho večera dorazil nervózní vykupitel Bergeron, zástupce hlavního žalářníka, se seznamem tří set jmen, který mu Bosco dal se žádostí, ať je porovná s vlastními záznamy, a s příkazem, aby nově příchozí hlídal a nikoho k nim nepouštěl. Nový seznam potvrzoval, že ve skutečnosti jich je jen dvě stě devadesát devět. Osud chybějícího vykupitele bylo nutno prověřit pro případ, že se na poslední chvíli rozmyslel nebo byl zatčen. O něco později se ukázalo, že už byl na cestě a hodlal se připojit k ostatním, když zemřel na neštovice. Žalářník byl nervózní, protože měl strach z Boska, s nímž ještě nikdy osobně nejednal. Jeho nadřízený, hlavní žalářník, byl právě předchozího dne sám uvězněn a obviněn z hříšného křivopřísežnictví, tedy z přestupku dostatečně vážného, aby vyžadoval zatčení, ne ale tak těžkého, aby o něm byl informován Bosco. Hlavní žalářník si zástupce, který se nyní ujal jeho funkce, vybral právě proto, že se svou omezenou inteligencí představoval menší ohrožení jeho vlastního postavení. Zástupce se vrátil hodinu poté, co si Bosco seznam jmen přečetl. Když vešel do místnosti, Bosco ani nezvedl oči, jen papír posunul jeho směrem. Žalářník se na seznam vůbec nepodíval, okamžitě ho sebral a co nejrychleji z Boskovy hrozivé přítomnosti zmizel.

Venku na chodbě žalářníkovi bušilo srdce jako dívce, která právě dostala první polibek. Snažil se zklidnit svoji nervozitu, přistoupil se seznamem k voskovici, která slabě hořela na stěně, a začal ho pečlivě zkoumat. Když dočetl, měl oči vyvalené strachem a nejistotou. Neklidně spí korunovaná hlava. Na to, aby požádal Boska o vyjasnění, měl příliš velký strach, a na to, aby se poradil se svým předchůdcem, byl příliš hrdý. Správně se domníval, že by v očích obou vypadal jako neschopný hlupák, a jeho povýšení koneckonců ještě muselo být potvrzeno. „Ať děláš cokoli,“ zaslechl kdysi náhodně něčí radu, „počínej si rozhodně.“ Toto nepříliš moudré a každopádně nesprávně pochopené doporučení dlouhá léta číhalo v nějakém zasutém koutě mysli žalářníka vykupitele Bergerona a čekalo na vhodnou příležitost, aby ho zradilo. A dnes taková příležitost konečně přišla. Kolik z nás je na tom ale jinak? Kolik z našich nejhorších či nejlepších okamžiků má kořeny v nějakém bezvýznamném nesmyslu, který se v naší duši uchytil jako plevel na skalnatém útesu a navzdory vší pravděpodobnosti se tam udržel? Zapustí kořeny do malé trhliny, trhlina se rozšíří, náhlá bouře ji naplní vodou, voda za zimní noci zmrzne a rozevře puklinu ještě víc. Na cestu vjede zcela cizí člověk, kůň na uvolněné skále klopýtne a jezdec se i se zvířetem zřítí do strašlivé horské propasti. Stejně tak i Bergeron nyní spěšně zamířil k cele Petara Brzicy a absolutně sebejistě zabušil na její dveře.

„Ano?“

„Lidé na tomhle seznamu jsou zavření v severním křídle a mají být popraveni.“

Vzhledem k tomu, že v poslední době bylo tolik vězňů ze severního křídla domu zvláštního určení posláno na smrt, nebyl Brzica nijak zvlášť překvapen. Prohlédl si seznam, aby měl hrubý odhad toho, kolik práce ho čeká. „Myslel jsem,“ poznamenal, vlastně jen aby řeč nestála, „že už je s těmi popravami konec.“

„Zjevně není,“ dostalo se mu nakvašené odpovědi. „Možná byste si měl jít promluvit s lordem vykupitelem Boskem a sám se ho zeptat, o co mu vlastně jde.“

„To není moje věc,“ odtušil Brzica. „Důvody mě nezajímají. Kdy?“

„Teď.“

„Teď?“

„Právě jsem přišel od vykupitele Boska.“ To znělo přesvědčivě. „Nač ten spěch?“

„Do toho vám nic není. Vy se starejte jen o to, jak rychle můžete začít a skončit.“

„Kolik jich přesně je?“

„Dvě stě devadesát devět.“

Brzica se zamyslel a tiše pohyboval rty, zatímco v duchu počítal.

„Můžu začít za dvě hodiny.“

„A jak brzo můžete začít, když sebou pořádně hodíte?“

Brzica se znovu zamyslel.

„Za dvě hodiny.“

Bergeron si povzdechl.

„A jak dlouho to bude trvat?“

„Jen co to v rotundě rozjedeme, můžeme zabít jednoho muže každé dvě minuty. S přestávkami jedenáct hodin.“

„A bez přestávek?“

„Jedenáct hodin.“

„Dobrá,“ souhlasil Bergeron tónem, který naznačoval, že své vyjednávání úspěšně uzavřel. „Za dvě hodiny v rotundě.“

Brzica ve skutečnosti v rotundě pracoval už za necelou hodinu i se svými čtyřmi asistenty neboli pomocnými pacholky. Pozorně si své budoucí oběti prohlédl. Byla to drsně vyhlížející cháska. Kdyby pojali podezření, co je čeká, určitě by s nimi byly problémy. Momentálně si svého blížícího se konce zjevně nebyli vědomí – nebylo to ale požehnané nevědomí. Ani takhle otrle vyhlížející chlapi nemohli být tak bezstarostní tváří v tvář nadcházející smrti a věčným mukám, která je čekala. Jedna věc ho nesmírně zarážela. „Proč nejsou zamčení v celách?“ zeptal se vykupitele, který je hlídal. „A proč na ně dohlížíte úplně sám?“

Odpověď dozorce zněla přesvědčivě. „Nemám ponětí.“

Dozorcova strohá odpověď byla daná nejen tím, že doopravdy nic nevěděl, ale také tím, že se s Brzicou nikdo nechtěl bavit. I ti největší hrdlořezové mezi vykupiteli se mu cítili nadřazení a dokonce ho nenáviděli stejně, jako jsou popravčí terčem pohrdání a nenávisti odjakživa. Nikdo ho neměl rád, Brzicovi to však nevadilo, nebo o tom alespoň sám sebe přesvědčoval. Ve skutečnosti mu na tom, jak se na něj ostatní dívají, záleželo. Rád v nich vzbuzoval strach. Rád působil smrtonosným a tajemným dojmem. To, že jím opovrhují, mu ale vadilo. Bylo to neodůvodněné a nespravedlivé. Reagoval na to zdánlivou povzneseností, nedostatek respektu ho nicméně zraňoval.

Nesl svůj kříž mlčky, ne z vlastní vůle, ale protože se s ním všichni odmítali bavit. Platilo to dokonce i pro jeho asistenty; dva z nich ho nedávno značně rozčilili tím, že usilovali o přeložení na místa ošetřovatelů malomocných v Mogadišu. Za tuto neloajálnost je ještě čekal spravedlivý trest, dnešní večer ale vyžadoval jednotu a harmonickou obratnost.

Zbývaly ještě některé nedořešené problémy a Brzica se rozhodl pro procházku po promenádě, aby si pročistil hlavu. Měl by je napřed nechat spoutat? Ne. Nad výhodou spoutaných rukou a ochromených nohou zjevně převažovalo riziko prozrazení, že je čeká nějaká nepříjemnost. Tohle nebyli muži, kteří by se nechali pokorně odvést, a vzhledem k tomu, že dveře jejich cel byly z nějakého důvodu ponechány otevřené, snadno by to mohlo vyvolat vzpouru. Lepší bude, usoudil, když stoupal k amboně, udržet je v nevědomosti a provést to celé tak rychle, že jim nedojde, co se vlastně děje, dokud nebudou na poloviční cestě na onen svět. Vyžadovalo to větší zručnost a jistotu, obojího měl ale víc než dost.

„Dobrý večer, vykupiteli.“ To ho pozdravil Bosco, procházející kolem a přemýšlející o Calovi.

„Dobrý…“

Bosco už byl ale pryč.

Rotunda byla zbudovaná podle návrhu Brzicova předchůdce – který si podle něj potrpěl na přílišnou okázalost – a podle jeho vlastního profesionálního názoru byla koncipovaná komplikovaněji, než bylo třeba. Brzicovým heslem byla jednoduchost. Zrušil systém tří místností používaný pro hromadné popravy – jedné, v níž se konala samotná poprava, druhé, v níž se odsouzenci připravovali, a třetí, v níž čekali – a nahradil ho jiným, který se spoléhal spíš na spolupráci oběti pod vlivem klamného dojmu, že ji čeká něco úplně jiného. Odsouzenci bylo řečeno, že ho chce krátce přijmout převor svatyně. Když prošel silnými zvukotěsnými dveřmi, spatřil převora, který klečel zády k němu a čelem ke svaté ikoně Oběšeného vykupitele. Poklekl také a s ním po jeho bocích i oba dozorci, kteří se k němu přitiskli možná o něco těsněji, než by se dalo čekat. Poté převor vstal a otočil se, odsouzenec k němu vzhlédl, Brzica v kožené zástěře ho popadl za vlasy, dozorci mu přidrželi paže a Brzica mu prořízl hrdlo nožem, který měl zasazený do rukavice. Už umírajícího a v šoku ho nechali spadnout na skrytá dvířka ve falešné podlaze před ním, ta pak dozorci spustili dolů, mrtvého či umírajícího shodili do šachty, z níž ho vykupitelé čekající v místnosti pod nimi vytáhli, falešnou podlahu rychle a důkladně omyli, pak dvířka zvedli a zasadili zpět na místo. Následovala rychlá kontrola, zda nezůstaly nějaké známky zápasu, pak dozorci opustili místnost jinými dveřmi, které ústily na chodbu o kousek dál. Venku zatím trpělivě čekala další oběť s vlastními dvěma dozorci. Ta ve stínech matně zahlédla jen někoho, koho považovala za svého předchůdce odcházejícího výstupními dveřmi. Vzápětí se celá procedura opakovala.

Tak to pokračovalo po celou noc s výjimkou jediného vyrušení, jež měl na svědomí jeden z odsouzenců, který byl ostražitější než všichni ostatní a vycítil, že něco není, jak by mělo být. Když ho unavená ruka popadla za vlasy a druhá za levou paži, instinktivně se vytrhl z jejich sevření, zmítal se, svíjel a ječel, zatímco se s ním všichni čtyři jeho vrahové potýkali a snažili se ho přimáčknout k zemi. Ječel a vzpíral se, dokud ho nenacpali do šachty, nedupli mu na ruku, neudeřili ho do hlavy a konečně ho neprocpali skrz, aby ho dorazili vykupitelé ve spodní komoře. Ani ty nejtlustší dveře ovšem nemohly zabránit, aby se zvuky tak divokého zápasu nedonesly k uším dalšího muže čekajícího venku na chodbě. Brzica sám proto vyšel ven a probodl vyděšeného vykupitele rovnou přede dveřmi dřív, než stačil spustit povyk. Jinak všechno proběhlo hladce.

Druhý den v jedenáct hodin dopoledne si žalářník vykupitel Bergeron prohlížel hromadu lehce omytých těl naskládaných v aftoriu rotundy a čekajících, až budou pod pláštíkem noci odvezena na Ginkyho pole. Byl to znepokojivý, avšak impozantní pohled. O půl hodiny později už stál před poněkud netrpělivým Boskem, který se právě snažil zorientovat v nudných, ale komplikovaných dokumentech týkajících se sporu o dodávku velké zásilky zkaženého sýra.

„Co je?“ vyštěkl, aniž by zvedl oči od papírů.

„Popravy byly provedeny, jak jste nařídil, vykupiteli.“

Bosco vzhlédl a zatvářil se popuzeně, vyrušený ze sledu myšlenek zkoumajících argumenty a protiargumenty obou stran ohledně odpovědnosti za zplesnivělý sýr.

„Cože?“

Bergerona zalila vlna děsivé hrůzy, jako by ho zaskočil náhlý zimní liják.

„Myslím popravy vězňů z domu zvláštního určení.“

Bergeronův hlas se podobal šepotu tichého vánku. Vytáhl z kapsy seznam jmen a ukázal na poslední stranu. „Tady je křížek, kterým jste rozkaz na konci potvrdil.“

Bosco si od něj papír beze slova vzal. Ve tváři se mu objevil výraz hrozivého klidu. Chvíli se na seznam díval. Jeho drahocenní velitelé byli mrtví. Všichni do jednoho.

„Ten křížek dole,“ prohlásil tiše, „jsem udělal na znamení, že jsem to viděl.“

„Ach tak.“

„Ach tak?“

„Já…“

„Nic neříkej, prosím. Přinesl jsi mi dnes dopoledne katastrofu. Zaveď mě za nimi.“

Ve svém pokoji Cale nepřítomně hleděl z okna a myšlenkami byl stovky mil daleko. Za zády mu jeden z akolytů s rámusem prostíral stůl k druhému jídlu dne. Když nic jiného, pak alespoň jídlo, jež mu nyní jako všem výše postaveným vykupitelům připravovaly jeptišky, zůstávalo jedinou věcí, která mu dosud přinášela potěšení. Do jisté míry. Jedna z poklic, kterou akolyta upustil, s hlasitým zaduněním dopadla na podlahu a zakutálela se skoro až k jeho nohám. Akolyta se spěšně sehnul, aby ji sebral, a dostal se při tom tak blízko k němu, že ho to přimělo poprvé mu pohlédnout do obličeje. Ačkoli byl chlapec přinejmenším stejně starý jako Cale, rychle poklici popadl a nejistě jeho pohled opětoval.

„Tebe neznám,“ poznamenal Cale.

„Přivezli mě před deseti dny ze Stuttgartu.“ Cale se o Stuttgartu dočetl právě před několika dny z almanachu, který dostal od Boska a v němž byla do nejsuchopárnějších podrobností popsána každá ozbrojená a opevněná vykupitelská citadela s posádkou čítající přes pět tisíc mužů. Měl pět set stran a celkem čítal deset svazků. Podle Boskova tvrzení bylo společenství vykupitelů křehké, z toho, co vyčetl z almanachů, bylo však zřejmé, že je obrovské, neporovnatelně větší, než si kdy představoval.

„Proč?“ zeptal se Cale.

„To nevím.“

„Jak se jmenuješ?“

„Model.“

Cale přešel ke stolu a posadil se. Dostal míchaná vejce, toasty, kuřecí stehýnka, klobásy, houby a ovesnou kaši. Začal si nakládat na talíř.

„Vy jste Cale, že ano?“

Cale si otázky nevšímal. „Říká se, že jste zachránil samotného papeže před ohavnými antagonisty.“

Cale na něj krátce zkoumavě pohlédl a pak se dal znovu do jídla. Model na něj upřeně hleděl. Měl hlad, protože akolyté měli hlad neustále, stejně jako jim po většinu roku byla zima. Vůbec mu ale nepřišlo na mysl, že by se s ním Cale o pokrmy na stole, z nichž některé vůbec neznal, mohl rozdělit. Působily na něj stejně, jako působí krásná žena na ošklivého muže – umí sice její krásu ocenit, nemůže však čekat, že by si jí on sám mohl jakýmkoli způsobem užít. Ačkoli byl ale Cale do značné míry duchem nepřítomný, takhle hodovat před očima jiného akolyty prostě nedokázal.

„Posaď se.“

„To nemůžu.“

‚Ale ano, můžeš. Posaď se.“

Model se posadil a Cale před něj strčil misku pečených brambor. Samozřejmě to ale narazilo na problém. Zvedl misku a všechny brambory až na jeden si vysypal na vlastní talíř. Model, zrudlý touhou a nadějí, se zatvářil zklamaně.

„Poslyš,“ domlouval mu Cale, „když se těmihle dobrotami nacpeš, za pět minut se ti vnitřnosti obrátí naruby. Věř mi. Co jsi jedl ve Stuttgartu?“

„Ovesnou kaši a blivajz.“

„Blivajz?“

„Něco jako mastnotu se semínky a bůhvíčím ještě.“

„Tady tomu říkáme umrlčí noha.“

„Aha,“ přikývl Model.

Cale stáhl kůži z malého kousku kuřete a seškrábl lahodnou zrosolovatělou šťávu, která na něm ulpěla zespodu. Přidal ještě menší kousek samotného vaječného bílku a větší hromádku ovesné kaše, ne ale příliš mnoho.

„Zkus, jak si poradíš s tímhle.“

Odpovědí bylo dobře, báječně, skvěle, poradil si s tím s přímo nebeskou rozkoší. Ačkoli byl Cale ponořen do hlubin hněvu a vzteku, nemohl necítit potěšení, když viděl, s jakým požitkem Model jí pečený brambor a vaječný bílek, jak mu ovesná kaše klouže do vyprahlého a hladového krku, jako by byla produktem rajských zahrad, kde údajně tryskaly limonádové prameny a rozlévaly se po kamenech z cukroví.

Když Model dojedl, napřímil se a znovu se zahleděl na Cala.

„Děkuju.“

„Rádo se stalo. Teď si běž na pět minut lehnout a otoč se obličejem ke zdi, abys na mě nekoukal, až to budu dojídat. Možná se budeš cítit tak trochu divně.“

Model poslechl a Cale dojedl snídani, aniž by mu věnoval jedinou další myšlenku. Právě končil, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Zmiz,“ vyštěkl a gestem vyplašenému Modelovi naznačil, aby vstal. Ozvalo se další zaklepání. Chviličku počkal. „Dále.“ Byl to Bosco.

O deset minut později už oba bez dalšího doprovodu stáli v aftoriu a mlčky hleděli na dvě stě devadesát devět mrtvých těl, která byla vším, co zbývalo z Boskova deset let připravovaného plánu na získání nástroje, jímž chtěl přivodit konec světa.

„Chtěl jsem ti to ukázat, protože mezi námi dvěma by neměla být žádná tajemství. Nechci po tobě, aby ses poučil z mého omylu, protože toho omylu jsem se nedopustil já. Přál bych si, aby to byl můj omyl, protože pak bych se z něj mohl i já poučit. Jenže tahle chyba, můžeme-li tomu tak říkat, je prostě tím, čím je. Událostí, k níž došlo. Měl jsem plán, pečlivě připravený a do všech podrobností promyšlený plán. Poučení, které si z toho musíš vzít, zní, že se prostě poučit nemůžeš. Že jsou na světě hlupáci, že jsou na něm nezkušení lidé a že dochází k nedorozuměním. Taková je přirozená povaha všech věcí. Rozumíš tomu?“

„Ano.“

„Budu přemýšlet o nějakém alternativním řešení.“

Přes zdánlivě fatalistické akceptování strašlivého masakru, který zničil léta jeho nenahraditelného plánování (Bergeron byl vyhozen z funkce, ke svému užaslému vděku však nebyl zaživa vykuchán a dokonce ani sebeméně potrestán), byl Bosco celý bílý šokem. „Hodinu tady nad nimi medituj. Pak můžeš jít.“

„Nepotřebuju hodinu,“ opáčil Cale.

„Myslím…“

„Nepotřebuju hodinu.“

Bosco sklonil hlavu v nepatrném přikývnutí. Obrátil se k odchodu a Cale ho následoval po točitém schodišti známém jako schody do nebe, když jste po něm šli nahoru, a z jakéhosi v hloubi času zapomenutého důvodu ňamňam schody, když jste po něm scházeli dolů. Pomalu vystoupali vzhůru kolem stěny rotundy, protože Boskova kolena už nebyla tím, čím bývala kdysi, a vynořili se v Burze, hale, z níž vedly chodby do různých částí domu zvláštního určení.

Téměř na opačném konci Burzy právě vyváděli nějakého muže, vykupitele vysvlečeného z hábitu, na otevřený venkovní dvůr. Muž tiše naříkal a jeho slzavé vzlyky připomínaly pláč unaveného a nešťastného dítěte. Cale sledoval, jak ho doprovod tří jiných vykupitelů strká před sebou kupředu. Upíral na ně oči podoben krkavci nebo některému přemýšlivějšímu příslušníku čeledi sokolovitých.

„Zastavte je.“

„Soucit nemá co…“

„Zastavte je a přikažte jim, aby ho odvedli zpátky do cely.“

Bosco zamířil k popravčí četě, která se právě zastavila a snažila se vězně vystrčit dveřmi do dvora zalitého jasným slunečním svitem.

„Počkejte okamžik.“

O deset minut později už Cale, následovaný obezřetným Boskem, mlčky procházel mezi celami, v nichž byli drženi očistníci, lidé, kteří se provinili hříchem rouhačství či kacířství, urážkou Ducha Svatého a celou řadou dalších prohřešků, a čekali na rozhodnutí o svém osudu, obvykle velice jednoduché a prakticky vždy stejné. Cale přecházel sem a tam a důkladně si čekající vězně prohlížel – vystrašené, zoufalé, zmatené, někdy fanatické a jindy zjevně šílené.

„Kolik jich tu je?“

„Dvě stě padesát šest,“ odpověděl žalářník.

„A co je tam?“ ukázal Cale na zamčené dveře. Žalářník pohlédl na Boska a pak znovu na Cala. Má tohle být ten přislíbený Nositel zmaru? Nevypadá nijak neobvykle.

„Za těmi dveřmi jsou zavření ti, kdo byli odsouzení k aktu viry.

Cale se mu zadíval do očí. „Odemkni ty dveře a běž pryč.“

„Udělej, co ti říká,“ dodal Bosco.

Žalářník s obličejem zrudlým nevolí poslechl. Cale strčil do dveří, které se lehce otevřely dokořán. Bylo za nimi deset cel, pět po každé straně chodbičky. V osmi byli uvěznění vykupitelé, jejichž zločiny vyžadovaly veřejnou popravu za účelem posílení a podpory morálky přihlížejících věřících. V jedné ze zbývajících dvou cel byl muž, zjevně nikoli kněžského stavu, protože měl plnovous a civilní oblečení, a v druhé žena.

„Panna z Blackbird Leys,“ vysvětlil Bosco, když se vrátili do jeho komnat. „Šířila rouhačské věštby týkající se Oběšeného vykupitele.“

„Co to bylo za věštby?“

„Jak bych je mohl opakovat?“ zavrtěl hlavou Bosco. „Je to rouhačství.“

„Jak byla tedy u procesu obžalovaná?“

„Proces se konal bez přístupu veřejnosti. Když opakovala svá tvrzení a sama se tak odsoudila, byl přítomen pouze jeden soudce.“

„Soudce je ale zná.“

„Bohužel, Bůh buď milostiv jeho duši, soudce zemřel bezprostředně po procesu na mrtvici, zjevně vyvolanou jejím kacířstvím.“

„Smůla.“

„Smůla s tím neměla nic společného. Odešel na lepší místo – nebo přinejmenším na místo, odkud se nevrátí žádný cestovatel ani nic z toho, co se snad mohl před odchodem dozvědět. Je to všechno zaprotokolováno.“

„A mohu si ty protokoly přečíst?“

„Jsi osoba, kterou nemůže nic poskvrnit, jsi ztělesněním Božího hněvu. Bez ohledu na to, co čteš a co slyšíš, jsi bezpečný před vším pokušením.“

Cale se nad tím na pár okamžiků zamyslel.

„A co ten vousáč?“

„Guido Hooke.“

„Ano?“

„Je to přírodovědec a filozof, který tvrdí, že Měsíc není dokonale kulatý.“

„Vždyť ale je kulatý,“ namítl Cale. „Stačí se na něj podívat. Pokud budete zabíjet lidi pro hloupost, budete potřebovat mnohem víc katů.“

Bosco se usmál.

„Guido Hooke má k hlupákovi hodně daleko, přestože je to výstředník. A s tím Měsícem má pravdu.“

Cale jeho prohlášení odměnil pohrdavým odfrknutím.

„Stačí jediná bezmračná noc a každý přece vidí, že je Měsíc kulatý.“

„To je jen iluze vytvářená vzdáleností Měsíce od Země. Jen si vzpomeň na Tygří horu – z dálky její svahy vypadají hladké jako máslo, při pohledu zblízka je ale vrásčitá jako starcův šourek.“

„Jak to víte? Myslím s tím Měsícem.“

„Večer ti to ukážu, pokud budeš chtít.“

„Jestli má Hooke pravdu, proč má tedy zemřít za to, že ji řekl?“

„To je problém autority. Papež rozhodl, že je Měsíc absolutně kulatý – jeho kulatost je projevem dokonalosti Božího díla. Guido Hooke to popíral.“

„Vy ale tvrdíte, že má pravdu.“

„Co na tom záleží? Odporoval skále, na níž je vybudovaná jediná pravá víra. Upíral jí právo na poslední slovo. Kdybychom mu to dovolili, domysli sám, čím by to skončilo: pádem veškeré autority. Bez autority by nebylo církve a bez církve by nebylo spasení.“ Usmál se. „Hooke mluví za nižší pravdu a papež za tu vyšší.“

„Vy ale ve spasení nevěříte.“

„A proto se musím stát papežem, aby se pravda shodovala s tím, čemu věřím. Proč se tak zajímáš o očistníky?“

5

K

leist si bujně, spokojeně a falešně prozpěvoval.

„Stromy šumí píseň sprostou,

cigarety na nich rostou

a hučí tam limonády moře.

Zvonky tam v trávě zvoní,

pečené maso tam voní,

na velké cukrkandlové hoře.

Na velké cukrkandlové hoře,

kněží tam všichni jak kachny kvákají,

všude se laciné děvky tam flákají,

vždy další chod se k večeři podává,

nikdo tam za nic ti nikdy nenadává,

na velké cukrkandlové hoře.“

Nenápadně spustil ruku níž, natáhl se a zkontroloval nůž zastrčený v kapse sedlové brašny, pak pokračoval v hulákání bez přílišné snahy o udržení melodie.

„Z jezera guláše břicho si napereš,

pár whisky láhvemi potom se ožereš,

na velké cukr…“

To už sklouzl z koně, vytáhl nůž a utíkal k houští trnitých ostružinových keřů. Hnán rychlostí a vlastní váhou skočil přímo doprostřed a trny mu při tom rozškrábaly kůži doruda. Spleť šlahounů však byla hustší, než si uvědomil, a starší pruty uprostřed byly tvrdé a nepoddajné, takže jeho střemhlavý útěk bolestivě zastavily.

Za kotníky ho popadly něčí silné ruce a pozpátku ho táhly z křoví. Musely pořádně zabrat a to Kleistovi poskytlo několik vteřin na rozhodnutí. Upustil nůž do trní, pak byl náhle volný a ruce ho vyvlekly ven.

Další ruce mu sevřely zápěstí, když se začal kroutit a kopat kolem sebe. Poté, co ho pevně přimáčkly k zemi, mu bylo jasné, že odpor nemá smysl, a přestal sebou házet.

Jeden z mužů si stoupl před něj, Kleist mu ale pořádně neviděl do obličeje, protože mu do očí svítilo slunce.

„Teď tě prohledáme, tak klidně lež. Máš nějakou zbraň?“

„Ne.“

Dvě ruce, rychlé a obratné, ho zkušeně prošacovaly.

„Výborně. Kdybys nám byl zalhal, byla by to poslední věc, kterou bys v životě udělal. Zvedněte ho.“

Kleista drsně zvedli do sedu a všech pět mužů s tasenými noži a krátkými meči ho jeden po druhém pustilo. Tihle chlapi věděli, co dělají.

„Jak se jmenuješ?“

„Thomas Cale.“

„Co tady takhle úplně sám děláš?“

„Měl jsem namířeno do Post Moresby.“ Od někoho ze strany dostal pořádnou ránu do hlavy.

„Řekni ‚lorde Dunbare‘, když mluvíš s lordem Dunbarem.“

„No prosím. Jak jsem to měl vědět?“

Další rána, která ho měla odnaučit drzosti.

„Cos tam chtěl dělat?“ zajímal se lord Dunbar.

Kleist na něj pohlédl – byl to ošuměle vyhlížející chlapík, špinavý a v nevzhledném oblečení z ošklivého tartanu. Nevypadal jako žádný lord, jakého kdy Kleist v životě viděl.

„Chci se dostat na nějakou loď a odplout s ní, kam až to nejdál půjde.“

„Proč?“

„Při masakru v Mount Nugentu vyvraždili vykupitelé celou moji rodinu. Když dobyli Memphis, bylo mi jasné, že je načase zmizet někam, kde už do smrti žádného z nich neuvidím.“ Vlastně to byla z poloviny pravda.

„Kde jsi vzal toho koně?“

„Je můj.“

Další rána do hlavy.

„Našel jsem ho. Myslel jsem, že patřil někomu ze zabitých v bitvě u Silbury Hillu.“

„O té jsem slyšel.“

„Možná by za něj vykupitelé něco zaplatili,“ nadhodil Fešák Johnny.

„Taky by vás možná pověsili, kdybyste to zkusili,“ odsekl Kleist a vysloužil si další úder přes ucho.

„Lorde Dunbare!“

„No dobrá, lorde Dunbare.“

„Fešáku,“ rozkázal Dunbar, „prohledej mu koně.“ Sám si přidřepl ke Kleistovi.

„O co vlastně těm vykupitelům jde?“

„Nevím. Vím jen, že je to banda zabijáckejch parchantů, lorde Dunbare, a že nejlepší je držet se od nich co nejdál.“

„Materazziové nás za dvacet let nedokázali chytit,“ prohlásil lord Dunbar. „Je nám jedno, kdo se nás snaží najít a polapit.“

Fešák Johnny se vrátil a položil na zem plnou náruč Kleistových věcí. Byla jich docela slušná kupka. Kleist si dával záležet, aby všechno, co si s sebou z Memphisu odvezl, bylo té nejvyšší kvality, ať to sloužilo jakkoli přízemnímu účelu: měl meče z portugalské oceli s jílci vykládanými slonovinou, přikrývku z kašmírové vlny a tak dál. A k tomu samozřejmě peníze – osmdesát dolarů v hedvábném váčku. Pohled na ně všech pět mužů značně potěšil. Přes Dunbarovo chvástání musela být jejich obvyklá kořist hodně hubená, pokud bylo možno soudit z jejich odění a zanedbaného zevnějšku.

„Dobrá,“ zabručel Kleist. „Máte už všechno, co mi patřilo. Je to pro vás zatraceně skvělej úlovek. Tak mě nechte běžet.“

Další rána.

„Lorde Dunbare.“

„Měli bychom tomu drzounovi přistřihnout křídla.“

To se Kleistovi ani trochu nezamlouvalo.

„Nechte mě zajít s ním támhle dozadu,“ nabídl se Fešák Johnny. „Ušetří nám to problémy.“

Lord Dunbar po něm střelil podmračeným pohledem.

„Dobře vím, jakou ohavnost se s ním před tím chystáš udělat, Fešáku!“ zahulákal. Pohlédl znovu na Kleista. „Vstávej!“ Kleist se zvedl na nohy. „Dej sem kazajku.“ Kleist si svlékl krátký kabátec, který při jedné příležitosti ukradl v předpokoji Vipondovy kanceláře. Byl ušitý z jemné kůže a jednoduše, avšak nádherně střižený.

„Lhal jsi mi, a to se mi u chlapa líbí,“ prohlásil Dunbar, obdivně si kabátec prohlížel a zjevně litoval, že je příliš malý. „S tou dostatečnou kořistí máš ale pravdu.“ Ukázal na úzkou a hrbolatou stezku. „Tahle pěšina tě vyvede někam ven z lesa. Pak už si budeš muset poradit sám. A teď koukej zmizet!“

Kleist nepotřeboval pobízet dvakrát. Proběhl kolem Fešáka Johnnyho, který ho sledoval s rozmrzele oplzlým výrazem, a zmizel v lese; nezbylo mu nic než polovina oblečení, které na sobě měl ještě před pěti minutami.

„Tři stovky mužů, pečlivě vybraných pro vynikající schopnosti a připoutaných k tobě ocelovými obručemi, přece nemůžeš nahradit tím dobytkem z domu zvláštního určení.“

„A jak jinak je tedy nahradíme? Máme na to deset let?“

Bosco rozhodně nebyl takový zelenáč, aby si neuvědomoval, že je to poprvé, co o nich dvou Cale mluví jako o „nás“, a že to dělá úmyslně, aby se mu zalíbil. Přesto považoval za povzbudivé, že se vůbec o podobný klam pokouší.

„Ne, to nemáme.“

„Existují o nich nějaké záznamy?“

„Jistě, na každého vykupitele je veden osobní kodex. Zapisuje se do něj všechno, co se ho týká.“

„Vy ho máte taky?“

„Samozřejmě.“

„Rád bych si ho přečetl.“

„Tenhle tvůj nápad nemůže vyjít.“

„Mohl by nevyjít. Ti chlapi ale všichni stojí na prahu smrti, po níž je čeká nekonečné peklo, kde je budou ďáblové každý den vykuchávat rýčem, nebo je zaživa polykat a zase kadit, to všechno po celou věčnost. Zachráním je před takovým osudem – a to budou železné obruče, kterými je k sobě připoutám.“

„Jsou to devianti. Typický příklad molů a rzi.“

„Když nesplní, co od nich čekám, vrátím je zase katovi. Jsou to vycvičení muži, nad kterými všichni zlámali hůl. Dejte mi alespoň jejich osobní kodexy.“ Cale se poprvé po dlouhé době usmál. „Vždyť si ani nemyslím, že se mnou nesouhlasíte.“

„Tak dobrá. Přečteme si je oba. Pak se uvidí.“

„Povězte mi něco o Guidu Hookeovi.“

Ozvalo se zaklepání, po němž se dveře ihned otevřely. Vykupitel, který se v nich objevil, se Boskovi servilně uklonil a položil před něj velký štos papírů v krabici označené „K SCHVÁLENÍ“. Znovu se uklonil a odešel.

„Hooke,“ odpověděl Bosco, „je pro mne otravný problém a tebe vůbec nemusí zajímat.“

„Chci o něm něco vědět.“

„Proč?“

„Mám jen takový pocit. A navíc jsem myslel, že mám vědět o všem.“

„O všem? Vidíš ty papíry, co právě přinesl Notil? Ty musím zúřadovat za jediný den – a to se dnes neděje nic zvláštního. Drž se toho, v čem se vyznáš.“

„Povídejte.“

„Jak chceš. Hooke si myslí, že rozumí úplně všemu a že může pochopit svět podle učebnice aritmetiky. Je to autor mnoha skvělých vynálezů. Mezi lidmi jeho typu bych ho označil za génia, příliš často ale strká nos do věcí, které by raději měl nechat na pokoji. Deset let jsem proti němu nic nepodnikl, protože obdivuju jeho intelekt, jeho prohlášení o Měsíci ale protiřečila papeži. Varoval jsem ho, že by měl utéct, a poradil jsem mu, že by ho možná byla ochotná zaměstnat Hanza. Zatímco jsem byl v Memphisu, odjel do Fray Bentosu, kde si chtěl najít nějakou loď, Gantovi lidé ho ale chytili v hostinci.“

„Proč ho neodvezli do Stuttgartu?“

„Protože ve Stuttgartu bych za něj neodpovídal já. Teď jsem v situaci, kdy ho musím nechat obětovat v aktu víry, protože jinak se to bude vykládat jako popření papežova rozhodnutí.“

„Říkal jste ale, že se papež mýlí.“

„Teď si schválně hraješ na nechápavého.“

„Jaké jsou ty jeho vynálezy?“

„Rouhačské.“

„Proč?“

„Létající stroj – kdyby Bůh chtěl, abychom létali, byl by nám dal křídla. Válečný obrněný stroj – kdyby Bůh chtěl, abychom měli pancíř, měli bychom při narození šupiny. A co já vím, co ještě, nestarám se o to, možná stroj na vytahování slunečního světla z okurek. Většina jeho výkresů jsou holé fantazie. Jeho návrh hopikoptéry, která létá, je absolutně nesmyslný. Nevypadá, že by se dokázala pohybovat po zemi, natož pak létat vzduchem. Ve východním kanálu jsem ale použil stavidlo jeho konstrukce.“

„Kdyby Bůh chtěl, aby existovala stavidla, nestvořil by svět tak, aby voda tekla vzhůru?“ Bosco se nedal vyprovokovat.

„Jestli se o něm chceš něco dozvědět, přečti si jeho osobní kodex. Zemře ale tak jako tak, ať si ho přečteš nebo nepřečteš.“

Kleist byl nucen schovat se nablízku a počkat do následujícího dne, dokud lord Dunbar a jeho muži neodjeli. Pak si konečně mohl dojít pro nůž, který upustil v ostružinovém houští. Důkladně se zamyslel nad tím, co dál. Pomsta ho nezajímala – ne snad proto, že by nebyl pomstychtivý, ale bylo to nebezpečné a Kleist nebyl zastáncem zbytečného rizika. Na druhé straně vězel uprostřed jakési ztracené divočiny bez koně a bez vybavení, bez peněz a jen se sporým oblečením. Po zvážení všech okolností usoudil, že se musí vydat za nimi, v příštích třech dnech ho ale znovu a znovu přepadaly pochybnosti, jestli neudělal chybu. Trpěl zimou a hladem. Na to byl zvyklý, horší ale bylo, že byť byla v okolí spousta zeleně, nikde nenašel vodu. Nedostatek vody může člověka rychle oslabit, a kdyby ztratil s Dunbarem kontakt, byl by s ním konec. Jen v jednom mu přálo štěstí – našel pár bambusových stonků, sice dost tenkých, ale vyhovujících. Alespoň v to doufal. Uřízl si jeden kus dlouhý půl druhého metru, k němu přidal tucet tenkých hůlek a spěšně znovu vyrazil, aby dohonil Dunbarovu družinu. Po zbytek dne ji sledoval a narazil při tom na malou kaluž zelenohnědé vody. Rozhodl se to riziko podstoupit. Pil už v životě horší vodu, ne ale příliš často. Dunbar a jeho muži se zastavili hodinu před setměním a Kleist se musel v pohasínajícím světle rychle dát do práce. Bambusové stvoly byly ještě zelené, takže se daly snadno podélně nařezat na tenké proužky, které zkroutil jako provázky a použil k výrobě tětivy. Pak bambus uprostřed rozštípl na tři hůlky, každou další o něco kratší než předchozí. Než padla tma, měl už bambusovými provázky přivázanou jednu hůlku k druhé, takže vypadaly jako listová pružina vozu. Když konečně usnul, spal jen krátce a neklidně. Druhý den se pustil do práce, jakmile se rozednilo, sledoval družinu, když vyrazila na cestu, a výrobu luku dokončil, když se v poledne na pár hodin zastavila. Byl by rád oba konce luku ohnul opačným směrem, aby dal zbrani větší sílu, na to ale neměl čas – byl to příliš komplikovaný proces. Vyšlo slunce a mučilo ho žízní, vysušovalo ho, ale stejně působilo i na nově vyrobený luk, který byl brzo zcela vyschlý a všechny uzly na provázcích se pevně zatáhly, takže byla zbraň připravená ke střelbě. Na zemi kolem se válel dostatek pazourkových úlomků, k výrobě hrotu pro šíp tedy potřeboval jen deset minut.

Z uhynulé vrány plné červů získal dostatek pírek pro opeření, vraní pírka se ale nesnadno zpracovávají, takže většinu těch nejlepších promarnil, než přišel na to, jak s nimi zacházet. Jejich správné navázání bambusovými provázky na bambusové dříky bylo velmi obtížné. A přestože by mu mistr šípař vykupitel Hart za konečný výsledek uštědřil pořádný výprask, za daných okolností to nebylo špatné. Byl přesvědčen, že šípy splní svůj účel, dostane-li se dostatečně blízko, aby jim umožnil pořádně zasaženého zřídit. Mimo dohled nepřátel vyzkoušel pár cvičných výstřelů a únavu tak brzo vystřídala směsice uspokojení z vlastní obratnosti a zlovolného očekávání. Dovolil ale družině získat příliš velký náskok a v obavách, že ji úplně ztratil, málem vpadl až do tábora skrytého v hustém shluku stromů. Ve zbývajícím slábnoucím světle měl už čas jen na to, aby se proplížil kolem půlky tábořiště a zorientoval se. Našel čtyři z pěti členů skupiny, pátého ale nikde neviděl. Západ slunce ho přinutil, aby útok, který doufal provést ještě večer, raději odložil. Nejraději by přečkal noc na místě, kde ležel, aby neriskoval odhalení, až se k němu ráno bude znovu přibližovat. Vzhledem k tomu, že nevěděl, kam se poděl pátý muž, však usoudil, že bude lepší stáhnout se o pár set metrů zpět. Cesta tam i zpět byla náročná a to mu pilo krev.

O devět hodin později, s hlavou rozbolavělou tak, jako by se mu měla rozskočit, byl už zase zpátky a pozoroval tábor. Stále v něm byli jen čtyři muži, ale ten, který včera chyběl, už se vrátil, a tentokrát scházel lord Dunbar. Kleistova krev se rozproudila zklamáním, rozrušením i strachem. Měl pocit, že mu bušení v mozku brzo roztříští lebku, neodvažoval se ale nic podniknout, dokud nebude všech pět jeho nepřátel pohromadě. A pak, někdy kolem osmé, vylezl Dunbar z něčeho, co vypadalo jako velký keř na okraji tábora. Po několika vteřinách už stál na kraji lesa, močil a křikem rozkazoval ostatním, aby tábor sbalili. Nasadit šíp do tětivy, natáhnout ji vší obrovskou silou pravé paže, ramene i napjatých zad, zhluboka se nadechnout a pak šíp vypustit. Dunbar zaječel, když se mu zaryl do levého boku. Uplynuly tři vteřiny a ostatní čtyři na něj jen nechápavě zírali. „Co je?“ křikl jeden z nich.

Druhý šíp trefil Fešáka Johnnyho do úst; rozhodil paže a po zádech padl na zem. Třetí z mužů se rozběhl k úkrytu mezi stromy a v hrůze neustále klopýtal a podkluzoval. Nepřesně vystřelený šíp ho zasáhl do nohy, takže posledních pár metrů už jen kulhavě poskakoval a řval bolestí, než se ztratil v lese. Čtvrtý muž bez úhony uprchl z tábora opačným směrem. Pátý, který stál téměř přesně uprostřed tábořiště, se ani nehnul. Kleist zamířil, natáhl luk, až se ozvalo hlasité zapraskání, a poslal mu šíp doprostřed hrudi. Ozvalo se děsivé trýznivé zachroptění. Kleist nasadil do luku nový šíp, natáhl tětivu, opatrně a rychle zamířil do tábora a zbraní připravenou k výstřelu přejížděl sem a tam mezi jednotlivými body nebezpečí. Od Fešáka Johnnyho už mu žádné problémy nehrozily. Klečící muž se skloněnou hlavou stále sténal, teď se však každé jeho namáhavé nadechnutí střídalo s podivným hvízdavým zvukem. Něco takového nemohl nikdo hrát, ani od něj už se tedy nebylo čeho bát. Kleist si jen přál, aby ten odporný zvuk utichl. Dunbar ležel na boku a hleděl na něj strašidelně bílým obličejem s bezkrevnými rty.

„Měl jsem tě zabít,“ zašeptal tiše, „dokud jsem měl šanci.“

„Měl jste mi dát pokoj, dokud jste měl šanci.“

„Taky pravda.“

„Máte nějakou zbraň?“

„Proč bych ti to měl říkat?“

„Taky pravda.“ Kleist nervózně sledoval stromy. Tohle bylo příliš riskantní.

„Takhle tady můžu ležet hodiny. Doraz mě.“

„To bych asi měl, jenže se to snáz řekne, než udělá.“

„Proč? Ty dva jsi zabil naprosto bez problémů.“

„Jo, ale to jsem měl vztek.“

„Nakonec jsem tě přece nechal běžet. Tak to skoncuj.“

„Vaši muži přijdou zpátky. Ať to udělají oni.“

„To bude trvat hodiny. Možná nepřijdou vůbec.“

„Jenže mně se do toho nechce.“

„Měl bys ale…“

Ozvalo se hlasité zadrnčení, když Kleist uvolnil tětivu a šíp se prakticky z bezprostřední blízkosti zaryl Dunbarovi do prsou. Dunbar vyvalil oči a vydechl tak dlouze, že to Kleistovi připadalo jako několik minut, ačkoli to ve skutečnosti byly jen vteřiny. Pak – naštěstí pro oba – bylo po všem.

Klečící muž za Kleistovými zády stále sténal a hvízdal. Kleist padl na kolena a obrátil se mu žaludek, nebylo v něm však nic, co by mohl vyzvrátit. Nebylo snadné neustále dávit a nepřestat při tom sledovat stromy. Upustil luk na zem – potřeboval mít volné ruce, aby našel svoje věci a pomohl si případně k nějakým dalším. Pomalu vstal a zaječel.

Pět metrů od něj stála dívka. Chvíli na něj vytřeštěnýma očima hleděla, pak se mu vrhla do náručí a rozplakala se.

„Děkuju ti! Děkuju!“ vzlykala a tiskla se k němu, jako by našla ztraceného otce, oběma rukama ho svírala v zoufalém objetí úlevy a vděčnosti. Vtiskla mu polibek na rty, pak mu zabořila obličej do hrudi a prsty mu zaryla pod krkem do zad, jako by ho už nikdy nechtěla pustit. „Byl jsi tak statečný, tak úžasně statečný.“ O krok ustoupila, prohlížela si ho a oči jí hořely obdivem.

Nebylo by třeba nijak zvlášť nadaného studenta lidské povahy, aby správně přečetl nejen Kleistův užaslý pohled, ale i hlubokou vyhýbavost jeho výrazu, zatímco k němu dívka vzhlížela zbožňujícíma očima. Sledoval, jak se jí tváří jako rychlý východ slunce rozlévá pochopení skutečnosti, že nepřišel proto, aby ji zachránil. Všechen obdiv se vytratil a oči se jí začaly zalévat slzami. Nestávalo se příliš často, aby si Kleist připadal jako zlomyslný mizera. Dívka ustoupila snad o něco dál, než odpovídalo jejímu překvapenému zjištění, a napřáhla před sebe nůž, který vytáhla Kleistovi od pasu, zatímco se k němu tak vděčně tiskla.

Užaslý a rozzuřený výraz Kleistova obličeje působil tak komicky, že se hlasitě rozesmála. Kleist zrudl vztekem, což ji přimělo k ještě hlasitějšímu smíchu. Pak k ní přiskočil, vyrazil jí nůž z ruky a udeřil ji pěstí do obličeje. Sesypala se na zem jako pytel uhlí a ošklivě se při tom uhodila do hlavy. Kleist sebral nůž, aniž by ji spustil z očí, a pak přelétl rychlým pohledem okolní stromy. Situace se mu začínala vymykat z rukou. V dívčině výrazu se nyní mísil šok s bolestí z krvácejícího nosu. Posadila se.

„Teď se můžeš smát druhou stranou hlavy.“

Nijak na jeho poznámku neodpověděla a sledovala, jak couvá, začíná se přehrabovat v zavazadlech válejících se po táboře a hledá v nich vlastní věci i všechno další, co by se dalo odnést. Klečící muž stále ještě sténal a jeho prostřelené plíce hvízdaly.

Dívka se dala do pláče. Kleist pokračoval v hledání. V torbě, která zjevně patřila lordu Dunbarovi, našel svoje peníze. Jinak byla kořist velice slabá. Jako lupiči si zřejmě Dunbarovi muži nežili nijak královsky. A měli dohromady jen tři koně včetně toho, kterého ukradli Kleistovi. Dívka plakala stále hlasitěji a neutišitelněji. V kombinaci se sténáním a hvízdáním klečícího muže to Kleistovi začínalo lézt na nervy. A nejen to.

Ženské slzy působí na mužskou duši jako lučavka královská, řekl mu kdysi vykupitel Fraser. Taková ubrečená mrcha dokáže v přívalu falešného pláče rozpustit všechen mužský zdravý úsudek.

V      době, kdy je slyšel, mělo pro něj tohle varování zdánlivě jen pochybný význam, vezme-li se v úvahu, že pokud si vzpomínal, nikdy ještě žádnou ženu neviděl. Zkušenosti, které získal v Memphisu, sice jeho poznání žen v jistém směru nesmírně rozšířily, pokud ale šlo o slzy, nebyly mu nic platné, protože prostitutky v Kočičím městě příliš často neplakaly.

„Sklapni,“ zavrčel.

Hlasitý pláč se ztišil v tlumené pofňukávání a občasný šky-tavý vzlyk.

„Co jsi u všech čertů mezi těmi bandity dělala?“

Chvíli nebyla schopná odpovědět a snažila se ovládnout hlas bublavě rozbouřeným lapáním po dechu.

„Unesli mě,“ prohlásila pak, což nebyla pravda, nebo alespoň ne úplná pravda, „a všichni mě znásilnili.“ Za dobu strávenou v Memphisu se Kleist s tímto slovem seznámil. Vyslechl si řadu nesrozumitelných zábavných historek o znásilnění a ještě víc smíchu vyvolal, když se dožadoval vysvětlení. Odpověď jím otřásla a nezamlouvala se mu. Byla to zjevně lhářka, vypadala ale tak zkroušeně, že si ani nedokázal představit nic přesvědčivějšího. Jenže ještě před pár minutami se mu smála.

„Pokud je to pravda, tak je mi líto.“

„Dej mi jednoho z těch koní.“

„To by znamenalo, že bys se mnou udržela krok. O to asi nestojím.“

„Budeš mít nejlepšího koně – ostatní sotva pletou nohama.“

V      tom měla pravdu.

„Mohl bych je v příštím městě prodat. Proč bych měl jednoho dát tobě, když jsi zlodějka? Nebo něco ještě horšího.“

„Jsou oba značkovaní. Jestli se je pokusíš prodat, pověsí tě jako koňského zloděje.“

„No, vypadáš, jako by ses v těchhle věcech vyznala,“ zabručel a přivazoval si čerstvě naplněnou brašnu k sedlu.

„Prosím. Dva jsou ještě někde tady v lese.“

„Jeden z nich dost dlouho nebude moct nikoho sledovat.“

„Ale ten druhý by mohl.“

„No dobrá. Hlavně už sklapni. Pojedeš ale tímhle směrem!“ prohlásil a ukázal na západ. „Jestli tě ještě jednou uvidím, uříznu ti tu tvou zatracenou hlavu.“ S tímto varováním se vyhoupl do sedla, vyrazil a dívku nechal sedět na zemi vedle klečícího muže, který stále sípěl a hvízdal. Pokud bylo to, že nechal mladou dívku samotnou na mýtině, nepříliš šlechetné, ve světle otřesných důsledků jediné jeho další zkušenosti se záchranou mladých žen v nesnázích to bylo alespoň pochopitelné.

„Myslíte, že má pravdu?“ zeptal se Gil. „Co myslíš ty?“ opáčil Bosco.

„Myslím, že se mýlí,“ odpověděl Gil. „Myslím, že očistníci jsou tam, kde si zaslouží být. Osud, který je čeká, jim určil jejich vlastní charakter. Jestli se Bohu nepodařilo změnit jejich srdce, nepodaří se to ani někomu, kde je ztělesněním Božího hněvu, ať mu Bůh žehná.“

„Musíme doufat, vykupiteli, že se mýlíš. Cale je plný překvapení.“

„Aspoň už vím, proč jsem ho nikdy neměl rád.“ Oba se rozesmáli.

„Mám pokračovat?“ otázal se Gil. „Myslím s plánem na odstranění Boseho Ikarda?“ Bose Ikard byl švýcarský purkrabí, teoreticky druhý nejvyšší představitel země hned po notoricky známém králi Zogovi, ale druhý jen o nepatrný vlásek. Poté, co se zhroutila říše Materazziů, byl Bose Ikard nejmocnějším ze všech vyvolávačů deště ve čtyřech končinách. Dopustil se toho omylu, alespoň podle Boskova a Gilova názoru, že dovolil zbývajícím Materazziům uchýlit se do Španělského Leedsu. Bosco ani Gil ovšem neměli tušení, že má Bose Ikard stejný názor jako oni a že ho jen hysterický záchvat řevu krále Zoga přinutil, aby Materazziům azyl ve Španělském Leedsu poskytl. Vykupitelská diplomatická služba nebyla zběhlá v diplomacii ani ve shromažďování zpravodajských informací a Bosco měl navíc jen omezený přístup k jejím zjištěním, mezi nimiž tak jako tak vůbec nefigurovala skutečnost, že Bose Ikard dělá, co může, aby Materazzie přiměl k odchodu. Kromě toho, že jim prostě povolil pobyt, nenabídl nikomu z nich pomoc ani peníze a doufal, že je touto neochotou ke skutečné spolupráci vyhladoví a donutí odejít někam, kde by obecně už nebyli jeho problémem a konkrétně nemohli vyvolat rozepři mezi jeho zemí a vykupiteli. Bosco ovšem o této jeho neochotě nevěděl a Ikardovy postoje mohl posuzovat pouze podle jeho zdánlivě pohostinného přijetí Materazziů. Usoudil, že by mohlo být užitečné nechat ho zabít a jednak tak oslabit Zogovu kartu, jednak odstrašit všechny ostatní země, které by snad uvažovaly o tom, že by poskytly azyl Materazziům či komukoli jinému, kdo se vykupitelům znelíbil.

„Ne. Musíme s jeho smrtí počkat… přinejmenším několik měsíců – dokud nebudeme mít alespoň nějakou představu, jestli Cale očistníky zvládne.“

„Odklady jsou riskantní.“

„Neodložit to by bylo stejně riskantní. Ocitli jsme se uprostřed náhlé povodně. Pokračovat v cestě je nebezpečné a vrátit se je také nebezpečné. Mám zatím v úmyslu pracovat na posílení Calova jména a reputace. Chci, abys ho vzal k Hlupákovu Brodu.“

„Proč?“

„Protože vyřeší náš problém.“

„Jste si tím nějak jistý.“

„Vezmi ho tam a uvidíš. Máš zřejmě míň víry v sílu Božího rozhořčení, než bys měl mít.“

„Mea culpa, vykupiteli.“

Bosco si odfrkl, tentokrát rozhořčením nad nedostatkem Gilova zápalu.

„A co Hooke?“

„Ačkoli se mi příčí dovolit, aby mě Gant k něčemu dotlačil, musíme se vyvarovat provokací. Musíme vyčkat, jestli Cale uspěje nebo neuspěje. Má-li Hooke zemřít, musíme z toho udělat okázalou podívanou, chtě nechte překousnout ponížení a rozhlásit to na všechny strany. Zaslat pozvání významným osobnostem.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti uvedli Cala. Dozvěděl se, že má být poslán na jih s Gilem, aby skoncoval s osadníky. Nic proti tomu nenamítal a dokonce se ani na nic nevyptával.

„Chci ho. Myslím Hookea,“ prohlásil.

„Proč?“

„Protože jsem si přečetl jeho osobní kodex a prohlédl jeho výkresy. Některé z nich jsou možná takové, jak jste říkal, ale jeho stroj na dobývání hradeb vypadá dobře – a totéž platí i pro tu obří kuši. Všude jsou v nich dobré nápady. A sám jste říkal, že jeho stavidlo je skvělé zařízení.“

„Urazil papeže.“

„Vy chcete papeže zabít.“

„To není pravda. Kdybych ale chtěl, tak bych ho předem neurážel.“

„Hookeovy stroje by mohly přispět k tomu, že byste si s jeho urážkami nemusel lámat hlavu.“

Bosco s povzdechem přešel k oknu. „Mám mnoho želízek v ohni a nekonečný počet kotlů, které nad nimi vřou. Musím udržovat rovnováhu mezi protikladnými potřebami.“

„Moje potřeby jsou na prvním místě.“

„Jsi Božím hněvem a ne samotným Bohem všemohoucím. Mezi tím je podstatný rozdíl, jak se sám přesvědčíš, budeš-li příliš pokoušet štěstí.“ Rozesmál se při pohledu na Calův výraz. „To není výhrůžka, můj milý. Pokud neuspěješ, strhneš s sebou i mne.“

„Kdysi jsem si myslel, že máte takovou moc, že se vám nemůže postavit nikdo.“

„Tak to ses tedy mýlil. Stojíme na okraji komářího křídla, ty i já. Něco ti povím. Pokud uspěješ u Hlupákova Brodu, budu moct využít vlivu, který nám to oběma dá, a Hookeovu popravu oddálit. Nemám pravomoc k tomu, abych ji úplně zastavil, a s tím nic nenaděláš. Dej mu nějakou práci, zatímco budeš pryč. Uspěj se svými očistníky u Hlupákova Brodu, a kdo ví? Máš to ve vlastních rukou.“

Calovi v doprovodu Gila a dalších dvou vykupitelů trvalo šest dní, než dojeli k Brodu. Denně urazili přes sedmdesát mil a měnili koně v přepřahacích stanicích rozmístěných v pravidelných intervalech každých dvacet mil až do posledních osmdesáti, kde předsunuté jízdní oddíly antagonistů působily příliš velké problémy a nedovolovaly zřízení stálé základny. Když dorazili na místo, byl Cale vyčerpaný, rameno měl v jednom ohni a malíček ho bolel skoro stejně strašně jako toho dne, kdy mu ho Solomon Solomon v Červené opeře usekl.

„Trochu se prospěte, pane,“ vybídl ho Gil, poté co ho uvedl do stanu z modré pytloviny. Cale nikdy snadno neusínal, tentokrát mu ale stačily dvě minuty od okamžiku, kdy se položil na pekelně nepohodlný kavalec, který mu tam rozložili. Gil ho po osmi hodinách spánku probudil a podal mu pohárek jakési nechutné tekutiny. Cale se napil a napadlo ho, že v porovnání s tím, jak na tom byl před pouhými několika měsíci, musí být rozměklý jako hrouda tvarohu. Tehdy by takovou břečku považoval za snesitelnou.

„Zatraceně, chutná to příšerně,“ postěžoval si Gilovi, který ho zamyšleně pozoroval.

Gil se zatvářil upřímně znepokojeně. Vzal si od něj pohár a ochutnal, aby se přesvědčil, v čem je problém. „Mně to připadá naprosto normální.“ Pohlédli si do očí v marném pokusu navázat bližší kontakt. „Pojďte se porozhlédnout po táboře, abyste se trochu zorientoval. Až se vrátíme, bude nás tu čekat něco k jídlu.“

„Nemůžu se dočkat.“

Transvaalský veldt je širá savana rozkládající se čtyři sta mil jihozápadně od svatyně. Tamější obyvatelé, kteří se sami nazývají osadníky, farmaří a loví na celých jeho rozlehlých pláních a před nedávnem konvertovali k antagonismu. Z tohoto důvodu a také proto, že posuzováno podle jakýchkoli kritérií tvoří velmi podivné společenství, jsou ve svých názorech nekompromisní a nesmlouvaví. Dělí se na dvě vrstvy: řadovým osadníkům velí takzvaný maister, jímž je dnes téměř všude predikant neboli pastor, který však pod sebou nemá víc než tisíc duší. Protože ani před konverzí nepatřili k vykupitelské víře a nechtěli s ní mít nic společného, dosahovala nyní beztak už intenzivní nenávist, již vůči mnišským útočníkům cítili, málem hranice nepříčetnosti. Říkalo se, byť samozřejmě v nadsázce, že se osadníci rodí v sedle a s lukem v ruce. Model zákopové války z východní fronty byl k boji ve zdejším terénu proti lidem tohoto typu nepoužitelný. Osadníci nebojovali v pravidelných armádách, ale v přepadových oddílech o síle stovky až čtyř set mužů – často jich ale bylo ještě méně a někdy naopak víc. Když na ně někdo zaútočil, stáhli se prostě do nekonečného veldtu. Čelit takovým metodám boje zákopovým systémem bylo jako pokoušet se zabít mouchu sekerou.

Pro vykupitele se z tohoto boje stala zapomenutá válka. Většina jejich vojenských jednotek byla zapadlá v blátě velké vyčerpávající východní fronty. I kdyby však měli vykupitelé k dispozici více vojáků, nenabízela se žádná zjevná možnost, jak využít početní převahy proti tak pohyblivému a zkušenému protivníkovi bojujícímu na území, které dobře znal a miloval. Navíc vykupitelé jen zřídkakdy využívali k boji jízdu a v případech, kdy se k jejímu použití odhodlali, příliš to neuměli. Platilo sice, že v přímém konfliktu byl vykupitelský oddíl schopen rozdrtit i mnohem početnější armádu osadníků, ti se jim ale nikdy v přímém konfliktu nepostavili.

Vzhledem k tomu, že papež i jeho nejbližší poradci připisovali válce ve veldtu jen okrajovou důležitost, měli Bosco a Princeps větší volnost při rozhodování o volbě nových taktických metod, což byla věc, která na východní frontě vždy vyvolávala podezření. Ještě před tím, než je Boskova zoufalá potřeba zmocnit se znovu Cala donutila k útoku proti Materazziům, podařilo se jim dramaticky změnit tvářnost války s osadníky. Byl vybudován řetězec třiceti předsunutých pevností. Nebyly to však pevnosti v obvyklém smyslu toho slova s pevnými hradbami a jasně vymezenými obrannými bariérami, byly naopak koncipovány jako pružně přizpůsobivá obranná postavení, jejichž účelem byla ochrana všech nejdůležitějších strategických pozic ve veldtu. Za nimi pak mělo být osm mnohem větších pevností klasického typu, z nichž mohly být do každého z předsunutých postavení vyslány posily, když se tato postavení stala terčem nevyhnutelného útoku. Byl to nejoriginálnější plán v celé vojenské historii vykupitelů, problém se všemi velkými plány ovšem spočívá v tom, že je nutno je realizovat. Princeps byl odvolán, aby velel mnohem naléhavějšímu útoku proti Materazziům, a bezradný hlupák, který ho nahradil, vyvolal snahou o realizaci zmíněné nové taktiky jen strašlivou krizi. Místo dosavadních početných oddílů vykupitelů stojících v zákopech a hájících území, které osadníci vůbec neměli v úmyslu napadnout, nyní vykupitelské oddíly vyrážely do terénu, kde jim žádné z jejich ohavných vojenských předností nebyly nic platné a kde všechny jejich slabiny mohly být nemilosrdně ztrestány. Výsledkem bylo, že se válka nevedoucí k žádnému viditelnému výsledku změnila ve válku hrozící téměř jistou katastrofou a porážkou. Předsunuté pevnosti čelily nepřetržitým útokům a osadníci je dobývali za cenu těžkých vykupitelských a jen lehkých vlastních ztrát. Když potom vykupitelé vyrazili do protiútoku, aby pevnost dobyli zpátky, utrpěli další těžké ztráty, osadníci však naopak vždy věděli, kdy se rychle stáhnout, takže ani pak neztratili příliš mnoho lidí. Po několika týdnech, během nichž zaútočili na pevnosti nacházející se v největší vzdálenosti od Drakensbergu, se vrátili a celý ten krvavý kolotoč se roztočil znovu. Přesněji řečeno krvavý téměř výhradně pro vykupitele. Hlupákův Brod získal své nešťastné jméno díky tomu, že byl nejdůležitější z předsunutých pevností a osadníci už ho tolikrát dobyli.

Představte si velkou podkovu vytvořenou říčním zákrutem. Země uvnitř podkovy leží o šest metrů níž než okolní terén, jen úplně vzadu se z ní zdvihá mírný pahorek. Podél tohoto pahorku vede veledůležitá silnice, která křižuje řeku a pokračuje přímým směrem dál, takže podkovu dělí na dvě stejně velké poloviny. Po dalších několika stech metrech dospívá k vysokému kopci s plochým vrcholem. Šestimetrový výškový rozdíl mezi severním a jižním břehem znamená, že ve vzdálenosti osmdesáti mil oběma směry neexistuje žádné jiné místo, kde by mohl vůz téměř kolmou stěnu překonat, kromě této jediné silnice u Brodu. Celé obranné pole bylo sotva dva tisíce metrů široké. Zadání Calova úkolu bylo stejně snadné, jako bylo jeho řešení obtížné. Na území veldtu bylo možná padesát takovýchto kritických míst a vykupitelé neměli dostatek vojáků, aby je všechna konvenčními způsoby boje udrželi. Pokud by bývali chtěli omezit pohyblivost osadníků a zastavit přísun nových zásob po moři, byli by museli prakticky všechna tato místa téměř nepřetržitě hájit a také je všechna uhájit. Osadníci byli momentálně schopni kterékoli z nich obsadit, udržet je tak dlouho, dokud neprojedly zásoby, zmizet, když se objevily posily vykupitelů, a opakovat totéž v podobných pevnostech v obou směrech frontové linie.

Cale strávil procházením podkovy téměř osm hodin.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se Gil a s napětím čekal na odpověď slavného zázračného chlapce.

„Ošemetná záležitost,“ bylo to jediné, čeho se mu dostalo spolu s žádostí o rozhovor se všemi, kteří přežili minulý útok. Byli jen dva, protože v téhle válce nebylo zvykem brát zajatce. Přesto s nimi Cale rozmlouval celý večer.

„Kolik vojáků tu teď máme?“ zeptal se Gila.

„Dva tisíce.“

„A kolik jich tu můžeme nechat?“

„Maximálně dvě stovky. Nemáme dost lidí, a i kdybychom měli, nemáme pro ně zásoby.“

„Tak jich osmnáct set pošli pryč.“

Na to, aby se Gil ptal na důvody, byl příliš inteligentní. Obránců musel být dostatečně nízký počet, protože jinak by nepřítel nezaútočil.

„A co budete dělat vy?“

„Nic,“ odtušil Cale. „Taky odjedu.“

Cale se svou odpovědí nesnažil Gila provokovat, dál mu ale brnkal na nervy, zařadil se za zadní voj ustupujících osmnácti set vykupitelů a pro další obranu Brodu neudělal vůbec nic. Jel za vracejícími se vojáky asi pět mil, pak otočil koně na stranu a vzteky pěnící Gil s oběma dalšími strážci byl nucen připojit se k němu. Po chvíli Cale zamířil zpět k táboru a k malému návrší asi osm set metrů za podkovou Brodu. Nebylo pravděpodobně dostatečně vysoké ani dostatečně blízké, aby přilákalo osadnické průzkumníky; předpokládal, že dají přednost lepším a bližším pozorovacím stanovištím. Sesedl z koně a mávl na ostatní, aby udělali totéž. Pak se vydal k vrcholku návrší a posledních několik metrů překonal plížením. Gil, jehož vztek zmírnil pocit úlevy, vylezl za ním.      

„Chceš něco?“ zeptal se nevraživě Cale.

„Dělám jen to, co by mi poručil vykupitel Bosco, pane.“

V tom měl pravdu, takže nemělo smysl se s ním dohadovat, ačkoli ani to Calovi nezabránilo, aby o tom uvažoval. Vytáhl z tlumoku předmět připomínající tvarem koženou láhev bez horní poloviny a dvě kulatá sklíčka, která do něj na obou koncích zasadil, pak podivnou koženou láhev uprostřed omotal dvěma řemeny a důkladně je utáhl, aby pevně držely. Byl to dalekohled, jímž mu Bosco ukázal nedokonale kulatý Měsíc, přesně stejný jako ten, který ukradl vykupiteli Picarbovi a jemu ho zase následně sebral jeden z vojáků, kteří ho zajali na Strupati-ně. Měl pocit, jako by od té doby uběhla polovina života.

Čím mrzutěji a odměřeněji se Cale k Gilovi choval, tím silnější měl pocit, že se postupně ztrácí vykupitelovo dosavadní popuzení pramenící ze skutečnosti, že s ním mluví jako s někým absolutně bezvýznamným. Jeho počáteční zmatení bylo vyvolané náhlou změnou Calova postavení z obyčejného, snadno nahraditelného akolyty ve ztělesnění Božího hněvu, tedy skokem těžko stravitelným i pro nejposlušnějšího vykupitele. Čím pohrdavěji či lhostejněji s ním však Cale zacházel, tím víc Gil zjišťoval, že je schopen se od deset let staré a dobře známé představy o něm oprostit a nahradit ji bázlivým respektem a důvěrou. Měl v sobě přirozenou touhu někoho zbožňovat a přes veškerou jeho inteligenci se zdálo, jako by temná arogance a zdánlivě absolutní lhostejnost, které se Cala v posledních osmi měsících zmocnily, přímo magicky působily na muže vůči magii nesmírně citlivého. Cale tu změnu vycítil, vnímal respekt, obdiv i strach projevující se ve více než jen fyzické podobě – byť mu zároveň bylo jasné, že Gil sám si toho je sotva vědom. Víc ho překvapovala skutečnost, že cítil, jak na něj ta rostoucí nábožná úcta působí podobně jako vzduch, jímž kdysi s Váhavým Henrim v sakristii nafukovali měchy ze zvířecích kůží používané k uchovávání svěcené vody, aby jimi mohli se svatokrádežným potěšením driblovat o podlahu jako míči. Projít kolem skupinky mužů a vidět, jak se při pohledu na vás bázlivě krčí – to stálo za to.

Po zbytek dne Cale sotva promluvil. Až na krátké přestávky studoval dalekohledem terén, kreslil do hlíny plánky bitevního pole, které následně zahlazoval, překresloval a znovu zahlazoval.

Celou dobu se snažil zabránit neobyčejně zvědavému Gilovi, aby viděl nebo pochopil jeho nákresy zákopů, terénních vln, zorných polí a mnohého dalšího. Ne že by snad cítil nějakou zvláštní potřebu držet to všechno v tajnosti, spíš měl chuť Gila dráždit, zdálo se ale, že byť ho to rozčiluje, jen to na něj působí ještě větším dojmem. Po nějaké době si už Cale pocit toho ohromeného obdivu tak vychutnával, že si začal vymýšlet různé značky a symboly, jen aby se pobavil a dodal svým diagramům bláznivě nesmyslnou složitost, v níž se užaslý Gil zjevně přímo utápěl.

Těsně před setměním Cale pozpátku z návrší slezl a Gil ho následoval. Pak začal určovat pořadí hlídek a chystal se rozdělit noc na čtyři směny, když ho náhle něco napadlo. Místo toho rozdělil noční hlídky jen na tři směny, a to bez jediného reptavého zamručení. Cítil naopak, že tahle nestoudnost ještě posílila úctu, s níž na něj hleděli. S pocitem obrovského uspokojení vlastní prohnanosti se vrátil na vrchol návrší, co nejpohodlněji se uložil, usnul a zdálo se mu o Arbell Labutí šíji. Byla neskutečně krásná a dařilo se jí neustále mu unikat, když se ji pokoušel následovat chodbami paláce, jako by byl nějaký obtížný vetřelec, kterého se musí zdvořile – ne ale příliš zdvořile – zbavit, a ne její kdysi zbožňovaný milenec. Často se stávalo, že když se mu o ní zdálo, byl oloupen o všechen hněv a zuřivost a ocital se v roli poníženého prosebníka, který se nedokáže smířit s tím, že je nyní předmětem blahosklonného opovržení, zatímco sám bláhově doufal, že stačí přimět ji, aby se zastavila a promluvila si s ním, a nepochybně se mu podaří vysvětlit jí, že celá její zdánlivá zrada byla jen strašlivým omylem. A pak bude zase všechno dobré. Bude zase šťastný. Jenže Arbell se od něj pokaždé odvrátila, jako by jeho přítomnost považovala za absolutně nevítanou. Probudil se těsně před svítáním, nešťastný a hořící hanbou a vztekem nad vlastní slabostí.

Mlčky se najedl a napil a pak s Gilem po boku čekal a díval se, jak se před ním Brod pomalu objevuje ve světle rozbřesku.

Zákopy ve středu podkovy teď byly plné lučištníků; byly zbudované tak, že se lomily v ostrých úhlech, což znemožňovalo zamířit do nich na delší vzdálenost šípem nebo šipkou z kuše. Problém, nyní očividnější než kdy dřív, spočíval v tom, že červená hlína vyházená ven při vykopávání zákopů ostře kontrastovala se žlutou trávou veldtu, takže byly viditelné stejně zřetelně jako terče s namalovanými kruhy. Přibližně padesátka dalších lučištníků číhající ve skalních puklinách a rozsedlinách ohybu řeky se zdála být dobře skrytá; ani s dalekohledem nebylo snadné je najít. O hodinu později, když se už slunce vyhouplo vysoko nad obzor, ho Gil zatahal za paži a ukázal na obláček prachu blížící se od severu po straně stolové hory před Brodem. Z prachu se postupně vynořil početný oddíl osadníků, jízdních ozbrojenců, kteří za sebou táhli čtyři vozy a mířili k Brodu. Zprvu se zdálo, že se chystají projet přímo jeho středem, což by ovšem byl tak pošetile sebevražedný manévr, až jen vzpomínka na události u Silbury Hillu v něm na okamžik vyvolala podezření, že se o to přijíždějící komando doopravdy pokusí.

Jezdci zastavili ve vzdálenosti asi čtyř set metrů. Přibližně po deseti minutách nečinnosti se rozdělili na dvě poloviny – jedna zamířila podle říčního břehu na východ a druhá na západ. Zbývající malá skupinka se i s krytými vozy vrátila za stolovou horu, kam je Cale nemohl sledovat, přestože ho jejich počínání nesmírně zajímalo. Na jejich vozech se mu totiž něco nezdálo – byly zakryté plachtami, měly ale velice zvláštní tvar. Vykupitelům v zákopech nezbývalo než čekat na útok. Uplynula téměř hodina, než ho Gil opět zatahal za rukáv. „Podívejte, pane, támhle na úbočí toho kopce.“ Ukazoval na plochou římsu kousek pod vrcholem stolové hory. Cale tím směrem namířil dalekohled, uviděl vozy, které se teď nacházely nejméně sto metrů nad Brodem, a trochu rozmazaně, protože na tak velkou vzdálenost už nebyl obraz příliš ostrý, sledoval, jak z nich osadníci stahují plachty. Na vozech byly jakési mechanismy tvořené dřevěnými rámy a provazy, jaké sice ještě nikdy neviděl, přesto mu ovšem bylo jasné, že to jsou nějaké katapulty. Předal dalekohled Gilovi, který prohlásil, že vypadají jako balisty – vynález, který antagonisté jednu dobu s oblibou používali na východní frontě.

„O těch jsem nikdy neslyšel,“ poznamenal Cale.

„Jsou to vlastně jen lepší kuše, ale mnohem větší. Asi před devíti měsíci je chvíli zkoušeli, osvědčovaly se ale jenom proti obráncům zakopaným na kopci, a těch na východní frontě moc není. Nechápu, k čemu jim budou tady.“

Na první překvapení nemuseli čekat dlouho. Po pěti minutách horečné aktivity byly balisty připravené – jenže místo aby jejich tři metry dlouhé lučiště mířilo na zákopy u Brodu, všechny tři byly zjevně zafixované v poloze, v níž mířily téměř kolmo vzhůru. Když byly odpáleny, vymrštilo silné lučiště obrovskou střelu ne přímo nad sebe, ale v mírném úhlu vpřed. Ozvalo se nepříjemné, nervy drásající ječení.

„Přivazují k dříku střely vřeštidla, která takhle ječí. Vyvádí to nepřátele z míry.“

Vyjící střely vyrazily vzhůru, pak opsaly ostrý oblouk a prudce se zarazily do řídké žluté trávy kolem zákopů, jako by byly svrženy z mraků přímo nad nimi. Následujících dvacet minut se balisty nepřetržitě zastřelovaly, až téměř dvě třetiny všech střel padaly do zákopů. Občasné bolestivé výkřiky jasně svědčily o tom, že některé z obrovských střel našly svůj cíl – ačkoli to byl ošklivý způsob boje, jaký Cale dosud neznal, nezdálo se mu, že by mohl rozhodnout o výsledku celého střetnutí.

Následovala další chvíle klidu a pak se kovové drnčení balist znovu rozeznělo, nyní však se zvláštním viditelným i slyšitelným rozdílem – gigantické střely dorazily téměř do poloviny své dráhy, než se zvonivé vibrace uvolněných lučišť přehnaly přes Cala a Gila na vzdáleném návrší. Tentokrát však bylo něco ještě podivnějšího na jejich hlubším zpěvu i na křivce střely, když dospěla na vrchol přirozeného oblouku a začala padat k zemi. I bez dalekohledu bylo zřejmé, že je její dřík mnohem silnější, Cale ho přesto okamžitě přiložil k oku, aby si střelu prohlédl dřív, než dopadne. Přesně v okamžiku, kdy se na ni zaměřil, se tlustý dřík začal ve vzduchu rozpadat, od hlavní osy se plynule oddělil tucet tenčích šipek, pomalu utvořil volně rozptýlený roj a do zákopu dopadl jako mračno samostatných střel – následovala vteřina ticha a pak se ozvalo zaječení půltuctu mužů. Pak vylétla do vzduchu další tlustá střela a po ní ještě další. Čas od času se některá z nich nerozdělila, po většinu času však devět střel vypálených každou minutu dopadalo jako sto osm šipek zasypávajících vykupitele v zákopech každých šedesát vteřin. Děsivý křik raněných a umírajících teď vůbec neustával. Gilův obličej strnul v pobledlém stoickém šklebu. Dalekohledem bylo vidět, jak se zbývající vykupitelé zoufale zakopávají, aby se skryli ve větší hloubce, bylo to však stejně neúčinné jako snažit se zakopáním uniknout před deštěm. Uvědomili si to i dosud přeživší obránci, začali se proto škrábat ven ze zákopů a prchat. Stačili uběhnout asi padesát metrů, než je mračno šipek a šípů z obou stran velké podkovy pokosilo, jako když malý kluk stíná klackem bodláčí. Asi dvacet vykupitelů se vzdalo. Kolem celého obvodu podkovy se zpoza křovin a velkých termitišť vynořili osadničtí vojáci. V okruhu sta metrů jich muselo být přinejmenším sto šedesát. Ve chvíli, kdy k nim zamířila hrstka osadníků, aby přijala jejich kapitulaci, a Cale zvědavě čekal, jestli se jim dostane většího milosrdenství, než by v opačném případě sami prokázali, zasvištěl vzduchem od pahorku v zadní části podkovy půltucet šípů a tři z přibližujících se osadníků s výkřikem padli k zemi. Na pahorku bylo rozmístěno deset vykupitelů, kteří se nehodlali vzdát. Cale však viděl, že vpravo od pahorku je mrtvý úhel, který četě osadníků umožnil dostat se ke vzdorujícím vykupitelům až na padesát metrů. Snadno je všechny donutili zalehnout a skrýt se a pak vyčkali, dokud se k nim nepřipojily posily. Z takové blízkosti a v tak drtivé přesile všechny nepřátele na pahorku pobili hned prvním útokem. Jestliže měli předtím vykupitelé z velkého zákopu nějakou naději na milosrdenství, teď ji definitivně ztratili. Během deseti minut byli všichni obránci mrtví a osadníci, jejichž ztráty nepřesahovaly těch pár padlých z nepovedeného pokusu o kapitulaci, opět pokořili jednu z největších vojenských mašinérií na světě.

O tři dny později byli vykupitelé zpátky a obnovili obranu Brodu s osmnácti stovkami mužů, které Cale před útokem osadníků poslal do nejbližší velké pevnosti. V mezidobí osadníci zařídili průjezd více než dvou set vozů se zásobami a téměř tisícovky ozbrojenců. Před příchodem vykupitelů se jednoduše ztratili ve veldtu se sebejistým přesvědčením, že až bude třeba, dokážou stejně snadno znovu obsadit bud Hlupákův Brod, nebo některou jinou silnici vedoucí do vnitrozemí.

Cale kolem sebe shromáždil sedmnáct setníků a hodinu s nimi probíral taktiku pobitých vykupitelů, jejichž ostatky byly pohřbeny v mělké jámě asi pět set metrů od Brodu. Pak jim vysvětlil, proč byli tak snadno poraženi. Vybídl je k dotazům, těch však bylo jen pár. Požádal je o odpovědi a také těch bylo jen několik málo. Calovi bylo jasné, že ani jeden z nich by nedosáhl lepšího výsledku, ačkoli někteří by se proti osadníkům nepochybně udrželi o něco déle.

„Máte dvě hodiny na to, abyste se dohodli na nějakém plánu. Pak tady dvě stovky z vašich lidí zůstanou, abychom se přesvědčili, jestli se udrží tři dny, než dorazí posily.“

„Jak je vyberete, pane?“

„Modlitbou,“ odpověděl Cale. Cestou zpátky do svého stanu měl dost času na to, aby si uvědomil, jak byla jeho reakce lacině nepřiměřená. Byli to sice vykupitelé, ale dvě stovky z nich čekala smrt.

A přesně tak to také dopadlo. Cale si vyslechl jejich novou obrannou taktiku, rozhodl se nařídit několik změn, protože chtěl jejich manévry vidět v reálné praxi, a pak muže, kteří je měli uskutečnit, vybral raději losem než nějakou rouhačskou hrou se zbožností. Jedno jméno přidal sám, bylo to jméno setníka, v němž při úvodní diskusi poznal vykupitele, který ho kdysi seřezal přes zadek provazem tlustým jako mužské zápěstí za to, že při výcviku mluvil. Řečený vykupitel by byl možná přežil, nebýt toho, že to navíc ani nebyl Cale, kdo tehdy mluvil, ale Dominie Savio, který šeptem sděloval Váhavému Hen-rimu, že možná či spíš pravděpodobně ještě toho večera zemře a navěky ho bude polykat a kadit ďábel.

Pak se Cale s Gilem podruhé stáhli na křovinaté návrší asi půl míle od Hlupákova Brodu. Znovu museli čekat, tentokrát dva dny, které Cale strávil tím, že čas od času Gila mučil nejrůznějšími triviálními způsoby, jaké ho napadaly – náznaky lascivních zážitků z Kočičího města, které ve skutečnosti díky tomu, že byl v počátečních fázích zamilovanosti, na rozdíl od Kleista a provinilého, avšak fascinovaného Váhavého Henriho nikdy nenavštívil. „Za dolar nebo ještě za míň sis tam mohl koupit šupajdu,“ vykládal vykupiteli Gilovi. „A za dva dolary perořiťku,“ dodal ještě.

Názvy těchto perverzních zábav si vymyslel a domníval se tudíž, že neexistují. V tom se ovšem mýlil. V Kočičím městě platilo, že kdo má peníze, najde tam i takovou zvrhlost, na jakou dosud nikdo nikdy nepomyslel.

Většinu zbývajícího času prospal, snědl většinu proviantu přiděleného Gilovi a oběma strážným, dělal si poznámky a znovu a znovu si v duchu přehrával útok, k němuž už u Hlupákova Brodu došlo, i další, k nimž teprve dojít mohlo. Přemýšlel také o Labutí šíji, o příštím setkání s ní a o tom, jak se mu vrhne do náruče a bude plakat nad ztraceným časem, zatímco umírající Bosco posledním dechem přizná, že její zrada byl jen záludný trik. Pak se bude stydět za své absurdní přeludy a představy, při nichž pomalu a bez soucitu či výčitek svědomí kroutil tím překrásným krkem a sledoval, jak se v jeho nelítostném sevření dusí a chroptí. Po takovýchto často dost dlouhých chvílích toužebného zasnění si připadal zahanbeně a trochu jako blázen, to mu však nezabránilo, aby se k nim při mnoha příležitostech vracel a dopouštěl se tak, jak tomu říkal svatý vykupitel Klement, hříchu pěstování nemravných myšlenek. Zjišťoval, že nemravné myšlenky pěstuje v ještě šílenějším a epičtějším měřítku, než by si sám Klement vůbec dokázal představit. „Svět má jediné štěstí v tom,“ řekl mu kdysi IdrisPukke, „že i ti nejnemravnější přistupují obvykle k přeměně svých myšlenek v činy stejně nerozhodně jako všichni ostatní.“

Když Cale shlížel z Velkého výčnělku na Tygří hoře na svět pod sebou, cítil tísnivou rozkoš a slastný neklid. Teď na výšině nad Hlupákovým Brodem cítil stejnou tíseň a neklid i stejnou rozkoš a slast. Nic se koneckonců nevyrovná svědění, které si konečně můžete poškrábat.

Setníci pod vedením jednoho tisícníka se shodli na tom, že sice nemá smysl zákopy prohlubovat, nosnost půdy že jim ale umožňuje vykopat na dně zákopu římsu, aby se každý obránce mohl schovat před deštěm projektilů vystřelovaných balistami. K obraně hlavního zákopu uprostřed podkovy byly vpravo i vlevo od něj vyhloubeny další pomocné zákopy. V úmyslu vymýtit a spálit všechny keře v okruhu čtyř set metrů kolem podkovy jim zabránil Cale, protože byl ochoten uvolnit na práci pouze dvě stě mužů a ne všech osmnáct set, kteří byli k dispozici. „V budoucnosti tady nebudete mít víc než dvě stě mužů, tak jaký by mělo smysl dávat vám je teď?“

Navíc bylo možno najít dostatek jiných úkrytů za velkými balvany a jako beton tvrdými termitišti rozesetými po celém okolí a připomínajícími špičaté, neuměle vystavěné včelí úly. Zákop na pahorku uvnitř podkovy byl upraven tak, aby umožňoval výhled i do mrtvého úhlu, který zůstal při předchozím útoku nekrytý.

6

„J

si můj hrdina.“

Kleist s dívkou seděli před částečně odumřelým a vykotlaným dubem, v němž bylo možno rozdělat oheň tak, že hořel jako v krbu.

„Nejsem tvůj hrdina.“

„Ale ano, jsi,“ škádlila ho dívka. „Zachránils mě.“

„Nezachránil. Jen jsi čirou náhodou byla v tom křoví, když jsem si bral zpátky svoje věci. Vůbec jsem o tobě nevěděl.“

„Tvoje srdce o mně vědělo,“ dobírala si ho dívka.

„Mysli si, co chceš,“ odsekl Kleist. „Zítra půjdeš tam, kam jsi měla původně namířeno, a já půjdu někam jinam, abych od tebe byl co nejdál.“

„Moji lidé věří,“ brebentila dívka bezstarostně jako špaček, „že když někomu zachráníš život, jsi za něj pak navždycky zodpovědný.“ Tohle tvrzení bylo tou nejnestydatější lží, jakou kdy vypustila z úst, a odporovalo všemu, čemu Kleptové ohledně vlastních závazků věřili.

„Jakou to má logiku?“ štěkl podrážděně Kleist. „Mělo by to být přesně naopak.“

„Tak jo. Teď jsem já zodpovědná za tebe.“

„Za prvé,“ opáčil Kleist, „je mi úplně jedno, čemu kdo věří, a za druhé nestojím o to, abys za mě byla zodpovědná. Chci, aby sis šla po svých.“

Dívka se rozesmála.

„To nemyslíš vážně. Pověz mi, jak se jmenuješ.“

„Nijak se nejmenuju. Nemám jméno.“

„Každý má jméno.“

„Já ne.

„Chceš vědět, jak se jmenuju já?“

„Ne.“

„Věděla jsem, že to řekneš.“

„Tak proč ses ptala?“

„Proto. Protože miiiiluju,“ protáhla smyslně, „tvůj hlas.“ A znovu se rozesmála. Trvalo přibližně dvě hodiny, než si Kleis-ta dokonale omotala kolem prstu.

Uplynuly dva dny a Cale s Gilem sledovali, jak osadníci zjevně po velké diskusi a s ještě větší opatrností přijímají kapitulaci šesti zbývajících živých vykupitelů. Zajatce spoutali, naložili na vůz a o deset minut později se ztratili za stolovou horou.

„Kolikrát ještě?“ zeptal se nerudně Gil.

Cale neodpověděl. Místo odpovědi sešel z návrší, vyhoupl se na koně a zamířil zpět k pevnosti nepříliš trefně pojmenované Fort Bastion neboli Bašta. Pět dnů po příjezdu do pevnosti už byli všichni čtyři zpátky ve svatyni a stáli před mrzutým Boskem.

„Říkal jsem ti, že máš ve veldtu zůstat, dokud ten problémnevyřešíš.

„Už jsem ho vyřešil.“

Cale s potěšením kvitoval, že Bosco překvapením není mocen slova, což bylo něco, co se mu za celou dlouhou dobu, po kterou se znali, ještě nikdy nepodařilo.

„Vysvětli mi to.“

Cale mu to vysvětlil. Když domluvil, tvářil se Bosco pochybovačně – ne proto, že by Cale nebyl dostatečně přesvědčivý, ale proto, že mu jeho tvrzení připadala až neuvěřitelně slibná. Boskovi se nabízela cesta ze situace, která se pomalu měnila ve strašlivou past s kořeny ležícími v oněch absurdních událostech, jež vedly k popravě dvou set devadesáti devíti pečlivě vybraných členů předvoje jeho úderné síly. Zkušenosti Boskovi říkaly, že nabídne-li vám někdo snadnou cestu z osidel vašeho největšího problému, je načase zvážit, jakou za to zaplatíte cenu, a dokonce si položit otázku, zda nejde o pouhý klam vyhlížející věrohodně jen proto, že přání je otcem myšlenky. Lidé věří tomu, čemu věřit chtějí, to byla podle Boska nejúžasněji pravdivá ze všech univerzálních pravd. Nezbývalo mu než Calova tvrzení akceptovat, ačkoli se až podezřele přesně shodovala s tím, co nejvíc potřeboval.

„Zatímco jsi byl pryč, nechal jsem všechny očistníky nastoupit a jednoho z nich jsem dal před jejich očima popravit. Byla to krutá smrt. A myslím tím krutá pro ty, kdo se na ni dívali. Až jim povíš, co po nich chceš, budou mít velice čerstvou připomínku, co se s nimi stane, pokud tvým požadavkům nedokážou vyhovět.“

„Ne všichni očistníci jsou použitelní. Je mezi nimi asi třicet tak šílených nebo tupých, že by mi k ničemu nebyli. Nejsem ale popravčí. Chci, abyste je poslal do bastily v Marshalsea.“

„Odkud bereš jistotu, že tam na tom budou líp?“

„Možná budou a možná nebudou. Jak ale říkám, nejsem popravčí.“

„Tak dobrá. Nemáš ale právo diskreditovat tajemství Petara Brzicy.“

Měl vědět, že by bylo lepší mlčet, vědomí, že situaci ve veldtu se mu podařilo vyřešit lépe než Boskovi, však posílilo jeho aroganci, takže se neovládl.

„Tajemství? Je to řezník.“

„Kolikrát ti budu muset říkat, abys nedával před druhými najevo, co si myslíš?“ napomenul ho znechuceně Bosco. „Dobře mě ale poslouchej. Bůh promluvil. A to nevyhnutelně znamená, že to, co řekl, je pravda. Jediná pravá víra není netolerantní proto, že má jako nějaký nafoukaný učitel panický strach z jiného názoru, je netolerantní, protože pravda samotná je netolerantní, což zase vyplývá z toho, že je pravdivá. Není netolerantní, nedovolíme-li učiteli tvrdit, že dvě a dvě jsou tři nebo pět. Takového člověka by umlčeli v každé společnosti a v každé době. O to méně bychom měli být ochotni tolerovat lež, která člověku zabrání, aby byl na věky věků spasen, než pouhou počtářskou chybu. Je tudíž jasné, jako že dvě a dvě jsou čtyři, že ve vlastním zájmu nás všech nemůžeme dovolit žádnou odchylku od Boží pravdy. Papež je zdrojem veškeré víry na zemi a musí tvořit skvěle sehraný tým s katem, aby zabezpečil jedinou skutečně existující lásku: nejomezenější, nejzatvrzelejší a nejnepřizpůsobivější dogma.“

„Brzica neslouží ničemu než touze po krvi.“

„To není pravda. A není to fér. Jako každý jiný vykupitel si mohl zvolit přípravu akolytů k obraně víry. Mohl se naučit kázat o lásce, kterou Bůh chová ke všemu lidstvu, ať je toto lidstvo jakkoli ubohé a ať je jakkoli ubohé všechno jeho snažení: jeho cíle jsou zkažené, jeho vkus je nechutný, jeho tělo je hanebné a zrádné a ve svém celku je přízemní a banální. Brzica si místo toho vybral nejnáročnější ze všech poslání: mučení a zabíjení vlastních bratří. Nikdo s ním neusedne k jídlu, nikdo není ochoten trávit s ním svůj čas nebo se vedle něj modlit. Uprostřed této bezútěšné pouště plné strachu a nenávisti se musí spokojit ne s obyčejným potěšením z lidského hlasu, ale jen se sténáním umírajících. Přichází na dvůr, kde se má odehrát akt víry před shromážděním jeho spoluvěřících, kteří na něj pohlížejí jen s pocitem děsu. Předhodí mu tam kacíře nebo rouhače – chopí se ho, natáhne mu údy, přiváže ho k dřevěnému kůlu a zvedne mu paže. Všude kolem vládne strašlivé ticho, do kterého se ozývá jen praskání kostí a řev oběti. Pak ho odváže. Položí ho na zem, ostrým hákem ho rozpárá od hrudi až po stydkou kost a vytáhne mu z těla vnitřnosti před jeho vlastníma ječícíma očima a ústy otevřenými jako dvířka pece.“

„A pak se divíte, že vedle něj nikdo nechce sedět?“

„Vůbec se nedivím. Jenže přes nenávist, kterou vzbuzuje, je v něm obrovská síla. Odstraň ze světa kata, a řád rázem ustoupí chaosu, laskavost, soudržnost a dobrotivost zůstanou bezbranné vůči hanebnému oportunismu zlovolných a krutých, odpadlíků a rouhačů, kteří bez váhání každého z nás připraví o věčný život v blaženosti. Řekni mi tedy, že není hrdina a světec.“

Chvíli si hleděli do očí.

„Chci Hookea.“

„Už jsem ti vysvětlil, že to nepůjde.“

„Nějak to budete muset zařídit. Osadníci mají nové zbraně. Nevyhrabali je zpod kamene. Potřebuju Hookea.“

„Vším, co podnikneme, jsme zranitelní. Vzepřu-li se v téhle záležitosti papeži, dám jim potřebnou záminku k tomu, aby sem poslali kongregaci Úřadu pro šíření víry.“

„Gant je pertius kongregace, že ano?“

„Peritus,“ opravil ho Bosco. „Peritus znamená poradce, pertius je kus kůže zbylý po obřízce.“

„Aha.“

„Proč se ptáš?“

„Přijede s kongregací i Gant?“

„Nic by mu v tom nezabránilo, kdyby se mu nabízela příležitost převzít kontrolu nad svatyní.“

„Mohl by z vás udělat akt víry?“

„Přání je otcem téhle myšlenky, můj milý. Odpověď zní ne. Mohl by mě ale odstřihnout od papežské pokladnice a tím by mě připravil o veškerý vliv.“

„Budu-li mít ve veldtu úspěch, bude to stačit k tomu, abychom je zastavili?“

„Ne. Neúspěchy ve veldtu zraňují naši pýchu a těší antagonisty na východě, osadníci jsou ale na obtíž i jim. Kde je jeden osadnický antagonista, vidíš fanatika. Kde jsou dva, vidíš schizma. I kdyby nás ve veldtu porazili a my se museli stáhnout, brzy by se začali hádat mezi sebou.“

Cale chvíli nic neříkal. „To nebude problém,“ prohlásil konečně. „Jak to?“

„Dejte jim, co chtějí, myslím Hookeovu smrt, a nebudou mít záminku sem přitáhnout.“

„Předpokládám,“ odpověděl po chvilce přemýšlení Bosco, „že to nemyslíš tak, jak by se zdálo.“

„Ne. Chci Hookea a mám v úmyslu ho dostat.“

Model, který byl Calovi přidělen jako poslíček, nervózně čekal za dveřmi. Slyšel, jak Bosco poněkud zvýšeným hlasem prohlásil něco, po čem dlouhou dobu zdánlivě nenásledovala žádná odpověď. Má Cale nějaké problémy? Když jeho šéf konečně vyšel ven, několik minut mlčel a jen pohazoval hlavou, jako by z ní chtěl vytřást hustou mlhu.

„Můžu vám něco donést, šéfe?“

Cale na něj pohlédl.

„Ano. Dojdi mi ještě pro jednu snídani, pak ji odnes do mého pokoje a tam ji za mě sněz.“

„Jmenuji se Thomas Cale a držím vás všechny v hrsti.“

Stál před zhruba dvěma sty zbědovanými očistníky, krčícími se pod několika kalně mračnými vrstvami nejrůznějších smíšených emocí (jako příklad lze uvést třeba vztek, sebelítost, strach, zoufalství, zármutek, větší vztek, nenávist, pocit prohry, lásku a mnoho dalších), a vychutnával si nezvyklé potěšení pramenící z toho, že má před sebou tolik vykupitelů, které přes veškerou samolibou nabubřelost svých prohlášení skutečně držel v hrsti. Kdo mu to mohl mít za zlé? Koho by netěšila představa, že je; může formovat jako novorozené děti? Taková moc, a přitom ani nejmenší nutnost lámat si hlavu se spravedlností, velkomyslností nebo laskavostí. Podle církevního práva už byli mrtví – jediné, co ještě scházelo (a to byla pouhá technická záležitost zanedbatelné důležitosti), bylo uskutečnění samotné popravy. Mohl si s nimi dělat, co chtěl. Necítil žádné oprávnění k pomstě, jen obrovskou příležitost k uspokojení vlastní zvědavosti. Jaké to je, můžete-li si dělat, co chcete, a nic vám při tom nehrozí?

„Budu od vás vyžadovat spoustu věcí, které jste ještě nikdy v životě nedělali. Pokud mě neposlechnete, budete potrestáni. Neposlechnete-li mě mlčky, budete potrestáni. Budete-li si stěžovat, budete potrestáni. Neuspějete-li, budete potrestáni. Bude-li se mi prostě jen chtít, budete potrestáni. Existuje však jeden a pouze jeden prohřešek, za který nikdo potrestán nebude. Nenaučíte-li se samostatně uvažovat, budete posláni zpět na toto náměstí k okamžitému výkonu trestu.“

Pak zamířil pryč z náměstí. Koutkem oka si při tom všiml jednoho z očistníků a poznal v něm vykupitele Averyho Hum-boldta, muže, kterého znal z dřívějších dob. Humboldt měl v obličeji výraz absolutního despektu, opovržení a nenávisti. Když kolem něj Cale procházel, rozmáchl se vší svou obrovskou silou a udeřil ho přímo do hlavy. Humboldt se sesul k zemi jako loutka s přeříznutými šňůrami a Cale, který téměř ani nezpomalil, pokračoval v chůzi a opustil náměstí. Pravdou ovšem bylo, že si výraz v Humboldtově tváři vyložil naprosto mylně. Nebyl v něm despekt, opovržení ani nenávist. Zdánlivě přezíravý úšklebek byl způsoben jen poškozením nervů na levé straně obličeje, jež byla v jeho důsledku ochablá a nepohyblivá. Poškození utrpěl při výprasku, který mu uštědřili dva dozorci poté, co vyslechli a rozhodli se potrestat jeho názor, že panna z Blackbird Leys své věštby myslí dobře, a nezaslouží si proto být podrobena hrůzám aktu víry. Na druhé straně ovšem Calův omyl na zbývající očistníky nepochybně zapůsobil tak, jak Cale zamýšlel.

Jedním ze zvláštních charakteristických rysů vykupitelů bylo, že sice věřili v četné fantastické představy, vlastní představivost však neměli téměř či vůbec žádnou. Platilo to dokonce i pro člověka tak inteligentního, jakým byl Bosco. Ten byl bez problémů schopen před snídaní uvěřit sedmi nemožnostem, pokud v nich hrály roli zázraky, bizarní boží tresty či uchované žlučové kameny nebo předkožky mučedníků, Calův komplikovaný plán na to, jak dostat Guida Hookea z vězení, ho však uváděl v úžas.

„Prostě tam pošlu pár dozorců a nechám ho odvést.“

„Co se ale stane, až Úřad pro šíření víry zahájí vyšetřování a zjistí, že se před svým tajemným úmrtím těšil dokonalému zdraví a že byl bez zjevného dobrého důvodu v rozporu se všemi předpisy a zvyklostmi odveden z cely?“

Bosco, který byl v mládí zaníceným věřícím tradičního typu, se ke lhaní dopracoval až v pokročilém věku. Pravda, nyní si uměl vymýšlet věrohodné lži, jeho tvrzení však nikdy nebyla podrobena důkladnému zkoumání, protože v době, kdy začal své spoluvěřící vykupitele podvádět, byl už velice mocný. Měl sice podezřívavé nepřátele, ti však na něj nemohli vyvíjet neomezený tlak a měli k dispozici příliš krátký kus provazu, na který mohli zavěsit nepříjemné otázky. Cale, Váhavý Henri a Kleist naproti tomu odjakživa klamali, podváděli a lhali lidem, kteří jim mohli uložit libovolně přísný trest, pokud měli sebemenší podezření na nějakou nepravost, nesprávnou myšlenku nebo nepovolený pocit. Provinilý pohled se považoval za důkaz prohřešku stejně, jako se nevinný výraz považoval za důkaz odporného hříchu pýchy. Výsledkem bylo, že všichni tito permanentní lháři se naučili neříkat pravdu stejným způsobem, jakým se kdysi naučili chodit – nejprve trochu nejistě, brzy ale tak samozřejmě, že na to ani nemuseli myslet. Bezmocný lhář musí dobře vědět, co dělá, aby se vyvaroval odhalení. Lež musí být životaschopná a natolik se podobat pravdě, že ani jedna ze stovky chyb, jichž se špatní lháři dopouštějí a prozrazují se tak i hlupákům, nedostane sebemenší šanci. Nejdůležitější pravidlo v tomto ohledu velí, že nikdy nesmíte narušit žádnou zaběhnutou rutinu – jakmile se objeví byť jen nepatrná odchylka od toho, jak se něco odjakživa dělá, i ten nejpřipitomělejší vyšetřovatel okamžitě pojme podezření.

„Jedině onemocnění může být dostatečným důvodem k tomu, abyste Hookea přemístil z odsouzenecké cely někam jinam. Pro případ, že by to došlo tak daleko, že byste musel odpovídat církevním vyšetřovatelům, musíte mít připravenou nějakou historku. Procházejte si ji v duchu tak dlouho, až bude stejně skutečná, jako by se opravdu stala – nebo ještě skutečnější. A pošlete k němu doktora, kterému můžete věřit… Máte takového?“

„Mám.“

„Dejte mu velký hlaváč – bude se po něm potit a zrudne v obličeji. Řekněte doktorovi, že roste za velkou sochou Oběšeného vykupitele.“

To Boska rozčililo. Třikrát při různých příležitostech Calovi dovolil, aby si s podobnými příznaky šel lehnout.

„Co byste čekal,“ vysmíval se mu Cale, „od hněvu Božího? Druhý den se budou všichni dozorci děsit vězeňské horečky. Pak budete mít dobrý důvod nechat ho přestěhovat a nebude to vypadat, že jste udělal něco neobvyklého. Říkával jste mi, že to je hřích.“

„Zjevně jsem neuspěl. V což jsem ostatně doufal, na to nezapomínej. Bůh své velké posly rozsévá na mnoha místech. Většina z nich zešílí, proto nemají nikoho, kdo by jim řekl, kdo jsou a co musejí udělat.“

Toho večera byla pravidelná týdenní kontrola příznaků vězeňské horečky provedena den před plánovaným termínem. Guido Hooke dostal výtažek z hlaváče a bez námitek ho vypil. Proč by vykupitele podezíral, že ho chtějí otrávit, když pro něj měli přichystanou tak veřejnou a nepříjemnou smrt? Následujícího dne měl očekávanou horečku, potil se a naskákaly mu puchýře. I kdyby snad nešlo o příznaky nesmírně obávané vězeňské horečky – obávané proto, že se jí náramně snadno mohli nakazit i příslušníci širšího vykupitelského společenství –, byl to rozhodně jev natolik znepokojivý, že si návštěvu lékaře zaručeně zapamatovali všichni žalářníci, kteří by v sobě nikdy nenašli dost inteligence ani odvahy, aby Úřadu pro šíření víry zalhali. První část lži tak byla pevně ukotvená v pravdě.

Hookeovo vystěhování z cely a následné přenesení vězením plným očistníků bylo zorganizováno s velkým rozruchem, který měl zajistit co nejvyšší možný počet očitých svědků jeho zjevné choroby. Hookeův obličej byl díky husté ryšavé bradce bez kníru zcela nezaměnitelný. Vypadal s ní ohyzdně, před dvaceti lety mu však jistá zlomyslná mladá žena namluvila, že mu neobyčejně sluší, a Hooke od té doby věnoval obzvláštní péči jejímu nepřetržitému pěstění. Teď blouznil v deliriu, protože lékárník mu omylem podal trojnásobnou dávku výtažku, a byl odnesen na izolaci, kde se odsouzenci nakažení vězeňskou horečkou nechávali bez jídla a pití zemřít. V daném případě to výjimečně bylo nejmilosrdnější řešení, jaké mu vykupitelé mohli nabídnout. Relativně rychlá smrt způsobená kombinací vysoké horečky a nedostatku vody byla lepší než pomalé umírání v příšerně bolestivých posledních fázích choroby. Během několika minut dorazil Cale a krátce po něm i Bosco a Gil, kteří sledovali, jak s jistými problémy způsobenými zmíněným deliriem pokračuje v realizaci klamného manévru. Cale vězni co nejtěsněji u kůže ostříhal ryšavou bradku, čímž získal hromádku impozantně a zároveň nechutně vyhlížejících zrzavých vousů.

„Přidejte tomu ještě oči a ocas a bude to vypadat jako rezatá krysa.“

Gil s Boskem pak odešli, ale za deset minut se vrátili s mrtvolou muže přibližně stejně starého a těžkého jako Hooke. Cale si tělo nekompromisně vyžádal a navrhl, aby se po nějakém poohlédli v márnici. Jestli tam skutečně tak příhodnou mrtvolu našli, na to se raději neptal a Gil ani Bosco mu to neřekli.

Cale už měl Hookea vysvlečeného a nyní svlékl i mrtvého muže, oděl ho do Hookeova oblečení a omotal mu, jak bylo u mrtvých zvykem, velký obvaz kolem hlavy a pod bradou. Nakonec pod obvaz nacpal vousy z ostříhané hromádky, aby tak vyvolal dojem, že je pod ním k obličeji přimáčknutá Hookeova bradka. Bosco si posměšně odfrkl. Byl to možná geniální nápad, jeho realizace však už tak působivě nevypadala.

„To je jen první pokus,“ uklidňoval ho Cale. „Dejte mi hodinu a bude to vypadat mnohem líp. A navíc – lidé vidí to, co čekají, že uvidí. Až ho budeme zítra upalovat, nepustíme k němu vykupitele moc blízko.“

„Je to posmrtná poprava,“ připomněl Gil. „Otcové budou očekávat, že uvidí Brzicu.“

„S Brzicou nebude problém.“

S těmito slovy Bosco pokynul Gilovi, aby pomohl Hookeovi na nohy.

„Dej mi pusinku, krasavice,“ blábolil z cesty Hooke.

„Kam ho vedete?“

„Bůh,“ odsekl Bosco, „stvořil pro zvědavce peklo.“

„Jen maličkou,“ žadonil Hooke, po těchto slovech ho vyvlekli z místnosti a Cale pokračoval v aranžování vousů pod obvazem kolem obličeje mrtvého.

Během dvaceti minut byl Hooke umístěný v jiné cele, oddělené od zbytku svatyně dvěma zdmi, a starala se o něj tlustá jeptiška v čepci.

Cale se v cele s mrtvým dal do úpravy vzhledu ryšavé bradky, která se teď na pozadí mrtvolně bílé nebožtíkovy tváře zdála téměř oranžová. Tiše si při práci prozpěvoval.

„Nikdo nás nemá rád a je nám to jedno,

nikdo nás nemá rád a je nám to jedno,

nikdo nás nemá rád a je nám to jedno,

nikdo nás nemá rád a je nám to jedno.“

„Povězte žalářníkům, že je vyhlášená pohotovost ohledně očistníků a že je třeba připravit je na přemístění. Na čtyřiadvacet hodin je všechny zamkněte v domě zvláštního určení. Kromě očistníků a žalářníků nikdo Hookea zblízka neviděl. Svolejte všechny na posmrtnou popravu, ale držte je v pořádném odstupu, aby se nenakazili vězeňskou horečkou. A pak ho rychle upalte.“

„Proč ho neupálit v tichosti někde v ústraní?“ zabručel Gil. „Před tolika lidmi je to riskantní.“

„Ne, Cale má pravdu. Lidé uvidí jen to, co čekají. Úřad pro šíření víry od nás bude očekávat, že z popravy tak notoricky známého kacíře uděláme okázalou podívanou. Tak jim dáme, co chtějí.“

Oba už to s tou vychytralostí přeháníte, pomyslel si Gil. Téměř okamžitě však své neposlušnosti a pýchy litoval. Bude ji muset odčinit hodinami modlení, minimálně deseti minutami očistné koupele a možná půl hodinou kajícnického sebetrýznění. Proč se raději nekousl do jazyka? Pak si uvědomil, že i to bude muset udělat.

„Děkuji ti, vykupiteli,“ dal mu Bosco najevo, že s ním skončil. Když Gil odešel, pohlédl Bosco na Cala s posměšně vyčkávavým výrazem.

„Chceš se mě na něco zeptat?“

„Ano. Proč Picarbo rozřezával to děvče?“

„Á, vynikající otázka.“ Odemkl malou skříňku vedle svého stolu, vytáhl z ní svázaný fascikl a podal ho Calovi.

„V jeho příbytku je spousta dalších stran textu. Řekl bych, že přečíst je všechny by trvalo několik měsíců. Tohle ale je jakýsi jeho testament. Aspoň to tak vypadá.“

„Takže vy jste o tom nic nevěděl?“

„Já? Ne.“

„Jak je to možné?“

„Myslíš, že ti lžu?“ Zdálo se, že ho to překvapilo. „Samozřejmě se nemýlíte v tom, že jsem před vámi občas v minulosti pravdu tajil, pane.“ Oslovení znělo nefalšovaně uctivě, přitom však zároveň jednoznačně posměšně. „Nevzpomínám si ale, že bych ti někdy přímo lhal. Kdyby to bylo nezbytné, nejspíš bych to byl udělal, teď ti ale nelžu.“

„Vydržoval si ženy. Bydlely v komnatách, které by velikostí vystačily na malý palác. Jak je to možné?“

„Všichni vykupitelé ti zřejmě pořád ještě připadají stejní. Všichni jsou v tvých očích všemocní. To však platí jen pro akolyty a už ne pro ně navzájem. Existují mezi nimi mnohé rozdíly a hierarchie. Dělicí čáry, které nelze překročit. A těmhle vztahům vládl Picarbo. Žádný absolutistický král neměl nikdy větší moc. Klást si navzájem otázky prostě nepřipadalo v úvahu. Mít výhradní kontrolu nad nějakými informacemi ve světě, kde všichni společně sdílejí tytéž vědomosti, to je nejžárlivěji střežený mocenský nástroj, jaký může vykupitel mít. Stejně jako svazek klíčů je to znamení toho, jakou váhu má daný jedinec v Božích očích.“

„Někdo o tom vědět musel.“

„Samozřejmě. Vědělo to dvanáct lidí a ti všichni také četli tenhle dokument.“

„Co se s nimi stalo?“

„Teď mě úmyslně provokuješ.“

„Co jeptišky?“

„Každý vykupitel je nahraditelný, ale někdo, kdo umí uvařit a vyžehlit ornát tak, aby byl přijatelný Bohu, nahraditelný není. Navíc o Picarbových úmyslech nic nevěděly. Z teologického hlediska je předmětem rozsáhlé diskuse, mají-li ženy duši nebo ne. Podle mého názoru spíš nemají. A v tom případě za sebe nejsou plně zodpovědné.“

„A ty dívky?“

„Ano, dívky. Odpověď zní, že žádná odpověď neexistuje. Protože sestry jsou odjakživa držené v separaci, lze přítomnost těch mladých děvčat překvapivě snadno utajit. Picarbo si to evidentně uvědomoval. Musím ještě zařídit spoustu věcí. Zůstaň tu, jak dlouho chceš.“

S těmito slovy Bosco odešel a Cale se začetl do manifestu, který změnil jeho život a ožebračil mocnou říši.

7

S

vítalo a v korunách stromů halasně šveholily konopky. Nádherné árie a sbory, které prozpěvovaly před západem slunce, nyní nahradil úděsný kravál připomínající falešné hvízdání mužů, kteří nahoře ve větvích zároveň svádějí pěstní souboj.

Navzdory okolnímu hluku spala Daisy, jak se dívka jmenovala, v jeho náručí hlubokým spánkem. Kleist spával v jedné místnosti se stovkami dalších chlapců a všichni mu ve spánku připadali ještě ošklivější, než když byli vzhůru. Daisy vypadala krásně, což se o ní naopak v bdělém stavu nedalo upřímně říct. Když se na ni podíval, projel mu celým tělem pocit intenzivního potěšení, asi jako když se hrudí rozlévá teplo po pořádném doušku brandy nebo saké.

K ženám cítil bázlivou úctu a zároveň nedůvěru. Kdo je na tom jinak? Ještě donedávna však jeho nedostatek porozumění nebylo možno popsat ani slovem neinformovanost, protože; o nich nevěděl vůbec nic. Od té doby získal v jistých směrech značné zkušenosti, i ty ovšem byly pouze částečné a specifické. Jeho nepřátelský postoj k Ribě – k dívce, již Cale zachránil a která tak byla nepřímou příčinou všeho jeho strádání – vycházel z toho, že kvůli ní, byť nikdy její vinou, při četných příležitostech málem přišel o život. Druhým zdrojem jeho zkušeností byly memphiské aristokratické krasavice, jež na všechny muže a zejména na něj pohlížely jako na tvory, na které je škoda plýtvat i pohrdáním, a konečně poznal i prostitutky z Kočičího města, jejichž bídná existence a chlad ho nakonec úplně odradily od toho, aby za nimi chodil.

Přemožen tímto střetem náhlé něhy s drsnou výchovou, jíž se mu dostalo, dospěl ve vzteku k rozhodnutí, že najde zbývající dva členy bandy lorda Dunbara a připraví jim strašlivou smrt. K jeho úžasu a ponižujícímu zklamání – víceméně totiž předpokládal, že bude u vytržení láskou a obdivem, až jí o svém šlechetném úmyslu poví – Daisy popuzeně zalapala po dechu a napomenula ho, aby neříkal takové hlouposti.

„Změnilo by se tím něco?“

„Ne,“ připustil zdráhavě. „Cítil bych se ale líp.“

„To já taky,“ přikývla s úsměvem. „Každý boj je ale riskantní. Nikdy nevíš, co by se mohlo stát. Dávat v sázku život kvůli zabití takové pakáže opravdu, ale opravdu nemá smysl, to mi věř. Třeba na ně někdy narazíme, až budou opilí, počkáme, až usnou, a vrazíme jim nůž do zad.“ Rozesmála se a Kleist na ni vyjeveně zíral. Kdyby se to nepřihodilo právě jí, byl by s ní celým srdcem souhlasil. Zamiloval se do ní ještě víc. Popravdě řečeno by mu bývalo přišlo vhod pár dnů odkladu, aby všem těm novým pocitům přivykl, Daisy ale nevynikala trpělivostí. Blesk se v porovnání s ní podobal hlemýždi; v okamžení byla na něm a hltala každou jeho píď dřív, než sám doopravdy pochopil, co má dělat. Když se její tělo otřáslo divokou křečí, domníval se, že umírá na nějaký mrtvičný záchvat. Na svých ubohých výpravách do Kočičího města nikdy nic podobného nezažil. A když se pak vyčerpaně natáhla na zem, poněkud ji zaskočilo, že musela hluboce znepokojenému Kleistovi vysvětlit, co se vlastně stalo. Byla to spousta nových informací ke strávení, dokonce či naopak obzvlášť pro tak výjimečně drsného mladíka. Tvářil se natolik překvapeně a zamyšleně, že se rozplakala a zmátla ho tak ještě víc.

Nesmírně opatrně teď spící dívku zvedl ze své už docela ztuhlé levé paže a připravil pro oba snídani. Protože měl hlad, svou porci okamžitě snědl a čekal, až se probudí. Hořel takovou nedočkavostí, až si s ní bude moci promluvit, že se ji dokonce pokusil probudit šťouchnutím, Daisy ale zjevně věděla, co je to důkladný spánek. Rozladilo ho to natolik, že spořádal i její snídani.

„Kde mám jídlo já?“ zeptala se tiše, právě když dojedl a vy-lizoval její talíř.

„Hned ti něco udělám.“ Voda už se vařila a po dvaceti minutách Daisy polykala velká sousta fazolí a rýže ze zásob lorda Dunbara.

„Co jsi tady vlastně tak docela sama dělala?“

„Jen jsem se tak trochu toulala.“

„V téhle divočině?“

„Nemělo by přece smysl toulat se někde, kde už to znáš.“

„Jsi na to moc mladá.“

„Jsem starší než ty.“

„Já se o sebe umím postarat.“

„To já taky.“ Rozpačitě si hleděli do očí. „Aspoň obvykle. Byla jsem příliš neopatrná a nechala jsem se chytit. Byla to moje chyba.“

To ho rozčililo.

„Jak může to, co s tebou prováděli, být tvoje chyba?“

„To jsem neřekla. Když se ale rozhodneš, že zkusíš ukrást koně surovcům a darebákům, víš, co od nich můžeš čekat. A navíc,“ dodala, „tě nezabili a za to jsem vděčná.“

Nevěděl, co by na to měl říct. Usmála se. „Takže jim možná nevrazím nůž do zad.“

„Odkud pocházíš?“

„Z pohoří Quantocks.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Je to asi tři dny cesty odtud. Chtěla bych se vrátit domů. Pojeď se mnou.“

„Dobrá.“

Odpověděl bez rozmýšlení a ihned toho litoval, ale jen proto, že to pro něj bylo absolutně nezvyklé pomyšlení. Měl pocit, jako by se v jeho těle usídlil někdo jiný, kdo by snadno mohl udělat nebo říct něco neskonale hloupého.

„Máš rodinu?“

„Samozřejmě,“ řekla a také toho hned litovala. „Promiň.“

„Nemusíš se omlouvat. Tvoje rodina by tě neměla nechat takhle se toulat.“

„Proč ne?“

„Je to příliš nebezpečné.“

„To ty bys chtěl vyrazit a všechny povraždit.“

„Chtěl jsem jen pomstít tvoji čest,“ bránil se.

Rozesmála se. „Kleptové, tak se jmenuje můj kmen, na nic podobného doopravdy nevěří. Jsme hrozně zvědaví, ale na cti si moc nezakládáme.“

„Děláš si ze mě legraci.“

„Ne, nedělám – vážně ne. Úcta, integrita, poctivost – na nic z toho nevěříme. Všechny kmeny kolem nás v tyhle věci věří, v jednom kuse jsou mezi sebou rozhádané kvůli té či oné záležitosti, která se dotýká jejich cti. Zabíjejí se kvůli cti a zabíjejí kvůli ní i svoje manželky a dcery. U kmene Dekánců by mě uškrtili, kdyby zjistili, že jsem byla znásilněná.“ Vytrčila dva prsty do vzduchu. „Tohle si já myslím o cti.“ Viděla, že tím Kleista šokovala, ačkoli výstižnější slovo by asi bylo zaskočila. Zasmála se. „A navíc jsou pitomí jako krávy a vůbec nejsou zvědaví. ‚Kdo se moc ptá, moc se dozví,‘ to je jejich oblíbené úsloví. Můj strejda Adam se na kánoi plavil pět dnů po proudu Rýna, protože se doslechl, že je ve Florencii Štětka s neobvykle tvarovanými genitáliemi. Já sama jsem se proslavila tím, že jsem naučila slepici chodit pozpátku.“

„Proč jsi to dělala?“

Potěšeně se zachichotala. „Protože Kleptové taky mají jedno úsloví: ‚Slepici chodit pozpátku nenaučíš.‘“

8

Manifest vykupitele Picarba

Je zřejmé a není to třeba dokazovat žádnými přesvědčivými argumenty, že se naši předkové mýlili. Není snadné prohlásit něco takového o slavných osobnostech, které si zaslouží naši úctu. Jenže mýliti se je lidské a Bůh nám dal rozum, abychom se namáhavě pachtili vpřed a snažili se využít všeho nejlepšího ze své podstaty. Žena nám byla zprvu dána jako přítelkyně, nestala se však společnicí, jakou jsme potřebovali. Ne – nebylo tomu tak ani v samotných začátcích. Zlákala by snad přítelkyně a společnice muže k jeho vlastní zkáze, přiměla by ho naslouchat Satanovi a ochutnat jedinou věc – jedinou, proboha, jednu jedinou věc, která byla muži a ženě zapovězená? Taková velkomyslnost, tak nepatrné břímě, které museli nést výměnou za štěstí a radost. A to všechno bylo ztraceno jen proto, že ženy nejsou nikdy s ničím spokojené, neustále na muže dorážejí a chtějí právě to, co nemohou mít. Není divu, že dokonce i zbloudilí Janeové, kteří odmítají znázorňovat svět jakýmikoli obrazy, mají pro ďábla kreslený znak, jehož původním základem je zobrazení ženského jazyka a pokušení v podobě mužského ucha. Žena tedy od samého začátku otrávila přátelství, které mělo být z vůle Boží mezi muži a ženami navázáno. Přátelství vyrůstající z rozumu bylo narušeno ženskou touhou, která tento rozum infikovala.

Touhou, která způsobila, že se tohoto přátelství zmocnilo šílenství. Muži a ženy by spolu měli žít jako manželé a manželky ve vzájemné shodě a společenství, přesto však znovu a znovu vidíme, jak muži, vždy ponoukaní ženami, své vlastní manželky milují zcela nepřiměřeně. Řádná láska se řídí rozumem a nenechá se unést přívalem vášnivého chtíče. Ale rozumní a normálně uvažující muži se nechávají podlomit ženou, která, což je nejhorší z jejích zvrhlých neřestí, chce být milována, jako by byla cizoložnicí. Všichni muži se s vlastními manželkami dopouštějí cizoložství a nemohou jinak, protože ženy odmítají být milovány rozumně a přiměřeně. Láska je pro ženy veškerým důvodem existence a jejich povaha jim brání spokojit se s něčím umírněným či racionálním. Pouze mužská duše, jak dokazuje historie, se dokáže pracně oprostit od touhy a pozvednout se k božským výšinám. Muži jako takovému podobný únik žádná žena nedovolí. Je to ona a ne Bůh, kdo musí být středem všeho. Svými výzkumy a experimenty jsem zjistil, že ženy rozleptávají rozum nejen svými vnějšími tvary a svým laskáním, ale také tajnou tekutinou, kterou vylučuje jejich žlučník.

Stejnou metodou, jakou běžně používáme k chovu ovcí a prasat, tedy zvířat, která šlechtíme pro jemnější vlnu a chutnější maso, školím rozličnými prostředky ženy, jež tu držím uvězněné, ve všem, co se týká dráždivé smyslnosti a vzbuzuje pouze tělesné pocity pramenící z potěšení krásou či laskání hebké kůže a vlasů, učím je všem způsobům, jimiž lze orgány bezprostředního cítění vzrušit a zvětšit. Od velice útlého věku jsou jim vštěpovány všechny součásti procesu potěchy mužů, takže (ještě víc než obyčejné ženy) nemyslí na nic jiného než na to, jak mužům vyjít vstříc a zajistit, že najdou uspokojení a útěchu jen v jejich společnosti a nikoli v plnění Boží vůle. Tato činnost výrazně stimuluje jejich lůna k vylučování zmíněného děložního mléka v takovém množství a koncentraci, že přesycené a zahuštěné vlastním nadbytkem tuhne a nabývá stejně pevnou konzistenci jako jantar nebo smůla (vzhledem k tomu, že smůla je látkou pekelnou, je to asi nejvýstižnější přirovnání). Díky zručnosti, již mi vnukli Bůh a Oběšený vykupitel, se mi podařilo tuto smolnou látku najít, vyjmout z jejich těl a zjistit, že je-li usušená rozdrcena na prášek a smíšena se svatým křižmem, dokáže každému muži vrátit milost původního přátelství s ženou, o které ženy muže i samy sebe tak rychle a zhoubně připravily. Po požití takto připravené směsi, kterou jsem nazval vykupitelským olejem, dokážou muži nejen vzdorovat ženám, protože olej utiší jejich chtíč, ale dokonce i vykupitelům, jichž se zmocnilo šílenství a příšerné záchvaty, lze navrátit štěstí a dobré rozpoložení a zachránit je ze spárů penisové zběsilosti a žalu nad ztrátou žen, jemuž tak mnozí podléhají.

Dveře se otevřely a vrátil se Bosco. „Už jsi skončil?“

„Ještě ne.“

„Ukaž.“

Cale ukázal na poslední větu, kterou přečetl – není snadné zbavit se zažitých návyků. Udělal to dřív, než se stačil zarazit.

„No,“ zahučel Bosco, také trochu vyvedený z míry touto připomínkou minulosti, „zbytek si můžeš dočíst jindy. Co tomu říkáš?“

„Příliš mnoho penisové zběsilosti.“

Bosco se usmál.

„To nepochybně. Byl svým způsobem ženami stejně posedlý jako kterýkoli prostopášník. Pokud ti to, co jsi zatím přečetl, připadá jako šílenství, ve zbývajícím textu zevrubně popisuje plány na zřízení speciální farmy, kde by se ty jeho kreatury pěstovaly ve velkém a produkovaly by dostatek smůly na zklidnění celého světa. Jenže nebýt toho, vůbec bys nebyl odešel ze svatyně a materazziovská říše by dosud byla největší mocností ve čtyřech končinách. Je zvláštní, nemyslíš, jak se někdy věci vyvinou?“

„Co s těmi děvčaty uděláte?“

„To nevím. Můžou zůstat, kde jsou.“

„Jako past na někoho.“

„Přesně tak. Chtěl by ses s nimi setkat?“

Je třeba říct, že tento návrh Cala ohromil.

„Past na mne?“

„Číhá na tebe spousta pastí, žádnou jsem ale nenastražil já. Jsem tvůj dobrý služebník.“

„Ano. Chci říct, že bych je rád viděl.“

„Zařídím to, až se vrátíš z veldtu. Picarbo byl možná šílenec, ale výsledky jeho práce jsou úžasně zajímavé.“

O týden později stál Cale na nízkém pahorku u Hlupákova Brodu ve společnosti očistníků – naplněných podezřením, nadějí, opatrností a nelibostí – a Guida Hookea. Obával se, že budou možná muset bojovat, aby se Brodu znovu zmocnili, zvlášť pokud si jeho osadnická posádka uvědomí, že proti ní přitáhlo jen dvě stě třicet vykupitelů. Ukázalo se ale, že než dorazili na místo, osadníci prostě zmizeli v prérii.

„Rozhlédněte se kolem sebe,“ rozkřikl se Cale. „Budete-li si počínat hloupě, zemřete tady. Budete-li si počínat chytře, zemřete tady. Využijete-li všech skvělých dovedností, které jste si osvojili, zemřete tady. Něco vám povím: jedině pokud se začnete chovat jako malé děti, nezemřete tady.“

„Mluvte víc nahlas!“ křikl jeden z vykupitelů vzadu. Cale pohlédl na Gila, se dvěma strážnými přešel za vykupitele, který promluvil, a gestem ho vyzval, aby vystoupil před oddíl. Muž vypochodoval z útvaru pyšným krokem tvrdého chlapíka, postavil se před Cala a zadíval se na něj očima barvy nedopitých zbytků v pivní sklenici.

„Cos říkal?“ zeptal se Cale.

„Chtěl jsem, abyste mluvil…“

Cale přikročil těsně k němu a udeřil ho čelem do obličeje. Vykupitel se okamžitě zhroutil k zemi a držel se za zlomený nos. Cale znovu vystoupil na plochý balvan, z jehož vrcholku k jednotce mluvil.

„Pokud špatně slyšíte – zemřete tady.“

Poručil jim, aby se otočili, a stručně popsal různé způsoby, použité v minulosti k obraně Brodu – ukázal nejprve na jeden a pak na druhý zákopový systém, vysvětlil, jak byl tady opevněn kopec a támhle zase pokryto palebné pole, aby se zabránilo útoku.

„Všechny ty plány mají jednu věc společnou,“ prohlásil, když skončil s popisem bitevního pole, „konkrétně to, že všichni, kdo je vypracovali, a také všichni, kdo je pak realizovali, jsou už mrtví. Budete rozděleni na kohorty o patnácti mužích. Každá kohorta si zvolí velitele, jeho zástupce a seržanta. Společně se odnaučíte všemu, co znáte, nebo zemřete. Máte jeden den na to, abyste si to tady celé prošli, a pak každá kohorta vypracuje plán, který vám umožní udržet se naživu tři dny, které jsou potřebné na to, aby dorazily posily. Nemusím vám vyhrožovat, že pokud neuspějete, pošlu vás zpátky do svatyně k okamžitému provedení aktu víry, protože o to se postarají osadníci. Sejdeme se tu znovu hodinu před západem slunce.“      

Cale doufal, že vysvětlí-li jim důvody, proč všechny předchozí způsoby obrany selhaly, ukáže jim terén nejen na mapách, ale přímo na kamenech a zákopech, bude-li o tom všem mluvit zcela konkrétně a srozumitelně, uvědomí si očistníci, že je může spasit jen jediná věc. Teď ale jasně viděl, když mu kohorty předkládaly jeden předem k neúspěchu odsouzený plán za druhým, že strach sice zvládne téměř cokoli, nikoho ale nelze vystrašit tak, aby ho to donutilo k samostatnému myšlení.

Následujícího dne očistníky shromáždil dole u přechodu řeky. Vytáhl z kapsy vajíčko a položil je na plochý vrcholek velkého balvanu.

„Najde-li se mezi vámi někdo, kdo to vajíčko dokáže postavit na špičku, dostane ten nejbezpečnější úkol z celého praporu – nosit zprávy do zápolí. Vyrazí tam, jen co se osadníci objeví na dohled.“

V příštích několika minutách se asi dvacet očistníků pokusilo Calův úkol splnit, pak ale všichni usoudili, že to není možné, ačkoli si byli jistí, že má Cale v rukávu schované nějaké překvapení. V tom se samozřejmě nemýlili. Když to konečně vzdali, přistoupil k balvanu, uchopil vajíčko, lehce jím klepl do kamene, takže se trochu nakřáplo, a nechal je postavené na špičce.

„Neřekl jste, že ho můžeme rozbít.“

„Neřekl jsem nic. O pravidlech jsem nerozhodl já, ale vy sami.“ Ukázal na Brod. „Tenhle přechod přes řeku je z hlediska obrany hodně mizerný. Chci, abyste vymysleli způsob, jak ho přemístit jinam.“

„To přece nejde.“

„Určitě ne?“

„Jak by mohlo?“

„Máš pravdu. Nejde to. Proč tedy všechny vaše plány na jeho obranu vycházejí z toho, že budete v zákopech tak blízko, že byste si to s nimi mohli rozdat holýma rukama? Kdybyste měli luky s dostřelem deseti mil, byli byste od něj deset mil daleko. Když si můžete bojiště projít, nebo i když nemůžete – uvažujte jako malé děti. Představujte si sami sebe v každém skutečném místě a v každé skutečné situaci. Vytvořte si v duchu model skutečného světa – nejdřív na koni a pak v zákopu. Všechno vyzkoušejte a ověřte si, jestli je to reálně uskutečnitelné. Nemáte čas na to, abyste se učili z vlastních chyb.“

Odvedl je k zákopům, v nichž při posledním útoku zemřela většina vykupitelů.

„Kde je frontová linie?“

To už očistníci začínali chápat, kam míří. „Nemá smysl se schovávat. Dopusťte se všech omylů teď, když se za ně musíte zodpovídat jen mně.“

Jeden z mužů ukázal na brod před zákopem.

„Špatně. Žádná frontová linie tu není. Útok přichází zboku, zezadu i zepředu. Frontová linie je tady všude kolem vás. Kde byste měli zaujmout pozici?“

„Na kopci.“

Odpověď očistníků přišla stejně automaticky jako odpověď kněze při ranní mši. A její důvěrná známost vyvolala vzrušený šum, téměř jako pobavení při vzpomínce na něco společného, pocit, že už nejsou absolutní vyvrženci.

„Zase špatně. Pozici musíte zaujmout tam, kde na tom budete nejlíp. Obvykle to bývá někde na kopci, tady to ale neplatí. Říkám vám, že pokud uděláte to, co je obvykle správné, obvyklým způsobem zemřete.“ Ukázal na podkovovitý zákrut řeky.

Terén na obou březích byl tak členitý, jako by do nich někdo opakovaně bušil gigantickou sekerou.

„Využijte tvářnosti země kolem sebe. Ty rýhy u břehu bude možno prohloubit a připravit, ale podívejte se na ně – většinu práce už za vás udělala příroda. Poskytnou vám nejlepší kryt v okruhu dvaceti mil.“

„Moment, pane,“ ozval se jeden z očistníků. „Říkal jste, že nemusíme být přímo u brodu, protože ho nikdo nemůže ukrást Tenhle plán nás ale posílá rovnou do něj.“

„Nebýt toho, že jsem právě rozbil poslední čerstvé vajíčko věnoval bych ti ho. Změnil jsem názor, protože se mi nezamlouvala představa, že se vzdáme vyvýšeného postavení. Zrovna jak vám.“ Ukázal na nízké křoviny za říční podkovou. „Brod bychom mohli docela dobře bránit támhle odtud – po zvážení všech okolností budou ale ty rokle na břehu lepší. Nebo přinejmenším doufejte, že budou. Navíc si pamatujte, že tady není žádná přední ani zadní linie. Část z vás umístím tam nahoru a jestli se osadníci pokusí vklínit mezi nás, ocitnou se v pasti z obou stran.“ Rozhlédl se po nastoupené jednotce. „Je mezi vámi nějaký člen Bratrstva střelců?“ Vykupitelští lučištníci většinou bojovali v sevřeném šiku a nevyžadovala se od nich zvláštní přesnost střelby, v případě potřeby však přišli ke slovu členové Bratrstva střelců se speciálním výcvikem. Mezi očistníky jich bylo šest. Cale jim nařídil, aby si sbalili potraviny a vodu na tři dny, a zatímco plnili jeho rozkaz, poslal většinu ostatních kopat do roklí na obou březích a vylepšit tak to, co jim poskytla příroda. Třiceti dalším přikázat vyhloubit nové zákopy.

„Dejte si záležet, abyste na dně každého zákopu vyhrabali dost velký prostor, kam se schováte před šípy, které na vás budou padat přímo shora.“ Dal ještě pár dalších instrukcí Gilovi, pak pokynul šesti vybraným lučištníkům a rozběhl se s nimi ke stolové hoře před podkovou.

Vykupitelé se spolu při kopání zákopů dali do řeči. Kumpáni kněze, kterého Cale srazil k zemi za předstíranou nedoslýchavost, zlostně mumlali.

„Ještě před pár měsíci mohl kdokoli z nás tomu mrňavýmu sráči vykuchat střeva, kdyby ho třeba jen napadlo někoho se dotknout.“

„Na mě ať to radši nezkouší, nebo…“

„Nebo co?“ ušklíbl se další. „Doby, kdy jsme mohli někomu něco udělat, jsou už dávno pryč. Dostalo se mu Božího pomazání, slyšíte to v jeho hlase i v tom, co říká.“

„A v tom, jak to říkal.“

„Je to jen akolyta, kterýmu stoupla do hlavy vlastní důležitost. Už jsem takový viděl – některej z nich prohlásí, že se mu zjevila Svatá matka, a všichni jsou z něj úplně paf, dokud se neukáže, že si to ten malej lhář vymyslel.“

Kolem dokola se ozvalo souhlasné mručení. Případy akoly-tů, kteří tvrdili, že se jim zjevil ten či onen světec s tím či oním proroctvím, a vyvolali tím všeobecné pozdvižení přetrvávající až do té doby, než byli – kromě těch nejobratnějších – usvědčeni ze lži a příkladně potrestáni, nebyly žádnou vzácností.

„No,“ utrousil jiný očistník, „měli byste raději doufat, že nemáte pravdu, protože momentálně je to jedině on, kdo stojí mezi náma a tupým nožem. Já v něj věřit chci a taky věřím. Vážně mu to slyšíte v hlase. Všechno, co říkal, dávalo smysl, když nám to vysvětlil – a fakt, že je to teprve kluk, dokazuje, že to tak skutečně je. Jen Bůh může takový znalosti vložit do dětský hlavy.“

„Držte klapačky a kopejte!“ okřikl je Gil, který právě šel okolo. Pro něj to byli prostě jen očistníci, směsice nábožné úcty a pochybností, kterou cítil při pomyšlení na Cala, mu však dál vířila mozkem.

Po dvou hodinách se Cale vrátil. Tentokrát byl sám a podělil se s nimi o postřehy, které získal, když se na jejich obrannou linii díval z vrcholku hory. Jeden ze střelců, veterán z východní fronty, přišel s vlastním nápadem inspirovaným něčím, co viděl při adventní ofenzívě u Swineburgu. Potěšený Cale ho na místě povýšil na podržtašku – což byl titul, který v Memphisu znamenal smrtelnou urážku, ostatním vykupitelům však zněl důležitě. Na zpátečním sestupu z hory si uvědomil, že co v tom okamžiku považoval za dobrý vtip, byla ve skutečnosti klukovina, která by se mu v horším případě mohla i vymstít. To, co se stalo, už zpátky vzít nemohl, do budoucnosti byl ale odhodlán podobných omylů se vyvarovat.

Když se vrátil k Brodu, nechal nastoupit dvacet nejlepších jezdců a nařídil jim, aby si svlékli sutany. Nechal je naplnit prérijní trávou, jíž už předtím nařídil v okolním keřovitém porostu natrhat celou kupku, a strašákům podobné figuríny pak přikázal napíchnout na dvacet kůlů zaražených do dna starých zákopů, v nichž při předchozím útoku zemřelo tolik vykupitelů. Ze vzdálenosti třiceti a více metrů je nebylo možno odlišit od skutečných obránců. Nebylo pravděpodobné, že by se osadníci pozastavili nad tím, že vykupitelé nemají důvod bojovat s kápěmi přetaženými přes hlavu.

„Na co chcete ty jezdce?“ vyptával se podezřívavě vykupitel Gil. Cale zvážil, jestli se nemá vyhnout přímé pravdivé odpovědi, neviděl k tomu však žádný důvod.

„Potřebuji nějakou ochranu, až vás budu pozorovat z toho kopce vzadu,“ vysvětlil a kývl k půl míle vzdálenému návrší, z něhož společně sledovali oba předchozí masakry.

„Nepovedete své muže do boje?“

„Mým úkolem přece není lidi zachraňovat, nemám pravdu?“

Gil na něj upřeně zíral.

„Ano.“

„Vzpomínám, jak jsi kdysi říkal, že si každý velitel musí vybrat z dvou možností – vést své muže do boje pokaždé, nebo jen někdy. Správně?“

„Ano.“

„Tak ještě zkus nikdy. Kdo jsem, vykupiteli?“ Chvíli si jen hleděli do očí. „Jste Levá ruka Boží.“ ‚A proč jsem tady?“ Gil neodpověděl.

„Je na tom snad něco,“ pokračoval Cale, „čemu nerozumíš?“

„Ne, pane.“

Zamířil k nim Hooke, který právě několik minut strávil zkoumáním podivně zbarveného kamene. „Myslím, že ty skály obsahují síru.“

„Nasedni na koně. Odjíždíme.“

O třicet minut později už si Cale jen s Hookem po boku prohlížel svoje dílo z dobře známého návrší. Byl sám se sebou spokojen. S výjimkou přibližně tuctu mužů, které poslal v pa-desátimetrových intervalech rozmístit kameny a balvany, aby podle nich mohli lučištníci odhadovat vzdálenost, nikoho neviděl – přestože věděl, kam se má dívat.

Druhý den ráno, dvě hodiny po prvním rozbřesku, Hooke daleko na severu zpozoroval oblak zvířeného prachu. Cale nařídil do středu obranných pozic vystřelit tupý šíp, který byl pro očistníky varováním, že se blíží osadníci. Během hodiny už viděl přijíždějící skupinky dvou či občas tří průzkumníků v klikaté linii, která se táhla do dálky tisíce metrů po obou stranách malého desetičlenného oddílu mířícího přímo k brodu. Čím blíž se k němu dostávali a stále nic neviděli, tím víc terén zdvihající se na křídlech nutil jednotlivé skupinky sjíždět se dohromady. Cale cítil, jak mu vzadu po týle přejíždí mrazení intenzivního pocitu napětí, příjemné a zároveň nepříjemné. To už se asi sto padesát metrů před první linií přibližně sedmdesáti vykupitelských lučištníků bezstarostně shlukl houfec patnácti průzkumníků. Náhle se však zarazili a bylo zřejmé, že je něco vystrašilo.

„Zatraceně!“ zaklel Cale. Osadníci se otočili se zřejmým úmyslem rozdělit se, to už se ale do vzduchu vznesl tichý roj šípů, opsal majestátní křivku, po necelých dvou vteřinách průzkumníky zasypal a všechny až na jednoho srazil ze sedel. Zbylý osadník tryskem vyrazil k jihu, následován hejnem dalších asi třiceti šípů. Cale popuzeně zavrčel. Tolik šípů na jediného muže představovalo zbytečné plýtvání i v případě, že by některý z nich osamělý cíl pohybující se rychlostí, k níž vyděšený průzkumník koně pobídl, skutečně zasáhl. Gil byl zjevně téhož názoru. Jeho hlasitý výkřik, jímž nařídil zastavit palbu, se líně donesl vzduchem až k návrší. Gil měl dostatek rozumu, aby si uvědomil, že žádná další překvapení už se konat nebudou a neobjeví se ani žádné další semknuté patnáctičlenné oddíly nabízející snadný cíl.

O třicet minut později vylétl téměř kolmo do vzduchu tlustý šíp z hmoždíře umístěného na úbočí asi třicet metrů pod vrcholem stolové hory. Dopadl asi deset metrů od zákopů obsazených vykupitelskými sutanami vycpanými prérijní trávou. Po třetí ráně se hmoždíře zastřílely na správnou vzdálenost a další hodinu pak do zákopů chrlily příval šípů doprovázených desítkami stejně vražedných šipek. S nápadem na falešné obránce přišel právě onen střelec ze stolové hory, který za něj byl odměněn urážlivým Calovým povýšením. Jeho nápad slavil až nečekaný úspěch. Osadníci nejen vyplýtvali obrovské množství hmoždířových šípů, ale navíc zjevně stále ještě nepochopili situaci a byli evidentně přesvědčeni, byť z pochopitelných důvodů, že se vykupitelé řídí stejnou bezvýchodnou taktikou, jakou do té doby praktikovali u Hlupákova Brodu i na jiných místech ve veldtu. Velký osadnický oddíl se plížil vzhůru po jižním úbočí kopce se zjevným úmyslem zaujmout nahoře postavení a střílet odtamtud na muže na říčním břehu, kteří první salvou zabili tolik jejich spolubojovníků. Během jejich přesunu Cale zpozoroval dvě skupiny, každou přibližně o sto mužích, odjíždějící cvalem východním a západním směrem. Předpokládal, že mají v úmyslu na obou stranách někde mimo dohled zamířit dolů k řece. Pokud by se jim podařilo sestoupit až k vodě, mohli se podél ní z obou směrů vrátit a pokusit se dostat k lučištníkům tak blízko, aby na ně mohli v noci zaútočit. Nechtělo se mu prozradit vlastní přítomnost, nakonec však jednomu z vykupitelů nařídil, aby opatrně slezl na západní stranu podkovy a vystřelil tupý šíp s varovnou zprávou. Měl s tím však vyčkat na dobu až těsně před západem slunce, aby šíp nebyl tak snadno viditelný a nevyzradil jejich úkryt.

Zbytek dne proběhl ve znamení několika lehkých potyček s útočícími osadníky, jejichž partyzánské skupinky vyrážely kupředu a snažily se vyprovokovat protiútok, aby co nejlépe zmapovaly rozestavení a počty obránců. Vykupitelé však nebyli žádní zelenáči, ačkoli s neformální válkou tohoto druhu žádné zkušenosti neměli – a občasné, byť na dálku nesrozumitelně znějící povely jasně svědčily o tom, že má Gil situaci pod kontrolou. Navíc Cale nařídil, aby byly mezi malými zvrásněnými koryty na vzdáleném břehu řeky vykopány spojovací příkopy, takže se obránci mohli relativně pohodlně pohybovat po většině podkovy. Vyvolávali tím dojem, že je jejich počet mnohem vyšší, než tomu ve skutečnosti bylo. S trochou štěstí se mohlo stát, že budou-li se osadníci domnívat, že brod brání tak početná posádka, vůbec se v noci podél říčního koryta neodváží zaútočit.

Té noci na obloze zářil jen úzký srpek nového měsíce, skrývající temný zbytek měsíčního kotouče v náručí; světlo bylo slabé a často navíc zastřené mračny. Čekání v takové tmě všem pořádně brnkalo na nervy. Místo aby byla Černá noc něčím, co vás obklopuje, měli jste dojem, že vám pronikla do hlavy a celou ji zaplnila, pomalu jste přestali rozlišovat, co je uvnitř a co venku, pokud právě úzký měsíc nevyklouzl zpoza mračen a neozářil vzdálený strom nebo úbočí stolové hory. Pak se ukázalo, že se ten černý prostor, o němž vás vaše smysly přesvědčovaly, že je jen centimetry od vás, táhne na míle daleko do všech stran a není dokonce ani tam, kde by měl být. Calovi připadalo, že se uschlý bílý strom na prérii – který právě ozářilo měsíční světlo – vznáší někde ve vzduchu nad ním, ačkoli věděl, že ve skutečnosti stojí na širé pláni téměř míli od něj. V situaci, kdy mu i ty nejzákladnější smysly podávaly zcela zmatené informace, bylo doopravdy ošklivé čekat v uhlově černé tmě, až se připlíží nepřítel dychtící po jeho krvi a vrhne se na něj – keř se náhle proměnil v člověka čekajícího třeba jen na příliš hlasité vydechnutí, aby ho zabil. Byla ovšem pravda, že pro útočníky to muselo být ještě horší. Stačilo představit si, že se v něčem takovém musí pohybovat. A samozřejmě nebyla žádná možnost sledovat běh času. Uplynuly dvě hodiny, které ve skutečnosti mohly být pouhými čtyřmi či pěti minutami. A začínaly vás mučit podivné myšlenky. Co když večer slunce zapadlo a už nikdy nevyjde? Něco, o čem byste za normálních okolností vůbec neuvažovali, vám v takovouto noc připadalo docela dobře možné. „Nikdy nevyjde slunce nad jeho zítřkem,“ vracel se Calovi neustále v myšlenkách jakýsi citát, který jednou slyšel od lorda Viponda. „Nikdy nevyjde slunce nad jeho zítřkem.“

Pak se nad nimi náhle rozlila záře, která jako by přicházela odněkud seshora z mraků. A vzápětí znovu. To si Gil zapálenými šípy osvětloval koryto řeky – vylétaly jeden po druhém, překrásně orámované klikatícími se říčními břehy. Po sedmém nebo osmém z nich zaslechl Cale bolestivé ječení a křik. Světlo zastihlo osadníky v pasti mezi příkrými nábřežními svahy po obou stranách. Spršky nezapálených šípů kosící osadníky vidět nebylo, útočníci se však prakticky neměli kam schovat a vyrazit proti očistníkům také nemohli, protože Cale nechal celé koryto přehradit k zemi přitlučenými trnitými větvemi a několika řadami zaostřených kůlů.

Netrvalo to nijak dlouho, nebo to tak Calovi alespoň nepřipadalo, ačkoli byl útok na krátkou chvíli přerušen a teprve pak následovala druhá vlna. Ta byla ještě podstatně kratší než první. Potom vše utichlo až do chvíle, kdy obloha zesvětlala prvními paprsky nádherného růžově rudého úsvitu.

Slunce se po tomto něžném počátku dne vyhouplo nad obzor jako bouřkový blesk a v sedm hodin už bylo nepříjemné vedro. Dole na říčním břehu, přesněji řečeno na protější straně řeky, kam bylo z návrší vidět, napočítal Cale třiatřicet mrtvých a umírajících. Možná na nějakých patnáct dalších jim bránil ve výhledu bližší břeh. Muži se snažili plazit korytem řeky zpět. Jednoho ošklivé zranění tak zmátlo, že stejně pomalým tempem lezl přímo k očistníkům, jimž se snažil uniknout.

Zdálo se, že se jednomu z ustupujících raněných podaří dostat do bezpečí, z řady očistníků ale vylétl šíp rychlý jako zobák volavky a probodl ho.

„Už bylo načase, aby prokázali trochu milosrdenství,“ prohlásil vážně Guido Hooke. „Nikdo by neměl takhle pomalu umírat pod horkým sluncem.“ Cale se rozesmál. „Řekl jsem něco, co vás pobavilo, pane Cale?“

„Pokud skutečně zkrátili utrpení toho ubožáka, byla to jen náhoda. Určitě ho chtěli jen znovu zranit, aby jeho přátele vyprovokovali k nějakému hrdinskému činu.“

„Pěkná verbež.“ Hooke pohlédl na Cala, jako by se v něm snažil číst. „Považujete mě za slabocha?“

Cale se nad jeho otázkou na okamžik důkladně zamyslel.

„Ne. Považuju to za překvapivé.“

„Že někdo dá najevo soucit s trpícím člověkem?“

„Že byste od vykupitelů čekal něco jiného.“

„I s tím, co čekáte, můžete nesouhlasit.“

„Proč se namáhat? Změníte tím něco?“

„Vaši výchovu zjevně hodně zanedbali.“

„To ano.

„Proč ten cynismus?“

„Nevím, co to slovo znamená.“

„Cynismus je…“

„A ani mě to nezajímá.“

Hooke, popuzený jeho odmítavým postojem, se odmlčel. Po několika minutách to byl Cale, kdo promluvil.

„Jeden můj přítel říkával, že vyčítat někomu jeho přirozenost je ztráta času.“

„Měl jsem pravdu.“

„V čem?“

„S tou zanedbanou výchovou.“

Cale se odmítl urazit a pouze se usmál. „Škoda, že mě nevychovával IdrisPukke. To bych se vám určitě zamlouval víc, pane Hookeu.“

V tom okamžiku vylétl další šíp a zasáhl jiného raněného. „Toužit po lepším životě, než je tenhle, není přece žádná pošetilost.“

Cale už měl ale diskuse dost a nic na to neřekl. Po chvilce si všiml skupinky asi tuctu osadníků, kteří se připlížili k pahorku v zadní části podkovy a právě začínali lézt po jeho úbočí nahoru, následovaní v malém odstupu dalšími deseti a pak ještě dalšími. Setník ve střeleckém zákopu na vrcholku si s jejich odehnáním z takové blízkosti vlastního postavení dával víc načas, než se zdálo rozumné.

„Tak dělej,“ vydechl tiše Cale. Vzápětí následovala salva šípů a přibližně půltucet zásahů. To už se však po svahu plazili další osadníci a někteří dokonce přikrčení k zemi přebíhali malý terénní hrb na úbočí; teprve při pohledu z Calova stanoviště se zřetelně ukázalo, že jsou útočníci šípům ze zákopů vystaveni až poté, co překročí zmíněný hrb. Když předtím rozhodoval o způsobu obrany pahorku, připadalo mu, že svah pod ním neskrývá nikde v délce celého stoupání žádný úkryt, a že je tudíž úspěšný útok z této strany prakticky nemožný. Teď bylo zřejmé, že mu něco uniklo. Osadničtí útočníci, kteří se dostali do dvou třetin kopce, se mohli schovat do mělké prohlubně, která je chránila před šípy a umožňovala jim shromáždit se na svahu v dostatečném množství a v dostatečné výši, aby mohli vyrazit k náhlému výpadu. Nechápal, jak mohl tak očividné nebezpečí přehlédnout.

Nedokázal by spočítat, kolikrát mu vtloukali do hlavy historky o okamžicích svatého osvícení, o vizích na cestě nebo na horském vrcholku, po nichž osvícenému spadly šupiny z očí. To, co se zjevilo Calovi na vrcholku návrší nad Hlupákovým Brodem, nebyla žádná božská vize, přesto to však bylo vyjevení pravdy. Nemohl si dovolit tady neuspět.

Pokud si vzpomínal na doby, když už o podobných věcech dokázal přemýšlet, od nejranějšího dětství vždy nejzoufaleji toužil po tom, aby ho všichni nechali na pokoji. Když se teď ale díval na osadníky pomalu lezoucí k vrcholu pahorku, viděl v nich konec své největší naděje. Jestli obsadí pahorek, budou moci dobýt celý Brod. Pobijí očistníky a s nimi pohřbí i Calovu schopnost získat pro Boska moc, která by mu zajistila bezpečí. Jen ovšem za tu cenu, že ho nikdy nenechají na pokoji. Pravda, mohl ještě utéct, jenže za sebou měl jen vykupitele a před sebou antagonisty. Byl pět set mil vzdálený od čeho? Rozhodně ne od bezpečného úkrytu. Být kdekoli na tomto světě sám znamenalo být izolovaný a zranitelný. Klid a mír jakéhokoli druhu mohl získat jen z milosti někoho jiného. Neexistoval žádný kout, žádná jakkoli malá štěrbina, kam by mohl zalézt a dělat si, co se mu zlíbí. Na střechu nad hlavou si musel vydělat, jídlo si musel kupovat. Nezbývalo mu než bojovat a pokračovat v boji, protože přestat bojovat znamenalo utopit se. Musel se probudit. Pochodovat nebo zemřít. Pochodovat nebo zemřít.

V Memphisu si dělal nové nepřátele stejně snadno, jako dýchal, protože byl hloupý a dopouštěl se chyb. Jedinými lidmi, které znal a jimž rozuměl, byli vykupitelé. Tady měl určitou naději, protože byl jedním z nich a měl mezi nimi své místo. Všude jinde byl jen dítětem se sklonem k záchvatům vzteku. Byl k očistníkům, kteří měli být v příštích okamžicích u Brodu pobiti, připoután stejně pevně, jako by je všechny do jednoho miloval a věřil v ně. Teď ani nikdy v minulosti neměl na vybranou. Tohle všechno si uvědomil ve zlomku doby potřebné ke slovnímu vyjádření tolika faktů, přelilo se to přes něj jako obrovská vlna, jako by stál pod ohromnou bortící se přehradou. A přestože srdce i duše, všechno v jeho nitru ho před takovým krokem varovalo, vyskočil a hnal se z návrší dolů ke dvaceti očistníkům, kteří čekali u svých koní a neměli tušení o katastrofě odvíjející se těsně mimo jejich dohled.

Navzdory zoufalé potřebě co nejdřív zaútočit musel nejprve vysvětlit svůj plán, začal tedy do prachu kreslit náčrt Brodu a zároveň udílet instrukce.

„Rozuměli jste?“

Přikývli.

„Tak mi to celé zopakujte,“ vyzval je. Očistníci zaváhali, pak ale vcelku správně reprodukovali všechny Calovy pokyny. Cale je zopakoval ještě jednou a dal povel k nasednutí.

„Když uspějete, budete se v očích vykupitele Boska rovnat světcům.“ Ono strašlivé vidění na návrší pomohlo Calovi, který sám toužil stát se vyvržencem, pochopit mimo jiné i to, že pocit sounáležitosti je pro jeho muže důležitější než samotný život. Domníval se, že jim nabídl záchranu před příšernou smrtí, udělal pro ně však mnohem víc. Kdyby byl andělem seslaným z nebes, aby je omilostnil a svobodné je nechal odejít do širého světa, byli by ztracení, stali by se z nich tuláci bez domova a smyslu života. Jejich svoboda by byla svobodou bezduché mátohy.

Když ve spořádaném šiku cválali k vrcholu výšiny, sledováni zmateným Hookem, cítil Cale, jak se jimi všemi i na prahu smrti rozlévá síla sbratření a loajality. Pak se přes výšinu přehnali a vyrovnáni v jedné řadě s Calem pomalu zvyšovali tempo, čím dál rychleji se blížili k pahorku, kde se osadníci připravovali k závěrečné zteči na vrchol. Každý z osadníků se v duchu soustředil na nadcházející boj s nepřítelem před sebou a nikdo nepomyslel na obranu týlu, až byli náhle očistníci pouhých padesát metrů za nimi a rychle se blížili. Teď, když byli spatřeni, začali jezdci hlasitě přivolávat pomoc nejrůznějších světců a mučedníků, a pak propukla jatka.

Útočící očistníci se nahrnuli do terénní prohlubně, kde zarazili koně – byli vycvičení jako jízdní pěchota a ne jako kavaleristé –, bleskově sesedli a vyřítili se proti osadníkům z boku. První řady obránců popadaly jako stromy zasažené bleskovou povodní pod náporem zuřivých vykupitelů překypujících vztekem, který potlačovali po celé dlouhé měsíce hrůzyplného věznění. Tucet jich předstihl Cala; opovrhující nebezpečím a plní zášti se nadšeně hnali vstříc krvavé smrti. Cale se v prvních okamžicích ocitl v situaci, kdy muže běžící v čele následoval, jako by se schovával za pohyblivou zdí. Brzy však ve své posedlosti přestali udržovat formaci a zpočátku zaskočení osadníci se naopak začali s prvotním šokem vyrovnávat a klást větší odpor. Na pravém křídle se vrhli proti nyní nevyrovnané stěně vykupitelů a prolomili ji. Otevřela se v ní mezera umožňující protiútok a Cale byl opět nucen v praxi předvést své brutální bojové nadání. Jako první na něj narazil Ben Van Brida – osmnáctiletý mladík s hustými vousy se s hlasitým hekáním dvakrát rozmáchl proti chlapci před sebou. Víc toho nestihl, protože Calův nůž ho zasáhl do hrdla těsně pod bradou tak prudce, že mu hrot vyjel zátylkem ven. Cale ale udeřil příliš velkou silou, čepel proťala míchu, uvázla v kosti a Van Bridův pád vytrhl Calovi nůž z ruky. Cale se vyhnul prvnímu úderu dalšího útočníka i jeho společníka – ani jeden nebyl ochoten počkat, takže se na něj vrhli oba současně. Cale před nimi neustoupil, naopak přiskočil blíž, popadl muže vlevo kolem pasu, čímž ho vyvedl z rovnováhy, přetočil ho, vrazil jím do druhého nepřítele a zabránil mu tak v další ráně. Dupl Fransi Arnoldimu z Nakuru – tak se jeho protivník jmenoval – na nárt a zlomil mu nohu. Když se Arnoldi s výkřikem v agónii kácel k zemi, mrštil jím Cale po druhém muži, ten odlétl a vrávoravě zacouval přímo na čepel nože očistníka, jenž se za ním objevil, probodl mu játra a na místě ho zabil. Měl štěstí – málokdo z těch, kteří zemřou v bitvě, umírá rychle. Nebyl čas na díky a Cale jen dorazil chromého Arnoldiho. Ten rozpřáhl obě ruce a vykřikl „Ne!“, nebylo mu to ale nic platné. Calova rána mu přeťala míchu táhnoucí se od kříže až ke krku. To už vstříc Calovi a nevyhnutelné smrti spěchal další muž. Juanie De Beer, který v Bullbaiter s Lane bojoval až do‘ hořkého konce a vysloužil si tak přezdívku Neústupný De Beer, inkasoval od Cala úder těsně nad genitálie. Přes veškerou svou odvahu se zhroutil a v křečovitých bolestech se svíjel v písku. Cale křikl na očistníky za sebou, aby uzavřeli mezeru, která se před ním rozevřela. Osadníci se na okamžik zarazili. Zaskočeni hrubou divokostí chlapce, kterého viděli před sebou, strnuli a zírali na něj s otevřenými ústy jako vesničtí omezenci na kolem jedoucího slavného biskupa. Zdálo se, že k sobě nepotřebuje nikoho dalšího, tak strašlivá a zároveň přirozená byla drsná síla, s níž likvidoval každého, kdo se mu postavil. Očistníci zburcovaní jeho křikem se k němu nahrnuli a obklopili ho v okamžiku, kdy se vlna útočníků znovu vzdula. Cale, teď už obezřetnější, o krok ustoupil – znovu si začal být vědom nebezpečí, jež mu hrozilo od krátkých kopí, která si nyní po jednom nebo po dvou nacházela cestu do houfu mnichů shromážděných za ním. Jejich zvuk byl zřetelně slyšitelný i mezi hlasitým křikem a nářkem, žádný šíp a žádná šipka z kuše totiž nemá stejný zvuk jako tlumený úder podobný plesknutí po koňském zadku, jaký vydává kopí, které se náhle zastavilo o překážku z lidského masa a krve. Vykročil kupředu, aby se oštěpům vyhnul, a znovu očistníků před sebou využil jako ochranné zdi. Sklon svahu, který předtím osadníky chránil, je už nyní nestačil skrýt před očima lučištníků na vrcholu pahorku. Museli se postavit, aby odrazili útok zboku, shora tak ale zůstali zcela nechránění. Třicetimetrová vzdálenost k vrcholku, která jim původně slibovala vítězství, z nich teď, když byla uzavřená a stlačovaná zdí Calových mužů, činila pro lučištníky snadnou kořist.

Byl to predikant Viljoen, kazatel z Enkeldoornu, který si uvědomil, že jedinou jejich šancí je prorazit stěnu vykupitelů a tak těsně se s nimi v boji muže proti muži smísit, že budou lučištníci na pahorku nuceni zastavit palbu. Peklo bylo tématem, jemuž se Viljoen věnoval s vášnivým zaujetím – při jeho kázáních se naslouchajícím farníkům ježily vlasy hrůzou jako bodliny podrážděného dikobraza. Nyní se jal všechny hrůzy pekla sám rozdávat plnými hrstmi, a to naprosto doslovně. Predikant – o polovinu mohutnější než všichni ostatní osadníci, s vousy lemovaným obličejem velikosti servírovací mísy – byl jako všichni jeho soukmenovci vybaven malou lopatkou, která se ve veldtu používala ke všemu od kopání jam až po zabíjení zvířat. Byl to lehký nástroj s bambusovou násadou a hranatou ocelovou čepelí nabroušenou na třech stranách, takže jen horní okraj zůstával tupý. Na brusném kotouči naostřené hrany lopatky, jíž se rozháněl, dokázaly proseknout rameno, kyčel i koleno.

Vyzbrojen právě touto lopatkou se predikant vrhl proti vy-kupitelské zdi, hlasitým křikem vyzýval své ovečky, aby ho následovaly, a s velkou dovedností i svatým zanícením jí máchal ze strany na stranu. Jednomu z vykupitelů uťal temeno hlavy, jako by to bylo vejce, které si memphiská dáma chystá k snídani. Milosrdně okamžitá smrt vyděsila vykupitele po obou jeho bocích; při pohledu na padlého spolubojovníka je opustila odvaha. Následující vzteklý výpad lopatkou zasáhl dalšího přímo do obličeje, rozsekl mu zuby i čelist a usekl jazyk. Příští rána amputovala něčí paži a další nohu. Potřebná trhlina ve zdi teď byla otevřená a predikant kolem sebe rozséval smrt ne jako zuřivý býk nebo medvěd, ale jako pastor, jemuž Bůh nařídil, aby vyčistil sedmý kruh pekla. Cale couvl a ustoupil doleva. Jasně viděl, že Bůh se v tomto případě spikl s přírodou k paktu svatého násilí a pověřil jím muže uzpůsobeného tak, aby si počínal jako hurikán.

S ohlušujícím řevem zuřivosti a pýchy predikant pokračoval ve svém řádění – osadníci se teď tlačili za ním a srdce měli zocelená novou odvahou. Lopatka se do protivníků zakusovala jako vzteklý pes, utínala ruce a poltila kyčle. Prasklá žebra se rozevírala a střeva i játra padala do prachu – ani zvířata na porážce neumírají tak krutě. A predikant si stále razil cestu kupředu, zatímco osadníci rozšiřovali průlom za jeho zády, a Cale se stále držel ve skrytu za vyděšenými očistníky. To byl okamžik, kdy byla budoucnost zcela otevřená. Cesta se tady dělila a volaly ho dva různé osudy. A pak přišel predikantův omyl: zatímco při-volával boží pomoc, padl mu pohled na Cala a ješitnost ho připravila o život – ješitnost Calova i jeho vlastní, protože když se jejich oči na okamžik střetly, predikant ho ignoroval jako pouhého chlapce, s nímž nemá smysl marnit čas. Cale se otočil; v okamžiku, kdy kolem něj prolétlo krátké kopí a probodlo pa-! tu jednoho z již prchajících vykupitelů, vytrhl je z nešťastníkovy nohy a pohlédl na ně jako na vzácný dar. Zatímco predikant rozpáral břicho jiného vykupitele, který se místo útěku rozhodl zůstat a bojovat, Cale se s kopím v pravici rozpřáhl, levou paží je vpředu pomohl přesně vyvážit, udělal dva kroky dopředu a hodil. Nikdy v životě jste nespatřili nic elegantnějšího, nic, v čem by se tak dokonale skloubila síla s rovnováhou. Žádný had nikdy oběť neuštkl vedený tak absolutně neomylným instinktem. Kopí pastora zasáhlo těsně nad třísly, probodlo mu močový měchýř, roztříštilo pánev a hrot mu vyjel z hýždí. Raněný s výkřikem bolesti padl k zemi, krev i moč vytékaly do písku, mísily se jako víno s vodou a z kaluže stoupaly obláčky páry. Cale na ten pohled neměl do smrti zapomenout. Teď ale hulákal a hnal svůj oddíl kupředu, zatímco dva osadníci, kteří viděli, jak jejich pastor zemřel rukou toho křičícího výrostka, se proti němu okamžitě vrhli naplněni touhou po pomstě. Dostal se k němu ale jen jeden, druhého zabili vykupitelé, jimž se navrátila odvaha. Ten první proti němu vyrazil úderem, který by ho byl roztál vejpůl, kdyby skutečně dopadl. Cale však protivníka sledoval se stále větším chladem a připadal si jako zkušený válečník, který si hraje na bitvu s houfem dětí – údery byly prostě nejisté, neohrabané a těžkopádné. Všude kolem něj však svištěly šípy – jeden ho málem zasáhl a rozptýlil jeho pozornost, takže soustředění na boj na okamžik povolilo. Třesk a rachot, výkřiky vzteku i bolesti ho vrátily do reality a předchozí elegance ho opustila. Když teď měl osadník proti sobě pouhého chlapce a nikoli anděla, všiml si jeho zaváhání a s obnovenou sebedůvěrou napřáhl nohu ke kopanci. Rána prolétla kolem Cala, který naopak kopl do nohy, na níž útočník stál, popadl ho kolem pasu a stáhl ho do písku. Vteřina se protáhla na delší chvíli, Cale si dal načas, jednou rukou soupeře zvrátil dozadu a druhou sáhl pro nůž. Zápasili mlčky, jen tiše hekali a lapali po dechu. Cale přesunul těžiště vlastního těla, aby mohl protivníka pevněji sevřít, pak sebral síly a udeřil.

Osadnický bojovník se otřásl a stále ještě sebou škubal, když se Cale zvedl na nohy a rozhlédl se po dalším nebezpečí. Prakticky žádné mu nehrozilo, pokud lze něco takového na bitevním poli říct. Osadníci po smrti svého predikanta ztratili odvahu a ustupovali. Seshora začaly opět létat šípy. Vykupitelé neúprosně postupovali kupředu. Kdo neutekl, byl po pěti dalších minutách mrtev. Pokud jde o podrobnosti toho masakru – ani predi-kant Viljoen nedokázal pekelné hrůzy popsat tak barvitě. První mouchy už kladly vajíčka do úst mrtvých a umírajících.

Tak se stalo, že v potyčce necelých dvou stovek mužů na bezvýznamném pahorku v místě, které donedávna ani neneslo žádné jméno, dokud se nestalo symbolem vykupitelských neúspěchů, stačila ke změně osudu celého světa chvilka, jakou potřebujete k uvaření vajíčka.

Situace osadníků se rychle změnila ze zoufalé v beznadějnou. Cale nebyl jediný, kdo se u Hlupákova Brodu dopustil omylu. Osadnický velitel, který situaci sledoval ze západu, neviděl na vlastní oči Calův útok, viděl však počátek výpadu z vrcholu pahorku, který nařídil příslušný setník na Calovu podporu. Poslední informace, jež dostal, mu říkaly, že se jeho muži shromažďují pod pahorkem a že se jim zcela nepochybně podaří úspěšně ho obsadit. Proto když spatřil, jak vykupitelé přebíhají hřbet kopce a mizí mu z dohledu, byl přesvědčen, že sleduje zoufalý sebevražedný pokus o opětovné získání již ztracených pozic. V horlivé snaze využít tohoto manévru, který vcelku logicky považoval za strašlivou chybu, nařídil osadnický velitel svým oddílům, aby před pahorkem překročily řeku a napadly Brod z vnitřního prostoru podkovy. Poté, co setník zavelel svým vojákům k návratu nahoru a Cale o něco níž zbudoval novou obrannou linii, zjistili útočící osadníci, že vykupitelům umožnili využít další z jejich předností. Mračna šípů a šipek z pahorku, který už měl být v jejich moci, je nyní kosila zezadu a z velké výše, z níž je obránci měli před sebou jako na dlani. Dlouho nepřežila ani hrstka těch, kteří se v zoufalství uchýlili do zákopů s falešnými figurínami. Zákopový boj byl třetí vykupitelskou předností. Osadníci se dočkali stejného milosrdenství, jaké měli ve zvyku nabízet‘ sami. Žádného.

Oslabeni tak těžkými ztrátami a otřeseni nezvyklým způsobem boje, který si vykupitelé osvojili, se osadníci stáhli a pokusili se ke krytí ústupu použít hmoždíře na úbočí stolové hory. V tu chvíli se konečně do hry zapojili i vykupitelští ostrostřel-ci, které Cale nechal na samém vrcholu. Ze svého postavení, kde teď byli v absolutním bezpečí, lučištníci pobili polovinu osadnických dělostřelců dřív, než si protivník uvědomil, že se nemůže ani bránit, ani hmoždíře odvézt. Nechali je na místě, rozprchli se a připojili se k ustupujícímu zbytku osadníků.

Cale toho dne dospěl ke správným rozhodnutím ve všech situacích kromě té jediné, kvůli níž hrozilo, že veškerá jeho genialita a odvaha vyjdou zcela nazmar. Bylo to pro něj nepochybně poučením, nebyl si ale zcela jistý, jakým vlastně – možná mu to jen říkalo, že nikdy nesmí udělat chybu. Vyšel na vrchol pahorku, kde na něj čekal Gil. Ze všech stran se na něj snášelo volání slávy a požehnání od mužů, jimiž pohrdal, pro jejichž záchranu byl teď ale nucen riskovat vlastní život, od mužů, kteří na něm byli zcela závislí a na nichž, jak si nyní uvědomoval, byl naopak zcela závislý on.

Gil ho uvítal jen malou úklonou, z jeho výrazu však Cale vycítil, že v jeho vztahu k němu došlo k nějaké ještě hlubší změně.

„Vysloužil jste si jejich nehynoucí obdiv. Chlapi, dokonce i takhle degenerovaní chlapi, těžko dokážou nemilovat někoho, kdo je už dvakrát zachránil.“

„No, moc nescházelo a napodruhé by to nevyšlo.“ Cale seskočil do zákopu a znovu se podíval dolů pod sebe. Když vybíral jeho polohu, seděl na koni, hlavu měl víc než dva metry nad zemí a z té výše mu nic nebránilo ve výhledu po celé délce svahu. Při pohledu ze země však bylo zřejmé, že je v polovině palebného pole terénní vlna, což znamenalo, že dokud jste se nepřiblížili na dvacet metrů, mohli jste se snadno krýt a připravit k útoku na zákop ochránění před šípy a šipkami. Užasl nad vlastní omezeností. Jak je možné, že všechno ostatní zvládl tak dobře a v tomhle jednom ohledu se zachoval jako idiot?

„Zaslouží si omluvu,“ řekl Gilovi, a byť očistníky nenáviděl, myslel to zcela vážně.

„Nic jim sakra neříkejte!“ okřikl ho Gil. „Pane,“ dodal honem ustrašeně omluvným tónem.

„Vědí, že jsem udělal chybu.“

„Vědí, že jste vybral bojiště tak, abyste je udržel naživu, a že jste je přišel zachránit, když to s nimi vypadalo bledě. Je to už hodně dávno, co někdo z téhle bandy slavil nějaké vítězství. Vyhráli a jsou vaši. Udělal jste chybu a napravil jste ji. Jak jinak si může generál počínat?“

„Nevzpomínám si, že bys byl někdy na Cvičišti mučedníků takhle tolerantní.“

„Těžko na cvičišti, lehko na bojišti.“

„Takže to všechno bylo jen pro moje dobro?“

„Jste naživu a zvítězil jste, takže bych řekl, že ano. Vyslal jsem průzkumníky, aby se ujistili, že se osadníci neotočí a nevrátí. Budete si s nimi muset promluvit.“

„Promluv s nimi sám.“

„Ne, pane.“

A tak se stalo, že o deset minut později stál Cale na kameni uprostřed podkovy a snažil se nedat v hlase najevo nenávist ani odpor, jež k nim cítil. Stačilo jim však málo. Dal pro ně v sázku vlastní život a zachránil je před jistou smrtí.

Mezitím sešel z návrší i Hooke a poslouchal oslavný jásot vykupitelů i zdráhavý hlas chlapce, kterého začínali zbožňovat; veškeré své tužby směrovali na to, co z jejich pohledu byl čistý nepopsaný list Thomase Cala. Cale domluvil a rozmrzele nařídil Hookeovi, aby provedl inspekci hmoždířů, které už byly svezeny z horského úbočí dolů, a do hodiny mu podal hlášení. Hooke posměšně pohodil hlavou.

„Na vašem místě bych se netrápil tím, že musíte být věrný lidem, které nenávidíte. Existuje mnoho různých druhů loajality, pane Cale,“ prohlásil. „Například loajalita, jíž je majitel vepřína vázán ke svým prasatům.“ A zatímco se Cale po těchto slovech zaraženě odmlčel, zamířil z kopce dolů prohlédnout si čekající hmoždíře.

O hodinu později podával Calovi hlášení. V ruce držel velkou, skoro metr dlouhou střelu. Kolem dokola jejího dříku k ní bylo přivázáno dvanáct pečlivě vyrovnaných menších šipek.

„Šipky jsou přivázané obyčejným provázkem ukrouceným z gumy. Víte, co je to guma?“

„Ne.“

„To mě nepřekvapuje. Condamine ji chtěl v Avignonu předvést papeži, arcibiskup se ho ale pokusil zatknout za čarodějnictví, protože nepřirozeně odpuzovala vodu.“

„Jak to souvisí s těmi uvázanými šipkami?“

„Nijak. Guma se ale také natahuje.“ Zatáhl za kousek provázku a ten se skutečně prodloužil, ne sice o moc, ale dostatečně, aby to potvrdilo pravdivost jeho slov.

„Když vypálíte střelu z hmoždíře, dlouhá nit přilepená k ní voskem uvolní gumový provázek a ten se podle toho, co jsem viděl, asi po pěti vteřinách rozvine. Všech dvanáct šipek prostě odpadne a následují hlavní střelu k zemi. Řekl bych, že je to ještě trochu složitější, tohle je ale hlavní princip.“

„Dokážete to napodobit?“

„Nevidím v tom problém.“

„Tak to udělejte.“

‚Až na jeden.“

„Ano?“

„Není to technický problém, ale otázka teologického rázu. Papež používání gumy neschvaluje. Nebyl vydán žádný absolutní pontifikální zákaz Urbi et Orbi týkající se gumy jako takové, ale všechny pružné materiály jsou předmětem velkého podezření jako potenciálně nepřirozené. Ten pokus o Conda-mineho zatčení znamená, že v obecném církevním právu by se použití gumy mohlo vykládat jako zjevný důkaz čarodějnic-kých praktik.“

„Jste si tím jistý?“

„Jsem si jistý, že je v tomto ohledu situace nejasná, a jsem si také jistý, že bych to nechtěl riskovat. Vy máte ale lepší pozici. Možná Bosco přijme nějaké prozatímní rozhodnutí. Myslím, že má jiný názor než kardinál Parsi.“

Cale si povzdechl. „Jak to, že jste tak dobře informovaný?“

„Jak to, že vy tak špatně?“

„Když jste o tolik líp informovaný, pane Hookeu, proč jsem vás musel já dostat z vězení?“

„Touché, pane Cale. Jenže k cíli nikdy nevede pouze jediná cesta.“

„Ano?“

„Už nějakou dobu pracuji na stroji, na kterém mi nesmírně záleží.“

„Myslel jsem, že právě kvůli strojům jste skončil v domě zvláštního určení.“

„To ano.“

„Když jste tedy ochoten riskovat rouhačství, proč máte problém s čarodějnictvím?“

„Protože pro tenhle stroj jsem ochoten zemřít, nechce se mi ale umírat kvůli gumovému provázku. Mám-li dát v sázku život, chci z toho na oplátku něco mít.“

„Něco na oplátku? Bosco mi říkal, že předepsaný trest za výrobu rouhačských strojů je stáhnout z provinilce zaživa všechnu kůži a pak ho ponořit do sudu s octem.“

„Když někdo k životu jen přidává další roky, neznamená to, že žije.“

„Budu se snažit si to zapamatovat. Vy si ale pamatujte tohle: Patříte mi se vším všudy, pane Hookeu.“

„Nejsem nevděčník.“

„Znamená to, že jste mi vděčný?“

„Je lidskou přirozeností snažit se uspokojit vlastní zájmy bez ohledu na to, jak jste zadlužen jiným.“

„A co ten váš stroj dělá?“

„Sám o sobě neumí dělat nic. Je to stroj, který vyrábím za účelem řešení otázek přírodní filozofie. Chci odkrýt podstatu všech věcí. Než mi ale začnete spílat, chci říct, že tahle přírodovědná spekulace nabízí přinejmenším jedno praktické využití, které vyplývá z čistě badatelské činnosti. Jste ochotný mě vyslechnout?“

„Máte nějaké přátele, pane Hookeu?“

„Žádné dostatečně mocné přátele.“

„Pokud budu mít dojem, že se ze mě snažíte udělat hlupáka, zbavím se vás.“

„To beru, pane Cale.“

Cale mu s úsměvem ukázal, aby se posadil. Poslechl, ihned se ale sklonil k zemi a nakreslil do prachu kruh.

„Představte si takovýhle kruh, ale o průměru šedesáti metrů, tvořený zcela uzavřenou rourou z tvrzené mosazi. Domnívám se, že veškerá hmota je tvořená jedinou nepatrnou částicí, kterou jsem nazval atomem. Z ní se skládají všechny věci na světě, země, vzduch, oheň i voda – liší se jedině různými způsoby, jimiž příroda tyto atomy zkombinovala. Z toho ovšem plyne, že je-li moje teorie správná, může dílo přírody zničit jenom obrovská síla. Musím najít metodu, jak vyrobit tu nejčistší substanci na světě, vytvořit z té substance dvě koule a vyslat je proti sobě z opačných konců té kruhové roury tak silnou energií, že až do sebe narazí, roztříští se navzájem na atomy, které jsou tím jediným, co tvoří jejich hmotu i hmotu všeho ostatního.“

„Jak ale víte, že ty atomy existují, když musíte udělat tohle všechno, abyste to dokázal?“

„Aha,“ pousmál se Hooke. „Nejste jen předčasně vyspělý generál, jste také velice inteligentní mladý muž.“

„Ten přítel, o kterém jsem vám říkal, mi radil, že chci-li někomu lichotit, měl bych na něj lichotky házet lopatou. Neznáte ho náhodou?“

„Že vám něco lichotí, ještě neznamená, že to není pravda, pane Cale.“

„Pokračujte.“

„K přesvědčení o existenci atomů jsem dospěl matematickými úvahami.“ Cale na něj pozorně pohlédl. „Vidím, že něco takového umíte ocenit. Mám ale na své straně víru i čísla. Jenže i kdybych se mýlil, bylo by to jedno. Zbývá totiž problém, který jsem dosud nevyřešil, totiž jak proti sobě vyslat dvě koule čisté substance takovou silou, aby se srazily a rozlomily to přírodní pouto. Právě hledání způsobu, jak vystřelit těžký předmět rychlostí mnohonásobně převyšující rychlost šípu, mě přivedlo do domu zvláštního určení a do takové blízkosti bídné smrti, před níž, jak ochotně přiznávám, jste mě zachránil jedině vy.“

„To už stačí.“

„Skoro dva roky jsem strávil experimenty, při nichž jsem vycházel z písemného návodu na výrobu výbušného prachu, pocházejícího z Číny. Prachu samotného jsem měl jen hrstku a tu jsem skoro celou spotřeboval, abych si ověřil, že bude fungovat. Byl to ovšem dost nevalný návod, jen seznam základních složek a pár pokynů, jak je smísit. Mnohokrát jsem to neúspěšně zkoušel, v posledních měsících před tím, než mě zatkli, jsem ale zaznamenal pokrok. Vyrobil jsem prach, který se vznítil s ostrým zábleskem a vydával spoustu dýmu a světla, neměl však skoro žádnou sílu. Moje asistenty to přesto vyděsilo a vyžvanili to někomu s velkýma ušima. Vykupitelé pak našli nejen prach, ale také… no, pár věcí, které se lidem jejich ražení těžko vysvětlovaly.“

„Jakých například?“

„Třeba mrtvolu. Nezískal jsem ji nijak nezákonně, dostal jsem ji od kata. Pitvání mrtvých jsem považoval za jakousi šedou zónu – z náboženského hlediska.“

„Měli jiný názor?“

„Ukázalo se, že z náboženského hlediska je termín šedá zóna něčím jako šedou zónou.“

„Co tím vším chcete říct?“

„Získám-li pro vývoj čínského prachu vaši ochranu a také peníze, může to být přínosné pro nás pro oba.“

„Jak?“

„Dokážu-li vystřelit dvě koule čisté substance proti sobě, dokážu taky vystřelit železnou kouli na jiného člověka. Představte si, co by takový vynález umožnil. Voják vyzbrojený něčím takovým, i kdyby to mohl použít jen jednou, by nepochybně nepřítele zranil nebo zabil – možná dokonce víc než jednoho. Představte si, jakou by vyvolával hrůzu. Pak by mohl ten vynález zahodit a pokračovat v boji jako každý jiný obyčejný voják, hned v prvních okamžicích bitvy by ale on a jemu podobní zabili nebo zranili stejný počet protivníků.“

„K výrobě takové zbraně máte ještě hodně daleko.“

„Možná že ne. Dejte mi potřebný prostor a prostředky.“

‚A jak budu vědět, že se jen nevymlouváte a nevodíte mě za nos?

„Znám svoje povinnosti,“ ohradil se dotčeně Hooke. „Sám ale vidíte, že chci-li dosáhnout cíle své celoživotní práce, musím vymyslet, jak z kovové roury vystřelit pevný předmět. Hledání znalostí a objev účinné zbraně jsou doslova jedno a totéž. Válka je matkou všeho. A stanete-li se slavným generálem, ochráníte navíc můj život. Mám pravdu?“

„Jen pokud se mnou nebudete jednat jako s idiotem. Mé nevědomosti v podobných záležitostech můžete zneužít, ale jen jednou, protože pokusíte-li se mě podvést, přijdu na to a pak budete poskakovat nahoru a dolů jako cibulka naložená do sklenice octa. Rozumíte?“

„Nemusíte mi vyhrožovat.“

„Já bych řekl, že musím. Viděl jste, jak jsem dnes tam na pahorku bojoval?“

„Ano.“

„A to jsem k těm mužům necítil nic výrazně pozitivního ani negativního. Co mi záleží na osadnících? A přece jsou teď mrtví, zmizeli ze světa, jako by nikdy neexistovali. Budu o tom přemýšlet. Teď jsem unavený.“

9

T

ou dobou už Kleist skoro měsíc žil u Kleptů v pohoří Quantocks. Chvíli trvalo, než se jim podařilo přesvědčit ho, že u nich bude v bezpečí. Ačkoli o Kleptech ani o Quantocks v životě neslyšel, setkal se už s nerudnými a nedůtklivými příslušníky kmene Musulmanů, kteří obývali nižší předhůří zdejších hor. Viděl je jednou v Memphisu a dostalo se mu varování, aby se k nim nepřibližoval a zejména aby nechal na pokoji těch pár žen, které s sebou přivedli, aby vyspravily koberce nejbohatších Memphisanů a nakreslily vzorníky pro tkaní nových. „Začni si něco s některou z jejich žen a nedají si pokoj, dokud tě nezabijou. A protože jsou to divoši, zabijou pro všechny případy i tu ženu.“

Alarmující bylo, že Daisy potvrdila pravdivost tohoto tvrzení a přidala k němu informace ještě otřesnější.

„Musulmani jsou fanatici, blázniví, zkažení a zlí. Nenávidí svoje ženy a zacházejí s nimi jako se psy. Jejich vlastní náboženství je však pro ně prokletím, protože přes veškeré obavy, že jsou to prolhané a neřestné coury, jim jejich bůh vyjevil, že manželky a dcery mají v játrech misku, která obsahuje všechnu mužskou čest, a pokud je tato čest něčím pošpiněna, mohou ji získat zpět jedině tak, že ženu zabijí a začnou znovu. Věřil bys tomu? I když ženu někdo proti její vůli znásilní, stejně tu chudinku uškrtí. Nechutné.“

„Kleptové takoví nejsou?“ zeptal se ustaraně Kleist.

„Můj ty bože, ne.“

„Proč ne?“

„Především proto, že nejsme šílenci, a také proto, že jsme před tisíci lety přišli do Quantocks a vyhnali jsme je.“

„Takže jste jako Materazziové – náboženství vám nic zvláštního neříká?“

„Tak to ne – jsme velice zbožní lidé.“

To byla rána.

„Jak zbožní?“ zeptal se a srdce se mu sevřelo obavami.

Přes veškeré Daisyino ujišťování, jak je pro Klepty víra důležitá, nenašel Kleist v jejím vysvětlení prakticky nic, čím by své tvrzení konkrétně doložila. Pokud ji správně pochopil, téměř v ničem je neomezovala. Velice si dávala záležet na rozdílu mezi pojídáním čistých a nečistých zvířat, Kleist měl ale dojem, že o ta nečistá by tak jako tak nikdo nestál. Bylo například přísně zakázáno jíst netopýry a všechno, co se plazí nebo klikatí po zemi. Sníst pavouka znamenalo znečistit se na dva týdny, a kdyby snad Kleist podlehl pokušení – což nehrozilo – a vrátil se ke svým někdejším dovednostem krysího řezníka, důsledkem by pro něj byl šestiměsíční exil. Bůh se v pojetí Kleptů zdál být nesmírně odtažitou bytostí. Mluvili o něm jako o bohatém strýčkovi, který je sice laskavý a dobrotivý, ztratil však zájem o každodenní existenci jejich příbuzenské větve. Kleist sám se nemohl zbavit provinilého pocitu pramenícího ze skutečnosti, že opustil Váhavého Henriho, a v mnohem menší míře to platilo i pro IdrisPukkeho. Veškerá logika mu říkala, že měl plné právo nevystavovat vlastní život tak strašnému riziku kvůli lidem, kteří se ho ani nezeptali, jestli s nimi vůbec chce jet. Na druhé straně si uvědomoval, že kdyby si byl oprávněností svého postoje doopravdy tak jistý, nebyl by se vytratil v noci jako zloděj. Pokud šlo o Cala, necítil ani špetku provinilosti.

„A co my dva? Víš, jak to myslím?“

„Nejsem kráva,“ odsekla. „Otec mě nevlastní. Je to civilizovaný člověk, který ti poděkuje, žes mi pomohl.“

Ukázalo se, že měla pravdu. Kleist se však navzdory srdečnému uvítání cítil nesvůj, protože nedokázal své myšlení přizpůsobit natolik, aby pochopil kleptský pohled na svět. Problém nebyl jen v tom, že rozuměl mentalitě vykupitelů, protože mezi nimi tak dlouhá léta žil; byl přesvědčen, že po pouhých několika týdnech vcelku dobře porozuměl i Materazziům. A Memphis byl plný lidí různých ras a typů z celého světa. Žádné memphiské setkání s mnoha pozoruhodnými rasami v něm však nezanechalo stejně nedefinovatelný dojem něčeho chybějícího, jaký tady v Quantocks cítil neustále. Pohoří bylo vápencovým labyrintem protkaným příkrými stržemi, skalnatými nepřístupnými útesy a hlubokými propastmi. Vysoké štíty byly všude provrtané tajnými jeskyněmi používanými jako skrýše nebo shromaždiště před útokem. Z jejich úkrytu vyráželi Kleptové a narušovali obchodní výměnu tím, že rabovali, kradli, zabírali, vyvlastňovali, konfiskovali, zkrátka připravovali pocestné o všechno kromě oblečení, které měli na sobě – a v některých případech jim nenechali ani to. Jejich vášnivá záliba v cizím majetku vešla v tak notorickou známost, že mezi okolními kmeny (což byl s výjimkou obzvlášť protivných Musulmanů jediný termín, jímž se Kleptové obtěžovali označovat bohaté prastaré kultury, které okrádali) byli všichni zloději nazýváni obecným pojmenováním kleptomani. Čas od času dospěly ostatní horské kmeny k rozhodnutí, že hrabivost a celkově nepřípustné počínání Kleptů už nelze dále tolerovat, spojily síly a zorganizovaly trestnou výpravu do nepřístupného labyrintu uprostřed Quantocks.

Neuplynuly ani tři týdny ode dne, kdy ho Daisy přivedla do samotného srdce pohoří, a Kleist měl možnost zaznamenat první zkušenost se způsobem válčení, který pro něj byl něčím zcela novým. Neměl v úmyslu dobrovolně nabízet své služby a rozzuřilo ho, když se Daisy chvástala impozantní brutalitou, s níž zlikvidoval lorda Dunbara a jeho muže. Od odchodu z Memphisu se řídil zásadou mlčet o všech svých hmotných statcích i schopnostech, které by někomu mohly prokázat užitečnou službu, a nařídil jí, aby se podle toho propříště zařídila i ona.

„Proč?“ otázala se užasle.

„Protože nestojím o to, aby se mě pokusili strčit do přední linie a vyzkoušet, jestli si zahraju na berserka Barnabase.“

„Děláš si zbytečné starosti.“

„Proto jsem ještě naživu.“

„Nikdo po tobě nebude nic chtít. Nemá to s tebou nic společného.“

„Hlavně na to nezapomínej.“

Jen o čtyři dny později se na zvláštní pozvání Daisyina otce ocitl na vrcholku obrovského vápencového útesu se spoustou (jak se osobně přesvědčil) zadních únikových cest; seděl tam s Daisy po boku, vzrušený, ale nijak nervózní. Shlíželi dolů do údolí o průměru asi dvou set padesáti metrů, které Kleptové přehradili tlustou zdí. Za ní zaujalo postavení asi pět set příslušníků jejich kmene, kteří přecházeli sem a tam, rozmlouvali spolu, smáli se a počínali si, jako by je na celém světě netrápila jediná starost. Na opačném konci údolí se shromáždil oddíl asi tisícovky Musulmanů. Půl hodiny čekali a pak v těsně sraženém šiku vykročili kupředu; ve slunečních paprscích jasně zářily jejich oštěpy a postříbřené štíty. Dvě stě metrů od zdi se zastavili a teprve pak jim Kleptové začali věnovat vážnou pozornost, jež se projevila vyřváváním nekonečného proudu vynalézavých urážek týkajících se musulmanských sexuálních praktik se zvířaty, ošklivosti jejich matek a promiskuity jejich manželek a dcer. Zejména poslední dvě uvedená témata zjevně Musulmany doháněla k téměř hysterické zběsilosti. Na některé měl tento výsměch jejich cti tak zdrcující účinek, že propukli v pláč, poklekli a začali si do vlasů sypat hlínu. Po chvíli to začalo připomínat nacvičenou rutinu. Na jednom konci obranné zdi v údolí vykřikl tucet Kleptů jméno: „FATIMA!“ a další tucet odpověděl hlasitým

„DĚLÁ TO ZA VEPŘÍNEM!“ A pak znovu: „AIDA!“ A sbor na to: „MÁ RÁDA TŘI NAJEDNOU!“ Kleistovi se však zdálo, že nejprudší reakci vyvolal ten nejméně urážlivý ze všech posměšků: „NASRULA!“ Na což jediný neobyčejně zřetelně se rozléhající hlas odpověděl výkřikem: „MÁ ZEVNITŘ NA STEHNU MATEŘSKÉ ZNAMÍNKO!“ To okamžitě zcela vyvedlo z míry jednoho z Musulmanů, který zuřivě zaječel nad tak přesným popisem své nešťastné manželky a bez váhání vyrazil k sebevražednému útoků proti přední linii Kleptů. Naštěstí ve svém hysterickém vzteku klopýtl o kámen, a než se stačil zvednout ze země, půltucet jeho přátel a příbuzných ho popadl a navzdory hlasitým protestům odvlekl k vlastní přední linii.

Trvalo dobrých deset minut, než byl obnoven všeobecný pořádek. Kleist, stále ještě rozesmátý, protože důsledky počínání Kleptů koneckonců nemohl pocítit na vlastní kůži, se obrátil k Daisy.

„Nemáš dojem, že by to mohla být chyba – myslím takhle je provokovat?“

Pokrčila rameny, nic ale neřekla. Mezitím už ovšem začal útok, Musulmani spořádaně a s impozantní disciplinovaností postupovali kupředu a zdálo se, že dobře vědí, co dělají. Kleist měl pocit, že bude následovat krvavá podívaná, urážky se však proti útočníkům valily dál jako šípy u Silbury Hillu. A potom Musulmani se zuřivým řevem vyrazili k závěrečné zteči. Kleptové na to zareagovali tím, že proti nim vypustili nepříliš působivý a zcela nepřesný roj šípů, otočili se a dali se na útěk. Daisy se vymrštila, vzrušeně poskakovala a nadšeně tleskala, zatímco Kleptové tryskem mířili k nekonečným klikatícím se soutěskám na konci údolí. Hrubá kamenná zeď Musulmany na chvíli zdržela, protože byla na straně odvrácené od nich plná nastražených pastí – ve vyhrabaných jamkách byly zaražené ostré štěpiny bambusu, které dokázaly propíchnout nohu, ve štěrbinách zdi číhali jedovatí hadi a na její vrcholek Kleptové těsně před útěkem vysypali tisíce pavouků. Žádný z nich nebyl jedovatý, Musulmani však pavouky považovali za nečisté a nesměli se jich ani dotknout, natož pak je jíst. Než se znovu přeskupili a vyrazili za Klepty, většina z nich se ztratila z dohledu až na pár mladých odvážlivců, kteří se zastavili u vchodu do soutěsky a hulákali ještě další urážky. Nezůstali tam dlouho, protože několik běsnících Musulmanů se za nimi rozběhlo, ty však přivítala sprška kamení z vápencových skal, které se do soutěsek natahovaly jako prsty, takže si brzo uvědomili, že pronásledování prchajících by bylo marné a dost možná i smrtelně nebezpečné.

„Pojď,“ vyzvala Kleista Daisy, odtáhla ho od útesu a velkou oklikou pro případ, že by je zpozoroval nějaký musulmanský zvěd, ho zavedla zpátky do vesnice. Po zbytek odpoledne se tam loudavě vraceli rozjaření Kleptové z velké nebitvy a chlubili se nedostatkem projevů odvahy, absolutním odmítáním jakýchkoli udatných činů a stoprocentním úspěchem spočívajícím v tom, že se nepostavili ani prvním útočníkům, o posledních už vůbec nemluvě.

Následovaly několikadenní oslavy, během nichž se vyprávěly mnohé válečné historky, nekonečným opakováním neustále přikrášlované, o mazanosti, s níž vypravěč vyvolal chaos v řadách svých osobních nepřátel, aniž by se při tom vystavil nějakému osobnímu riziku a prokázal sebemenší statečnost. Všichni se předháněli ve vymýšlení fantasticky neuvěřitelných tvrzení o různých metodách, jimiž v naprostém bezpečí za nepřekročitelnou propastí nebo na vrcholku nezdolatelné skalní stěny lstí přiměli neskutečně tupé Musulmany, aby prozradili jména svých milovaných ženských příbuzných a umožnili tak Kleptům hanobit sexuální čistotu jejich manželek, sester či matek ještě vynalézavějšími a grotesknějšími smyšlenkami. Kleist pobaveně poslouchal a uvědomil si, že největším vítězstvím, jakého lze v pojetí Kleptů nad nepřítelem dosáhnout, není porazit ho v hrdinném ozbrojeném souboji muže proti muži, ale bez ohrožení vlastní osoby protivníka absurdními výmysly zdeptat tak, že ho skolí náhlá mozková nebo srdeční příhoda, vyvolaná výhradně prostoduchostí, s níž uvěří v nactiutrhačná tvrzení o svých ženských příbuzných, a promyšleností lží jeho kleptského soupeře. Jakkoli ho však vyprávěné historky bavily, zároveň ho poněkud šokovaly. Faktem bylo, že byť se mu vojenská filozofie Kleptů zamlouvala právě proto, že byla protikladem všeho, co ho o bolesti, krvi, sebeobětování a povinnosti učili vykupitelé, na druhé straně se mu příčila z přesně stejného důvodu: odporovala všemu, čemu ho vykupitelé naučili.

Kolem Daisyiny vesnice zvané Soho se táhla pěší cesta stíněná speciálně vypěstovanými olivovníky, po níž se Kleptové každý večer ve dvojicích procházeli a bavili se doslova o všem možném pod sluncem. Kleist byl velice žádaným diskusním partnerem, protože pro Klepty byla příznačná obrovská zvědavost ohledně celého světa obecně a ohledně vykupitelů zvlášť –jejich zvyky a názory pro ně byly absolutně nepochopitelné, a zcela je tudíž fascinovaly. Kleptové se domnívali, že každá brutální historka, každý hrůzný příběh o nebi a peklu, všechny podrobné informace o vykupitelské víře, které jim Kleist vypráví, jsou jen neskutečné a zábavné lži. Kleistovi se nedařilo přesvědčit je, že existují lidé, kteří skutečně uvažují a počínají si tak, jak uvažovali a počínali si vykupitelé. NEPOSKVRNĚNÉ POČETÍ? CHA CHA CHÁ! CHOZENÍ PO VODĚ? HE HE HÉ! VZKŘÍŠENÍ MRTVÉHO? HO HO HÓ! POSLEDNÍ ČTYŘI VĚCI? CHO CHO CHÓ! Od střetnutí s Musulmany uplynulo několik dní a tentokrát to byl Kleist, kdo se zvědavě vyptával Daisyina otce – dobromyslného starého ničemy, který si ho nesmírně oblíbil, byť sám Kleist by se byl na jeho náklonnost raději nespoléhal.

„Poslyšte, Suveri, nemám nic proti útěku před nepřítelem, nás ale učili, že je to ten nejrychlejší způsob, jak se nechat zabít.“

„Jsem přece naživu, ne? Kolik pohřbů nás vidíš strojit?“

„Neznám moc míst, kde by vám něco podobného prošlo. Všude, kam se dostane jezdec na koni, by vás roznesli na kopytech. A pěchota by s vámi taky zatočila, pokud by za něco stála.“

„My jsme ale nebojovali na moc místech, bojovali jsme tady.“

„Ale co kdybyste museli?“

„Nemusíme.“

„Vyrážíte na přepady.“

„A někdy při nich přijdeme o život – všechno, co ukradneme, ale odvezeme sem do hor – a pokud bychom se museli zastavit a vybojovat opravdovou bitvu, raději všechno, co jsme sebrali, zahodíme, a mažeme zpátky sem.“

„Co když vás dostihnou, než se sem dostanete?“

„V tom případě nejspíš musíš bojovat, a buď se z toho vysekáš, nebo zemřeš.“

„Nemůžete vyhrát válku, když se nepříteli nepostavíte a nebojujete s ním – to je holá skutečnost.“

„V tom máš asi pravdu. Jenže my žádné války nevedeme. Jen krademe a loupíme. Je mi úplně jedno, jestli chtějí vykupitelé umírat pro slávu Boží nebo Materazziové pro svoji vlastní. Nám by něco takového nevyhovovalo, ale každý jsme jiný.“ Zachechtal se a ukázal na krajinu kolem sebe, plnou nesčetných vápencových skal, propastí a kaňonů. „V pouštích se rodí fanatici, to ví každý. Takovýhle kraj ale rodí vznešenou zbabělost. Víme, jak nechat druhé na pokoji.“

„Vždyť ty druhé neustále okrádáte.“

„Myslím ve všem ostatním. Nikdo není dokonalý.“

V průběhu následujících tří měsíců Cale s Gilem zintenzívnili kampaň proti osadníkům. Rozdělili očistníky na desetičlenné skupiny a každé skupině svěřili velení nad dvěma stovkami řadových vykupitelů.

V počátečních fázích kampaně převažovaly porážky nad vítězstvími, brutální charakter boje měl však tu výhodu, že mezi padlými byli ti, kdo nebyli schopni nebo ochotni osvojit si novou taktiku. Ke Calovu překvapení většina očistníků přežila a dokonce si vedla velice dobře. Důvodem podle jeho názoru bylo, že se už dříve vymanili z pout života bezpodmínečné poslušnosti – právě proto se koneckonců dostali mezi očistníky. Něco v jeho nitru odmítalo uznat, že stejně důležitou roli hraje ještě další faktor – skutečnost, že ho všichni zbožňují. Gil si jejich víry v Cala byl vědom a viděl v ní jenom další důkaz jeho zvláštní božské podstaty. Cale samozřejmě nebyl svatý a nemohl být uctíván jako světec nebo prorok. Pokud Gil správně rozuměl Boskovi, nebyl vlastně vůbec člověkem v tom smyslu, v jakém byl člověkem i ten největší odpadlík mezi antagonisty. V jistém směru nebyl doopravdy naživu. Byl ztělesněním božího citu. Možná se měnil v anděla, bytost tak čistou, jako jsou čisté emoce, jimž se dostane absolutního vyjádření. Všechny ostatní aspekty jeho osobnosti se postupně vytrácely. Musel být člověkem, aby se mohl narodit a dospět, teď už ale jeho člověčenství nebylo nutné a Gil sledoval, jak mu chlapec jménem Cale před očima mizí. Občas se ještě vyskytovaly příležitostné záblesky toho, co by se dalo nazvat člověkem, zasmál se například něčemu komickému, co se stalo v táboře, nebo se s vyplazeným jazykem podobal malému klukovi, úporně se soustředícímu na nějaký náročný úkol – podobných případů však bylo stále méně. Nebylo divu, že k sobě očistníky přitahuje a ti že se mu snaží zavděčit i za cenu vlastních životů. IdrisPukke by pro to býval našel prozaičtější vysvětlení. Cale si očistníky opatroval, jako si jiní lidé opatrují své perly nebo diamanty. Někdy se stávalo, protože válka je nespravedlivá a krutá mrcha, že ti, do nichž vkládal své naděje, zemřeli s šípem v hrudi, zatímco jiní, kteří mu nebyli k ničemu, přežili a dál ho rozčilovali svou neschopností. Uvědomovali si ale, byť si jeho motivy mylně vykládali, že každý z nich je pro něj důležitý či dokonce víc než důležitý. Jak se týdny protahovaly v další týdny a měsíce, pomalu se mu dařilo otáčet nevyhnutelné porážky v patová postavení a pak i v občasná vítězství. Podél frontové linie vybudoval třiadvacet nových přechodně osídlených opevnění, která podporovala pět velkých pevností rozmístěných ve vzdálenosti padesáti mil od sebe. Pozvolna zatlačil osadníky do slepé uličky a uzavřel je ve veldtu tak, že se k nim nedostaly žádné zásoby z antagonistických lodí (tomu, aby přistávaly v nesčetných zátokách na pobřeží, zabránit nemohl). Samotný osadnický jezdec dokázal Calovou frontovou linií snadno proklouznout tam a zase zpátky, žádný vůz s výjimkou malých bryček jí však nemohl projet jinudy než po silnicích kontrolovaných zmíněnými provizorně zbudovanými pevnostmi. Ty byli nyní osadníci schopni obsadit jen výjimečně – a navíc nikdy na dostatečně dlouho, aby jimi stačil projet víc než jeden v blízkosti se nacházející konvoj. I to ovšem Calovi vyhovovalo. Už dávno totiž pochopil, že nejvražednější pohromou je pro většinu lidí naděje. Naděje člověka oslabuje a zachránit se může, jedině když od života nic nečeká. Osadníky však nemohlo spasit ani to.

„No,“ poznamenal Hooke, „dospěl jste tedy do patového postavení. Vítězství nemohou slavit osadníci ani my, jen se nám daří držet tyhle pevnosti.“

„Ale kdepak,“ usmál se Cale. „Už velice brzy hodlám přejít do ofenzívy.“

„Jak? Nemáte dostatek vojáků.“

„To nemám, brzy ale budu mít k dispozici služby dvou skvělých generálů.“

„Skvělejších, než jste vy?“ popichoval ho Hooke. „Jak je to možné? Co je to za giganty?“

„Generál Prosinec a generál Leden,“ odpověděl Cale.

Zatímco Cale usiloval o odříznutí osadnické pupeční šňůry, Bosco se snažil zpomalit pokusy svých pontifikálních nepřátel učinit totéž jemu. Tito nepřátelé místo násilí používali teologii a přišlápnout mu průdušnici hodlali nikoli blokádou, ale svoláním konference.

Teologická otázka, jež se na ní měla řešit, se týkala oleje a vody. Pouze všemohoucí Bůh mohl spasit tvora, jakým byl člověk, tak neřestná, zkažená a zvrácená byla jeho podstata. Přitom však jedním ze základních kamenů víry bylo tvrzení, že Oběšený vykupitel byl člověkem i Bohem v jedné osobě. Jak to bylo možné? Až donedávna se tento problém řešil tím, že se o něm prostě nemluvilo, ardenský biskup, který se nazýval vykupitelským obnovitelem, však rozvířil nehybné vody, když ve svých kázáních přišel s teorií svaté emulze. Tvrdil, že dvojjedinou podstatu Oběšeného vykupitele lze přirovnat k důkladně protřepané směsi oleje s vodou. Po dobu jeho života na zemi se tato směs pozorovateli jevila jako jediná a jednolitá kapalina, časem se však tato kapalina znovu rozdělila na zřetelně definovatelné složky oleje a vody. Ty sice bylo možno smísit, neustále však zůstávaly oddělené. „Nesmysl!“ zareagoval na to biskup vykupitel Cyril ze Salemu. „Podstata Oběšeného vykupitele se podobala vodě a vínu, tedy dvěma tekutinám, které jsou odlišné, dokud se nesmísí, pak se ale spojí v jednotný celek, který už žádná síla nemůže znovu rozdělit.“

Navzdory drsně nepřátelskému tónu této názorové neshody neměli Parsi ani Gant sebemenší zájem jakkoli se v záštiplné polemice dvou rozhádaných kleriků angažovat, dokud papež Bento v jedné z krátkých chvilek jasného vědomí nevyjádřil zájem o vyřešení nastoleného problému. Důvod tohoto zájmu zůstal ztracen v mlze, která jeho mozek zahalila hned následujícího dne, Gant a Parsi však byli zmocněni k tomu, aby do místa vybraného dle vlastního uvážení svolali konferenci, na níž se mělo o dané záležitosti rozhodnout. Kardinálové dle vlastního uvážení vybrali svatyni, protože nad místem, kde se konference tohoto typu konala, dočasně přebírali absolutní pravomoc její předsedající – jimiž v tomto případě byli Gant s Parsim. Dávalo jim to právo kamkoli ve svatyni zajít a s kýmkoli si promluvit. Chápete tudíž, jak obrovskou důležitost z tolika různých aspektů otázka emulzifikace náhle nabyla.

Naneštěstí pro Boska smrtící rána popravy tří set vybraných velitelů znamenala, že i tak velký taktik se stal obětí Swinedollova zákona setrvačnosti: nepohybujete-li se kupředu, pohybujete se dozadu. Mohl nyní jen co nejpomaleji ustupovat. Měl v Chartres určitý, avšak jen křehký vliv, který si dlouhá léta budoval poskytováním mnoha různých služeb nejistým spojencům, na něž se nemohl spolehnout a věřit, že nedovolí, aby se svatyně stala terčem příliš velké pozornosti. Teď se na tyto minulé služby odvolával, a byť ho jeho nespolehliví spojenci zcela neopustili, nebyli také ochotní riskovat a otevřeně se pro něj angažovat, dokud nezískají jasnější představu o tom, jak mocenský zápas mezi ním a oběma kardinály dopadne. Gantův a Parsiho plán na uspořádání konference ve svatyni a její uspíšení tak, aby se konala nejpozději do měsíce, náhle v papežské kurii dostal zelenou a byl schválen bez jakékoli vážné opozice. To všechno byly pro Boska špatné, ba dokonce velice špatné zprávy. Odpověděl tím, že vyčerpal většinu přízně, jíž mu byli jeho spojenci zavázaní. V Chartres byla ustavena komise, jejíž členy tvořili z velké většiny lidé, kteří buď Boskovi z různých důvodů něco dlužili, nebo tajně sympatizovali s jeho přesvědčením o nutnosti reformace vykupitelské víry. Podle očekávání byla vyslána delegace do veldtu, která rovněž podle očekávání potvrdila Calovy obrovské úspěchy. Gant s Parsim se jí neúspěšně pokusili zabránit. Jedním z důvodů jejich neúspěchu bylo, že vykupitelé potřebovali nějaké vítězství, které by pozvedlo morálku věřících, podrobenou těžké zkoušce dlouhotrvající patové situace na východní frontě, morálku, kterou navíc podlamovaly fámy, podle nichž antagonisté objevili v Argentu tak bohatý stříbrný důl, že si mohli najmout celou armádu lakonických žoldnéřů. Druhým důvodem byla skutečnost, že teologie a politika jsou sice důležité, nic ale nedokáže tak posílit lidské sebevědomí jako porážka konkrétního nepřítele. A jestliže tento nepřítel spíš než skutečnou hrozbu představoval jen úmorné nepříjemnosti, bylo načase věřícím připomenout, že výraz úmorný je odvozený od slova mor a že pokud se osadníci doposud považovali za nepříliš závažný problém, bylo to kritické podcenění nebezpečí, jež ve skutečnosti představovali. Nová hvězda na nebeské klenbě byla přesně tím, co situace vyžadovala, a jméno této nové hvězdy znělo Cale. Nepravděpodobnost toho, že by někdo tak mladý mohl být obdařen tak úžasnými schopnostmi, v očích věřících jen zvyšovala dojem, že se sám Bůh konečně rozhodl dát najevo svoji vůli.

V situaci, kdy byl veldt ze všech praktických hledisek odříznutý od zbytku světa, mohl Bosco povolat Cala zpátky do svatyně, připravit ho a všem ho na konferenci předvést. Uvědomoval si, že je to sázka vabank. Vzhledem k temné zamlženosti jeho motivace se na něj stále ještě sotva mohl spolehnout. Gil samozřejmě každých několik dnů zasílal Boskovi písemná hlášení o nových přechodných neúspěších i konečných triumfech, doplněná pokaždé a bez výjimky o názor na stav mysli a duše Thomase Cala. Cale si počínal naprosto příkladně, co se ale odehrávalo v jeho srdci? Nejnaléhavějším teologickým problémem nebyla pro Boska povaha směsi lidské a božské podstaty v Oběšeném vykupiteli, ale její povaha v Thomasi Calovi – voda a víno, nebo bezbožná emulze?

Bosco nemilosrdně jako karavanu soumarů pobízel Úřad pro šíření víry, aby rozesílal zprávy o Calových vítězstvích ve veldtu do všech koutů vykupitelských držav a zdůrazňoval při tom jeho četné kvality: statečnost, vychytralost, svatost, laskavost, soucit s chudými. Do světa byly vypuštěny neoficiální pověsti o zázracích, příběhy neobyčejně zbožných vykupitelských vojáků, kteří se s ním setkali a následně se jim zjevil svatý vykupitel Jerome s krví tryskající z pahýlů uťatých rukou a svatý vykupitel Finlay zabalený v přikrývce napuštěné smůlou a následně zapálený jako pochodeň.

Cale o této kampani nic nevěděl, představte si proto, jaký musel být jeho úžas, když se na Boskův pokyn pomalejší a hustěji obydlenou trasou vracel z veldtu do svatyně a zjišťoval, že i v těch nejzapadlejších koutech je silnice lemovaná lidmi, kteří se před ním sklánějí a dožadují se jeho požehnání. Někteří z nich absolvovali několikadenní pochod jen na základě nezaručené zprávy, že by tudy mohl projíždět. Ve městech a vesnicích, jež byly v minulosti terčem zkázonosné krutosti osadnických trestných výprav, ženy i muži plakali vděkem a opěvali ho chorály obětování a mučednictví.

„Víro našich otců, přežíváš v nás dál, navzdory věznění, ohni a meči!“

Vlasy v zátylku se mu nepříjemně zježily, když znovu slyšel právě tuto píseň.

Dokonce i v místech daleko mimo dosah osadnických nájezdů byly u cesty vystavené sochy světců a pod poledním sluncem byly vztyčeny svaté šibenice, které po tucet generací neopustily přítmí chrámů. K Gilovu pobouření a znepokojení dav vystrkoval do popředí slepé a tuberkulózní nešťastníky, aby se dotkli lemu Calovy sutany nebo alespoň žíní jeho koně a požádali o přímluvu na nebesích.

Než dojeli na klikatou cestu vedoucí vzhůru ke svatyni, Gil sotva věděl, co si má myslet. Dokonce i Cale, jehož se zdánlivě vůbec nic nedotklo, působil dojmem, že se v jeho mozku odehrává něco zvláštního, co přesahuje odpor plynoucí z pohledu na nenáviděné hradby.

Na poloviční cestě po úbočí masivní skály, na níž byla svatyně zbudovaná, se k jejich oddílu připojil ceremoniář pokory. Jeho úkolem, jehož plnění se ujímal s obrovským sebeuspokojením, bylo připomenout navracejícímu se vítěznému vykupiteli, že veškeré úspěchy, jichž člověk dosáhne, jsou zcela bezvýznamné.

Celou cestu vzhůru po zbývající druhé polovině horského úbočí a při průjezdu velkou bránou na nádvoří pokání ceremoniář pokory šeptal Calovi do ucha: „Pomni, člověče, že prach jsi a v prach se obrátíš. Pomni, člověče, že prach jsi a v prach se obrátíš.“ Když to zopakoval podvacáté, otočil k němu Cale hlavu a sykl: „Drž zobák!“

Ceremoniáře to tak zaskočilo, že skutečně zůstal zticha po celý zbytek cesty, dokud nedojeli na nádvoří, kde Calův návrat očekávala velká falanga šesti rytířských řádů svatého vykupitele Barnabase. Tam se ceremoniář cítil dostatečně bezpečný, aby se odvážil pokračovat, tentokrát hlasitým výkřikem adresovaným všem věřícím.

„Pomni, člověče, že prach jsi a v prach se obrátíš!“ A následoval rozkaz: „Stát!“

Cale zastavil. „Otoč se ke mně.“ Cale jeho pokynu opět vyhověl. Ceremoniář pokory držel v levé ruce bělavý plátěný váček. Sáhl dovnitř a nabral špetku jeho obsahu, jímž byl smíšený popel čtyřiadvaceti mučedníků upálených při velké popravě v Cáchách, zvedl prsty ke Calovu čelu a namaloval na ně zjednodušený symbol šibenice v podobě převráceného velkého L.

„Nejprve Smrt a po ní Boží soud,

jenž o Nebi či Peklu musí rozhodnout.

Poslední čtyři věci člověka,

nic jiného nás hříšné nečeká.

Jen na pokání, smrt a hřích se těš,

toť rubáš, v němž do hrobu ulehneš.“

Cale se rozhlédl po velkém náměstí, které zářilo nezvykle pestrými barvami svátečních oděvů vykupitelů, nastoupených v početných vyrovnaných útvarech podle bratrstev, k nimž patřili. Stáli tu Bonsecourové v rudozlatých hábitech a Lazarité celí v bílém se svými pitvořícími se lokaji, Rytíři kurie ječivě opěvající kouzlo a krásu jediné pravé víry, nekrotičtí Zadušenci s konopnými provazy kolem krků rozedřených do živého masa. Stáli tu Scarlattiové v karmínově rudých buřinkách, Quinziěmové s černozelenými kšandami a s obličeji schovanými v kápích s vysokou ostrou špicí, kteří mezi prsty kolem dokola jeden po drut hém převalovali patnáct korálků růžence utrpení. Naproti nim klečeli Batteniové s cingulem odříkavosti omotaným kolem pasu a zavázaným na sedm uzlů odpírání tělu a se sušenou mes-telicí v ponožkách. Byli tu Fromondiové s vázacími lany, hrdelními hlasy prozpěvující aleluja, a Peccaviové oplakávající ztrátu mnoha a nalezení pouhé hrstky. Pak začal kolem jejich nastoupených řad procházet Bosco s aspergilem v ruce a skrápět je vodami strádání a oleji žalu. Před každým desátým vykupitelem se zastavil a nabídl mu sůl představující hořkou chuť hříchu a všichni oslovení jeho pokárání přijímali se slzami v očích. Pak jim kolem krku zavěsil pětivrstvý škapulíř, vykupitelské jho, břímě Boží, zatímco obřadník za jeho zády mával kadidelnicí a zahaloval věřící oblaky její úžasné kajícnické vůně.

A pak se ozval opravdový zpěv, nejprve basové tóny alimenten, tak hluboké, že jste při jejich poslechu měli dojem, jako by vycházely až odněkud z břicha, a po nich následovaly o něco vyšší tóny cantabile, které se mísily, střetávaly a znovu mísily, jako by patřily k různým písním. Nakonec pak zazněly vysoké tóny dětských zpěváků, čisté jako led, pod jehož mrazením se Calovi ježily chloupky kolem páteře; melodie stoupala k nebesům a dosahovala tak strašlivých výšin, že se mu chtělo hlasitě zaječet. Pak začala píseň pomalu utichat, nejprve vysoký zpěv mladých chlapců, pak střední tóny a jako poslední postupně umlkly i basy jako bouře, která se přes vás převalila a mizí nad mořem.

Bylo to nepředstavitelně nádherné, a přece to nenáviděl. Když do svatyně poprvé přišel, působily na něj scény a zvuky velkého církevního svátku – z hlediska tak malého chlapce obrovské, avšak jen nejasně chápané události plné barev a hluku – neobyčejným, byť nesrozumitelným dojmem. S přibývajícími léty pak začal svátky zřetelněji vnímat jako příšernou nudu obřadů doplněných působivou hudbou. Akolyté s nadáním ke zpěvu denně mimo doslech několik hodin cvičili – Cale také musel předvést svůj hlas, odmítli ho ale a prohlásili, že kvičí jako kocour, kterému podřezávají krk rezivou pilou. Bylo to vyjádřeno drsně, nikoli však nevýstižně. Čtyřikrát ročně tedy naslouchal sborovému zpěvu a hře orchestru a naučil se ten zvuk rovnou měrou milovat i nenávidět. Jak mohly mrtvé duše vykupitelů vytvořit něco, co ho tak dojímalo?

Následovalo procesí do velké baziliky a zádušní mše za mrtvé, nikoli za celé armády těch, kteří padli v bitvách vedených ve jménu víry, ale za nespasené duše nešťastníků, kteří zemřeli dřív, než mohli vyslechnout slova Oběšeného vykupitele. Na znamení žalu a zármutku byly sochy mučedníků, sestry Oběšeného vykupitele i tisíce svatých šibenic v celé svatyni, malých i velkých, zahaleny purpurovým hedvábím a měly tak zůstat dalších čtyřicet dnů, po jejichž uplynutí budou všechny špendlíky, jimiž jsou sepnuty, přesně ve stejnou vteřinu vytaženy, rudá látka z nich spadne a odhalí překrásné úsměvy, zmučené údy i rány a hnisající boláky svatého utrpení.

Jestliže jím krása Beránka Božího na nádvoří otřásla, měl teď Cale v bazilice dvě hodiny absolutně tupé deprese na to, aby se uklidnil. Bez velebné hudby, která jim dodávala vznešenou důstojnost, působily rudé, černé a zlaté klobouky, nezvykle střižené róby, pálící se kadidlo a ruce opisující složité křivky požehnání konejšivě nudným a směšným dojmem, který tlumil pálení vzteku, jenž se v něm vzedmul nad urážlivou krásou zpěvu tří velkých sborů svatyně. Zvlášť účinným balzámem na jeho zuřivost byla stupidita a ošklivost modlitby sebeopovržení.

„Méně než prach pod mýma nohama,      

méně než plevel rostoucí u mých dveří,      

méně než rez, která znečistí neudržovaný meč,

méně než to, k čemu mě potřebuješ, ó Pane,      

ještě méně jsem já!“      

Tak se stalo, že byl Cale naplněn rozháranou směsicí zloby, již v něm vyvolala krása zpěvu, a otupující nudy mše za mrtvé, když se konečně dostal do svých pokojů. Celý rozlámaný po dlouhé cestě se nemohl dočkat, až si lehne a usne, Bosco ale ještě neskončil.      

„Odvedl jsi dobrou práci. Musíš mi ale říct jedno: mají očistníci na to, aby uspěli?“      

„Jsem unavený.“      

„Jen stručně. Podrobně to můžeme probrat později.“      

„Pravděpodobně.“ Okamžitě zalitoval, že dal Boskovi uspokojivou odpověď. „Možná.“      

„Máme málo času, Cale. Musíme zvítězit, nebo zemřít.“

„Později.“

„Neměl jsem v úmyslu dobýt Memphis. Jen skutečnost, že držím v zajetí starého maršála a většinu jeho příbuzných, bránil jejich říši, aby proti nám pozvedla zbraně.“ Nebyla to už pravda, Bosco se však domníval, že bude lepší, když teď Cala informací o jejich útěku nebude znepokojovat. Navíc byly i jeho vlastní vědomosti o jejich dalších osudech jen útržkovité. Nevěděl například, že starý Materazzi mezitím stačil zemřít na zápal plic. „Nemůžeme zároveň bojovat proti antagonistům i proti materazziovské říši.“

„Neměl jste na to myslet dřív?“

„Nemyslel jsem na nic jiného. Po tvém útěku jsem neměl na vybranou. Nebýt toho, že ses namotal do Picarbova pokoje, bylo by všechno úplně jinak.“

„Sám jste mě tam poslal.“

„To je pravda. Už si ale sám začínáš uvědomovat, že téměř všechno dobré i všechno špatné, co se stane, má původ v nějakém přehmatu.“

Cale se zasmál.

„Ve vašem přehmatu?“

„Ne.“

„Chci jít spát.“

„Prosím. Jen ale abychom se vyvarovali jakýchkoli pochyb – ty a já jsme k sobě připoutáni nezpřetrhatelnými řetězy. Nedostaneš se nikam, pokud nebudeš kráčet po mém boku. Jak ses sám přesvědčil po té rozpustilé epizodě v Memphisu, je v tvé podstatě něco, co každého přiměje, aby se obrátil proti tobě, a jedinou výjimkou je kurz, jímž se ubíráš teď, tady a se mnou. Pověz mi, že to chápeš.“

Cale na něj chvíli upřeně hleděl a pak se zjevnou nesmírnou neochotou přikývl. Bosco odpověděl také přikývnutím.

„Dobře se vyspi. Bůh ti žehnej.“

Jen co odešel, ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vstoupil akolyta Model. Cala překvapilo, s jakým potěšením ho zase vidí.

„Pane.“

„Vypadáš dobře.“ A byla to pravda. Nebylo to jen tím, že Model na Calovu žádost dostával víc jídla, ale také jeho lepší kvalitou. Obličej se mu zakulatil – nebyl tlustý a ani k tomu neměl sebemenší náběh, ztratil už ale nepřirozenou vyzáblost, která byla průvodním jevem toho, že měl sotva dost jídla k přežití a přitom absolvoval hodiny tvrdého výcviku. Dokonce i jeho pleť vypadala zdravě leskle a ne skvrnitě a matně. Jak si Cale už dříve uvědomil, několik pořádných jídel denně je největší dar, jaký vám může život nabídnout. Pomyslel si, že by bylo moudré využít toho i v případě očistníků.

„Daří se vám dobře, pane?“

„Ano.“

„Všichni máme radost z vašich velkých úspěchů.“

„Všichni?“

„Akolyté.“

Cale si všiml, že v jeho počínání je něco rozpačitého a váhavého.

„Co se děje?“

„Pane?“

„Tak ven s tím.“

„Dělím se o jídlo, které dostávám, se spolubydlícími, pane.“

„Máš nějaké problémy?“

„Nejde o problémy. Jeden z nich ale nosí vodu vězňům v base číslo dvě.“ Zatvářil se ještě nerozhodněji. „A jeden z antagonistických špehů, co tam čeká na oběšení, tvrdí, že je váš přítel.“

Cala to stejnou měrou překvapilo i šokovalo. Nebylo divu, že je Model tak nervózní. Šířit informace tohoto druhu znamenalo zahrávat si se smrtí.

„Žádného špeha neznám, ale nikomu nic nepovím. Neřekl, jak se jmenuje?“

„To prozradit nechtěl, ale dal pro vás mému spolubydlícímu vzkaz.“ Vytáhl ze zakázané kapsy útržek papíru a podal ho Calovi. Byl bůhvíčím neobratně zapečetěný. Rozložil ho a viděl, že na papíru zjevně vytrženém ze starého zpěvníku jsou naškrábaná dvě slova.

VÁHAVÝ HENRI

10

„M

učili ho?“

„Zjevně ne.

„Věděl jste, že je tady?“

„Zřejmě si mě pleteš s nějakým středně postaveným úředníkem vězeňské správy. Proč bych o něm já měl vědět?“

„Chci, aby ho propustili.“

Cala trochu zaskočilo, když Bosco klidným hlasem odpověděl: „Prosím. Čekal jsi, že odmítnu?“ usmál se.

„Ano.“

„Proč? Evidentně sem přišel, protože se k tobě chce znovu přidat. A oba víme, že ty nemáš v úmyslu nikam odejít.“

Cale si uvědomil, že ho Bosco úmyslně popichuje, a raději změnil téma.

„Proč ho nemučili?“

„Dobrá otázka, mohu-li to říct. Nejspíš administrativní chyba. V bloku číslo čtyři se vyskytla vězeňská horečka, takže ostatní bloky jsou přeplněné. Příliš mnoho vězňů, příliš mnoho práce, a tak se stalo, že nějaký chlap, který se provinil gomorou, dostal omylem stejné číslo jako tvůj věrný přítel.“

„Zdá se, že ve zdejších věznicích dochází ke spoustě omylů.“

„To se tedy zdá, že ano? Možná to byla Boží vůle.“

„Rád bych ho hned teď viděl.“

„Pošlu pro něj vykupitele Gila, ten ho zná. Bude ti to tak vyhovovat?“

Ne že by od něj Bosco očekával díky, bavil se ale tím, že ho uváděl do rozpaků.

„Nebude ti vadit,“ pokračoval, „když se zeptám, jak ses dozvěděl, že tady je?“

Cale se otočil a pohlédl na něj.

„Ne.“

„Tak jak?“

„Ne. Nebude mi vadit, když se zeptáte.“

„Jak rychle člověk přivykne změně. Za takovou drzost bys dřív dostal výprask.“

„Ano?“

„Nic tím nemyslím. Tvůj akolyta si tě zjevně oblíbil.“

„Žádného akolytu nemám.“

„Ale ano, máš. Je tvůj ve všech směrech. Chápu, jak se situace mezi tebou a mnou změnila, nejsem si ale jistý, jestli to chápeš i ty. Obávám se, že někde uvnitř, a to ani ne příliš hluboko, jsi pořád ještě jenom navztekaný malý kluk.“

„Myslel jsem, že právě tím být mám.“

„Spravedlivý hněv je něco úplně jiného než otrávená rozmrzelost. Jen mě napadlo, že bych tě na to měl upozornit. Do hodiny za tebou Váhavý Henri přijde.“

„Chci zajít do kláštera.“

„Samozřejmě.“

„Hrajete si na shovívavého.“

„To ti dělá starosti?“

„Mělo by, ne?“

„Jen proto, že mě docela těší, když udělám něco jiného, než ode mne čekáš. Zdá se, jestli to mohu říct, že jsi ještě úplně nepochopil, jak se věci mají.“

„Můžu si dělat, co chci, to chcete říct?“

„Odpověď na tuhle otázku moc dobře znáš. Udělal bys ale dobře, kdyby ses důkladněji zamyslel nad tím, co je ti dovoleno a co ne.“

„Jsem jen navztekaný kluk.“

„V zájmu nás obou doufám, že to není pravda. Klíče od kláštera ti někdo přinese. Můžeš si tam dělat, co chceš.“ Bosco už měl ruku na klice, když se znovu otočil. Byl to jeho starý zvyk – počkat s tím, o co mu doopravdy jde, na poslední chvíli, jako by si na to jen náhodou vzpomněl.

„Co víš o Lakonicích?“

„Nájemní vojáci. Přijdou dost draho.“ Cale se na chvíli se zamyslel, jako by se snažil na něco si vzpomenout. Jen dlouhá léta drzostí pronášených s kamenným obličejem mu zabránila, aby se pousmál potěšením z téhle nečekané příležitosti ze svého někdejšího pána a vládce si vystřelit. „Chrononhotontologos,“ dodal zamyšleně. Bosco po něm střelil pohledem naznačujícím, že si je jeho impertinence vědom.

„Ten termín neznám,“ prohlásil a odmítl tak spolknout návnadu.

„Znamená to dobrodruh, desperát.“

„Aha. Ještě něco?“

„Ne.“

„Kolovaly pověsti, že antagonisté někde u Argenta objevili stříbrný důl. Teď už to nejsou jen pověsti. O něco méně jisté, ale dosti pravděpodobné je, že toho nálezu využijí k zaplacení velké armády Lakoniků, kterou pošlou proti nám.“

„Myslel jsem, že se jich nikdy nedá najmout víc než tři stovky najednou.“

‚A já jsem myslel, že o nich už nic dalšího nevíš.“ Odpovědí mu bylo drzé mlčení. „Pošlu ti o nich stručnou informaci. Vzhledem k tomu, že na ní může záviset tvůj život, nemusím tě jistě žádat, aby sis ji pečlivě přečetl.“ Měl už Cala plné zuby a bez dalšího slova odešel.

Po Boskově odchodu se Cale zamyslel nad vlastními pocity. Neklid a potěšení ve stejné míře. Potěšení z šoku, že uvidí Váhavého Henriho, neklid z hloubky tohoto potěšení. Vztek na Arbell Materazziovou pomáhal zaplnit strašlivou osamělost, kterou v něm vyvolávala její nepřítomnost, překrýval však také pocit ztráty a stesku po příteli. Až do tohoto okamžiku byl přesvědčen, že se bez Váhavého Henriho snadno obejde, ačkoli byl na jeho společnost zvyklý. Teď ho vyděsilo zjištění, jak moc mu přítel chyběl. Vzrušení, které v něm při zprávě o jeho návratu vzplálo, bylo nesnesitelné. Jeho duši tvořily obrovské přehrady propojené velkými kanály a vybavené masivními zdymadly. Nelze však postavit nic, co by nesáklo a neprotékalo.

A co se stalo s Kleistern? Ten už je nejspíš mrtvý, pomyslel si.

11

K

leist však měl k smrti tak daleko, jak jen k ní člověk vůbec může mít.

„Myslíš,“ ptala se ho právě nahá Daisy, která mu rozkročmo seděla v klíně a zády se mu opírala o ramena, „že je obcování se mnou lepší než nebe?“

Kleist soustředěně studoval její ňadra. Čím to je, kladl si v duchu otázku, že jsou tak báječná? I přesto, že v Memphisu strávil jen krátkou dobu a žádné předchozí zkušenosti s rozkoší neměl, stačil se už poučit o tom, že se člověku dokáže omrzet všechno, dostává-li se mu toho tak často, že se to pro něj stane zvykem: citrónový pudink, šachy, týrání Koolhause, lenošení, příliš mnoho slunce nebo vína. Ale nahé ženy? To bylo něco, čemu nikdy nebylo možno přivyknout. Pocit úžasu, který v něm pohled na ženská těla vzbuzoval, se nepochybně změnil –byl s nimi obeznámenější –, podobal se ale pocitu, který měl, když se dobře a do sytosti najedl. Stačilo pár hodin a měl právě takový hlad, jako když byl hladový úplně poprvé. Proč si na to ale nemohl zvyknout?

Ležel na zádech a předstíral, že má zavřené oči, aby si neuvědomila, že si ji tak zvědavě prohlíží. Ne že by jí snad takové důkladné studium jejího těla vadilo, spíš jemu samotnému připadalo trochu trapné, že ho pohled na ni tolik fascinuje. Seděla na něm zakloněná a s pokrčenými koleny, takže měla stehna lehce napjatá a nad kostmi se jí zřetelně rýsovaly dokonale vypracované svaly. Její nohy se nepodobaly dlouhým a štíhlým nohám materazziovských dívek, které občas zahlédl, když jejich majitelky povýšeně přicházely na velké bály v róbách s rozparky až k vrcholu stehen a předváděly elegantní hladkost, která jejich obdivovatelům nikdy nemohla patřit. A prostitutky v Kočičím městě se zdaleka nevyznačovaly tak rafinovanou hravostí a lišily se výškou i postavou – od urostlých baculatých děvčat z Mukie až po maličké přívětivé Gaskoňky s obrovskýma hnědýma očima –, žádná však neměla pevná a svalnatá Daisyina stehna, která jako by byla v nepoměru ke zbytku jejího těla a připomínala spíš stehna neobvykle silného mladého muže. A pak tu bylo ochlupení a jemné záhyby kůže mezi jejíma nohama, zdroj tak nezměrné a úžasné slasti. Ještě před několika měsíci si něco takového vůbec neuměl představit, předpokládal jen, že obyvatelky onoho mytického rejdiště ďáblova budou vybaveny něčím známým, nejspíš koulemi a ptákem, ale špičatějším a hrozivějším, jak se na takový pekelný nástroj sluší. Realita něčeho tak skrytého a hebkého na něj stále působila tak, že se mu hanbou a štěstím tajil dech. Jaký požitek! Jaká radost! A k tomu její břicho se sotva znatelnou vrstvičkou tuku. Kulatá ňadra s tvrdšími hnědorůžovými bradavkami, silný krk a široké rty zvýrazněné voskovitou červenou hmotou, kterou si je téměř neustále přibarvovala. A ještě šťastné usměvavé oči a dlouhé vlasy.

„Všiml sis na mně něčeho nového?“ zeptala se. „Pokud už ses dost vynadíval?“

Otevřel oči dokořán.

„Nemáš ráda, když se na tebe dívám?“

„Miluju to. Ale nemusíš to tajit.“

„Netajil jsem to,“ ohradil se popuzeně a zahanbeně.

„Nerozčiluj se. Můžeš se na mě dívat, kdy se ti zachce. Ještě jsi mi ale neodpověděl. Tak co?“

Zjevně si na ní měl něčeho všimnout, neviděl ale vůbec nic.

„Nevím,“ pokrčil rameny, když si ji ještě jednou prohlédl od hlavy k patě. „Pověz mi to.“

„Vůbec netušíš?“

Všiml si, že se změnil tón jejího hlasu i výraz obličeje. Nezlobila se na něj, protože dostatečně neocenil, jak má spletené vlasy, nebo jak si vynalézavěji namalovala nehet na prostředníčku. Byla koneckonců nahá, tak co na ní mohlo být jiné?

„Jsem těhotná.“

Zíral na ni, jako by nevěděl, o čem mluví. Což skutečně nevěděl.

„Nevím, co to znamená.“ Opětovala jeho pohled stejně nechápavě – viděla, že tenhle rozhovor bude obtížnější nebo přinejmenším mnohem zvláštnější, než se domnívala.

„Budu mít děťátko.“

Ačkoli se po tomto sdělení zatvářil užasle, nezdálo se Daisy, že by situaci lépe pochopil.

„Ale jak je to možné?“ vypravil ze sebe vyděšeně. „Jak to myslíš?“

„Jak je možné, že budeš mít děťátko?“

„Copak ty nevíš, jak se dělají děti?“

„Ne.“

„To ti v té tvé svatyni neřekli?“

„Až do letošního roku jsem v životě neviděl jedinou ženu. Ne, nevím o tom vůbec nic. O čem to mluvíš?“

„A to tě ani nenapadlo se zeptat?“

„Na děti? Proč bych to dělal?“

„Jak sis myslel, že přicházejí na svět?“

„To nevím. Proč bych měl přemýšlet o dětech?“

„To snad není pravda.“

„Proč bych ti lhal?“

Zmateně a ustaraně na něj hleděla.

„Ne, nemyslím si, že mi lžeš. Jen se mi nechce věřit, že vůbec nemáš tušení…“

„Prostě nemám.“

Hleděli si do očí, Kleist bílý hrůzou, Daisy pobledlá zmatkem. Chvíli oba mlčeli.

„Tak mi pověz, proč budeš mít děťátko,“ vyzval ji nakonec.

„Kvůli tobě.“

„Kvůli mně? Já o dětech nic nevím.“

„To děťátko jsi mi udělal ty.“

„Jak bych mohl?“

Pomalu si začínala uvědomovat nezměrnou hloubku jeho nevědomosti. Bezradně se posadila.

„Když je tvůj penis ve mně a škube sebou. Tak se dělají děti.“

„Bože můj! Proč jsi mi to neřekla?“

„Nevěděla jsem, že to nevíš.“

„Nevím o tom vůbec nic.“

Nebylo to nijak nelogické tvrzení. Než přišel do Memphisu, nevěděl toho moc o ničem kromě náboženství, které nenáviděl a kterého se bál, a zabíjení, v němž vynikal, ale také se ho bál, protože měl strach, aby někdo naopak nezabil jeho. V Memphisu ho zaplavil příval informací o všem možném a jako velká suchá houba nevědomosti, jíž byl, jich obrovské množství stačil vstřebat. Bohužel je zatím nestihl všechny utřídit a uvědomit si souvislosti, k nimž by byl za jiných okolností dávno dospěl i ten nejhloupější patnáctiletý nebo šestnáctiletý kluk. V některých ohledech na tom sám nebyl o mnoho lépe než malé děcko.

„Co budeme dělat?“ zeptal se sklesle.

„Už jsi to udělal,“ odsekla rozčileně a nespravedlivě.

„Ty jsi věděla, že se to stane. Je to tvoje vina.“

„Moje?“

„Ano. Tvůj otec mě zabije.“

„Ne, nezabije.“

„Díky bohu. Jsi si tím jistá?“

„Jen kdyby ses se mnou neoženil,“ dodala.

„Oženit se s tebou?“

„Teď budeš ještě předstírat, že jsi v životě neslyšel ani o manželství?“

„To je směšné.“

„O nic směšnější než nevědět, jak se dělají děti.“

To už bylo na Kleista moc.

„Lidi kolem se pořád berou. A taky o tom mluví. O dětech a o tom, jak se dělají, ale nemluvil nikdo.“

„Tak teď už to víš,“ povzdechla si nešťastně.

Daisyin otec na tu novinku nezareagoval ani takovým nadšením, jaké čekala, ani tak vražednou zuřivostí, jaké se bál Kleist. Měl Kleista docela rád a byl mu vděčný za to, že jeho dceři zachránil život, což byla nejspíš pravda, a čest, což samozřejmě pravda nebyla. Odehrálo se to ale někde jinde a měli jen Daisyino slovo na to, že okolnosti její záchrany, o níž jim vyprávěla, skutečně odpovídaly jejímu podání. I kdyby však popis Kleistovy tělesné odvahy a zběhlosti v bojovém umění akceptovali jako stoprocentně pravdivý, problémem zůstávalo, že Kleptové si právě těchto kvalit nijak zvlášť necenili. Výsledkem bylo, že sice byli ochotni přijmout mezi sebe cizince, který příslušnici jejich kmene prokázal tak velkou službu, Kleist mezi nimi ovšem nezaujímal žádné významné postavení. Daisy byla dcerou muže, který se těšil značnému bohatství a také velké vážnosti díky zlodějskému nadání, jemuž se obdivovali dokonce i lidé z kmene, jehož jméno se stalo symbolem krádeže. Když jim Kleist předložil nabídku, k níž ho inspirovala Daisy poté, co se dozvěděl o jejím těhotenství, že se totiž přidá ke kleptským loupežným výpravám, celý problém to jen ještě zkomplikovalo. Formuloval ji totiž tak bezstarostně a s tak zjevným přesvědčením, že krádeže v podobě, v jaké je Kleptové praktikují, evidentně nejsou ničím obtížným, až to vyvolalo nevoli zejména mezi těmi, kteří až do tohoto vynuceného neobratného prohlášení s jeho situací sympatizovali. Urážka, jíž se dopustil, natolik ohrozila udělení souhlasu s jeho žádostí o uzavření sňatku, až ho Daisy obvinila, že to udělal schválně. Poštval tak proti sobě všechny, zejména ale dívku, kterou – jak si nyní uvědomoval – nesmírně miloval. Když překonal prvotní úžas nad skutečností, že bude otcem, i nad tím, jakým způsobem k tomu došlo, znovu ho ohromilo vědomí, jak báječný pocit v něm ta představa vyvolává. Děti, alespoň pokud mohl soudit podle těch, které viděl kolem sebe, byly roztomilé, krásné a většinou šťastné. Vzhledem k tomu, že jakmile se změnily v uplakané protivy, rodiče je honem odnesli, jak se to s dětmi obvykle dělává, a že je tedy měl možnost vidět jen v těch nejpříznivějších podmínkách, a to ještě hustým závojem naprosté nevědomosti, byl jeho optimismus možná omluvitelný, ale jinak zcela nepodložený. V hloubi jeho drsné mladé duše se však probouzely i mnohé další dosud zasuté city. Otcovství, které do té doby považoval za něco nemyslitelného a nemožného, mu teď připadalo jako báječné dobrodružství. Neohrabaností nabídky, že bude Klepty doprovázet na některé z jejich loupeživých výprav, však zjevně hodil vlastnímu štěstí klacky pod nohy. Bylo zapotřebí nějakého drastického řešení. Začal tím, že Daisyinu otci nabídl veškerý svůj majetek, konkrétně všechno, co ukořistil v Memphisu a poté ukradl zpátky bandě lorda Dunbara. Tímto gestem se mu ho podařilo potěšit a zároveň obměkčit i Daisy. Dalším jeho krokem bylo, že navrhl uspořádat ukázku, na níž by názorně předvedl, jak nesmírně užitečné by mohly být jeho brutálně získané dovednosti lučištníka, a to navíc způsobem, který by se nijak neuctivě nedotkl zlodějského nadání Kleptů. Z jejich vychloubačného vyprávění o údajně téměř bez výjimky úspěšných zlodějských akcích jednoznačně vyplývalo, že je neochota postavit se nepříteli a bojovat s ním nutí řídit se nebezpečně jednoduchou taktikou uplatňovanou poté, co svým sousedům ulehčili od koní, dobytka, zavařeného ovoce a masa, beden vína, židlí, peněz, ovcí, prasat, koz, uměleckých předmětů a všeho dalšího, co bylo možno odehnat nebo odvézt. Princip, který bez výjimky dodržovali, spočíval prostě v tom, že ať byli kdekoli, co nejrychleji se hleděli vrátit do bezpečí svých hor. Skutečnost, že všichni Kleptové jednoznačně odmítali vystavit se většímu riziku než jejich soukmenovci, a jejich všeobecná nechuť k otevřenému boji znamenala, že nepřijímali žádná opatření k ochraně vlastního týlu a nebudovali mobilní obranná postavení, kterých by bylo možné využít ke zpomalení i těch nejodhodlanějších pronásledovatelů.

V oněch několika měsících, které uplynuly od jeho příjezdu jako vcelku váženého hosta, vyrobil Kleist spoustu luků podstatně kvalitnějších, než byl ten, jímž pobil Dunbara a jeho tlupu. A popravdě řečeno byl trochu dotčen tím, jak lhostejně se Kleptové k jeho nadání stavěli. Teď byl přesvědčen, že by na ně mohl udělat dojem, aniž by je zesměšnil, a vybudoval by si tak reputaci za cenu jen malého rizika, které navíc dobře znal a snadno si dokázal zkalkulovat. Zlodějské výpravy mu připadaly nebezpečné – bylo v nich příliš mnoho neznámých faktorů.

Jak už viděl na vlastní oči, byly jejich lukostřelecké dovednosti stejně mizerné jako jejich luky – dokázali nadělat určité škody, když hromadně stříleli do velkého počtu nepřátel, to ovšem dokázal každý. Jinak o nich podle Kleistova odborného názoru nebylo možno říct nic, co by neznělo urážlivě. Domluvil si tedy praktickou ukázku na místě, kde došlo k jedné ze známých kleptských tragedií – v nízkém podhůří jejich území, kde byl jejich padesátičlenný loupeživý oddíl dostižen na samém prahu bezpečí a do posledního muže pobit. Pro kmen, jehož celkový počet podle Kleistova odhadu činil necelých patnáct set lidí, z toho dvě třetiny žen, dětí a starců, představovalo padesát mužů strašlivou ztrátu. Stále ještě se z masakru, k němuž došlo před třemi lety, zcela nevzpamatovali. To byl také jeden z důvodů, proč tak liberálně přistupovali ke svým ženám, neměli prostě dostatek vlastních mužů na to, aby si v tomto směru počínali stejně jako okolní kmeny. Tentokrát už ohleduplněji a podle Daisyiných pokynů Kleist nabídl, že jim ukáže, jak by mohl přispět k tomu, aby se podobné fiasko neopakovalo. Příprava ukázky nebyla nijak snadná, protože byli sice ochotní se na ni přijít podívat, rozhodně se jim však nechtělo jakkoli se na ní podílet. Kleist jim předvedl tupé šípy, které hodlal ve své ukázce použít, Kleptové je však přesto oprávněně považovali za neobyčejně nebezpečné. Bylo zapotřebí spousty času a mnoha posměšných poznámek žen, které Daisy získala na svoji stranu, než souhlasili s použitím koní, jež Kleist potřeboval. Konečně bylo všechno schváleno a terén připraven. Shromážděný dav diváků byl vcelku pochopitelně podmračený a mnozí s velkým smutkem vzpomínali na katastrofu, jež se zde odehrála. Kleist vyrobil dvacet figurín velice hrubě tvarem připomínajících lidské tělo a Daisy se svými přítelkyněmi je přivázaly do sedel tak neochotně zapůjčených koní. Kleist se postavil za zídku sahající do výše jeho prsou, kterou postavil a zamaskoval přímo na místě, kde došlo k masakru. Ze vzdálenosti pěti set metrů ho sledovali znudění koně, kteří se bez valného nadšení popásali na řídké trávě. Pak přibližně dvacet dívek zdráhavá zvířata nahnalo do nepravidelné řady proti vzdálenému Kleistovi, všechny se rozpřáhly koženými bičíky a na Daisyin hlasitý povel koně důkladně švihly přes zadek. Jejich lhostejnost rázem zmizela, zaržáli, vzepjali se na zadní, a zatímco dívky za nimi hlasitě ječely, vyděšeně vyrazili vpřed, takže slamění panáci na jejich hřbetech poskakovali a kývali se ze strany na stranu. Aby udělal větší dojem, Kleist se od pasu nahoru svlékl a předváděl divákům své zvláštní, ale impozantní tělo, jehož svaly podobné uzlům z tlustého provazu jako by patřily někomu o dvacet let staršímu. Vypustil jeden šíp, který se slaměné figuríně, na niž mířil, zabodl přímo do hrudi a na druhé straně vyjel ven. Bylo to působivé, koně však ještě byli příliš daleko, aby jeho střelecké umění domorodce ohromilo. Počkal, dokud nedoběhli blíž, a ve snaze předvést úžasnou podívanou trochu pokoušel štěstí. Pak v devadesáti vteřinách, které vyděšení koně potřebovali k tomu, aby doběhli až k němu, vypustil neuvěřitelnou rychlostí sérii šípů, z nichž jen dva minuly cíl, než se koně prohnali kolem něj.

Na Klepty to udělalo dojem, zůstávali však opatrní.

„Tehdy jich tady byla stovka.“

„Dokázal bych jich sestřelit třicet, než by se vůbec dostali blíž. A takovým ztrátám nikdo neodolá. Navíc bych to nedělal takhle. Než by sem dojeli, ostřeloval bych je celé hodiny nebo dokonce dny. Na pět set metrů se trefím pěti z deseti šípů – osmi, pokud počítáte i koně.“

Zaznělo ještě několik dalších námitek, ukázka ale splnila účel. Navíc neměli co ztratit až na jednoho vcelku příjemného cizince, který pro ně, když se to vzalo kolem a kolem, nic neznamenal.

12

K

dyž se objevil Váhavý Henri, museli mu do dveří pomáhat dva vykupitelé.

„Položte ho na postel a běžte.“

Cale došel k posteli a klekl si na podlahu vedle ní. Váhavý Henri krvácel z nosu a ze spodního rtu, který měl nateklý po pořádném výprasku.

„Podívej se na sebe, jak vypadáš. Co tady proboha děláš, ty idiote zatracená?“

„Taky tě rád vidím.“

„Začněme s tím, co tady děláš.“

„Poflakoval jsem se kolem Vojničovy oázy a čekal jsem na nějakou karavanu, která odtamtud poveze černou hlínu pro zahrady. Sledoval jsem ji až sem a chtěl jsem se k ní na konci přidat, někdo mě ale poznal. Navíc teď stráže počítají všechny, kdo přijíždějí i odjíždějí.“

„To tě mělo napadnout.“

„Mělo, ale nenapadlo.“

„Mělo tě to napadnout a vůbec jsi sem neměl jezdit.“

„No, už jsem tady.“

„Měl jsi obrovské štěstí. Chybělo jenom takhle málo,“ Cale k sobě přimáčkl palec a ukazováček, „aby tě Brzica oddělal a nechal odvézt na Ginkyho pole. A já bych se o tom vůbec nebyl dozvěděl.“

„Konec dobrý, všechno dobré.“ Váhavý Henri byl však v obličeji čím dál zelenější. Calova mizerná nálada trochu ustoupila. „Rád tě vidím.“

„Co takhle pusu?“

„Takovou radost zase nemám.“

Oba se usmáli.

„Tak co třeba něco k jídlu?“ nadhodil Váhavý Henri.

„Už je to objednané.“

Jako by poslouchal na chodbě, zaklepal Model na dveře a vešel s podnosem, na němž bylo jídlo pro dvě osoby. „Ještě jednou totéž,“ poručil Cale.

„Mají určitý limit, pane, tolik jídla mi jen na moje slovo nedají.“ Cale naškrábal vzkaz, v němž kuchyni pohrozil Bosko-vým hněvem, Váhavý Henri se posadil k jídlu a požádal Cala, aby mu nejdřív vyprávěl, co bylo s ním.

Zabralo to víc než dvě hodiny a Váhavý Henri už v sobě měl značnou část jídla z druhého podnosu, než Cale skončil.

„Takže Bosco je doopravdy šílený jako pytel koček,“ prohlásil Váhavý Henri.

„Naštěstí pro tebe i pro mě.“

„Tak co budeš dělat?“

„Zůstanu tady,“ odpověděl Cale. „Musím to vydržet.“

„Co tím chceš říct?“

„Jsem ten, na koho se teď soustředí veškerá pozornost – kam bych asi šel? Žádný Memphis už neexistuje. Materazziové taky ne. Zbývají jen antagonisté, kteří by mě na potkání zabili. Kdo jiný, i kdybych se k němu dostal, což nemůžu, by byl takový hlupák, že by mě nevydal zpátky? Bez Boska jsem nahraný. A nyní, můj dobrácký a svatý Váhavý Henri, platí totéž i pro tebe. Víc než kdy dřív oba tělem i duší patříme Boskovi.“

Váhavý Henri chvíli znepokojeně seděl.

„Máš pravdu,“ přitakal konečně.

„Pověz mi něco, co nevím.“

Několik minut v chmurném mlčení popíjeli pivo a kouřili.

„Teď povídej ty,“ vyzval přítele Cale.

Váhavý Henri začal rozhodnutím sledovat Cala po jeho odjezdu z Memphisu.

„Kleistovi se do toho nechtělo.“

„To si umím představit. Překvapuje mě, že vůbec jel.“

„Až tolik tě to překvapovat nemusí. Po týdnu se vypařil.“

„Přesně totéž bych udělal i já, kdyby Bosco místo mne odvezl tebe.“

„Ne, neudělal.“

„Ale ano, udělal.“

„No, každopádně jsme tě kousek před Tygří horou s Idris-Pukkem ztratili – cesty, co k ní vedou, jsou na stopování trochu moc kamenité. A hledání stop stejně nikdy nebyla moje silná stránka. IdrisPukke mě přesvědčoval, abych jel s ním a nalodil se ve Whitstable na trajekt. Stýská se mi po něm. Dostal jsem se do Vojničovy oázy a to je tak všechno.“

„Strávil jsi v oáze dlouhou dobu.“

„Je to tam fajn. Škoda, že už tam nejsem.“

A tím veškeré vysvětlování skončilo. Přestože Cale mluvil dvě hodiny, jen svoji situaci stručně načrtl – částečně proto, že si neliboval ve válečných historkách, částečně i proto, že si všiml výrazu v očích Váhavého Henriho, když mu řekl o Boskově přesvědčení, že je nástrojem vyhubení lidstva. Nebyl si jistý, co ten výraz znamená, nebyla to víra, strach ani nic jiného, co by dokázal přesně definovat – a možná to ani přesně definovat nechtěl. Raději pak trochu ubral, nezdůrazňoval tolik ten aspekt Božího hněvu, přesto se mu ale nepodařilo zcela zamaskovat, co mu na reakci Váhavého Henriho vadí. Ani by ho tolik nepopuzovalo, kdyby Váhavý Henri připouštěl, že to částečně může být pravda, byla mu naopak proti srsti skutečnost, že tu představu považuje za směšnou. Někde v hloubi duše ho teorie vlastní božské velkoleposti přitahovala a nelíbilo se mu, když se jí někdo vysmíval.

Váhavý Henri na rozdíl od něj pravdu nejen příliš nezdůrazňoval, ale dokonce mu vysloveně lhal, byť to na začátku svého vyprávění neměl v úmyslu. Za těch šest měsíců se oba změnili. A oba si v duchu kladli otázku, jak moc se změnil ten druhý.

Když následujícího dne Váhavého Henriho uvedli do Calova pokoje, chovali se vůči sobě uvolněně a rozpačitě zároveň. Cale však chtěl příteli ukázat, že sice našel způsob koexistence s mužem i s náboženstvím, které oba nenávidí, že je to ale úplně jiný způsob než v minulosti. Odvedl Váhavého Henriho do kláštera, předem mu ale neprozradil, kam mají namířeno. Tam přišlo první překvapení – Cale vytáhl z kapsy klíč! Zároveň mu ukázal, že není jediný, že je to jeden hned z několika klíčů. Byl to stejný šok, jako kdyby padl na kolena a začal celebrovat mši, nebo jako by vytáhl biskupskou mitru a nasadil si ji na hlavu. Zatímco se však Cale domníval, že tím ukazuje, jak mocné postavení nyní ve svatyni zaujímá, pro Váhavého Henriho to byl signál k obavám. Možná se Cale nechal uplatit stejně, jako když Perkin Warbeck přijal džbán sladkého sherry a tucet ovcí za to, že zradil Oběšeného vykupitele. Zdálo se to nemožné, uplynulý rok ho ale naučil, že je možné úplně všechno.

Cale otevřel dveře a oba prošli za první vrstvu zdí chránících klášter. Po deseti metrech chůze dorazili k druhým dveřím, na nichž byly dokonce tři zámky odemykané třemi různými klíči. Uvnitř samotného kláštera nahradila nevlídně nazelenalou barvu podlahy pískovcová dlažba pokrytá hebkými koberci a každých několik metrů tam hořely svíce šířící kolem sebe měkké teplé světlo včelího vosku a ne hovězího či vepřového loje. Došli k dalším dveřím, které Cale otevřel tentokrát bez klíče (nezamčené dveře?), rozevřel je dokořán a mávnutím ruky Váhavého Henriho vyzval, aby šel dál.

Ozvalo se několikeré hlasité vyjeknutí a šum potlačovaného vzrušení, jako by byl jeho příchod vyvrcholením dychtivého očekávání. V každém koutě kolem stěn se vlídně usmívaly jeptišky a uprostřed místnosti jako děti žádostivě vyhlížející narozeninový dort netrpělivě poposedávalo dvanáct dívek ve věku možná od třinácti do osmnácti let – byly to dívky růžové, hnědé i černé, dívky s dokonalou olivovou pletí i dívky s tvářemi bílými jako duchové. Všechny téměř zasténaly rozkoší, když do místnosti vešli oba mladíci, a ozvalo se dokonce tlumené zapištění, po němž ihned následovalo káravé mlasknutí jeptišky za příslušnou dívkou a varovná ruka položená na jejím rameni.

„Dobré ráno, dámy,“ pozdravil s úsměvem Cale.

„Dobré ráno, pane Cale,“ odpověděly dívky jednohlasným sborem.

„Dovolte, abych vám představil svého nejstaršího a nejlepšího přítele. Tohle je slavný Váhavý Henri, o kterém jsem vám vyprávěl – legenda Memphisu a hrdina bitvy u Silbury Hillu.“ Váhavý Henri nasadil nejistý a nervózní úsměv. Dívky ho odměnily potleskem, který na znamení Calových zdvižených dlaní jen pomalu utichl.

„Tak,“ pokračoval Cale, „teď mě všechny poslouchejte. Která z vás by si chtěla Váhavého Henriho vzít do zvláštní péče?“

Do výše vystřelilo dvanáct rukou.

„JÁ! JÁ! JÁ! JÁ! JÁ! JÁ! JÁ!“

Zdálo se, jako by Váhavý Henri zbledl, ale zároveň mu naskočil potěšený ruměnec.

„Trpělivost! Trpělivost, děvčata! Ovládejte se!“ napomenula dívky matka nepředstavená. „Co si o nás Váhavý Henri pomyslí?“

„Na to bych jí nejspíš dokázal odpovědět,“ zašeptal Cale Váhavému Henrimu do ucha. Váhavý Henri na něj pohlédl a Cale si uvědomil, že už toho škádlení bylo dost.

„Matko nepředstavená, vyberte laskavě dvě vhodná děvčata a pošlete pro nás, až bude pokoj připravený.“ Matka nepředstavená se zdvořile uklonila, Cale odtáhl Váhavého Henriho za paži ke dveřím, opět bez klíče je otevřel a prošel s ním do zařízeného obývacího pokoje. Ukázal mu, aby se posadil na velkou pohovku, která se spíš podobala posteli.

„Chceš něco k pití?“

„Ne.“

„Je tu pivo nebo víno.“

„Tak pivo.“

Cale stáhl ze džbánu plátěný ubrousek, nalil sklenici piva a podal mu ji.

„Co čekáš, že s nimi budu dělat?“ zeptal se Váhavý Henri, když se zhluboka napil.

„Dělej si s nimi, co chceš.“

„Jsou to otrokyně – a otrokářství je nesprávné.“

„Pokud tě to uklidní, i když to v podstatě vůbec nic neznamená, všechny dostaly podle zákona svobodu. Jsou stejně svobodné, jako jsme bývali ty a já.“

„Pořád ještě jsi neřekl, co s nimi mám podle tebe dělat.“

„Proč bych měl čekat, že s nimi něco uděláš? Pokud máš špatné svědomí, tak jedině proto, že ses provinil hříšnými myšlenkami.“

„Nemám náladu na vtipy.“

„No dobře.“

Myslel to jako omluvu.

„Poslyš. Jsi na tom hůř než Čína. Ty holky jsou odmalička vychovávané jen k tomu, aby se staraly o muže.“

„Proč?“

„To počká.“

„Nepočká, chci to vědět. Riba mi vyprávěla všechno, co věděla. Chci ale znát důvody.“

„Můžou tě tady dát do pořádku, starat se o tebe tak, jak se ti o tom nikdy nezdálo ani v tom nejfantastičtějším snu, líp než o tu nejrozmazlenější a nejzpovykanější materazziovskou slečinku, jakou si umíš představit.“

„Proč?“

„Tak ať je po tvém. Povím ti to u oběda. Lehni si prostě zpátky na postel a najíme se.“ Po několika minutách zaklepaly na dveře jeptišky, vešly dovnitř s naloženými podnosy a začaly jídlo rozkládat na obrovskou pohovku vedle Henriho. Přinesly hovězí s německým pudinkem, krabí šodó s kostkami cukru, smažené kuře a talíř vrchovatě naložený těmi nejkřupavějšími vepřovými škvarky, z nichž odkapávalo horké sádlo, třiceticentimetrové domácí klobásy s kečupem a žlutou hořčičnou omáčkou. Přinesly kaviár z Nigérie a šampaňské z Ukrajiny. A nakonec jako dezert růžové želé s tvarohem.

Cale při jídle Váhavého Henriho podrobně seznámil s obsahem Picarbova manifestu.

Váhavý Henri mu položil ještě několik doplňujících otázek, pak se na minutu odmlčel a nakonec zavrtěl hlavou, jako by se z ní snažil něco vytřást.

‚A to jsem si myslel, že nikdo nemůže být větší cvok než Bosco… Jak může být někdo takhle šílený a zůstat přitom naživu?“

Oba se zasmáli, opět sjednocení společnou minulostí.

„A ty holky o tom nic nevědí?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Myslí si, že nás sem poslali, abychom si mezi nimi vybrali manželky, a že máme bílé koně a stříbrnou zbroj. Ne, to přeháním. Jsou docela chytré, o tomhle ale nic nevědí. Celý život se učí, že jsou muži něco jako andělé – stateční a neohrožení, laskaví, šlechetní a silní. Jen tu a tam se někteří muži hrozně rozzuří, protože je k tomu donutí ďábel, i když je ale v záchvatu zuřivosti uhodí, musejí se k nim dál chovat laskavě, omluvit se a být na ně milé. Pak ďábel odejde a všechno je zase, jak má být.“

„Nezkusil jsi jim říct pravdu?“

„Nevím, jak na to. Doufal jsem, že by mohlo něco napadnout tebe, nejdřív je ale jen poslouchej a nech je, aby tě daly pořádně do kupy. Nesmysly, co ze sebe chrlí, jsi v životě neslyšel, jenže ony jim věří – každému slovu.“

„Nebudu s nimi nic provádět.“

„Nevadilo by jim to.“

„Jak to víš?“

„Dělej si, co chceš, nebo i co nechceš. Když jim to nevadí, proč ne? Za pár týdnů bude možná po tobě a po nich třeba taky, jestli si Bosco ujasní, co s nimi chce udělat. Žít, jíst a veselit se, protože zítra zemřeme – neříkal to tak IdrisPukke?“

„že to říkal IdrisPukke, ještě neznamená, že je to pravda.“

„Jak myslíš.“

A tak Váhavého Henriho odvedli do lázně.

13

L

ázeň kláštera ve svatyni byla v místnosti bez oken, kterou osvětlovaly svíce z včelího vosku, takže nepáchla a nevyvolávala v návštěvnících dojem, že jsou zavření v troubě. Stěny byly obložené červeným cedrem z Libanonu a podlaha pokrytá prkny, jejichž původ nikdo neznal, byla však velice ceněná, protože jejich dřevo odolávalo působení vody a mýdla. Uprostřed stály dva dřevěné hranoly, které vypadaly jako naolejované řeznické špalky. Zvědavého Váhavého Henriho, plného očekávání a obav, zavedly dovnitř dvě vybrané dívky. Jedna se představila jako Annunziata a druhá jako Judita.

„Jak se jmenujete příjmením?“

„Máme jen jedno jméno,“ odpověděla Judita.

„Připadáte si špatně naložený?“ vyptávala se Annunziata s nadějí v hlase.

„Ne.“

„Ani trošičku?“

„Nerozumím.“

„Uvítaly bychom,“ vysvětlovala Judita, „kdybyste na nás křičel.“

„A bouchal dvířky těch skříněk.“

„Proč?“

„Chtěli bychom se pocvičit v tom, jak vás uklidnit.“

„Proč?“

„Muži hodně křičí, ne?“

Váhavý Henri, vyvedený z míry jejich požadavkem, byl nucen připustit, že podle jeho zkušeností to skutečně je pravda.

„Chtěly jsme po panu Calovi, aby na nás křičel, říkal ale, že to není dobrý nápad.“

„To měl nejspíš pravdu.“

„A vy to uděláte? Prosím!“

Váhavému Henrimu se do toho příliš nechtělo, dívky ho však přemlouvaly tak sladce a úpěnlivě, že by si byl připadal jako hrubián, kdyby je odmítl. O pět minut později seděl v koutě a plakal, jako by mu mělo puknout srdce. Dívky, celé pobledlé a vystrašené, na něj nechápavě hleděly, otřásla jimi zuřivost bouře, jež vytryskla z tak roztomilého mladíka, který se nyní před jejich očima chvěl neovladatelnými vzlyky.

Po deseti minutách začala agónie ustupovat a dívky pomohly Váhavému Henrimu vstát.

„Promiňte,“ opakoval pořád kolem dokola. „Promiňte.“

„Jen klid, jen klid,“ konejšila ho Judita.

„Ano,“ přidala se Annunziata, „jen klid, jen klid.“

Odvedly ho k jednomu z velkých dřevěných bloků, nejprve z něj ale svlékly košili, kalhoty a ponožky. Když mu začaly stahovat bederní zástěrku, pokusil se chabě protestovat, vysvětlily mu ale, že ho musí omýt, jako by to bylo něco stejně nezměnitelného jako Boží zákony. Na to, aby jim kladl další odpor, byl příliš vyčerpaný. Dívky vyděšeně vyjekly při pohledu na staré jizvy i na nové oděrky a podlitiny, jež byly památkou na výprasky ve vězeňském bloku číslo dvě, a vyptávaly se ho, jak k nim přišel, s takovou účastí, že se málem znovu rozplakal.

„Uklouzl jsem na kostce mýdla,“ odpověděl, rozesmál se a podařilo se mu tak slzy zadržet. Když dívky viděly, že jim to nehodlá prozradit, přestaly se vyptávat, odešly a vrátily se s horkou vodou a s mýdlem. Věděly, že po žádné kostce mýdla neuklouzl, protože z jeho vzhledu bylo zřejmé, že se s mýdlem už delší dobu nepotkal. Judita ho od hlavy až k patě polila pečlivě odměřeným proudem horké vody a Annunziata mu začala na kůži vytvářet velkou pěnivou pokrývku mýdlových bublin, přičemž dávala bedlivý pozor, aby příliš nepřitlačila na žádnou z jeho oděrek a podlitin. Po celou následující hodinu obě třely, masírovaly a uvolňovaly ztuhlé svaly jeho rozbolavělého těla tak; jemně a s takovou dovedností, že při tom usnul, a když byly konečně hotové, neprobudil se, ani když ho opatrně otíraly jako malé děcko, vysoušely každou rýhu a každý záhyb jeho kůže, ‚ zasypávaly ho jemným mastkem z křídových farem v Meribě a parfémovaly ho meruňkovým olejem. Přikryly ho osuškami a nechaly ho spát. Probudil se až pozdě večer, když se k němu dívky vrátily a odvedly ho do jídelny, kde ho nakrmily a při jídle se ho vyptávaly, jaký byl jeho život mimo klášter. Usoudil, že by nemělo smysl, aby jim vyprávěl cokoli nepříjemného, a vlastně jim ani nic takového vyprávět nechtěl. Rozhovořil se tedy o svém pobytu v Memphisu a sledoval, jak užasle lapají po dechu a vychutnávají si každou větu líčení úžasných štíhlých věží, horečného hemžení na trzích i zlaté mládeže – skvělých i mužů a žen podobných ledovým královnám („Cože?“ hrozily se.; „Proč?“). Seděl, jedl, popíjel a cítil se báječně uvolněně ve společnosti dvou překrásných dívek, které hltaly každé jeho slovo, celou dobu si ale byl vědom toho, že je to zážitek, který se možná už nikdy nebude opakovat. Potěšení, které mu jejich přítomnost přinášela, však ještě neskončilo. Když konečně uspokojily svoji zvědavost, byť pouze dočasně, měly pro něj dívky připravené ještě něco navíc. O tom už však není třeba nic říkat.

14

„J

en Bůh a tyhle holky tě můžou milovat takového, jaký jsi,“ prohlásil Cale poté, co si Váhavého Henriho už dva týdny předávala do péče jedna dvojice dívek za druhou, jako by byl nějakou úžasnou trofejí. „Ty chudinky prostě neumějí nic jiného.“

„To je jen další důvod, abych si toho užíval, dokud můžu.“

Proti tomu nebylo možno nic namítnout. Před několika dny vypila večer jedna z dívek víc vína, než byla schopná zvládnout, a prozradila Váhavému Henrimu, že je u nich u všech oblíbenější než Cale. Váhavého Henriho to pochopitelně potěšilo a chtěl po ní, aby mu řekla víc. Ačkoli se ji partnerka snažila napomínat, vyklopila mu upovídaná dívčina úplně všechno. „Tvůj přítel je pořád bud smutný, nebo nabručený,“ postěžovala si. „Ať děláme, co děláme, nic ho doopravdy nepotěší jako tebe. Je s ním někdy hrozně těžká práce. Víš, jak mu některé z nás říkají?“

„Nemůžeš aspoň jednou nechat tu svou užvaněnou pusu zavřenou?“ plísnila ji kolegyně.

„Radši ji zavři ty! Říkáme mu… říkáme mu Octový Tom.“

„Nesmíte ho soudit příliš přísně,“ hájil Cala Váhavý Henri poněkud sentimentálně, protože i on vypil příliš mnoho vína. „Má zlomené srdce.“

„Vážně?“ protáhla dívka a usnula. Její přítelkyně Vincenza však byla velice chytrá, a jak bylo jejím dobrým zvykem, pití se téměř nedotkla. Využila toho, že si Váhavý Henri nedával pozor na jazyk, začala se vyptávat a celý Calův příběh z něj dostala.

„Pěkná potvora,“ poznamenala. „Takhle ošklivě se k němu zachovat.“

„Měl jsem ji docela rád,“ přiznal teď už posmutnělý Váhavý Henri. „Zato Kleist ne.“

„Řekla bych, že tvůj přítel Kleist věděl, proč ji nemá rád.“

„Myslím, že Kleist neměl nikdy rád nikoho.“

Váhavý Henri to přirozeně nemohl vědět, ale i kdyby to kdysi bývala pravda, teď už to rozhodně neplatilo. Kleist už byl šťastně – ne-li přímo nebesky blaženě – ženatý, ačkoli je třeba poznamenat, že svatba mezi Klepty nebyla nijak složitou záležitostí. Odbyla se prostým, ba dokonce ledabylým obřadem bez týdnů zbytečných hostin a příšerných výdajů, jak spokojeně konstatoval Daisyin otec, které jsou nezbytným doprovodným jevem i té nejskromnější musulmanské svatby. „Dělat kolem toho takový humbuk! Proboha proč?“

Ve skutečnosti se Kleptové vždycky rádi doslechli, že se nějaká musulmanská svatba koná, protože doufali, že nepodaří-li se hosty oloupit cestou na obřad, mohlo by se to podařit, až se z něj budou vracet. A právě při jedné pozoruhodně dramatické z těchto neobvykle velkolepých svatebních oslav se Kleist poprvé zapojil do práce pro své nové příbuzné.

Když se Kleptové dozvěděli, že spousta mužů na delší dobu odjede do místa konání svatby, uspořádali loupežnou výpravu na musulmanské území, a protože šlo o výjimečnou příležitost, vyslali početnější přepadový oddíl, než měli obvykle ve zvyku riskovat. Ačkoli šlo o pečlivě kalkulované riziko, ukázalo se být nemoudré. Musulmani pověsti o velké svatbě vypustili do okolí jen jako návnadu, a když Klepty nalákali tam, kde je chtěli mít, připravili jim past a rovněž s velkou vynalézavostí a vychytralostí je obklíčili v údolí Bakah. Suveri v noci obklíčení prolomil, probil si cestu z údolí a snažil se všechny, kteří přežili první den bojů, odvést zpátky do hor. Čekala je dlouhá a namáhavá cesta, na níž by byli on sám i jeho sedmdesát mužů nepochybně zemřeli, nebýt Kleista. Po celé následující tři dny se dvě stě padesát Musulmanů, kteří je pronásledovali s pevným odhodláním všechny zmasakrovat, stalo terčem ostřelování šestnáctiletého či možná patnáctiletého chlapce, kterého za tu dobu vůbec nespatřili. Do večera třetího dne jich Kleist pozabíjel tolik, že už se mu z toho krveprolití začalo dělat nanic, a ke značnému rozhořčení svého nového tchána přešel k tomu, že pod nimi zabíjel koně. A když už pro něj bylo nesnesitelné i řičení umírajících koní, přešel k pouhým varovným výstřelům. Obrovské ztráty spolu s neúspěchem všech pokusů o nalezení zákeřného střelce však Musulmany přinutily zdráhavě se otočit zpět, odvézt své mrtvé a přenechat vítězství Kleistovi, který se vrátil do hor potěšený vlastním výkonem a zároveň trochu deprimovaný zjištěním, jak snadné je zabít tolik jiných lidí. Ačkoli ho deprese netrápila příliš dlouho, do jisté malé, ale zřetelné míry ho navždy změnila. Věděl, že zabít člověka je cosi strašného, protože si naprosto jasně uvědomoval, že nechce, aby někdo zabil jeho. Ze všech sil se snažil zůstat naživu i ve svatyni, tedy v místě, o němž se od té doby přesvědčil, že opravdový život vlastně vůbec neumožňuje. Věděl tedy, že by se měl cítit ještě hůř, než se doopravdy cítil – i když si několik dnů poté, co zabil tolik nepřátel, připadal nesvůj. Něco – snad to bylo svědomí, o němž vykupitelé neustále hovořili, aniž by kdy dali čímkoli najevo, že je doopravdy mají – mu ani pak nedopřávalo klid. Nebylo to však nic tak silného, aby se to dalo nazvat výčitkami nebo pocitem provinilosti, bylo to jen natolik zřetelné, aby byl nucen si uvědomit, že ho život mezi vykupiteli trvale poznamenal. Ne tak, jak sami měli v úmyslu, ale tak, že následků se nikdy nemohl zbavit. Čas od času přemýšlel o tom, jakým by asi byl člověkem, kdyby svatyni nikdy nepoznal. Úplně jiným, o tom nebylo pochyb. Jenže co se stalo, to už se nikdy nedalo vrátit, a nemělo smysl lámat si s tím hlavu. A Kleist si ji s tím celkem vzato doopravdy nelámal.

15

T

uto dětskou říkanku o Lakonicích si malí uličníci s oblibou) prozpěvovali, když skotačili v ulicích Memphisu.

Všem eforům z Lakonie

kůže sotva kosti kryje,

černou jedí polévku, černá jejich mysl všecka,

a do jámy s odpadky odhazují svoje děcka.

RAZ! DVA! TRI! ČTYŘI!

Báječně se baví, vesele se všichni smějí,

otroky když jen tak z dlouhé chvíle zabíjejí,

namísto klobouků na hlavách rakve si nosí,

na noc v nich ke spánku ulehnou nazí a bosí.

PĚT! ŠEST! SEDM! OSM!

Vlastní děti mlátí holí,

mají radost, když to bolí,

a když někdo pláče, vřeští,

přidají mu ránu pěstí.

DEVĚT! DESET! JEDENÁCT! DVANÁCT!

Zakázaná poslední sloka se nesměla zpívat v přítomnosti dospělých či žalobníků.

K výprasku často však horšího něco připojí,

na vlastním dítěti zvrácený chtíč svůj ukojí.

Nechce se tomu věřiti,

strkají jim ho DO! ŘI! TI!

Zatímco většina této sloky se prozpěvuje tlumeným hlasem, poslední tři slabiky se vykřikují co možná nejhlasitěji.

Cale si lehl a začetl se do informace, kterou mu poslal Bosco. Byl plný arogantního opovržení, jaké cítí každý, kdo v něčem vyniká, doslechne-li se o někom, kdo je údajně ještě lepší. To však po krátké chvíli ustoupilo docela obyčejnému ohromení podivuhodnými fakty, o nichž se dočítal. Obdivovatelé lakonického ducha a způsobu života (v prastarém jazyce Attiky zvaní lakoniafilové) by výše uvedenou rýmovačku označili za pouhý pomlouvačný výmysl pouličních spratků, s výjimkou dvouverší o rakvích – které je zřejmě skutečně pouhou dětinskou smyšlenkou – by se však mezi lidmi, jimž tato nejneobvyklejší ze všech společností tolik neučarovala jako lakoniafilům, našlo mnoho takových, kteří by všechna obvinění z citované písně potvrdili.

Lakonikové, jejichž domovina připomínala spíše kasárna než státní útvar, se považovali za „nejsvobodnější ze všech národů na zemi“, protože nikdy nebyli pod ničí nadvládou a vůbec nic neprodukovali. Žili ve státě, který si cenil jedné jediné dovednosti, na niž se také všichni plně soustředili: válečnického umění. Všichni zdraví chlapci narození v Lakonii patřili státu, ve věku pěti let byli odebráni rodinám – pokud se o něčem, jako je rodina, vůbec mohlo mluvit – a byli cvičeni k jedinému cíli: „zabít nebo zemřít“, a to až do svých šedesáti let; je ovšem třeba dodat, že tohoto věku se dožil jen málokterý z nich. Pokud nebyli při narození zcela zdraví, byli přesně tak, jak se zpívalo v pouličním popěvku, hozeni do propasti známé pod přízviskem Odkladiště. Kdyby Lakonikové psali básně, což nikdo z nich nedělal, sotva by se některý z nich věnoval radostem či strastem stáří. Za toto jednostranné zaměření na násilí platili dvojím způsobem. V kterémkoli okamžiku byla až třetina jejich celkového počtu, který nikdy nepřesáhl třináct tisíc, zaměstnána různými žoldnéřskými aktivitami, za něž – jak bylo dobře známo – inkasovali přímo pohádkové odměny. Velká většina provozu lakonického státu byla financována existencí hélótů. Označení „otrok“ naprosto nedostatečně vystihuje porobení a ujařmení těchto nešťastných národů; skutečně totiž šlo o celé národy. Na rozdíl od otroků v materazziovské říši i jinde nebyli hélótové směsicí ras zajatou při různých taženích a prodávanou od jednoho majitele k druhému. Byly to celé podrobené národy dobytých zemí, které nyní hospodařily na půdě, jež jim kdysi patřila, a produkovaly pro obchod zboží, jehož výhradním vlastníkem byl lakonický stát. Lakonické děti byly v kasárnách vedené k tomu, aby se nebály ničeho s jedinou výjimkou, jíž byli jejich hélóti. V situaci, kdy byli Lakonikové obklopeni nevolnickými státy, které je počtem obyvatel mnohonásobně převyšovaly, jejich trvalé podmanění pomalu splynulo s posedlostí válkou. Hélóti jim umožňovali dosažení výhradního životního cíle, zároveň však představovali nejvážnější ohrožení jejich života. Útlak hélótů, který byl kdysi prostředkem umožňujícím vedení nekonečných válek, se nyní proměnil v důvod, proč s nimi nikdy nemohli přestat. Vzteklý pes se zuby ostrými jako břitva se donekonečna honil za vlastním ocasem. Lakonikům vládlo pět eforů volených z nepočetné hrstky těch, kdo přežili své šedesáté narozeniny. Jejich údajnou vyzáblost, o níž se písnička zmiňuje, nelze doložit žádnými známými historickými fakty. Lidé, kteří Lakoniky nenáviděli, a takových nebylo málo, často tvrdili, že slavný lakonický humor je založen na posměchu na úkor druhých, zejména pak tělesně postižených, jimiž opovrhovali. Neplatilo to ale stoprocentně, alespoň pokud lze věřit slavné historce o eforu Aristadovi. Vždy jednou za pět let měli všichni lakoničtí muži možnost hlasovat pro popravu některého z eforů, který se jim celkově znelíbil hloupostí, nafoukaností či z jakéhokoli jiného důvodu, přičemž rozsudek byl vykonán pouze v případě, že počet odevzdaných hlasů přesáhl tisícovku. Efor Aristades věděl, že se množství hlasů žádajících jeho smrt tomuto číslu rychle blíží, když ho nějaký negramotný občan z venkova, který ho nikdy v životě neviděl, požádal, aby byl tak laskav a na hliněnou tabulku používanou k hlasování napsal jméno „toho parchanta Aristada“. Vysloužil si pověst velkého vtipálka, protože žadateli ochotně vyhověl. Traduje se, že přežil o pouhé dva hlasy. Jinak mělo dítě narozené v lakonickém státě jen pramálo důvodů k veselí. V Memphisu se ironicky tvrdilo, že děti hozené do Odkladiště jsou ty šťastnější. Jakmile byl chlapec umístěn do kasáren, dostával stejně mizernou stravu jako vykupitelští akolyté, ale v mnohem menším množství. Smyslem této skouposti bylo donutit ho krást, aby se udržel při životě, a vychovat ho tak k co největší vynalézavosti. Pokud byl přistižen, stihl ho přísný trest, nikoli za nemorálnost jeho počínání, ale za to, že si při realizaci krádeže nepočínal dostatečně obratně. Vypráví se, že jistý desetiletý chlapec ukradl ochočenou lišku patřící eforu Chalónovi a měl v úmyslu ji sníst, než jí ale stačil zakroutit krkem a někam ji schovat, musel na nástup. Raději než dát najevo, co provedl, a přiznat se tak před ostatními k neúspěchu, dovolil podle legendy, aby mu liška sežrala vnitřnosti, a bez hlesu padl mrtvý k zemi. Lidé, kteří tuto historku považovali za absolutně nesmyslnou, dokud žádného Lakonika nepoznali, už si tím po setkání s nimi nikdy nebyli docela jistí.

Nechvalně známá černá polévka, o níž se píseň zmiňuje, se připravovala z prasečí krve a octa. Když zmíněnou břečku kdysi okusil jistý duenský diplomat, vyjednavač najatý podobně, jako se nechávají najímat žoldnéři, řekl Lakonikům, kteří mu ji nabídli, že po ochutnání něčeho tak nevýslovně odporného už chápe, proč se s takovou ochotou nechávají zabít. Jak mívají podobní vtipálkové ve zvyku, použil téměř stejný bonmot ve vztahu k Materazziům a jejich notoricky známým neuspokojitelným manželkám. Rozdíl mezi Materazzii a Lakoniky spočíval v tom, že Lakonikům přišel jeho vtip úžasně k smíchu. Další a poměrně výmluvně o Lakonicích vypovídající zvláštností pak bylo, že byť jejich černá polévka sotva mohla chutnat lépe než směsice žluklých tuků se semínky zvaná umrlčí noha, Cale, Kleist ani Váhavý Henri na tento nechutný pokrm nikdy nepomysleli, aniž by se otřásli odporem – bylo však známo, že Lakonikové černou polévku považují za úžasnou pochoutku, a jsou-li nuceni žít v exilu, po ničem se jim tak nestýská jako právě po ní.

Pokud jste si po seznámení s jejich smyslem pro humor názor na Lakoniky vylepšili a připadají vám přijatelnější než fanatičtí a krutí vykupitelé nebo arogantní a snobští Materazziové, dospíváme nyní k nejtemnějšímu a nejodpudivějšímu ze všech zvyků, praktikovaných tímto možná nejzvláštnějším národem v historii celého světa. Zatímco všichni normálně uvažující lidé se na pohlavní styk mezi dospělými muži a mladými chlapci dívají jako na do nebe volající zločin a ty, kdo se ho dopouštějí, trestají smrtí (čím příšernější, tím lépe), v Lakonii se toto perverzní počínání nejen toleruje, ale zákonem přímo vyžaduje. Každému staršímu muži, který si ke zmíněnému účelu nevybral některého z dvanáctiletých chlapců, byla udělena přísná pokuta za to, že není pro mladé vhodným příkladem mužných ctností.

Jak se stalo, že byl tento ohavný a podivný zvyk zaveden, to říci neumím. Podle dostupných pramenů chovali také Lakonikové ve velké úctě matky, dovolovali jim vyjadřovat urážlivé názory na muže ve všech postaveních a umožňovali jim dokonce dědit majetek – tímto zvykem údajně silně popuzovali své sousedy a byli za něj kritizováni častěji než za nechutné praktiky povinné pederastie.

Všechny výše uvedené informace Bosco Calovi předal v přísně tajné zprávě a požádal ho, aby si její obsah nechal výhradně jen pro sebe. Jedna část dokumentu, která do něj byla zjevně začleněna mnohem dřív než většina ostatních informací, však Cala obzvlášť zaujala, a to do té míry, že si o ní chtěl promluvit s Váhavým Henrim. Týkala se prohlášení jistého lakonického vojáka žijícího v exilu, od něhož autor dokumentu získal spolehlivé informace ohledně existence takzvané krypteie – malé a přísně tajné organizace, jejíž členy nazýval „antivojáky“. Ti byli vybíráni z nejbezohlednějších a nejkrutějších mladých Lakoniků a byli vedeni k rozvoji takových vlastností, jako je originalita a nezávislost myšlení i počínání, tedy kvalit jinak spíše potlačovaných u vojáků, po nichž se žádalo, aby bojovali v sevřených šicích a nehleděli na osobní přežití.

„Zajímalo by mě,“ svěřil se Cale Váhavému Henrimu, „jestli se právě tím Bosco neinspiroval při mé výchově.“

„A mě by zajímalo,“ opáčil Váhavý Henri, „jestli ti za chvíli hlava nevyroste tak vysoko, že už neprojdeš dveřmi. A navíc, i kdybys měl pravdu – buď rád, že se od nich neinspiroval také v tom ostatním.“

Calův obličej zbrázdil výraz zhnuseného odporu. „Bože můj,“ vydechl.

16

„Ch

ci si promluvit s pannou z Blackbird Leys.“ Cale očekával, že Bosco odmítne, pro Boska byl zase jeho požadavek připomínkou, že duše jeho božího vyslance je zároveň duší dospívajícího chlapce. Těšilo ho, že může Cala vyvést z míry tím, že jeho očekávání nesplní.

„Samozřejmě.“

Odpovědí mu bylo uspokojivé mlčení.

„Teď hned.“

„Jak si přeješ.“ Bosco sáhl po hromádce tuctu pergamenů, na nichž již byla otištěná jeho pečeť, a začal psát.

„Chci s ní mluvit mezi čtyřma očima.“

„Ujišťuji tě, že nijak nestojím o to, abych pannu z Blackbird Leys znovu viděl.“ Další uspokojivé mlčení.

Bosco mu jasně vysvětlil, že bude trvat přinejmenším půl druhé hodiny, než projde čtyřmi úrovněmi zabezpečení, jimiž bylo hlídáno deset vězňů ve vnitřních celách domu zvláštního určení. Na poslední úrovni musel čekat padesát minut, protože bylo nutno vyslat zpátky za Boskem posla pro dopis, v němž potvrdil obsah prvního dopisu, který Cale přinesl s sebou. Čtyřicet z nich si vyžádalo třetí Boskovo potěšení onoho večera –nechal totiž posla stát přede dveřmi své kanceláře.

Pak se posel konečně vrátil, klíčník Calovi nejprve odemkl velké dveře a pak ho vpustil do panniny cely.

Panna z Blackbird Leys ležela, když se ale otevřely dveře cely, ihned se posadila, protože každá neobvyklá událost jí zcela pochopitelně naháněla strach.

„Běž pryč,“ přikázal Cale. Klíčník chtěl něco namítnout. „Nebudu ti to říkat dvakrát.“

„Musím vás tady zamknout.“

„Až tě zavolám,“ odmlčel se Cale, aby svým slovům dodal důraz, „ani to nezkoušej.“

Klíčník přesně věděl, co zdánlivě záhadné varování znamená, protože přesně jak Cale předpokládal, měl v úmyslu nechat ho po zavolání pořádně dlouho čekat.

Naplněn potlačovaným vztekem zamkl dveře a Cale postavil svíčku, již držel v ruce, na stůl bez židle, který byl jediným dalším kusem nábytku v cele. Dívka, vyhublá následkem nedostatečného množství odporné stravy, na něj upřeně hleděla obrovskýma hnědýma očima. Zdály se větší, než pravděpodobně byly, protože měla oholené vlasy – částečně kvůli vším a částečně z čiré zlomyslnosti.

„Přišel jsem si s tebou jen promluvit. Nemáš se čeho bát. Alespoň ode mne ne.“

„A co od jiných?“

„Jsi ve svatyni, v domě zvláštního určení – samozřejmě že od jiných se máš čeho bát.“

„Kdo jsi?“

„Jmenuji se Thomas Cale.“

„Nikdy jsem o tobě neslyšela.“

„Já vidím, že slyšela.“

„Pokud nejsi ten Thomas Cale, kterého poslal Bůh, aby pozabíjel všechny nepřátele.“ Na to Cale nic neřekl. „Bůh,“ prohlásila káravě, „je pro své děti matkou.“

„Nikdy jsem matku neměl,“ odpověděl Cale. „Je to dobré?“

„Horno hominis lupus. Platí to pro tebe, Thomasi, jsi člověku vlkem?“

„Měl bych asi přiznat,“ odvětil zamyšleně, „že jsem se v minulosti dost často jako vlk choval. To, že se pověsti o mně k tobě donesly až sem, ale ještě neznamená, že jsou pravdivé. Měla bys slyšel, co se povídá o tobě.“

„Co chceš?“ zeptala se.

To byla dobrá otázka, protože si tím sám nebyl jistý. Samozřejmě byl zvědavý, jak se nějaké ženě podařilo tolika různými způsoby vykupitele rozzuřit. Pravdou ovšem bylo, že o návštěvu u ní Boska požádal spíš proto, aby ho popudil, než aby ukojil svoji zvědavost. Počítal s tím, že Bosco odmítne.

Začal z kapes – mohl teď mít kapes, kolik se mu zachtělo –vytahovat jídlo: paštiku, půlku malého bochníku chleba rozdělenou na dva kusy, aby byla skladnější, velký plátek sýra, jablko, kousek drobenkového koláče a láhev mléka. Ačkoli se už předtím zdálo, že má oči přes celý drobný obličej, teď je dívka vykulila ještě víc.

„Doufám, že to zvládneš.“

„Zvládnu?“

„Myslím tvůj žaludek.“

„Nejsem žádná hadrnice z bažin, která v životě neochutnala koláč a živila se jen tuřínem. Jsem fojtova dcera. Umím číst. Mluvím latinsky.“

„Takhle je to tedy? A není to hřích pýchy?“

„Že umím číst?“

„Myslel jsem to, že ohrnuješ nos nad chudáky – není to jejich vina, že nikdy nejedli paštiku nebo drobenkový koláč. Já sám jsem nic takového až donedávna taky nikdy neměl. Proto se mě to dotklo.“

To už se ale usmíval a panna vzala jeho pokárání v dobrém.

„Smím?“ zeptala se a s nepokrytou obrovskou žádostivostí zírala na hromádku potravin.

„Posluž si.“ Dala se do jídla, její původní záměr nejíst příliš hltavě se však rozplynul v čirém potěšení z chuti paštiky.

„Nad jídlem se tady člověku zvedá žaludek i mimo vězení –v téhle smradlavé díře to určitě musí být něco neuvěřitelně odporného.“

„Toááš dedy braddu,“ přitakala a cpala se dál. Znepokojeně sledoval, jak sýr – bylo ho přinejmenším půl kilogramu – začíná následovat paštiku. S trochou problémů jí vykroutil zbývající kousek z prstů a položil ho na stůl. „Bude ti špatně. Dej tomu jídlu šanci trochu se usadit.“ Vzal ji za ramena, posadil ji na palandu a dal jí minutu nebo dvě na to, aby se jí vrátila vyrovnanost fojtovy dcery – i když netušil, co to fojt je. Vypadalo to, jako by jí samotná podstata jídla, mléko v sýru a slastné očekávání medu v koláči, vdechovala nový život. Počkal ještě téměř minutu, během níž se z víc než poloviční mrtvoly opět proměnila v živou bytost – zdálo se téměř, že vyrostla a nehrozí už, že jí oči vyskočí z hlavy. Začaly se zalévat slzami.

„Ty nejsi anděl smrti, jsi anděl života.“

Nevěděl, co na to říct, a tak raději mlčel.

„Co pro tebe mohu udělat?“ zeptala se, teď už každým coulem fojtova dcera, kterou otec zavolal do přijímacího salonu, aby ohromila návštěvníky zbožností a učeností.

„Slyšel jsem všechno o plakátech, které jsi psala a vyvěšovala na kostelní dveře. A vyzývala jsi druhé, aby dělali totéž. Chci vědět, proč jsi to dělala.“

Vypadala možná jako mrtvá, rozhodně ale nebyla hloupá.

„Použijou to proti mně u soudu?“

„S žádným dalším soudním stáním už nepočítej.“ Sotva to dořekl, už litoval krutosti svých slov, vylétla mu ale z úst dřív, než se stačil zarazit. „Promiň.“

„Nemusíš se omlouvat,“ hlesla sotva slyšitelně. „Víš, kdy se mě chystají zabít?“

To ho vyvedlo z míry. Připadal si neupřímně a provinile.

„Ne, nevím. Myslím, že hned tak to nebude. Podle toho, co jsem slyšel, tě napřed odvezou do Chartres.“

„To znamená, že ještě uvidím nebe?“

To ho rozhodilo ještě víc.

„Ano, určitě. Je to sto mil.“

Následovala dlouhá chvíle ticha.

„Chceš vědět, proč?“ zeptala se konečně.

„Ano.“ Ačkoli ve skutečnosti o ní už nechtěl vědět vůbec nic dalšího.

„Asi před dvěma lety jsem v kostele tajně vlezla do sakristie, když kněz někam odešel. Jsem strašná všetečka – každý to o mně říká.“

Přikývl v šeru, ačkoli nevěděl, co je to všetečka. „V rezervatoriu, které měl nechávat zamčené, jsem našla truhlici, která taky měla být zamčená. V truhlici byly čtyři knihy dobrých, zpráv Oběšeného vykupitele. Jsou v nich zapsaná slova Oběšeného vykupitele tak, jak je vlastními ústy řekl svým učedníkům. Četl jsi je?“

„Ne.“

„Mluvil jsi s někým, kdo je četl?“

Pošetilost její otázky ho rozesmála. „Samozřejmě, že ne. Kde se u kněze z obyčejného farního kostela vzaly čtyři vykupitelovy knihy? Smějí je číst jedině kardinálové a i ti jen jednou, aby je neposkvrnili lidským porozuměním. Kardinálů není víc než padesát a nedokážu si představit, že by ty knihy svěřili knězi z farnosti v nějakém zapadákově, aniž bych se tě chtěl dotknout.“

Možná se jí to nedotklo, rozhodně ji to ale překvapilo.

„Byla to opsaná kopie. Vím určitě, že to byl rukopis našeho kněze – nebyl to školený písař, ale psal velice úhledně.“

„Tak to určitě sepisoval po paměti.“ Z tónu, jímž to řekl, bylo zřejmé, že o takové kopii nemá právě vysoké mínění.

„Nezajímá tě, co se v nich psalo?“ zeptala se zjevně užasle.

„Ne.“

Nedala se odradit. „Psalo se tam, že bychom měli milovat svého bližního stejně, jako milujeme sami sebe, činit druhým tak, jak bychom chtěli, aby činili oni nám, a uhodí-li nás někdo po levé tváři, měli bychom mu nastavit pravou.“

„Tím myslíš zadek nebo obličej?“

„Je to pravda!“

„Jak to víš?“

„Bylo to napsané přímo v té knize!“

„Písmem nějakého potrhlého vykupitele. Na dvoře dvě stě metrů od nás takových každý rok upalují tucet – šílenců, co tvrdí, že se jim zjevil Bůh a vyjevil jim svá slova. Jediný rozdíl je v tom, že ten tvůj trouba měl aspoň tolik rozumu, že se ten blábol snažil mít někde schovaný.“

„Byla to vykupitelova skutečná slova. Vím to.“

„To říkají všichni. Co ještě?“

„Pokoj a dobrou vůli všemu lidstvu,“ citovala.

Cale se rozřehtal, jako by to byla ta nejúchvatnější a nejlegračnější věc, jakou kdy slyšel.

„Jen pokračuj,“ pobídl ji. „Je to lepší než pohádky. ,Poslouchat a trpět,‘ ‚Vzdát se a nechat se zkopat,‘ to by spíš odpovídalo vykupitelskému stylu.“

Pohlédla na něj očima tak široce rozevřenýma, až Cala napadlo, že se podobá podivnému zvířeti z memphiské zoologické zahrady, které mělo ukazováček dlouhý jako polovinu těla.

„Ti, kdo ubližují dětem, budou potrestáni. Bylo by pro ně lepší, kdyby jim kolem krku přivázali mlýnský kámen a hodili je do moře.“

To ho kupodivu tolik nepobavilo, takže se na chvíli odmlčel. Díval se na ni, jak křehká a vyhublá sedí na okraji palandy, přemýšlel o tom, co ji čeká, a cítil se provinile při pomyšlení, že se vysmívá věcem, kvůli nimž skončila na tomhle příšerném místě.

„Vynasnažím se poslat ti sem ještě něco k jídlu.“ Byla to jediná útěcha, kterou si uměl představit. Dívala se na něj a její pohled v něm vyvolával strašlivý pocit, připadal si hrozně starý a hrozně, přímo děsivě špatný.

„Nemohl bys mi pomoct utéct?“

„Ne. Rád bych, ale to bohužel nejde.“

Když vyšel z domu zvláštního určení, zjistil, že konečně přišla zima a že je velké náměstí svatyně kolem dokola schované pod pravidelnou hlubokou přikrývkou čerstvě napadaného sněhu. V korunách bezlistých stromů krákaly kavky, když kolem nich Cale procházel a sníh mu chrupal pod nohama, a lovečtí psi s vyceněnými ostrými zuby štěkali na mráz, jako by to byl lupič nebo uprchlý trestanec. Nic nemohlo fádně monumentálním budovám svatyně dodat přitažlivost, ale pokryté sněhem a ozářené pouze měsícem chvílemi vykukujícím zpoza mračen se toho večera vyznačovaly jakousi mrazivou krásou – pokud jste nebyli nuceni v nich žít.

Později se Boska zeptal, jestli by mohl panně posílat nějaké jídlo.

„To nemůžu dovolit.“

„Nechcete.“

„Ne, nemůžu. Neslyšel jsi nikdy obrat ‚doma lev, jinde kokršpaněl?‘“

„Ne.“

„Tak teď už jsi ho slyšel.“

„Co je to kokršpaněl?“

„Plemeno psa, notoricky známé snahou se zavděčit. Tvou návštěvu v její cele můžu vysvětlit – ale jen jednou. Kdyby se rozkřiklo – a k tomu by určitě za pár dnů došlo –, že jsem jí dovolil jíst víc, než je nezbytně nutné, abych ji udržel naživu pro kata, byl bych okamžitě obviněn z kacířství. A plným právem. Její hříchy proti vykupitelské víře jsou nezměřitelné.“

„Slíbil jsem jí to.“

„Tak to jsi hlupák.“

„A její hříchy jsou nezměřitelné, protože četla kopii výroků Oběšeného vykupitele a mluvila o nich?“

„Ano.“

„Tu knihu, kterou našla, jste nejspíš spálili, že?“

„Připadalo nám to jako nejlepší řešení.“

„A dál?“

„Co dál?“ Když si takto Cala dobíral, působil téměř rozpustilým dojmem.

„Ta kniha výroků Oběšeného vykupitele. Co to bylo?“

Bosco nasadil zamyšlený, přitom však stále lehce posměšný výraz.

„Byla to kniha výroků Oběšeného vykupitele.“

„Máte ze mě legraci.“

„To mám. Skutečně to ale byla kopie výroků Oběšeného vykupitele.“

„Dobrá kopie.“

„Dost dobrá – bylo v ní pár chyb, byl to ale inteligentní člověk s vynikající pamětí.“

„Byl?“

„Teď úmyslně předstíráš nechápavost.“

„Proč je tedy to, co provedla, takový hřích?“

Bosco se zasmál. „Jak jsi sám řekl, Boží slovo lze snadno poskvrnit lidským porozuměním. To je mimochodem úžasně trefné. Nevadilo by ti, kdybych to použil v kázání?“

„Vy jste nás poslouchal?“

„Čekal jsi snad něco jiného?“

Cale si dal s odpovědí načas. „Vlastně sám doopravdy nevím, co to znamená. Je to jen něco, co jsem slyšel od jednoho přítele v Memphisu. Myslel to v legraci.“

Boska to trochu zklamalo. Když to Cala slyšel říkat, byl na něj docela hrdý. Bylo to ostatně naprosto přesné. Možná že skutečnost, že nemůže splnit slib, který té dívce dal, na okamžik vzala vítr z plachet jeho obrovské ješitnosti. A koneckonců, proč mu to nevysvětlit?

„I s těmi vykupiteli, kteří si ještě neuvědomují, že se Bůh rozhodl začít znovu, bychom se shodli na tom, že pokud jde o muže a ženy, úplně všechno je pro ně důvodem k nekonečným rozbrojům a hádkám. Nenajde se jediný výrok přímo z úst Božích, ať jakkoli jednoduchý a snadno pochopitelný, který by je nepřiměl k tomu, aby si ve sporech o jeho správný výklad nebyli ochotní navzájem podříznout krk. Já sám jsem toho názoru, že předkládat Slovo boží lidstvu je jako házet perly sviním. Tak či onak je to, čeho se dopustila panna z Blackbird Leys, neodpustitelné.“

Později té noci však sníh přinesl do svatyně něco víc než jen její nezvykle přitažlivý vzhled – přinutil generála vykupitele Guye Van Owena, aby v ní hledal útočiště. Už deset minut čekal před velkou bránou a byl v mizerném rozpoložení, protože ho strážní odmítali pustit dovnitř. Van Owen měl v úmyslu vrátit se na své velitelské stanoviště na Golanských výšinách, které chránily východní frontu, a za normálních okolností by byl svatyni a Boska minul o dvacet mil. Pod sněhem však byla obvyklá trasa neprůchodná, a protože se vracel v takovém spěchu, že se na tak extrémní počasí nestačil připravit, nezbývalo mu než uchýlit se do jediného přístřeší, které se mu nabízelo, nebo zemřít. Boska navíc nenáviděl, protože byl přesvědčen, že ho před třiceti lety viděl pohrdlivě se usmívat při jeho kázání na téma svaté emulze. Ve skutečnosti se Bosco jen docela obyčejně nudil a přemýšlel o horké čokoládě, kterou si po Van Owenově kázání vypije – o vzácné pochoutce, již si dopřávali jen v tento konkrétní svátek, protože světce, kterého si připomínali, zaživa uvařili v cukru.

Konečně se v jedné z věží střežících velkou bránu objevil Bosco.

„Kdo jste a co tu chcete?“

„Zatraceně dobře víte, kdo jsem!“ zahulákal mu v odpověď Van Owen.

„Vím jenom to, jakým jménem jste se představil kaplanovi strážního oddílu. Jestli si myslíte, že to stačí k tomu, abyste se s další stovkou mužů dostal bez prohlídky uprostřed noci do svatyně…“ Nedopověděl.

Van Owen zaklel a křikl na svého světlonoše, aby zvedl lucernu do výše, pak si shodil z hlavy kápi a ukázal obličej.

„Spokojen?“

„Řekněte světlonoši, aby prošel podél oddílu. Chci si prohlédnout vaše muže.“

„Buzerace!“ Otočil se k světlonoši. „Udělej, co říká.“ Uplynulo dalších deset minut, než byl Bosco spokojen. Úplně stejně by si byl počínal, i kdyby byl Van Owen jeho spojencem, musel si ale sám přiznat, že pro něj tak dlouhé zdržení bylo zdrojem škodolibého zadostiučinění. Konečně uznal, že je vše v pořádku, a ztratil se Van Owenovi z očí. Generála, překypujícího narůstajícím vztekem a nejistotou, nechali čekat další dvě minuty a pak se brána pomalu otevřela – ale ne docela, takže byli muži na koních nuceni vjíždět dovnitř zvolna a po jednom.

Van Owen vrazil dovnitř jako první, přichystaný na hádku s Boskem.

„Kde je?“ křikl na kaplana.

„Lord vykupitel si šel lehnout, vykupiteli. Pošle pro vás zítra po ranní mši. Ukážu vám váš pokoj. Vaši muži budou spát v hlavní síni, která bude zamčená.“

Odvedl běsnícího Van Owena přes panensky bílý sníh, aniž ho hlídaly pohledy jeho mužů, kteří se starali jen o to, aby ustájili koně a šli se schovat někam do tepla. Jeden pár očí ho však z vysoko položeného okna bedlivě sledoval. Když se nabručený Cale vrátil do hlavní budovy, zapálil svíci ze včelího vosku, zamířil do knihovny, otevřel si dveře klíčem, který ukradl Boskovi, a pozorně prohledával police, dokud nenašel Van Owenovu složku a mnohem tenčí dokument nazvaný Taktika lakonického žoldnéře. Pak se posadil k Boskovu stolu do jeho čalouněného křesla a dal se do čtení.

* * *

„Co nejdřív musím být zpátky na Golanu.“

„Proč ten spěch, vykupiteli?“

„Buďte tak laskav a pošlete pryč svého akolytu.“

„Svého akolytu?“ zatvářil se zmateně Bosco. „Ach tak, to není; můj akolyta. To je Thomas Cale.“

Van Owen na Cala pohlédl a v jeho výrazu se mísil zdráhavý respekt s přehlíživou nadřazeností. Cale jeho pohled opětoval s výrazem naprosto neutrálním.

„Pokud si přejete, aby zůstal,“ prohlásil Van Owen, „tak samozřejmě může.“

„Ano, přeju.“

„Protože máme tak málo času…“ Van Owen se odmlčel, jen ale proto, aby své novince dodal větší dramatický účinek. „Přes Machéru právě ke Golanským výšinám pochoduje osm tisíc lakonických žoldnéřů, které si najali antagonisté.“

„A vy se máte ujmout velení jejich obrany.“ Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Van Owen, evidentně potěšený, že se Bosco konečně v něčem zmýlil. „To nemám v úmyslu. Golan bude základnou k předsunuté obraně výšin. Jsem odhodlaný těm kreaturám nedovolit, aby vyvolaly strach a paniku, jak jsou zvyklé. Vykupitelská armáda se nemusí bát žádných vojáků a těch odporných sodomitů už vůbec ne. Mám osm tisíc vlastních mužů, kteří mě očekávají na Golanu, a už zítra se k nim připojí dalších deset tisíc.“

„Nemáte se čeho bát, hodláte nad nimi ale mít víc než dvojnásobnou přesilu?“

Van Owen se usmál v domnění, že Boska překvapil svou odvahou.

„Nejste jediný, Bosco, kdo věří v novou taktiku. Já mám ale v úmyslu počínat si neohroženě, aniž bych při tom riskoval.“

„Ano,“ zahučel Bosco, jako by jen nerad něco takového připouštěl, „neohrožené to je.“

Z Van Owena čišelo spokojené, ale nevyslovené sebevědomí. Pak poprvé promluvil Cale.

„Zaútočit na ně na Machéře je šílenství.“

„Ty se tam asi dobře vyznáš, že, chlapečku?“

„Vím, že je většinou rovinatá – a rovina je rovina, ať jste kdekoli. Ani sami Lakonikové by si nemohli vybrat lepší bojiště. Zaútočte tam na ně a budou si myslet, že dostali dárek k narozeninám.“ Příměr k narozeninám často slýchal v Memphisu a zalíbil se mu. Jak si teď uvědomil, když ho řekl nahlas v Boskově kanceláři, nevyznělo to ani zdaleka tak působivě, použil-li ho v rozhovoru s někým, kdo žádné narozeniny neměl. Jistě si pamatujete, že každý vykupitel měl právo zabít akolytu, který se dopustil něčeho dostatečně neočekávaného. Kdo ví, co by se bylo stalo, kdyby Van Owena tak dokonale neohromil způsob, jakým na něj Cale promluvil, nebo kdyby u sebe měl zbraň.

Bosco se natáhl přes stůl a obrovskou silou udeřil Cala do obličeje. Tentokrát to byl Cale, kdo strnul šokem a nebyl schopen se pohnout.

„Musíte ho omluvit,“ otočil se Bosco chladně k Van Owe-novi. „Nechal jsem mu větší volnost v zájmu jeho schopností přispívat k slávě našeho vykupitele a to ho vede k nafoukanosti a drzosti. Omluvíte-li nás, dostane se vám veškeré potřebné pomoci a jeho potrestám sám. Je mi to nesmírně líto.“

Tak pokorná slova z úst nepřítele byla skoro stejně překvapivá jako Calova drzost; Van Owen se přistihl, že přikyvuje jako idiot, a pak byl náhle venku na chodbě poté, co ho Bosco vystrčil ze dveří a zavřel je za ním.

Vykupitelský generál se otočil a se zatajeným dechem pohlédl na Cala. Nebyl to příjemný pohled. Mladík vzteky zbělel a v obličeji měl výraz, jaký Bosco ještě nikdy neviděl ani u něj, ani u nikoho jiného.

„V té zásuvce nalevo je nůž,“ ukázal Bosco. „Než mě ale zabiješ, což bys nepochybně dokázal, nejprve mě vyslechni.“

Cale neodpověděl a ani jeho výraz se nezměnil, také se ale nepohnul.

„Chystal ses říct něco, co mohlo změnit běh světa. Nikdy,“ zdůraznil Bosco tichým, ale nepatrně roztřeseným hlasem, „nikdy nepřerušuj nepřítele, když se dopouští omylu.“

Ani teď se Cale nepohnul – do tváří se mu ale pomalu začalo vracet cosi jako barva, jakýsi nelidsky zarudlý odstín.

„Teď se posadím,“ pokračoval Bosco. „Sednu si sem. A až skončím, můžeš se rozhodnout, jestli mě zabiješ, nebo nezabiješ.“ Poprvé od chvíle, kdy se otočil zády ke dveřím, odtrhl oči od Cala a posadil se na dřevěnou lavici u zdi. Z Calových očí se vytratil nažloutlý lesk pohledu vzteklého psa a pomalu do nich začalo prosakovat zpět něco lidského.

Bosco si hlasitě oddechl a začal znovu mluvit.

Uplynulo čtyřiadvacet hodin, než se Cale objevil v klášteře, aby seznámil Váhavého Henriho s tím, co se přihodilo.

„Chybělo takhle maličko,“ prohlásil a přidržel palec s ukazováčkem těsně u sebe, „abych ho zabil.“

„Proč jsi to neudělal?“

„Pomohl mi můj strážný anděl, zadržel mě.“

Váhavý Henri se zasmál.

„Neřekl ti, jak se jmenuje? Rád bych totiž tomu tvému strážnému andělovi poděkoval. Zachránil mi krk.“

„Moc se neraduj, mám pro tebe i špatnou zprávu.“

„Jakou?“

„Bosco se s Van Owenem dohodl, že se k němu já i očistníci smíme připojit.“

„Proč?“

„Jako pozorovatelé. Řekl mu, že jsem se s očistníky sice ve veldtu osvědčil, ale od vojáka, jako je Van Owen, se ještě mám co učit. A navíc ho uplatil.“

„Uplatil?“ Váhavý Henri užasle vyvalil oči. Možná že má lidské srdce limitovanou kapacitu, a když nenávist vůči někomu této kapacity dosáhne, nemůže se už dát zvyšovat. Váhavému Henrimu to tak rozhodně připadalo, když přemýšlel o vykupitelích, přesto ho téměř šokovala představa, že by některý z nich přijal úplatek.

„Bosco mu nabídl uchovanou nohu svatého Barnabáše,“ vysvětlil mu Cale. „Van Owen má ke svatému Barnabáši osobní vztah. Vzpomínáš si na tu vůni, co v Memphisu dokázala přilákat všechny kočky široko daleko – přesně tak si počínal.“ Cale se nedokázal přimět, aby Váhavému Henrimu prozradil, že se navíc musel Van Owenovi omluvit. Bylo to nezbytné, ale srdce měl jako opařené.

„Musíš to překousnout,“ domlouval mu Bosco. „ Už brzo budeš svědkem jeho pádu, tím si to vynahradíš.“

„Víte jistě, že padne?“

„Ne.“

„Co je ta špatná zpráva?“ chtěl vědět Váhavý Henri.

„Že pojedeš se mnou.“

„Já? Proč?“

„Protože jsem si tě vyžádal.“

„A proč jsi to u všech čertů udělal?“

„Protože tě potřebuju mít s sebou.“

„Ne, to nepotřebuješ.“

„Měl bys o sobě mít lepší mínění.“

„Na tom, co si o sobě myslím, není nic špatného.“

„Potřebuju někoho, kdo vyslechne moje nápady. S kým jiným si můžu promluvit?“

„Nechce se mi nikam jezdit.“

„To si myslím, že nechce. Vsadil bych se, že bys radši zůstal tady a užíval si s tím stádem jehňátek, co si myslí, že ti ze zadnice svítí slunce – jenže to nejde. Už je načase se probudit.“

„No prosím!“ zaryčel Váhavý Henri. „Jasně, jasně, jasně!“ Hlasitě klel a odfrkoval jako rozběsněný kůň. „Kdy?“

„Chce vyrazit zítra.“

„Proč mě Bosco nechává jet?“

„Protože si myslí, že tady ani jeden z nás nenechá ty holky bez pomoci.“

„A necháme?“

„To nevím. Co myslíš ty?“

Váhavý Henri na to nedal přímou odpověď.

„Aspoň to vysvětluje, proč nám dovolil, abychom si užívali tělesných hříchů.“

„Vysvětluje to, proč to dovolil tobě. Mě k nim pustil, protože hněv Boží nelze nijak mravně narušit.“

„A ty jsi hněv Boží?“

„Co myslíš ty?“

„Pořád se mě na to ptáš.“

„Protože to chci vědět. Vážím si tvých názorů – to už jsem ti přece říkal.“ Na okamžik se odmlčel. „A když už jsme u toho, co bys řekl tomu, kdybych ještě před odjezdem pozval do kláštera Modela, toho svého akolytu?“

„Proč?“

„Jen abych mu prokázal laskavost. Kdo ví, co se s námi stane? A on možná nikdy nebude mít jinou příležitost vidět ženu.“

To už se na něj Váhavý Henri díval vysloveně rozezleně.

„Nejsou to zvířata v memphiské zoo. Nepatří ti, abys je mohl půjčovat kamarádům.“

„No dobrá, tak se tolik nerozčiluj. Nevzpomínám si, že bys takhle protestoval, když byla řada na tobě.“

„Nebyla na mně řada“

„Jak myslíš. Bože můj! Byl to jen takový nápad.“

Váhavý Henri neodpověděl.

Následujícího dne, dvě hodiny poté, co vyrazili na cestu ke Golanským výšinám, se Váhavý Henri třásl zimou, cítil se mizerně a hrozně, přímo příšerně se mu stýskalo po rozkošných dívkách, které opustil téměř všechny v slzách – s výjimkou jeho oblíbené Vincenzy, která ho políbila na obě tváře a pak zlehka i na rty. Zachvěl se, a nebylo to zimou, když si vzpomněl, co mu mezi těmi hebkými polibky pošeptala do ucha. Právě ona, která byla ze všech děvčat zdaleka nejmoudřejší, mu dávala najevo, že patří jí.

„Vrať se ke mně a ukážu ti něco, co jsi ještě v životě neviděl.“

Strašlivě se mu po nich stýskalo a sotva by mu to někdo mohl mít za zlé. Pokud doopravdy existovalo nebe, jak by mohlo být lepší než život v klášteře? Samozřejmě s výjimkou skutečnosti, že v nebi by nebyl ze všech stran obklopený peklem. A právě to byl největší z jeho problémů – věděl, že je sice ochoten proklestit si cestu peklem, jen aby se k nim vrátil, ale že to nedokáže. Na světě byl pouze jediný člověk, který k tomu měl potřebné schopnosti, který v sobě měl dostatek hrozivé surovosti a zloby.

Trvalo jim dalších šest dnů, než dorazili ke Golanu. Golan je obrovský horský hřbet táhnoucí se do délky asi čtyřiceti mil a nachází se přibližně ve stejné vzdálenosti od oficiálního papežského paláce ve svatém městě Chartres, jehož pravý bok chrání. Na pravou polovinu Golanu na východě navazovalo pohoří Macmurdos, horské pásmo zcela neschůdné pro jakoukoli armádu, které teprve po dalších dvou stovkách mil klesalo do soutěsky zvané Bufordův průsmyk, na niž si dělali nárok Lakonikové i neutrální Švýcaři. Bufordův průsmyk byl jedinou slabinou v přirozeném obranném valu vykupitelů východně od Golanu a právě odtud se dal čekat útok Lakoniků, pokud se doopravdy spojili s antagonisty. Vlevo od Golanu bylo město Chartres a obrovská vykupitelská území za ním chráněno frontami – liniemi zákopů táhnoucími se někde až v deseti řadách do vzdálenosti pěti set mil k další přirozené překážce: k Weddellovu moři. Kam až lidská paměť sahala, byli antagonisté drženi v šachu za těmito mohutnými přírodními i umělými obrannými valy. Pouze obrovský stříbrný poklad nalezený v Argentu mohl být dostatečným pokušením, jež Lakoniky přesvědčilo, aby vyslali do pole celou armádu, protože jejich odvěkou zásadou bylo nikdy k nikomu nevyslat do služby víc než tři stovky žoldnéřů a chránit tak největší zdroj svých příjmů před katastrofou. Navíc je bylo nutno uplatit, aby riskovali válku se Švýcarskem kvůli sporu o vlastnictví Bufordova průsmyku, který jinak ani pro jednu ze stran neměl zvláštní strategický význam.

Pochod ke Golanu nebyl pro Lakoniky žádným jednoduchým letním manévrem. Zima bývala ve zdejším kraji za normálních okolností jen mírná, takže v případě dostatečně vysoké odměny byli ochotni o vojenské kampani uvažovat i v tak neobvyklé době, tentokrát je však chladné počasí zaskočilo v podobě té nejhorší zimy, na jakou si kdo vzpomínal. Cesty zapadly hlubokými závějemi sněhu a teploty klesly tak, že dny byly mrazivé a noci nesnesitelné. Bosco Van Owena ujistil, že ho zdržení ve svatyni nemusí nijak znepokojovat, protože ať na Střelecké stráni vládne jakkoli mizerné počasí, Lakonikové klestící si cestu přes Machéru na tom budou ještě hůř. Při oněch vzácných příležitostech, kdy tam nasněžilo, se v neustálých větrech profukujících její širé otevřené pláně vytvářely obrovité sněhové návěje. Lakonikové dokázali vzdorovat horší nepřízni počasí než kdokoli jiný, létat ale neuměli, vězeli tedy ve sněhu i se svou černou polévkou a nešťastnými hélóty, kteří po tuctech umírali zimou.

Když dojeli ke Golanským výšinám, stali se Cale a Váhavý Henri ze strany Van Owena terčem nemilosrdné šikany. Pověřoval je všemi nepříjemnými nebo nesmyslnými úkoly, jaké se mu pro ně dařilo nacházet, což nebylo nijak těžké v situaci, kdy byl pohyb venku na ledovém větru utrpením i při výkonu těch nejjednodušších prací. Očistníkům Van Owen přidělil nejhorší a nejstudenější ubikace a zajistil jim nejubožejší možné zásobování.

„Co je to vůbec za lidi?“ vyptával se Cala na povzneseně se tvářící očistníky. „Ani trochu se mi nezamlouvají. Mám z nich nějaký divný pocit.“

Cale si sice dobře uvědomoval, že měl Bosco pravdu a že zbytečně cokoli prozradit člověku, který s vámi má špatné úmysly, je projevem dětinskosti, nedokázal se však prostě ovládnout.

„Z křivě rostlého lidského dřeva ještě nikdy nikdo neuřízl rovné prkno, vykupiteli.“ To byl pravděpodobně nejproslulejší výrok svatého Barnabáše, někdejšího majitele oné uchované nohy a pro Van Owena objektu obzvláštní nábožné úcty.

„To má být vtip?“

„Ne, vykupiteli.“

„Zeptám se tě tedy ještě jednou. Co je to za lidi?“

Jiný slavný výrok svatého Barnabáše zněl takto: „Pravda vyřčená se zlým úmyslem nadělá větší škody než všechny lži, které by sis dokázal vymyslet.“ Cale to věděl, protože si život zmíněného světce našel v knihovně večer před tím, než odjeli ze svatyně. Jeho výrok o pravdě na něj udělal velký dojem, protože měl pocit, že svatý Barnabáš velice dobře formuloval zkušenost, kterou si on sám se lhaním udělal už jako docela malý kluk.

„Jsou to muži, kteří se prohřešili proti zákonům, teď se ale snaží svoje pochybení odčinit statečností. Víc o nich prozradit nesmím, protože jsem to odpřísáhl při noze svatého Barnabáše.“

Kdyby byl měl Van Owen s přidrzlými odpověďmi akolytů větší zkušenosti, byl by si možná spíš uvědomil, že se mu Cale vysmívá. Byla to chyba, zajít takhle daleko, uvědomil si Cale, a ještě než to dořekl, už proklínal vlastní hloupost. Bůh ví, co se mohlo stát, kdyby byl Van Owen obeznámenější se sklonem ke komediantství, projevujícím se u arogantních výrostků. Takhle si ale nebyl jistý, co si má o tom nesympatickém mladíkovi, který před ním stojí, myslet (kromě toho, že se mu vůbec nelíbí). Chlapečtí světci pro něj nebyli něčím zcela neznámým, ačkoli osobně se nikdy s žádným nesetkal. Obvykle byli za světce prohlášeni proto, že svou svatost dokázali vlastní smrtí, a nemohli už proto nikomu lézt na nervy. Poslední chlapecký válečník jednoznačně uznávaný za vyvoleného Bohem – svatý Johan – se vyskytl před třemi sty lety a příhodně zemřel na neštovice jen několik let poté, co u St Albans porazil klan Cenciů. Vyvolený chlapec s roztomilými vizemi vykupitelovy matky pronášející nesrozumitelné věštby, jež mohly moudřejší hlavy vhodně interpretovat, byl docela užitečný – nevypočitatelný beránek v rouše vlčím byl ovšem něco úplně jiného, zejména pokud měl takového beránka pod palcem Bosco. Problém pramenil z toho, že byl Van Owen víc než jen vypočítavý ambiciózní intrikán (což nepochybně byl), ale také zbožný a pevný zastánce víry Oběšeného vykupitele. Co když ten nesnesitelný spratek, který před ním stál, nebyl jen obyčejný nevychovaný chvastoun nadaný výjimečným bojovým uměním, ale skutečně požehnaný vyvolenec Boží? Nesprávným vyhodnocením situace riskoval Van Owen nejen politickou chybu, ale i ohrožení vlastní nesmrtelné duše.

Neobvyklé extrémní počasí, které přineslo sněhovou záplavu, se změnilo stejně rychle, jako přišlo. Rezavě chladné severní vichry nahradily obvyklé teplejší větry od východu, které s sebou přinesly oblevu, takže všechen sníh za necelé tři dny roztál. Na Machéře převládala lehká rašelinná půda a spousta dutin a kapes v jejím pánvovitém skalnatém podloží rozpuštěnou vodu odčerpalo a vysušilo stejně snadno, jako byste vytáhli zátku z vany v některém z memphiských paláců.

Protože měl nyní Van Owen spoustu práce s nezbytnými přípravami, nezbýval mu čas na to, aby se zabýval úvahami o Calovi; ten při první příležitosti popadl Váhavého Henriho a vydal se pátrat po něčem k jídlu, čím by přilepšil svým očistníkům.

„Jen je nech hladovět,“ protestoval Váhavý Henri. „Nech je mrznout. Doufám, že se všichni nakazí prasečí cholerou a páteře se jim zkroutí tak, že až jim uhnije levé ucho, spadne jim do pravé kapsy.“

„Seber rozum do hrsti. Dřív nebo později přijde situace, kdy na nich bude záviset tvůj život, a co je ještě důležitější, taky ten můj.

Bylo to při plnění jednoho z výše zmíněných nepotřebných úkolů, při zcela zbytečném strážním doprovodu kolony vozů přivážejících palivo z uhelné pánve ve Slufru, ležící asi deset mil jižně od Golanu, kdy došlo k jisté pozoruhodné události. Při návratu do Golanu byli nuceni jet oklikou po jedné z vedlejších cest, protože hlavní silnici zatarasil sesuv půdy, a projížděli právě kolem ponurého areálu malých tavíren pálících uhlí z nedalekého dolu k výrobě železa a mnohem vzácnější oceli – tavba oceli byla tak nákladná a obtížná, že ji vykupitelé používali jen výjimečně. Vyjeli na vrcholek nízkého kopce a obrovskou hromadu dole pod ním spatřili oba zároveň. Přitáhli uzdy koním a mlčky, otřesení hrůzou, upřeně zírali na rozlehlé šrotiště. Na jedné gigantické kupě, ošlehaná větrem a jen částečně zakrytá sněhem, tam ležela naházená zbroj Materazziů pobitých při velké katastrofě u Silbury Hillu. Z dálky působila dojmem ohromné haldy krunýřů nějakých mořských tvorů podobných lidem, prázdných a odhozených jako vyloupané a vyjedené skořápky krabů a humrů u stánků s mořskými produkty v Memphiském zálivu. Během pěti minut byli u vrat skládky, kde stáli dva staříci, ohřívali se u ohně hořícího v koši s uhlím a sledovali půltucet dalších mužů, kteří nakládali na vůz nejrůznější menší i větší předměty z nepřeberného množství zbroje před sebou.

„Co se tu děje?“

Starší z obou mužů na něj pohlédl a zjevně zvažoval, jestli mu vykupitelský mladík stojí za to, aby vymýšlel nějakou drzou odpověď. Zvolil střední cestu.

„To je kořist získaná při tom velkým vítězství nad Mazzima. Kde teď všichni jsou s tou svou nadutou pejchou?“ Za okamžik zbožně dodal: „Obrácený v prach.“

„Kam to odvážejí?“

„Na roztavení v pecích. Támhle do tý velký slejvárny. Teď zrovna je ale provoz zastavenej. V tomhle mizerným počasí ne-maj dost uhlí, že jo.“

Muži na voze pracovali rychle – ne snad z nějakého zvláštního pracovního zápalu, ale ve snaze udržet si tělesné teplo. Jeden z nich si při práci prozpěvoval rouhačskou směsici jednoho z nejposvátnějších vykupitelských chorálů a hospodské odrhovačky o mořském vlku Billovi.

„ÁÁÁCH! Čtyři poslední věci člověka,

nic jinýho nás hříšný nečeká.

Na mě teď ještě ale čeká Majda,

z celýho bordelu ta největší rajda.“      ,

Ostatní muži se celí zmrzlí věnovali vlastní činnosti a zjevně ho neposlouchali, rozebírali brnění na jednotlivé součásti, odřezávali zbytky kožených řemínků, které ještě nezetlely, a lehčí kusy a díly pak házeli na vůz – železné rukavice hlasitě chřestily, přilbice a zádové pláty kovově rachotily, chrániče paží a loktů cinkaly, všechno dohromady zvonilo a řinčelo, kutálelo se přes sebe a vůz se pomalu plnil. Jeden z mužů si Cala a Váhavého Henriho všiml. „Drž zobák, Cobe!“ Zpěvák okamžitě umlkl‘ a jeho dobrou náladu jako mávnutím kouzelným proutkem vystřídala nepřátelská obezřetnost.

Cale zůstal stát a díval se na Váhavého Henriho, který kráčel k hromadě.

„Jestli se chceš podívat, kamaráde, bude tě to stát dolar,“ ozval se jeden z mužů.

„Drž zobák,“ poradil mu Váhavý Henri vlídným hlasem.

„Tady nemáte co dělat.“

„A teď to budou dva dolary,“ přidal se zpěvák.

„Jen se nebojte,“ opáčil Váhavý Henri. „Dám vám, co si zasloužíte.“

Cale k mužům přešel a beze slova jim dal dolar. Co to do Váhavého Henriho vjelo?

„Dohodli jsme se na dvou.“

„Nepokoušej štěstí.“

Otočil se zády k mužům, kteří zjevně usoudili, že pokoušet dál štěstí by doopravdy nebyl nejlepší nápad. Sledoval Váhavého Henriho a viděl, jak prochází mezi kusy brnění poházenými kolem spodního okraje vysoké hromady, sklání se a zvedá ze země napůl rozdrcenou přilbu. Nad nánosníkem měla přilba smaltovaný emblém jen o něco málo větší než mužský palec – rudočernou šachovnici s třemi modrými hvězdami.

„To je znak Carmelly Materazziho.“ Ukázal na sousední, úplně stejnou přilbu – i pod nánosem špíny bylo zřetelně vidět, že na rozdíl od první je téměř nová. „A tahle musela patřit jeho synovi. Slyšel jsem, že je oba zabili, nikdo to ale nevěděl jistě. Kleist tomu klukovi jednou ukradl peněženku a dostal deset dolarů, když mu ji vrátil a tvrdil, že ji našel v Sallyiných zahradách.“ Opatrně položil první přilbu na zem, přešel k samému okraji hromady a stoupl si na ni jednou nohou, jako by se chystal vylézt nahoru. Důkladně zabral a vytáhl na světlo další přilbu, tentokrát ozdobenou ušpiněným a rozčepýřeným chocholem – péra byla potrhaná a během kruté zimy ztratila téměř všechnu barvu. „Hned jsem měl dojem, že ji poznávám. Tohle,“ prohlásil a zvedl přilbu do výše, aby si ji Cale mohl prohlédnout, „patřilo tomu kreténovi Lascellovi. Jednou mi dal facku jen proto, že jsem se mu údajně připletl do cesty.“

„No, tohle ho naučí.“

Váhavý Henri se rozesmál. „To máš pravdu. Henriho kletba dostihne každého, kdo mi nějak ukřivdí. Doufejme, že trpěl.“ Otevřel a zase zaklapl hledí způsobem, který odkoukal od loutkářů na memphiském trhu. „Kde jsou teď ty tvoje pošklebky, hošane?“

Rozhlédl se po obrovité skládce. Když se všechno vzalo kolem a kolem, pobyt v Memphisu si náramně užil. „Připadá mi,“ ozval se konečně po chvíli, „že je škoda nějak toho všeho nevyužít. Bože, vždyť se tady válí spousta peněz.“

Muži, kteří opatrně předstírali, že neposlouchají, už se při těchto slovech nedokázali ovládnout.

„Kolik, pane?“

„Deset tisíc dolarů? Patnáct?“

„Lžete.“

Tomu se Cale i Váhavý Henri hlasitě zasmáli.

„Promiňte, pane. To ale není možný.“

„Dělej, jak myslíš. Podívej se ale, v jakém je to všechno stavu. Navíc nezůstal naživu skoro nikdo, kdy by tyhle krámy uměl nosit. Trvá několik let, než se naučíš v těch jejich skořápkách pohybovat. Navíc sám vidíš, k čemu jim byly. Za brnění vždycky zaplatíš něčím jiným,“ odpověděl Cale.

„Stejně je ale šílenství,“ mínil Váhavý Henri, „nechat to všechno roztavit.“

„Proč? Za tři hodiny bude tma, měli bychom jet.“

Když odcházeli, jeden z mužů za nimi zavolal.

„Kam bychom to měli odvézt, pane? Jen nám to povězte a budeme na vás pamatovat ve svejch modlitbách.“

Ve velkém proviantním skladišti blahoslaveného Honorata, vybudovaném na zadních svazích Golanských výšin, si Cale poručil dvě hovězí čtvrtě na žádanku ukradenou z Van Owenova hlavního bitevního stanu a vybavenou zfalšovaným podpisem jeho proviantního důstojníka.

„Co když přijde na to, že jsi to byl ty?“

„S trochou štěstí bude po něm dřív, než to zjistí.“

„A co když vyhraje – nebo třeba jen zůstane naživu?“

„Nemyslím, že by to dokázal – myslím zastavit je.“

„To jsme si u Silbury Hillu mysleli taky.“

Jak si asi umíte představit, dovézt do vojenského ležení dvě poražená zvířata a nevzbudit při tom žádnou pozornost není právě snadný úkol – ležení se ale neustále hemžilo horečnou aktivitou a Cale s Váhavým Henrim počkali téměř do soumraku a zvolili trasu tak odlehlou oklikou, že se jim maso i s nákladem tuřínů pro všechny podařilo bezpečně dopravit až k očistníkům, kteří je uvítali s užaslým vděkem. Za minutu už se pekla a vařila večeře. Cale také vzal jeden list z Boskovy knihy a uložil ho s drobnou štěpinou odříznutou z dřevěné podsady Van Owenova hlavního stanu do malé mosazné schránky, kterou našel u nějakého zabitého ve veldtu a která se mu zalíbila. Bratra pověřeného vedením skladu paliva přesvědčil, že je to tříska z původní šibenice, na níž byl obětován Oběšený vykupitel, a výměnou dostal čtrnáct pytlů uhlí a hromadu dřeva. Teď se i s Váhavým Henrim dívali, jak spokojení očistníci s výrazem rozmazlovaných dětí jedí a choulí se u ohňů.

„Člověka to zahřeje u srdce,“ prohlásil s úsměvem Cale.

Problémem Váhavého Henriho bylo, že s ním byl mimoděk nucen souhlasit, ačkoli proti tomu všechno v jeho nitru hlasitě protestovalo. Skutečně ho hřál u srdce pohled na muže, jejichž bratři ve víře ho celý život šikanovali a ubližovali mu. Když teď viděl, jak hluboké uspokojení čerpají z toho, že jsou dobře nakrmení a v teple, a to díky potravě a palivu, které jim opatřil a za které mu byli tak dojemně vděční, začínal s nimi cítit jakousi sounáležitost. Jako by někdo nakreslil čáru, která je spojovala a poutala k sobě. A to nechtěl. „Jak je možné, že je lituju?“ pošeptal nešťastně Calovi, zatímco velká ale ledabyle zbudovaná chatrč, v níž seděli, překypovala světlem, potěšením a hlubokou spokojeností, jakou dokážou zajistit jenom nohy v teple a plný žaludek.

Cale na něj pohlédl.

„Pozor na ty slzy – ať se neutopíš.“

Následujícího dne ráno byli oba připravení vyrazit ještě před rozedněním. Když začala obloha blednout, seděli už na koních a vyjížděli z golanského tábora, který se na úsvitu posledního dne příprav právě začínal protahovat jako velký probouzející se pes.

Strážní, kteří byli zvyklí vidět je oba stále přijíždět a odjíždět a navíc velice obdivovali pověst, již si Cale získal vítězstvími ve veldtu, jim jen kývli na pozdrav a nechali je projet ven do vrchoviny svažující se dolů k rovině Machéry. Rozezvučely se zvony svolávající vykupitele na mši a dvojici opatrně sestupující do nižších poloh na cestě doprovázel štěkot toulavých psů. Za další půl hodiny už rychle, ale obezřetně ujížděli po pohodlné otevřené pláni. Tu a tam ještě zůstávaly zarputile se držící ostrůvky sněhu, čím dál se ale dostávali od hor, tím byly menší a řidší.

„Pořád si stojím za tím,“ prohlásil Váhavý Henri, když na pár minut zastavili, aby nechali koně odpočinout, „že je úplně jedno, jak jsou tihle Lakonikové tvrdí chlapi. Teď už je sice docela teplo, ale šest nocí pod širým nebem v takovém mrazu –to se podepíše i na tom největším drsňákovi.“

„Nejspíš máš pravdu,“ zahučel Cale. Když si koně odpočali, znovu nasedli a jen pomalým krokem pokračovali v cestě. Pro případ, že by narazili na nějakou lakonickou jízdní jednotku, která se vydala na vlastní průzkum, chtěli, aby měla jejich zvířata dost sil. Cale měl v úmyslu seznámit se s místním terénem, přesvědčit se, co s půdou provedla obleva a zda jsou někde zúžená místa důležitá pro obranu či útok. Rozbahněná půda, již bylo možno očekávat, by pro Lakoniky byla jistou, možná dokonce významnou nevýhodou; přes všechny ostatní válečné dovednosti se totiž vždy snažili dostat do těsného kontaktu s nepřítelem, využít své schopnosti boje v úderných sevřených šicích o deseti řadách a udolat protivníka silou, divokostí a jedinečným uměním přesouvat tyto šiky sem a tam, jako by nebyly složené z vojáků, ale z členů tanečního souboru.

„Tancujou hodně často, píše se to v té příručce.“

„Když si ho zrovna nestrkají do zadku.“

„Člověk u nich nikdy neví, podle příručky pořádají něco jako slavnosti – myslím tím veřejné oslavy – kde se všechna ta gomora děje jako při našich svátečních rituálech.“

„Lháři!“

„Netvrdím, že je to pravda, jen ti říkám, co se tam píše.“

„V tom případě bychom se neměli dát chytit.“

„To tedy ne. Tobě ale stejně nic nehrozí.“

„Jak to myslíš?“

„Jsi moc šeredný.“

„Děvčata ve svatyni říkají něco jiného.“

„A co říkají?“

„Říkají, že jsem úžasný, absolutně úžasný.“

Zasmáli se a skoro deset minut pokračovali v jízdě mlčky.

„Vidíš ho?“

„Ano. Nesnaží se zrovna, aby ho nikdo neviděl.“

Už několik minut se jim ve vzdálenosti několika set metrů držel v zádech nějaký jezdec, který se vynořil z úkrytu za nedalekým pahorkem – sice nízkým, ale dostatečným k tomu, aby za ním zůstal schovaný, kdyby nechtěl být viděn.

Ozvalo se hlasité cvaknutí, když Váhavý Henri začal natahovat tětivu lehké kuše, kterou měl pověšenou u sedla a s níž manipuloval tak, aby jezdec za nimi neviděl, že si chystá zbraň ke střelbě.

„Otočme to zpátky.“

Cale přikývl a oba začali pomalu obracet koně. Jezdec se na okamžik zastavil, pak se ale znovu rozjel.

„Jestli k tobě dojede ještě blíž, pošli mu šipku kolem hlavy tak, abys měl čas znova nabít.“

„Proč ji neposlat rovnou do něj?“

„K čemu? Chci ho jen varovat a zahnat.“

Váhavý Henri zvedl kuši, zamířil a vypálil varovný výstřel. Kůň se vzepjal, když kolem něj šipka prosvištěla blíž, než měl Váhavý Henri v úmyslu. Koneckonců ale sám také seděl v sedle a chyběl mu cvik. Oba chlapci zastavili a dívali se.

„Hej!“ křikl na ně lakonický zvěd. „Co kdybychom si na chvilku promluvili?“

Cale zůstal stát, pootočil koně a čekal, až bude mít Váhavý Henri znovu nabito.

„Připraven?“ zeptal se.

„Co chceš dělat? Teď není na povídání čas.“

„Nesouhlasím. Jinou možnost třeba mít nebudeme.“

„Pojeď blíž!“ zavolal Cale. „A drž ruce tak, abychom na ně viděli. Tady můj přítel tím minulým výstřelem neminul a nemine ani tentokrát.“

„Dávám vám čestné slovo!“ odpověděl se smíchem jezdec.

„Mají sodomité nějakou čest?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Proč se ptáš mě?“

„Jeď k nám. Pomalu,“ zahulákal Cale. „O něco se pokus a budeš se smát opačnou stranou hlavy.“

Jezdec podle instrukcí pomalu postupoval kupředu, až byl jen asi deset metrů od nich.

„To stačí.“

Jezdec se zastavil. „Krásné ráno,“ poznamenal. „Člověk má radost, že je naživu.“

„Což ty nebudeš,“ připomněl mu Váhavý Henri, „pokud máš někde nějaké kamarádíčky, co by se k nám chtěli přidat. Můžu to do tebe napálit a budeme zpátky u naší hlídky dřív, než dopadneš na zem.“

„Všechny ty výhrůžky jsou úplně zbytečné, můj milý,“ ujistil ho mladík, který byl hladce oholený a v umném účesu měl zapletené korálky.

„Co chceš?“ zavrčel Cale.

„Myslel jsem, že bychom si mohli promluvit.“

„O čem?“

„Vy jste vykupitelé, že ano?“

„Možná. Co je ti do toho?“

„Promiňte, že to říkám, ale nejste trochu mladí na to, abyste se takhle sami potulovali v místech, kde brzo bude tolik krve a křiku?“

„Myslel jsem, že Lakonikové toho moc nenamluví,“ poznamenal Cale.

„Obvykle ne, to máš pravdu. Byl by to ale smutný svět, nemyslíš, kdybychom byli všichni stejní.“

„Jsi člen krypteie?“

Mužovy řasy se překvapeně zachvěly a hlava sebou škubla na stranu. Usmál se.

„Možná. Máš velice dobré informace, mohu-li to říct.“

Cale rychle zalétl pohledem za sebe i na obě strany, aby se přesvědčil, že se nikde nic neděje, a ubezpečil se, že Váhavý Henri míří na mužovu hruď.

„Má tvůj přítel s kuší dobré nervy?“

„Mám-li být upřímný, musím říct, že spíš nemá,“ odpověděl Cale. „Takže bych na tvém místě radši zůstal v klidu. Už jsem se jednou ptal – co chceš?“

„Jen mě napadlo, že si trochu popovídáme.“

„Tak se tomu teď u nich říká?“ podivil se Váhavý Henri.

„Nejsem si zcela jistý, jestli ti rozumím,“ opáčil mladík, ačkoli mu zjevně bylo jasné, že se mu Váhavý Henri vysmívá.

„Být tebou, radši bych ho nerozptyloval,“ varoval ho Cale, „aspoň dokud na tebe míří tou hračkou.“ Mladík na něj pohlédl; tvářil se pobaveně a ani trochu nervózně.

„Jak se jmenuješ, mladý muži?“

„Nejdřív ty.“

„Robert Fanshawe.“ Uklonil se, ani na okamžik však nespustil oči z Váhavého Henriho. „K vašim službám až do nejhlubších pekelných jam.“

„Dominie Savio,“ představil se na oplátku Cale s úklonou tak nepatrnou, že by ji postřehl snad jedině orel obdařený obzvlášť ostrým zrakem. „A přesně tam tě taky pošleme, pokud uděláš cokoli, co se tady mému příteli nebude líbit. Mimochodem, věčně si z něj utahuju kvůli tomu, jak je nervózní.“

„Těší mě, Dominiku Savio.“

„Potěšení je výhradně na tvé straně.“

Pak se však stalo něco podivného, ve Fanshawových očích přeskočila jakási jiskra. Calův kůň začal z nějakého důvodu nepokojně přešlapovat do strany. Pak udělal další krok.

„Stůj!“ Cale však nebyl žádný velký jezdec a kůň se odmítl zastavit. Jedno kopyto jako by se mu naprosto nemožným způsobem zabořilo do podrostu tvořeného směsí ostřice a divoké trávy, a pak se sama země zvedla, jako když se nějaké dravé zvíře vrhá na svoji kořist. Kůň vyděšeně zaržál, ztratil rovnováhu, vzepjal se na zadní a Cala shodil. Ten vylétl ze sedla a dopadl na záda tak prudce, že si vyrazil dech, zůstal nehybně ležet a sténal. Pak se zpod ostřice bleskovým pohybem vykutálel nějaký muž, popadl ochromeného Cala, přetočil ho, přitáhl ho k sobě, takže se jím zakryl jako štítem, a ke krku mu přiložil nůž.

„Klid! Klid!“ zařval Fanshawe na Váhavého Henriho, který byl samotným incidentem i rychlostí, s jakou se odehrál, natolik zaskočený, že nevystřelil. Bylo to štěstí pro všechny zúčastněné – kdyby to udělal, Fanshawe by nepochybně zemřel, Cale ale také.

„Klid! Klid!“ opakoval Fanshawe. „Všichni můžeme zůstat naživu. Vysvětlím vám to.“

„Mluv,“ vybídl ho roztřesený Váhavý Henri.

„Zrovna jsem tady svého muže nechal v tomhle úkrytu,“ pohlédl na plachtu velikosti jeden a půl krát dva metry pokrytou ostřicí a trávou, jejichž trsy na ni byly našité, „když jsem viděl, že míříte přímo k němu. Říkal jsem si, že pojedu za vámi, abych se ujistil, že jste ho minuli – dostali jste se k němu ale moc blízko. To už jsem si ale uvědomil, že nejste dost staří na to, abyste byli vojáci, a tak jsem si řekl, že vás odvedu stranou. Zase jsem se zmýlil, co?“ Usmál se, jako by doufal, že tím Váhavého Henriho uklidní. Měl totiž dojem, že v něm vidí nebezpečnou kombinaci: člověka, který je nervózní, přitom ale ví, co dělá.

„Všichni se můžeme v klidu rozejít,“ opakoval Fanshawe. „Jen odlož tu kuši a tady můj přítel pustí Dominika.“

„Jak už jsem říkal,“ ucedil Cale, „nejdřív vy.“

„Podříznu tomu chlapečkovi krk a pak si přijdu pro tebe,“ vyhrožoval muž držící Cala.

„Zachovejme všichni klid. Já teď tady kamaráda požádám, aby postavil Dominika na nohy, a pak můžeme pokračovat. Co ty na to?“

Váhavý Henri přikývl.

„Budu počítat do tří. Raz, dva, tři.“

Jen co napočítal do tří, vytáhl druhý muž Cala nahoru, takže oba stáli zpříma – nůž u Calova hrdla ani na okamžik nepovolil a nesjel.

„Výborně,“ pochválil si Fanshawe. „Všichni si vedeme přímo báječně.“

„A co dál?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Přiznávám, že teď to bude trochu ošemetnější. Co kdybychom…“ V tom okamžiku Cale zvedl pravou nohu, nakopl jí muže, který ho držel, do holeně, zároveň mu vrazil loket do žeber, popadl ho za zápěstí a vši silou mu zkroutil ruku. Mužův výkřik uťala v polovině rána, která mu vyrazila vzduch z plic. Cale se bleskově vytrhl z jeho sevření, znovu ho udeřil loktem, tentokrát do předloktí, a vykroutil mu nůž z prstů. S úžasem konstatoval, že je muž stále schopen se hýbat. Zablokoval úder, který po něm Cale vedl nožem, rozmáchl se zaťatou pěstí a zasadil Calovi ránu do spánku. Cale s bolestným výkřikem couvl, aby získal prostor k dalšímu úderu. Když vyrazil nožem proti protivníkově hrudi, muž se ráně vyhnul, pak i druhé a třetí a zasáhl Cala do levé holeně kopancem tak silným, že se pod ním podlomila noha a padl na jedno koleno. Následovala další prudká rána pěstí, která by byla Calovi vyrazila všechny zuby, kdyby dopadla tam, kam byla mířená, Cale se však stačil zaklonit, takže mu mužovy klouby sjely po špičce brady a nijak vážně mu neublížily. To už zase stál na obou nohou, zatímco jeho protivníka vyvedl nezdařený úder z rovnováhy, takže musel vrávoravě uskočit stranou. Stáli proti sobě, Cale ve výhodě s nožem v ruce, hleděli si do očí a čekali na příležitost k dalšímu útoku.

„Nechte toho! Ještě to můžeme zarazit! Pověz mu, ať toho nechá!“ křikl Fanshawe na Váhavého Henriho. „Můžeme jít všichni svou cestou. Nikdo tu nemusí zemřít.“

„Mně je to jedno, tak nebo tak,“ prohlásil jeho společník a zamračeně si Cala měřil.

„Ale mně ne!“ vyprskl Fanshawe. „Dělej, co ti říkám, sakra, a nech ho na pokoji. Poslechni mě, nebo přisámbohu slezu a půjdu mu pomoct.“

Muž, který byl očividně ještě lépe než k zabíjení vycvičen k poslušnosti, začal pomalu krok po kroku ustupovat, ani na okamžik však nepolevil v ostražitosti.

„Výborně, všichni si zasloužíme gratulaci. Vyskoč si za mě, Mawsone.“ Pohlédl na Váhavého Henriho. „Nemáš námitky, chlapče drahý?“

„Nejsem tvůj drahý chlapec.“

Fanshawe se chopil otěží a pomalým krokem dovedl koně k Mawsonovi, který si stále ještě Cala prohlížel, jako by se rozhodoval, jestli mu má nejdřív sežrat srdce nebo játra.

„Posaď se za mě, Mawsone.“

„Můj nůž,“ zavrčel Mawson. Fanshawe si povzdechl a pohlédl na Cala s utrápeným výrazem, kterým jako by se omlouval, že s tím prostě nic nenadělá.

Cale o krok ustoupil, pak se rozmáchl a co největší silou nůž hodil do vzdálenosti nějakých čtyřiceti metrů směrem, kterým chtěl, aby odjeli.

„Jsem ti zavázán,“ přikývl Fanshawe. Mawson, jemuž mezitím z obličeje zmizel netečný výraz velezkušeného zabijáka, bez dalšího rozkazu zvedl plachtu pošitou ostřicí a vyhoupl se na koně za Fanshawa stejně snadným a elegantním pohybem, jako by si přitahoval židli a sedal si k večeři. Zdál se teď být mnohem mladší.

„Těším se na příští setkání, mládenci,“ rozloučil se Fanshawe. S těmito slovy otočil koně a vyrazil, zastavil se jen na tak dlouho, aby mohl Mawson sebrat svůj nůž, a za okamžik už oba byli pět set metrů daleko. Vzápětí zmizeli za pahorkem, zpoza kterého se před pouhými deseti minutami vynořili.

„Mám takový dojem,“ poznamenal Váhavý Henri, „že na tyhle situace nejsem stavěný.“

„Byl jsi absolutně úžasný,“ ubezpečil ho Cale. Rozběhl se za svým koněm, a když ho chytil, zamířili oba co nejrychleji zpátky ke Golanu.

Fanshawe s Mawsonem na rozdíl od nich nebyli o moc dál od místa, kde je chlapci viděli mizet za pahorkem. Našli si malou roklinku, roztáhli pod sebe plachtu pošitou trávou a ostřicí a usilovně se věnovali zvířeckému lakonickému zvyku.

Byl večer před bitvou osmi mučedníků, která tento svůj název dostala podle skutečnosti, že v průběhu uplynulých šesti set let právě tento počet vykupitelů obětoval život pro svoji víru na místě či v okolí místa, jež se mělo proměnit v bitevní pole. Rozhodně ovšem nebylo záležitostí nijak výjimečné náhody, že mělo k válečnému střetu dojít na místě již dříve posvěceném mučednickou krví. Vykupitele jejich četní odpůrci chovali v tak hluboké nenávisti, že po tolika staletích zůstávalo jen málo zapadlých koutů, kde nebyl minimálně jeden z nich oběšen, sťat, ukamenován, rozčtvrcen, uškrcen rukama či smyčkou nebo ukřižován. Existovalo až nepříjemně velké množství jmen, z nichž mohli vykupitelé vybírat, když chtěli nějaké bojiště nazvat podle umučeného světce. Popravdě řečeno by se sotva našla vesnická pěstní šarvátka, pro niž by se nenašel vhodný kandidát.

Cale nedostal pozvání k účasti na závěrečné bitevní poradě, na druhé straně mu také ale nikdo výslovně nezakázal na ni přijít. Když stál v doprovodu Váhavého Henriho schovaný za Van Owenovým bitevním velitelstvím a čekal, až se u dveří utvoří větší skupinka, aby mohl nepozorovaně vklouznout dovnitř, šeptem se svého společníka zeptal: „Co bych tam uvnitř měl dělat?“

„Držet tu svou velkou hubu zavřenou.“

„Máš pravdu.“

Pak se objevilo pět nebo šest vykupitelských nižších důstojníků, Cale v těsném závěsu za nimi vešel dovnitř a uchýlil se do nejtemnějšího a nejpřeplněnějšího kouta velké místnosti, která byla ostatně doopravdy pořádně osvětlená jen v místě, kde na stěně visel velký plán bitvy.

Ke Calovu obrovskému zklamání Van Owen při vysvětlování své zamýšlené taktiky nenavrhl žádnou vysloveně pozoruhodnou hloupost. Neuvedl také nic zajímavého kromě toho, že nařídil použít mnohem silnější pancíře v přední vykupitelské linii, která měla absorbovat počáteční nápor přímého kontaktu s Lakoniky. Cale byl nucen přiznat, že vzhledem k minimu informací, které Van Owen o lakonické polní taktice měl – k dokumentům v Boskově knihovně samozřejmě přístup neměl –, je sotva možné kterémukoli z jeho rozhodnutí něco vážně vytknout. Jedinou jeho nepatrnou satisfakcí byl opovržlivý úšklebek, jímž zhodnotil nedostatečné množství Van Owenových záloh. V situaci, kdy měl Van Owen výhodu dvojnásobné přesily, mohl podle jeho názoru nechat v záloze mnohem větší část své armády, aby měl možnost zareagovat na všechny případné neočekávané manévry protivníka.

„Na druhé straně,“ podotkl Váhavý Henri poté, co Cale využil všeobecného mumraje, který vypukl, když se všichni spěšně rozcházeli, aby se přichystali na nastávající den, a nikým nepozorován opět vyklouzl ven, „představ si, že by početní převahy nevyužil a oslabil vlastní počáteční útok. Nechat si příliš velkou zálohu je jako rozdělit se na dvě armády. Nejsem si jistý, jestli bych si na jeho místě nepočínal v podstatě stejně.“

„Nikdo se tě neptal.“

„Ale ano, ty ses ptal.“

„Jo, jenže teď toho lituju a budu se modlit k Bohu za odpuštění.“

„Vážně? Chci říct, vážně se ještě modlíš?“

Cale neodpověděl.

„No?“

„Ano, ještě se modlím.“ Na okamžik se odmlčel. „Modlím se za spásu před zlem a za to, abych se celý den nemusel koukat na tvůj škaredý ciferník.“

„Cože? Jsem přece úžasný, sám jsi to říkal.“

Když se vrátili do ubikace očistníků, čekal tam vzkaz od jednoho z Van Owenových adjutantů. Cale dostal rozkaz, že může i se svými muži bitvě přihlížet, budou-li mít zájem, má se však držet v dostatečné vzdálenosti od velitelského stanoviště i od samotného bitevního pole. Za žádných okolností neměli povoleno do bitvy jakkoli zasahovat.

To byla vynikající zpráva. Jediné, co dělalo Calovi starosti, byla obava, aby ho Van Owen z čiré zášti neposlal do nějaké nebezpečné akce. Bylo však zřejmé, že Van Owen nechce riskovat, že by si Cale v případě vítězství nebo porážky posílil vlastní reputaci. Cale mu poslal odpověď, v níž celý jeho rozkaz zopakoval a potvrdil, a spokojeně se uložil k spánku.

Většině očistníků udělil pro celý následující den volno, což bylo povolení, které je vždy nesmírně potěšilo, sám však v doprovodu Váhavého Henriho a deseti dalších mužů vyrazil hned za svítání. Malý oddíl vyjel z otevřené brány a proplétal se mezi příslušníky armády, jež se probírala ze spánku a chystala se k boji, který ji ten den čekal. Objeli ležení po přední části pole osmi mučedníků za převážného nezájmu mužů přemýšlejících o příliš mnoha jiných věcech a pokračovali dál na sever, až dorazili k nízkému skalnímu útesu s dobrým výhledem na bojiště, jehož polohu si vyhlédli ještě před včerejším setkáním s Fanshawem. Cale svým mužům přikázal, aby prohledali okolí a přesvědčili se, že v něm od jejich poslední návštěvy Lakonikové nezřídili žádná vlastní předsunutá stanoviště. Sám si zatím ověřil, že jsou volné i dvě únikové cesty nachystané pro případ, že by se situace vyvinula v jejich neprospěch. Pak vyšplhali na útes a tiše čekali na začátek nového dne. Lakonikové už byli volně shromáždění na svém konci planiny, byť zatím v žádné disciplinované formaci, ale jen jako dav na neobvykle velkém vesnickém trhu, a sledovali, jak vykupitelé zaujímají bojové postavení.

Jako první se objevili členové bratrstva Černé Kordélie o síle sedmi tisíc mužů, odění ve zbroji purpurové a černé barvy, podle níž byli pojmenováni. I ze vzdálenosti několika mil donášel vítr k pozorovatelům na útesu útržky jejich bojového chorálu. Chlapci se rozesmáli a posměšně se k jejich zpěvu připojili.

„Pamatuj ty, kdo nás vidíš v tuto chvíli,

že stejní jak ty jsme i my kdysi byli,

stejný jako my zas ty dnes musíš být,

na smrt se připravit a v boj s námi jít.

Dnes já, zítra ty zas do tváře smrti zříš,

protože jen prach jsi a v prach se obrátíš.

Naučíš se čelit hrůzné pravdě smrti,

jež s posledním dechem děsem svým tě drtí.“

To už se oba chlapci otřásali téměř hysterickým smíchem –nedokázali se ovládnout při pohledu na nepřátele, kteří bez ohledu na výsledek bitvy kráčeli na smrt, zatímco oni je v klidu a bezpečí pozorovali. Váhavý Henri si vzpomněl na popěvek, který si s oblibou prozpěvovali mladíci v paláci Arbell Labutí šíje. Chvíli mu trvalo, než si vybavil melodii, a zapomněl už prvních pár veršů.

„Smrti, kde je tvé žihadlo, ping-ping-ping,

tvé zlé a kruté vítězství?

Pohřební zvony pekelné, cink-cink-cink,

pro tebe, ne však pro mne zní!“

Vítr zřejmě trochu změnil směr, protože chorály teď zaznívaly jen přerušovaně a každou chvíli se úplně ztrácely, formaci vykupitelů však impozantně dominovala obrovitá kadidelnice velikosti katedrálního zvonu, kterou s sebou bratrstvo Černé Kordélie nosilo do každé bitvy – pohupovala se ze strany na stranu a k nebi z ní stoupal mohutný sloup hustého dýmu.

Lakonikové se stále ještě hemžili před svým ležením jako dav diváků sledujících nepříliš zajímavé představení. Teď se na bojišti objevila čtvrtá golanská armáda známá jako hierofanti se svými pěti bratrstvy, celkem čítající deset tisíc mužů: byli to otroci neposkvrněného srdce, prosťáčci Šimonové nepřetržitého zbožnění, premonstráti, hrůzostrašní obláti ponížení a nakonec nejpochmurněji vyhlížející bratrstvo milosrdenství. Celou následující hodinu vykupitelská armáda zaujímala své postavení: viděli zlaté pláště, rudé korouhve, purpurové prapory, petioly zpovědníků, růžové vějíře zdravotnických bratrů, kteří se nesměli umírajících dotknout, dokud neodříkali formuli posledního pomazání. To vše se nyní odehrávalo za zvuku dud, jejichž kvílení bylo tak hlasité, že přehlušovalo i neustále se obracející vítr, a jichž se Van Owen, sledující bojiště ze skalního výběžku vyčnívajícího z úbočí Golanu, chystal po zahájení bitvy a utichnutí chorálů používat k předávání pokynů svým jednotkám. Každé bratrstvo mělo přidělené vlastní signály, které mu velely k útoku, ke změně směru či k ústupu.

Teď, když byla vykupitelská armáda napůl roztažená do útočné linie, se lakoničtí vojáci začali pohybovat, stále ještě ale se stejnou zdánlivou ležérností, s jakou do té doby pouze přihlíželi. Za necelé tři minuty se však náhle jakoby odnikud objevilo několik hrubě zformovaných nepravidelně čtvercových šiků. Pak se zdálo, jako by znovu ztratily zájem, jednotlivé skupiny sice zůstaly zřetelně vymezené, pořád jim ale chyběla přesná a strohá disciplína formálních vojenských útvarů. Všichni opět sledovali, jak druhá vykupitelská armáda dokončuje formování vlastního rozmístění – vpředu se táhla nepřetržitá řada tvořená bratrstvem Černé Kordélie a za ní se v hloubi šesti řad rozestavili ostatní, přičemž ti nejpohyblivější, odění v nejlehčí zbroji, stáli vzadu. Půl míle za nimi čekala v těsně sevřeném šiku tisícovka záloh. Ozvalo se vřeštivé zatroubení a kvílivá hudba šesti dudáků utichla. Její závěrečné tóny se nesly ve větru jako poslední vzdech obrovského raněného zvířete.

Asi na minutu zavládlo téměř úplné ticho, rušené jen občasným výkřikem některého ze seržantů nebo odfrknutím jednoho z koní pětisetčlenného jízdního oddílu, který stál za pravým křídlem vykupitelů.

Před Lakoniky se něco pohnulo. Z řad jejich dosud volně seskupené armády vyběhlo osm mužů, každý se dvěma praporky v rukou, a rozestavilo se po obou stranách před čekající formací.

Jakmile byli všichni na svých místech, zvedli praporky a začali signalizovat. Armáda Lakoniků se rázem probrala k životu, jako když lenivého koně uprostřed řeky zachvátí křeč po doteku elektrického úhoře – šest rozplizlých skupin se stmelilo ve čtverce se stranami jako vyrovnanými zednickým hladítkem. Vzduchem se znovu mihly praporky a Lakonikové se vydali na pochod směrem k vykupitelům čekajícím téměř míli pod nimi krokem stejně dokonalým a rytmickým jako taneční skupina nebo soubor pantomimy.

Pak znovu mávly praporky. Šest čtverců se zastavilo jako jeden muž. Vteřinka klidu a další mávnutí. Výkřik, jeden hlas, osm tisíc mužů. Pak hromový třesk mečů o štíty, sehraným rychlým pohybem otočené vnitřní stranou k nepříteli. Oslepu-jící záblesk žluté a rudé barvy. Řady vojáků se rozdělily a zamířily střídavě doprava a doleva, takže se sevřené čtverce proměnily v linie roztahující se napříč bitevním polem a zužující se z třicetiřadů na desetiřady. Další mávnutí praporků, následované dalším výkřikem a přetočením štítů, a šest samostatných linií se spojilo v hradbu o délce tisíce metrů a síle šesti mužů za sebou. Z Van Owenova pozorovacího stanoviště na Golanských výšinách zavřeštěly polnice a z hrdla každého kněze se vydral skandovaný pokřik.

„POSLEDNÍ ČTYŘI VĚCI ČLOVĚKA!

NIC JINÉHO NÁS HŘÍŠNÉ NEČEKÁ!“

Dokonce i v bezpečí úkrytu na pahorku a v atmosféře neutrální nevraživosti vůči oběma stranám počínajícího konfliktu přejel Calovi a Váhavému Henrimu od zátylku po páteři nepříjemný pocit mrazivého strachu. Váhavý Henri ve snaze zlomit účinek té příšerné modlitby tiše Calovi prozpěvoval do ucha:

„Na mě teď ještě ale čeká Majda,

z celýho bordelu ta nejvetší rajda.“

Mocná vykupitelská armáda kolébavě vyrazila kupředu jako býk, jemuž se konečně podařilo vyprostit nohy z rozbahněného říčního břehu. A potom Cale i Váhavý Henri strnuli úžasem. Lakoničtí žoldnéři se rozběhli nepříteli naproti, jako by se s nedočkavou touhou a obrovskou radostí hnali vstříc smrti. Nebyl to žádný zrychlený pochod ani poklus, ale usilovný trysk, který musel fatálně narušit spořádanou sílu jejich mohutného valu, spoléhajícího se na tisíce spolupracujících jedinců vedených společnou vůlí.

Obě mohutné armády se nyní k sobě valily jako dvě slévající se vlny a v mezeře mezi sebou stiskly a uzavřely drobnou zvířenu Machéry. První a jediní, kteří unikli, byli bažanti, tupě vyčkávající téměř do posledního okamžiku; s hlasitým kvokáním a pleskotem křídel se vznesli do vzduchu jen vteřiny před tím, než je lakonická linie stačila rozdupat. Pak se do úkrytu, který už nestačili najít, rozběhli i zajíci, kličkovali sem a tam mezi uhánějícími Lakoniky a vykupiteli, trpělivě čekajícími v nehybném tichu. Na útěk se dala i liška, která zajíce lovila, vyděšeně prchala nejprve jedním a pak druhým směrem, až ji lidská masa pohltila a spolkla jako potopa zvěř, jež nenašla útočiště v Noemově arše.

Tak náhlý výpad Lakoniků zaskočil setníky vykupitelských lučištníků na levém i na pravém křídle. Nečekaná rychlost, s níž se z mírného svahu vyřítili vstříc vykupitelské linii, je zastihla zcela nepřipravené. Několikavteřinové zpoždění jejich zmatek ještě posílilo – nikdy do té doby neviděli v boji nic jiného než postupný spořádaný pohyb vpřed. Než setníci konečně zaslechli povel ke střelbě, který jim dával rozzuřený Van Owen, promeškali příležitost k vyslání dvou salv šípů. Pak se přece jen vzpamatovali, začali střílet a oba chlapci sledovali, jak děsivý roj šípů s ostrými hroty sviští vzduchem k útočícím mužům v rudém. Rychlý běh však Lakoniky stačil pronést obloukem jejich letové dráhy, takže byli zasaženi pouze muži v zadních řadách a mnoho promarněných šípů padlo na zem až za jejich zády.

To už byli tak blízko, že vykupitelští lučištníci byli nuceni střílet na postupujícího nepřítele plochou dráhou při zemi, takže většina šípů končila přímo na jejich ochranných štítech. Pak přišel další šok: žoldnéři měli vlastní nájemné vojáky, kteří část bojových úkolů obstarávali za ně. Vzhledem k tomu, že bojem na dálku odjakživa pohrdali a považovali ho za zženštilost, byli sami mizernými lučištníky, a přivedli si proto čtyři stovky střelců najatých v Malé Itálii. Ti postupovali těsně za pravým křídlem Lakoniků a stali se tak terčem většiny šípů, které minuly útočící hlavní voj. Sto padesát jich už leželo mrtvých a ostatní se zastavili – když teď ale dostali vykupitelští lučištníci rozkaz střílet podle vlastního uvážení a přestali si jich všímat, měli Italové dostatek času, aby se vzpamatovali, a začali naopak vlastní palbou kosit vykupitelské lučištníky.

Vypuklo boží dopuštění. V řadách vykupitelů, kteří nečekali, že bude nepřítel také vyzbrojen luky, a nebyli zvyklí ochutnávat vlastní medicínu, vyvolala sprška šípů, jež do jejich sevřeného šiku dopadala v téměř stejném počtu, jaký sami vysílali, absolutní zmatek. „HLAVY DOLŮ! HLAVY DOLŮ! HLAVY DOLŮ! HLAVY DOLŮ!“ hulákali setníci a seržanti a snažili se překřičet kvílení raněných a umírajících. „Kryjte se!“ řvali další. „Pozor! TÁMHLE! TÁMHLE!“ Jednomu vykupiteli se šíp zaryje do prsou, je to však dosud živý a nezraněný muž vedle něj, který sebou škubne jako kůň zasažený neočekávaným šlehnutím biče. Muži, jež nic neohrožuje, uhýbají a krčí se, zatímco jiní nehybně stojí a šípy je zasahují do břicha nebo do obličeje, jako by byli nepřátelskou střelbou absolutně zaskočeni. Lučištníci, kteří před necelým rokem tak nemilosrdně zdecimovali materazziovskou kavalerii, byli odsouzeni do role přihlížejících, kteří bezmocně sledovali, jak vlna Lakoniků, sotva dotčených jejich šípy, jako ocelová pěst naráží do řad bratrstva Černé Kordélie. Úder větších štítů do menších zazněl spíš jako ošklivé nepravidelné zabubnování než jeden majestátní třesk. Ze všech armád na celém světě však pouze vykupitelé dokázali čelit tak ohromné obrněné síle ženoucí se takovou rychlostí a udržet se. Někteří podél čelní linie povolili, takže se vykupitelé i Lakonikové sesypali jeden přes druhého na neohrabanou hromadu. To však nebylo pro žoldnéře, kteří předpokládali, že obranná hráz buď vydrží, nebo se celá zhroutí, žádnou výhodou; ty, kteří pronikli dovnitř a váleli se na zemi, pobili čekající premonstráti. Pak začalo strkání a přetlačování, výkřiky a rytmické povely z obou stran, podobné pokřiku při přetahování lanem na pouti. Muži v zadních řadách se celou váhou opírali do zad svých spolubojovníků před sebou, kteří stejným způsobem, s rameny zapřenými mezi lopatky mužů v další řadě, tlačili, hekali a snažili se udržet bitevní formaci až k přední linii. Z pozorovacího stanoviště na vzdáleném pahorku vypadaly tmavorudé lakonické kápě a pestrobarevné odění vykupitelských bratrstev jako olej a voda vylité na desku stolu. Tu a tam se však podél dělicí čáry nějaká malá barevná skvrnka smísila, na chvíli se slila, a pak byli narušitelé buď pobiti, nebo sami ustoupili a pohltily je jejich vlastní řady.

Pak přišel druhý šok: Lakonikové věděli, že proti sobě mají muže, kteří stejně jako oni sami celý život nedělají nic jiného, než že bojují a učí se bojovat, a vytasili se s dalším trikem, jemuž se přiučili ve svých četných válkách. Vytáhli z pochev nové meče, které se naučili vyrábět od Stroudů, téměř metr dlouhé a na konci ostře zakřivené. Jejich tvar jim umožňoval snadno vykupitele zasypávat údery i přes horní okraj štítů a smrtící silou bušit do přilbic mužů stojících za nimi. Přilby určené k tomu, aby odolaly úderu naplocho nebo sečné ráně, se pod nárazem zbraně, jejíž účinek se podobal hřebu zatloukanému těžkým kladivem, poltily vejpůl. Děsivá zranění, jež byla výsledkem každého drtivého úderu, otřásla řadami bratrstva Černé Kordélie. Následovalo poslední přitažení šroubu, při němž Lakonikové využili své strašlivé nacvičené elegance. Když se přesvědčili, že střed nepřátelské armády pevně stojí a nepovolí, přesunuli nápor svých zadních řad z vlastního středu na pravé křídlo – kde byli už tak od samého začátku soustředění nejmohutnější válečníci – a ještě svůj tlak v těch místech zesílili. Zatímco vykupitelé ve středu bitevní linie a na vlastním pravém křídle byli nuceni pomalu ustupovat, protože členové bratrstva Černé Kordélie padali pod zakřivenými čepelemi a nahrazovali je muži slabší či dokonce chránění lehčí zbrojí, na jejich levém křídle byl nápor zahnutých mečů nejsilnějších Lakoniků, podpořený navíc rychlými a náhlými posilami, nezadržitelný a došlo tam k drtivému průlomu. „UŽ JE TO TADY? CO SE DĚJE? POČKEJTE! DRŽTE POZICE! DRŽTE POZICE!“ Zmatek, rozpad bitevní linie, výkřiky – většina bojujících na obou stranách vůbec nevěděla, jestli se blíží vítězství nebo smrt.

Uprostřed dunivého hřmotu, křiku, povelů, ječivých pokynů polnic, uprostřed mrtvých a umírajících pravé křídlo Lakoniků prolomilo obranný val protivníků – ti, kteří mohli, se dali na útěk, ti, kteří nemohli, byli pobiti a obrat útočícího lakonického voje už ztěžovala jen jejich mrtvá těla, kluzká krví, exkrementy a nabalenou hlínou. Žoldnéři na mrtvolách, které jim ležely pod nohama, ztráceli rovnováhu, překážela jim hadrovitá nehybnost padlých, vztahující se ruce umírajících i dosud hlasité výkřiky raněných – někteří z nich byli ještě schopní boje a bodali do klopýtajících žoldáků, tlačených zezadu proti nim a náhle dezorientovaných a zranitelných. Při tomto rozhodném, avšak chaotickém obratu tak zemřelo mnohem víc Lakoniků než za celých předchozích deset let jejich bojových nasazení. Jakmile však byl obrat dokončen, bylo po bitvě, byť po zabíjení ještě ne. Van Owen vývoji situace ze svého vršku přihlížel v beznadějné hrůze, neschopen udělat něco jiného než vyslat své nepočetné zálohy a nechat je zemřít ve snaze o oddálení nezvratného konce. Zatímco vykupitelé uprostřed a na vlastním pravém křídle pokračovali v boji, Lakonikové je napadli z boku a v jednoduchém, ale krvavém manévru je před sebou rolovali jako koberec po skončení pikniku. Ti, kteří neuprchli, zemřeli.

Podruhé za sebou skončila pro Váhavého Henriho a Cala bitva tím, že sledovali masakr. Očistníci shromáždění kolem nich pokřikem povzbuzovali vykupitelské vojsko a po chvíli hulákali tak hlasitě, že je byl Váhavý Henri nucen okřiknout. Chystal se navíc podotknout, že se stavějí na stranu mužů, kteří by byli s jásotem přihlíželi jejich popravě a kteří je samotné považují za živoucí mrtvoly, za osoby bez duše. Cale si uvědomil, co má Váhavý Henri v úmyslu říct, protože v duchu uvažoval úplně stejně, přesto mu však položil ruku na rameno a umlčel ho. Na rozdíl od fiaska u Silbury Hillu měl tentokrát dost rozumu, aby se sám do boje nezapojil a dlouho před jeho strašlivým koncem se stáhl. A na rozdíl od vykupitelů mu toho dne přálo štěstí.

Někteří z oddílu očistníků jedoucích za Calem a Váhavým Henrim měli v očích slzy, jiní hlasitě odříkávali modlitby za mrtvé a umírající.

„Čtyři poslední věci člověka,“ vykřikl očistník Giltrap, který býval předříkávačem modliteb v Meynouthu, než byl usvědčen a odsouzen za tři z devíti prohřešků proti zdravému rozumu. Ostatní, kteří ještě měli na paměti napomenutí Váhavého Henriho, na jeho zvolání tlumenými hlasy odpověděli: „Nic jiného nás hříšné nečeká.“

S bradou přitlačenou k hrudi se oběma chlapcům jedoucím vpředu podařilo skrýt nepatřičné posměšné úšklebky.

Cale na zpáteční cestě ke Golanu zajišťoval bezpečí svého oddílu tím, že volil cestu velkou oklikou podél Machérských prstů, protáhlých, nízkých a úzkých hřbetů, jež za svůj název vděčily tomu, že jejich tupé pahýlovité konce jako by ukazovaly směr kolem Golanských výšin. Lakonikové nebyli o nic lepší jezdci než lučištníci, měli však zálohy rychlých jízdních vojáků, které toho dne vůbec nebyly nasazené do boje, a než Cale opustil pozorovatelnu na útesu, viděl, jak tito vojáci v dáli pomalu obloukem míří za Van Owenovo stanoviště. Sám postupoval ke Golanu jenom pomalu a opatrně pro případ, že by na některou z lakonických jízdních jednotek narazil. Podél obou stran Prstů a těsně pod hřebenem jejich vrcholků měl rozmístěné průzkumníky na oslech, kteří se na nerovných svazích pohybovali s dostatečnou jistotou a pozorně sledovali všechno, co by jeho oddíl snad mohlo ohrozit. Jeden z nich, číhající těsně před hranatým koncem Prstu, mávnutím Cala vyzval, aby se k němu na vrcholku připojil. Když Cale seskočil z koně a v doprovodu Váhavého Henriho za ním vylezl, ukázal na přibližně dvacetičlenný oddíl vykupitelů, který opouštěl bojiště a mířil ke Golanu.

„Je to Van Owen?“ zeptal se Váhavý Henri, když na ně Cale namířil dalekohled.

„Musí to být on.“ Podal dalekohled Váhavému Henrimu. „Podívej se támhle.“

Váhavý Henri pohlédl směrem, jímž mu Cale ukazoval. Asi třicet lakonických jezdců pronásledovalo Van Owenův doprovod, jehož členové, jak bylo možno soudit z jejich poklidného tempa, neměli tušení, že se na ně chystají zaútočit.

„Moc velké šance Van Owenovi nedávám,“ prohlásil Váhavý Henri. „Jak jsem tak tu jeho gardu viděl, byli v ní starci, kazatelé a pár ortodoxních mnichů.“

Cale si od něj vzal dalekohled zpátky a prohlížel si blížící se lakonické jezdce. Přes zdánlivý klid mu v mozku zuřivě bušila kladiva. Váhavý Henri i bez dalekohledu také jasně viděl, co se děje. Během pěti minut se Lakonikové přiblížili na nějakých dvě stě padesát metrů, než je konečně Van Owenova zadní hlídka zpozorovala. Váhavý Henri sledoval, jak všichni okamžitě přešli z volného cvalu v trysk a celá eskorta s výjimkou pěti či šesti mužů, kteří obklopili postavu, jíž nemohl být nikdo jiný než Van Owen, zůstala kousek pozadu, aby mezi ním a blížícími se Lakoniky utvořila jízdní linii. Přestože Lakonikové nebyli žádní kavaleristé, pořád byli zkušenější jezdci než vykupitelé a navíc měli lepší koně. Bylo zřejmé, že budou vykupitelé brzy dostiženi; Van Owenův doprovod projevil alespoň trochu zdravého rozumu a zamířil k malému návrší, které se z okolního terénu zvedalo jen jako o něco větší bradavice. Seskočili z koní, rozestavili se do kruhu kolem svého generála a čekali. Cale podal dalekohled Váhavému Henrimu. Viděl, jak Lakonikové maximálně třicet metrů od Van Owena také sesedají a v rychle utvořené formaci stoupají do mírného svahu. A pak začal boj.

Cale začal sestupovat po úbočí Prstu zpět dolů. Váhavý Henri ho popadl za paži.

„Kam si myslíš, že jdeš?“

„Já? Zachránit Van Owena. Ty zůstaň tady.“

„Proč?“

„No dobře. Tak pojď se mnou.“

„Ani mě nenapadne tomu dobytkovi pomáhat. Proč to děláš ty?“

„Dívej se a žasni, krasavče.“

„Jsi cvok.“

„To uvidíme.“ A s těmito slovy se jako kamzík rozběhl z pahorku.

Váhavý Henri čekal spolu s průzkumníkem a jeho oslem na vrcholku Prstu a sledoval, jak Cale a jeho očistníci vyjíždějí na planinu a chystají se zapojit do boje na půl míle vzdáleném Nicotném vrchu, jak se zmíněnému pahorku později začalo říkat.

Zatímco Cale a očistníci rychle postupovali kupředu, uvědomil si Váhavý Henri, že Calovo počínání není tak výstřední a impulzivní, jak se na první pohled zdálo, a že bude-li si počínat dostatečně rychle, může Lakoniky zaskočit zezadu. Ti se pak ocitnou přitlačení mezi dvěma oddíly vykupitelů a jejich nevyhnutelné vítězství se změní v téměř neodvratnou porážku. Navíc Cale neměl v úmyslu riskovat přímý útok. Váhavý Henri odjakživa tvrdil, že lučištníky by bylo jednodušší nahradit kusovníky, protože k výcviku lučištníků je třeba několika let. S kuší se dalo stejných a někdy i lepších výsledků dosáhnout už po pár měsících. To se také ukázalo, když Cale nařídil očistní-kům sesednout sedmdesát metrů od vrcholku Nicotného vrchu, postavil se za ně, dokonce pořádný kus za ně, a rozkázal, aby začali po Lakonicích střílet z kuší. Později téhož dne jistý očistník Váhavému Henrimu sdělil, že jeden z nich jeho příkaz zpochybnil a poukazoval na to, že by ohrozili členy Van Owenovy eskorty. Cale ho udeřil takovou silou, že mu podle očistníkových slov „nos praskl jako přezrálá švestka“.

Bez ohledu na to, jak velkému nebezpečí byla vystavená vznešená čestná garda na Nicotném vrchu, na Lakoniky měla střelba účinek přímo zničující. Během minuty padlo k zemi pět mrtvých žoldnéřů v červených pláštích. Ostatní neměli na vybranou, museli přerušit útok a Cala a jeho očistníky napadnout, v situaci, kdy měli čestnou gardu v zádech, se však zdálo, že jen mění jednu nevyhnutelnou porážku za jinou. Rozběhli se z pahorku dolů, což byl hrůzostrašný pohled i ze vzdálenosti, v níž se nacházel Váhavý Henri, a dostali se mezi očistníky za cenu pouhých tří dalších padlých. Následovala příšerná bitka, jejíž výsledek byl strašlivě dlouhou dobu na vážkách. Nemuselo tomu tak být, jenže Van Owenova čestná garda, místo aby Lakoniky následovala, seběhla z Nicotného vrchu za nimi a dostala je tak do nemožné situace, kdy by museli bojovat na obě strany, zůstala prostě stát a dívala se, jak jsou jejich zachránci nuceni zoufale zápasit o holý život. Ačkoli čelili nyní už dvojnásobné přesile, byli Lakonikové na rozdíl od očistníků odění v kovové zbroji – byť ne tak těžké jako pěší vojáci – a útočili z kopce v terénu, který jejich způsobu boje skvěle vyhovoval. Očistníci ztratili předpokládanou výhodu, jakmile se ukázalo, že místo aby čestná garda vyrazila za Lakoniky, jak diktoval zdravý rozum, rozhodla se prostě čekat a přihlížet. Cale přiložil ruce k ústům a zahulákal: „Pomozte nám!“ Eskorta však na své zachránce jen zírala se stejně netečným výrazem jako stádo krav. Cale stál asi deset metrů za očistníky, klel a soptil v záchvatu zuřivého vzteku, když pochopil, že problém není v tom, že nepochopili, co od nich potřebuje, ale že do boje nezasahují zcela záměrně. „Proč?“ uvažoval v duchu. „Bylo by přece logické, kdyby nám pomohli.“ Jenže logika neplatí, jste-li generálem, který věří nejen v sebeobětování a mučednictví, ale zejména v to, že pro větší dobro je ze všeho nejdůležitější, aby přežil on sám. Van Owen a jeho eskorta už vyráželi na cestu, sestupovali po odvráceném úbočí pahorku a mířili ke Golanu. Kdyby byl Cale uvažoval stejně jako Váhavý Henri nebo Kleist, mohl zůstat mimo šarvátku, využít svého střeleckého umění a likvidovat Lakoniky z bezpečnější vzdálenosti, nebyl však ani jedním z nich. Nepřipadalo pro něj v úvahu nic jiného než osobně se zapojit do boje. Hlasitě zaječel vztekem nad vlastní hloupostí, pak se tryskem rozběhl k neuspořádanému levému křídlu bitky a prvního lakonického vojáka zabil zezadu bodnou ranou vedenou do týla pod spodním okrajem přilby. Pokaždé, když útočil zleva, byl ve výhodě, protože bokem se vždy nepatrně nakláněl doprava, ačkoli nebýt v perfektní rovnováze nebylo za normálních okolností příliš dobré. Zvedl levou nohu ne víc než šedesát centimetrů nad zem a dalšího protivníka nakopl do zranitelného kolenního kloubu. Výkřik, který muž vyrazil, když se s rozdrcenými kostmi v koleně zhroutil k zemi, uťal další kopanec do spánku. Cale popadl dva očistníky, které zachránil z beznadějně zoufalé situace, a pokusil se začít na Lakoniky vyvíjet nátlak z boku; každého dalšího očistníka, jemuž se mu podařilo přispět na pomoc, přibral k sobě a vytvářel tak obchvatnou stěnu. Na opačném konci bojové linie se situace pro zbrojí nechráněné očistníky, kteří se navíc disciplinovanějším protivníkům nemohli rovnat silou ani obratností, vyvíjela nepříznivě, Cale, rozběsněný Van Oweno-vou zradou, byl však jako tornádo nenávisti a zášti. Bez vědomého úmyslu tak podněcoval k většímu úsilí i své muže, kteří byli přesvědčení, že se v jeho zrůdném a ohyzdném bojovém umění projevuje jeho odvaha a snad i láska, již k nim cítí. Něco v intenzitě jeho umění zabíjet zjevně zastrašilo dokonce i Lakoniky, pro něž byla násilná smrt ve všech svých podstatných atributech smyslem života. Veškeré jeho počínání absolutně postrádalo jakoukoli grácii či eleganci, nebylo v něm nic kromě brutální sebejistoty, obsažené v každém výpadu a úderu, že porážka čeká jen a jen vás, že cokoli, co v tomto boji podniknete, je naprosto marné. A tak se zdálo, že i Lakonikové ztrácejí odvahu, když je jeho nápor zleva obkličoval a pohlcoval. Nedávali to najevo, protože sami k sobě byli stejně nemilosrdní jako k druhým, v oněch minutách, které jim před smrtí zbývaly, však měli čas uvědomit si, že čelí nevyhnutelné zkáze. Ze sedmi protivníků zůstali tři, z tří jeden a pak bylo po všem. Poté následovala obvyklá hrůzná scéna: sténání raněných a necitelné, nadšené a kruté dobíjení Lakoniků, kteří ještě byli naživu. Jeden z žoldnéřů utrpěl jen lehké zranění na noze; oba očistníci, kteří kolem něj kroužili, si dávali pozor na případné nebezpečí – například skrytou dýku – a bavili se tím, že ho zasypávali nadávkami, když uskakoval před jejich výpady. „Antagonistickej měchu sraček!“ Nebylo to přesné, nic horšího je ale nenapadalo. „Ateistickej zvrhlíku!“ Ani to sice nesedělo, v případě Lakoniků se to však víc blížilo pravdě. Bylo to sice zvláštní, ale většina vykupitelů vůbec netušila, že se antagonisté odštěpili od jejich vlastního náboženství a že věří ve většinu toho, v co věří i oni sami. Čepel jednoho z mečů zasáhla lakonického vojáka do ruky, způsobila mu hlubokou řeznou ránu na dlani a jeho bolestný výkřik upoutal Calovu pozornost. Zuřivě se k oběma očistníkům rozběhl a popuzeně je odstrčil. Lakonický voják ještě víc vyvalil už tak vyděšené oči, když spatřil, jak se nad ním Cale tyčí – přikrčil se s vyčkávavě roztaženýma rukama a v příštím okamžiku skutečně přišel úder, který mu rozpoltil klíční kost a zasáhl srdce. Vydralo se z něj strašlivé zachroptění, které trvalo několik vteřin a po němž následovalo bezvědomí a smrt. Laskavější konec, než jaký čekal mnohé jiné, kteří byli v následujících několika hodinách ponecháni, aby v agónii zemřeli na svá zranění, nebo byli pomalu dobíjeni krutými či nemotornými protivníky. Všechny tyto hrůzy dosud čekaly na bitevním poli na tisíce obětí. Vždycky je lepší, jak kdysi řekl IdrisPukke Váhavému Henrimu, když jedli rybu s hranolky na písčité pláži Memphiského zálivu, nechat si možnost dívat se někam jinam.

V tu chvíli dorazil i Váhavý Henri, za nímž v odstupu tří set metrů následoval průzkumník na oslu. Váhavý Henri se rozhlédl po mrtvolách kolem sebe.

„V životě jsem něco takového neviděl,“ utrousil směrem ke zbývajícím očistníkům, jichž přežilo celkem osm. Cale se na něj upřeně zahleděl; přesně věděl, co má na mysli, a bylo mu jasné, že to není myšleno jako kompliment.

„Seberte dvěma z nich zbroj a zbraně a hoďte sebou.“ Během několika minut vyklidili bojiště a své padlé odvezli s sebou.

Navzdory tomu, že se ocitl v ještě větším ohrožení života než u Silbury Hillu, nakonec všechno dopadlo dobře. Přežil a dostalo se mu dalšího ponaučení, ačkoli později Váhavému Henrimu přiznal: „Pořád ještě vlastně nevím, jakého.“ Den pro něj ale ještě ani zdaleka neskončil.

Přestože bylo bitevní pole osmi mučedníků pokryté poměrně vzrostlými a silnými keři ostřice a vřesu, jeho rozsáhlý pás byl zbrázděný a rozdupaný, takže na povrch vyvřela bahnitá půda, jež se pod nimi skrývala. Byť ještě před týdnem mrzlo, vlahé větry od moře, které přinesly oblevu, byly čím dál teplejší a právě toho odpoledne panovalo horko, naprosto neodpovídající roční době. Zahřátý vzduch probudil nový život v místech, kde ještě před chvílí vládla jen ohyzdná smrt. Pohřbená pod teplým příkrovem ostřice a několika centimetry bláta ležela nakladená vajíčka komárů. Když je bitva vynesla na povrch, zahřála se na slunečních paprscích a vylíhly se z nich miliony komárů, kteří nad celým bojištěm za pouhou hodinu vytvořili obrovský vířící roj a zvedli se do výše více než tisíce metrů.

Necelé tři tisícovky vykupitelů, kteří krvavý masakr přežili a v neuspořádaném houfu uprchli k úpatí Golanských výšin, se ohlédly a spatřily ve vzduchu něco, co do té doby viděl jen málokterý z nich – mrak, který se na obloze pohyboval a převaloval ne jako mlha či závoj kouře, ale jako nějaký živý tvor. Koneckonců to vlastně byl živý organismus – v jednu chvíli se podobal lasičce dřepící na zadku, za okamžik zase velbloudovi a po chvíli alespoň těm, kteří někdy nějakou viděli, nápadně připomínal velrybu. Většině vyčerpaných, zahanbených, vyděšených a zmučených prchajících však připadal jako Oběšený vykupitel, vrtící hlavou a třesoucí se vztekem nad strašlivou ztrátou a rouhačstvím lakonického vítězství. A pak konečně zavál svěží vítr, bezcílný pohyb hmyzu nabral nový směr a žalem zkřivená tvář spasitele se na okamžik proměnila v přísný a ostražitý obličej nesmiřitelně hledícího chlapce. Tak si na to alespoň mnozí z vykupitelů později vzpomínali – a po několika dnech o tom bylo přesvědčeno i stále více těch, kteří tam vůbec nebyli.

Během několika málo hodin se začaly zpátky do Golanu trousit skupinky těch, kteří přežili, a mezi vykupiteli se šířily fámy, jako když se rozmazává máslo na krajíci zázračného chleba: zprávy o zaslíbeném cíli, o tom, že se do Chartres hrnou zástupy Židů a hromadně konvertují k víře, že čtyři trpasličí jezdci Apokalypsy projeli ulicemi Ware, na Kamenitém vrchu že se objevil rudý drak, který stál nad ženou oděnou sluncem a ve Whitstable pozemská obluda přinutila obyvatele města, aby se klaněli mořské obludě. V New Brightonu se zjevil anděl, který nesl v míse Boží hněv. Když se tyto zvěsti rozšířily, děs ze strašlivé utrpěné porážky vystřídalo podivné radostné vytržení. Po celém Golanu kolovala historka o akolytovi, pouhém chlapci, jenž oslí čelistí pobil stovku nepřátelských vojáků a zachránil vykupitele Van Owena před antagonistickými zrádci, kteří jeho armádu proradně vydali napospas nepřátelům.

Poslední zmíněná pověst nebyla zcela nepravdivá, také ovšem nebyla zcela náhodná. Boskovi přívrženci na Golanských výšinách spolu s těmi, kdo ho znali a věřili v něj, zjišťovali, že jejich překroucená verze konfliktu a událostí na Nicotném vrchu padla na úrodnou půdu zoufale a ochotně důvěřivých uší. Vývoj situace jim hrál do karet. Místo aby Lakonikové postupovali kupředu a pokusili se dobýt Golanské výšiny, nebo je třeba obejít a dostat se do týla vykupitelské zákopové linie, zastavili se a ke všeobecnému úžasu zůstali přesně tam, kde byli. Už po pár hodinách byli všichni vykupitelé v Golanu neotřesitelně přesvědčeni o tom, že se Lakonikové zarazili, protože se jim zjevil Oběšený vykupitel a ukázka jeho hněvu je ochromila bázní Boží.

Nebyli to však komáři ani Bůh, co způsobilo, že se Lakoni-kové stáhli zpět do tábora na území, které obsadili už týden před bitvou, byla to nejistota a jejich navyklé notorické obavy. Jisté moudré pořekadlo tvrdí, že uložíte-li všechna svoje vajíčka do jednoho košíku, nemůže to skončit jinak, než že veškerý čas strávíte jeho hlídáním. Ještě znepokojivější jsou vaše vyhlídky v případě, že vajíčka uložená v tomto košíku jsou neobyčejně vzácná. A právě to bylo pro Lakoniky jádrem celého problému. Jejich schopnost počínat si v chaosu a hrůze bitevního pole jako dokonale sehraný taneční soubor byla výsledkem celoživotního brutálního výcviku a usilovného vedení k násilí. Výchova každého z nich vyžadovala obrovské množství času a peněz a prostředky potřebné na získání tohoto času vydělávala práce otroků. Nebyli to však otroci přivážení ze čtyř končin světa, jejichž rodiny a všechny ostatní svazky s domovem byly jednou provždy zlikvidovány, byly to celé zotročené národy žijící přímo mezi nimi – přičemž otroků bylo mnoho a Lakoniků málo. Stěží by se našel lakonický válečník, který by se bál smrti, nenašel by se však jediný, který by neměl strach z mužů a žen, jež vlastnil. V bitvě osmi mučedníků zabili Lakonikové za každého svého padlého čtrnáct vykupitelů, a přece je jejich vlastní ztráty traumatizovaly. Vynaložené úsilí, které si s sebou oněch jedenáct stovek padlých vzalo do hrobu, bylo tak obrovské, že nemohli být stoprocentně nahrazeni ani po uplynutí celé jedné generace – tak bylo Lakoniků málo a tak byl jejich výcvik dlouhý a náročný.

Ve světle tak úspěšné katastrofy se do rozhodování o dalším postupu museli zapojit lakoničtí eforové, a to právě byl důvod, proč se lakonická armáda zastavila navzdory tomu, že kdyby byla pokračovala v pochodu kolem Golanských výšin a napadla vykupitelské zákopy z týla, mohla probíhající velká válka dospět ke konci už po několika měsících či dokonce týdnech.

Eforové oddílům stojícím před Golanem nařídili, aby se zakopaly a vyčkaly, a potom předložili svým hélótským otrokům nabídku: vyberou-li ze svých řad tři tisíce nejsilnějších, nejod-vážnějších a nejinteligentnějších mužů, pak budou všichni, kdo se po boků Lakoniků zúčastní bojů na Golanských výšinách, po návratu osvobozeni a každý z nich dostane dvě stě dolarů a kus půdy. Hélótové se této bezprecedentní šance na získání svobody a prosperity dychtivě chopili a tři tisícovky těch nejlepších se neozbrojené v určenou dobu dostavily na stanovené místo, kde je Lakonikové okamžitě do jednoho zmasakrovali. Když měli eforové jistotu, že se tímto činem zbavili nejsilnějších otroků, kteří projevili vůli po svobodě, a zbývající dostatečně zastrašili, přijali další peníze, jež jim antagonisté nabídli, a rozhodli se pokračovat v tažení. Jenže k naplánování a provedení masakru potřebovali čas a k vymámení dalších peněz od antagonistů také, takže trvalo téměř tři týdny, než se lakonická armáda znovu dala do pohybu, a Bosco se v té době přímo překonával.

Zprávy o porážce k němu dorazily za necelé dva dny; využil strnulosti, která ochromila Svatou stolici, za další dva dny už byl v Chartres a dožadoval se audience u papeže. Zároveň byl v neustálém kontaktu s tajným bratrstvem svých souvěrců a své nejpřesvědčivější zmocněnce vysílal k dalším přívržencům, kteří sice propadali panice a nejistotě, přitom však byli ve střehu a čekali, zda by jim něco z této katastrofy nemohlo přinést osobní prospěch.

Zoufalé potřeby záchrany před Lakoniky si sice byli vědomi úplně všichni, to však ještě neznamenalo, že byli všichni stejně ochotní věřit v Cala. Boskovi nepřátelé se ocitli v dost složité situaci. Na jednu stranu byli prohranou bitvou s Lakoniky stejně otřeseni jako všichni vykupitelé a stejně jako oni se hrozili jejích pravděpodobných důsledků. A skutečnost, že vesměs šlo o zrádné a sobecké intrikány, nijak nesnižovala jejich nepředstíraný náboženský zápal. Co když Cale skutečně byl oním dávno předpovězeným Nositelem zmaru, jakkoli nejasně, nepřímo a nejednoznačné byl jeho příchod avizován? Našli se pochybovači, kteří tvrdili, že proroctví vůbec nemluví o Nositeli zmaru, že jde o chybný překlad původního silně poškozeného textu, v němž zmíněný výraz pravděpodobně neznamená smrtícího ničitele vykupitelských nepřátel, který možná bude a možná nebude nástrojem zkázy všeho živého, ale jakousi nebeskou manou se sedmdesáti hrozinkami a ořechy seslanou na zemi k utišení hladu pro případ, že by nastal hladomor trvající déle než celý jeden rok. Vzhledem k tomu, že vykupitelská víra momentálně zcela nepochybně čelila potenciálnímu zániku, byla ovšem diskuse o tom, zda se proroctví týká hrozivého ničitele nebo hrozinkového koláče, víceméně nepodstatná.

Boskova překvapivá žádost, aby byl Cale pověřen velením celé osmé vykupitelské armádě, byla na první pokus jednoznačně zamítnuta. Papež v jednom ze svých krátkých okamžiků jasného vědomí dospěl k opatrnějšímu a přijatelnějšímu rozhodnutí a nařídil, aby se velení ujal pokořitel Materazziů generál vykupitel Princeps, který už v té době byl v Chartres. Princeps však na Boskův pokyn předstíral, že leží na smrtelné posteli v důsledku rybí kosti, která mu uvázla v krku. Napsal dopis – nikoli první –, v němž jasně vysvětlil, že se při svém vítězství nad Materazzii jen řídil Calovým plánem, a ve vší pokoře papeže požádal, aby jmenování tohoto mladého muže velitelem osmé armády potvrdil. Aby všechny pochybovače, jichž bylo mnoho, přesvědčil o opravdovosti svého onemocnění, požádal také, aby za něj papež osobně odříkal modlitbu za umírající. To bylo rouhačství, k němuž se jen velice neochotně uchýlil na Boskovo naléhání podpořené argumentem, že jinak by jejich nepřátelé nepochybně poznali, že jde o pouhý trik.

Stěží lze popsat, jak zdrcující ránu tento tah zasadil Gantovi a Parsimu. Princepse oba považovali ne-li za svoji poslední, pak rozhodně za největší naději.

„Musíme okamžitě něco udělat, jinak jsme ztracení,“ zasténal Parsi. „Dejme velení tomu klukovi.“

„Ať jsem navěky zatracen, jestli víru ohrozím tak nerozvážným krokem. Pokud je to opravdu posel Boží, chci vidět nějaké mnohem přesvědčivější znamení než nějakou kouzelnou mlhu nebo slovo toho parchanta Boska.“ Jenže mezi věřícími, toužebně čekajícími na spasitele, se zvedla tak velká vlna vášní, že si ani jeden z nich nemohl dovolit nic neudělat.

„Tak tedy dobrá“ podvolil se nakonec Gant. „Ukažme chrtovi zajíce.“

Během hodiny dorazil do Boskova příbytku papežský posel v doprovodu osmi ozbrojených strážných a požadoval, aby se Cale okamžitě dostavil k audienci. Bosco, zaskočený nečekaností pozvání, měl v úmyslu jít s ním, posel mu však nařídil, byť s viditelně vystrašeným výrazem v obličeji, aby zůstal, kde je. „Dostal jsem přímý a jednoznačný rozkaz, vykupiteli,“ omlouval se. „Na vás se pozvání nevztahuje.“

Když bylo Boskovi takto znemožněno, aby Calovi dal jakékoli pokyny, co má a co nemá říkat či dělat, nezbylo mu než dívat se, jak odchází na audienci, na níž na něj byla nepochybně nastražená nějaká past.

Cala uvedli do předpokoje a přikázali mu, aby tam vyčkal, protože doufali, že zůstane-li tam dostatečně dlouhou dobu, stačí se ho před samotnou audiencí zmocnit panika. U protější stěny místnosti osvětlené svícemi a zahalené dýmem ze čtyř kadidelnic stála socha prvního ze všech vykupitelských mučedníků, svatého Josefa, který se stal obětí ukamenování. Jeho smrt byla pamětihodnou událostí ještě z jednoho dalšího důvodu – byl to nejspíš poslední případ, kdy se někdo ze soucitu pokusil zasáhnout ve prospěch některého z vykupitelů. Když se mužští obyvatelé města shromáždili, aby se zúčastnili popravy svatého Josefa, odsouzeného za zneuctění jejich vlastní jediné pravé víry, snažil se jistý potulný, avšak vysoce respektovaný kazatel jeho smrti zabránit a vykřikl: „Kdo z vás je bez hříchu, první hoď po něm kamenem!“ Naneštěstí pro soucitného kazatele a ještě víc pro svatého Josefa přiběhl jakýsi muž, kterého jeho výzva vůbec nepřivedla do rozpaků, s velkým kamenem zdviženým nad hlavou a sebevědomě prohlásil: „Já jsem bez hříchu!“ Pak kamenem prudce mrštil, zasáhl vykupitele do holeně a s příšerným zapraštěním mu zlomil nohu.

Socha znázorňovala okamžik, kdy onen hříchu prostý popravčí zvedal nad hlavu další velký kámen a chystal se jím hodit po svatém Josefovi, svíjejícím se v bolestech. Cale byl zvyklý vídat barevnou sádrou malované dřevěné sochy strašlivých mučednických scén – sochy jednoduše zdobené prostými barvami, primitivní či v lepším případě pouze ucházející dřevořezby chrlené po tisících pro věřící v každém vykupitelském kostele. Sochy stojící v Chartres – a byl jich bezpočet – se nepodobaly ničemu z toho, co kdy spatřil. Byly skutečnější než samotná skutečnost, řezby byly nejen nádherně provedené, ale navíc plné života. Vyřezávané ruce popravčího byly nejen překrásně tvarované, ale také úžasně postihovaly realitu: byly to ruce manuálně pracujícího muže. Téměř na každém prstu byly vidět malé zahojené nebo skoro zhojené oděrky. Pod každým nehtem s výjimkou jednoho byla zažraná špína. Ve výrazu jeho obličeje bylo víc než jen zlomyslný škleb, bylo v něm zachyceno i potěšení a rozkoš z páchané krutosti a pod životně působící maskou vášně byl zřetelný i jistý basový podtón zoufalství. Zuby vyrobené z nejjemnější slonoviny byly pečlivě zašpiněné, dva trochu uražené a jeden se zdál být odumřelý. A samotný svatý Josef by byl svým vzhledem vzbudil soucit i v tom nejzatvrzelejším srdci: levou nohu měl úderem prvního kamene nejen zlomenou, ale doslova roztříštěnou, z roztržené kůže na holeni trčel rozeklaný, zkrvavený a trýznivě bolestivý pahýl kosti – lesknoucí se morek vyhřezávající ze zlomeniny byl vytvarovaný ze skla. Ústa měl otevřená ve výkřiku bolesti, nebylo na něm vidět žádné svaté smíření s osudem, jen strach a utrpení vyjádřené v každé vrásce a v každém záhybu kůže. Ruku měl zdviženou, aby odvrátil další úder, a paži vyzáblou – byla to stařecká paže posetá jaterními skvrnami, a byť to bylo nemožné, zdálo se, že se chvěje bolestí a strachem. Calovy oči se však mimoděk vrátily k muži, který stál nad ním s obličejem odulým nenávistí a s očima tak plnými vzteklé zloby, že jedinou možností jejího utišení byla smrt toho druhého.

Calovo srdce naopak přetékalo nenávistí k tomu, kdo toto pozoruhodné sousoší vyřezal a snažil se v něm jeho prostřednictvím vyvolat soucit s fanatikem na samotném prahu smrti. Vyrušilo ho zakašlání, které se ozvalo ode dveří na opačné straně místnosti. Zamířil k vykupiteli, který tam na něj čekal, a v nitru cítil obvyklou směsici otupělosti a nedočkavosti, jaká se ho zmocňovala téměř pokaždé, když se chystal do boje.

A pak už se ocitl v jedné komnatě s duchovním otcem všech vykupitelů. Byl to sál, nad jehož nádherou se návštěvníkovi tajil dech, s překrásnými okny z barevného skla táhnoucími se od podlahy až ke stropu a s výjimečnými sochami znázorňujícími náboženské výjevy, úžasnými a zároveň ohavnými jako socha v předpokoji.

Padesát metrů před Calem seděl na svém trůnu papež oděný ve zlatém rouchu, tvář Boží na zemi, mocný, asketický, nepřístupný a moudrý, s šedivými vlasy schovanými pod zlatou čepičkou, kterou vždy nosil. Z obou stran trůnu na Cala hledělo osmdesát vykupitelů oděných ve svátečních sutanách, barevně rozlišených podle příslušnosti k různým bratrstvům, kteří sem dnes byli povoláni, aby pomohli nahnat hrůzu Boskovu troufalému akolytovi. Zpoza trůnu se v tu chvíli ozval sborový zpěv, mocné a děsivě dunivé basso profundo tak hluboké, že se Ca-lovi zdálo, jako by mu rezonovalo až v útrobách, což byl přesně efekt, v jaký Gant doufal. Cale vypadal přesně na svých patnáct let, když kráčel padesát metrů dlouhou trasou k hrazení z modré šňůry před trůnem. Urazil celou cestu až k němu – v sále takové velikosti se to tak skutečně dalo říct – a vykupitel po jeho boku ho chytil za paži, jako by mu chtěl zabránit, aby tlustou šňůru přeskočil.

Početný sbor dospěl k nervy drásajícímu vyvrcholení a následoval okamžik, v němž se zdálo, že závěrečný tón zaplnil všechen okolní vzduch něčím nebeským, obrovským, schopným zlikvidovat vědomí vlastní identity i všeho ostatního kromě vůle Boží. Následovala dlouhá chvíle ticha, v níž papež, silný a Bohem vyvolený muž s vlasy podobnými lví hřívě, sledoval, jak chlapec stojící před ním nastavuje svoji duši moudrosti Boží skály.

„V čím jménu přicházíš a vyrušuješ pomazaného…“

„Ty nejsi papež,“ prohlásil věcným tónem Cale. Ozvalo se hlasité vyjeknutí a majestátní obličej muže na trůnu se náhle stáhl a zmenšil, jako když vypustíte vzduch z dětského balónku, jaké se prodávají v Memphisu.

„Co chceš říct tou…“

„Ty nejsi papež.“

„A kdo to tedy je?“ Mužův hlas měl teď velice daleko k velebnému majestátu – mluvil mrzutě a nedůtklivě, zjevně rozčilený tím, že byla jeho přetvářka tak snadno odhalena.

Cale falešnému papežovi drze hleděl přímo do očí, a aniž by se tím směrem podíval, natáhl pravou ruku a ukázal na chatrného starce stojícího přibližně v polovině řady čtyřiceti vykupitelů po jedné straně trůnu. Následovalo další užaslé zašumění, které Calovi přineslo nesmírné uspokojení. Pomalým a okázalým pohybem se otočil a pohlédl na muže, na něhož ukazoval. Sklonil hlavu, a když vykupitel po jeho boku gestem ukázal, že může jít, přistoupil ke skutečnému papeži tak blízko, že se ho téměř dotýkal. Svatý otec jeho pohled opětoval, nepřítomně se usmál a nastavil mu ruku k políbení.

„Přicházíš zdaleka?“

17

C

ale zřídkakdy viděl Boska dobře naladěného, když se k němu ale po audienci vrátil, byl jeho někdejší pán a vládce v náladě vysloveně rozjařené.

„Chachá! Jak jsi poznal, že je ten nafoukaný idiot Waller jen nastrčená figura? Vsadím se, že vypadal náležitě velebně.“

„Prozradily ho boty,“ opáčil Cale, trochu vyvedený z míry neobvyklou Boskovou žoviálností a obdivem. Bosco se nad jeho odpovědí musel na okamžik zamyslet, pak mu to ale došlo. Rozzářil se ještě potěšeněji.

„Báječné! Báječné!“

„Jak to myslíš, boty?“ zeptal se z druhé strany místnosti Váhavý Henri.

Cale se musel na odpověď pečlivě soustředit, protože o vykupiteli, který před ním seděl, nebyl v rozhovorech s Váhavým Henrim zvyklý mluvit jinak než jako o „tom hajzlovi Boskovi“.

„Z nějakého důvodu jsem si vzpomněl, že před lety, když jsem byl ještě malý kluk… vzpomněl jsem si, že mi tady vykupitel vyprávěl o papežových botách, říkal, že si je nechává dělat na speciální objednávku z červeného hedvábí a že hedvábné boty ve stejné barvě nesmí nosit nikdo jiný než pozemský zástupce Oběšeného vykupitele. Nevím, proč jsem si na to vzpomněl, ale všiml jsem si jich, jen co jsem vešel do kaple. Všichni ostatní měli na nohou černé kožené boty. Bylo to, jako by mu kolem krku pověsili jmenovku.“

„Nesmysl,“ prohlásil blaženě Bosco. „V životě jsem v ničem tak jasně neviděl ruku Boží. Bylo to vnuknutí.“

Popravdě řečeno není ani zdaleka jisté, zda byla tato prazvláštní šaráda skutečně hlavním nebo i podpůrným důvodem toho, že byl Cale pověřen velením osmé armádě. Na nárožích v Chartres se už před ní objevovali kazatelé, kteří Cala vítali jako vtělení Božího hněvu, přičemž jen někteří z nich byli poslušnými Boskovými služebníky. Existovala-li někdy skupina mužů zralejší a připravenější na příchod spasitele než právě tehdy, nenajdeme o ní v dějinách zmínku.

Zprávy o tom, že Lakonikové z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu nepostupují proti Golanským výšinám, ani se je nesnaží obejít, už dorazily do Chartres, budoucí velitel osmé vykupitelské armády však nepřemýšlel o liknavých žoldnéřích a nevymýšlel ani žádné překvapivé plány útoku. Namísto toho jako melancholický spráskaný pes oplakával svoji ztracenou lásku. Slzy, které ronil, však na rozdíl od obvyklých klišé, jaká vyžadují milostné romány, nebyly slzami ztráty a lítosti, ačkoli i tyto pocity se v oné obrovské kvasící směsici emocí, jež v něm vyvolávaly vzpomínky na Arbell Labutí šíji, nepochybně vyskytovaly. Z velké většiny to byly slzy vzteku a ponížení, zejména pak ponížení, a soustředily se na jeden konkrétní okamžik, který si hrozně nerad připomínal, k němuž však byl za hořkých bezesných nocí přitahován jako šátravý jazyk ke zkaženému zubu.

Byla to nejšťastnější noc jeho života. Je samozřejmě pravda, že nezažil mnoho nocí, které by o tento čestný titul mohly soutěžit, jenže na rozdíl od již zmíněných milostných románů se skutečný život nijak nenamáhá s pečlivou a postupnou přípravou závěrečného vyvrcholení, které musí být po příslušných ztrátách a utrpení dovršením celého příběhu a jeho spolehlivě uspokojivým zakončením. Kolik mužů a žen, ba dokonce kolik malých dětí si jen pomalu a neochotně uvědomí, že to nejlepší, co je v životě potkalo, je už dávno za nimi? Je to smutné pomyšlení, v němž je nám jedinou útěchou skutečnost, že člověk nikdy neví, co ho čeká – naše vyhlídky se mohou zlepšit, může se stát něco, po čem se vše v dobré obrátí, objeví se krásný cizinec, úspěšné dítě, náhlé prohlédnutí, náhodné setkání, šťastný návrat, k tomu všemu může dojít. Největší a nejtrvalejší útěchou je to, že člověk nikdy neví. Cale však právě téhle noci neměl na podobné filozofické útěchy tu pravou náladu. Ocitl se znovu v Arbellině loži a prožíval chvíle, které mu ve vzpomínkách připadaly už celá staletí vzdálené. Arbell ležela vedle něj a spala, tiše oddechovala a čas od času si roztomile povzdechla. On sám tu noc z nějakého důvodu nemohl spát, schopnost kdykoli usnout a kdykoli se opět probudit ho v podmínkách pohodlnějšího života opustila. Na opačné straně místnosti hořelo několik svíček a Cale v jejich matném teplém světle vstal a šel se napít. Když se zvedl z postele, opřel se zády o zeď a zadíval se na Arbellin spící obličej. Pohled na spící muže nenáviděl, vadily mu zvuky, které vydávali, jejich zápach i všechno ostatní, když se v ubikaci váleli všude kolem něj. Světlo svíček její tváři nijak neublížilo – trochu příliš velkému nosu, který by ji ale proměnil v tuctově hezounkou panenku, kdyby byl jen o něco menší, ani jejím rtům, které byly mnohem silnější, než diktovala běžná měřítka krásy, na ní ale vypadaly dokonale. Jak se tady vůbec mohl ocitnout? Jak k tomu mohlo dojít? Hruď mu zaplavil náhlý příliv radosti, pocit štěstí vyvolaný vším tím, co mu život nabízel. Pomalu a opatrně přistoupil k posteli a jemně stáhl pokrývku, jíž byla přikrytá. Teď před ním ležela a spala nahá, dlouhé štíhlé tělo s malým bříškem, nepatrný náznak dětského tuku, malá ňadra (jak může něco být tak krásné?), dlouhé nohy a poněkud krátké a silné prsty. Užasle si ji prohlížel od hlavy až k patě a pak téměř neochotně a se zatajeným dechem pohlédl na skryté tmavé chloupky mezi jejíma nohama. Jak by mohlo i samo nebe být lepší než tyhle úžasné záhyby jemné kůže?

„Co to děláš?“

Vůbec se nepohnula, jen otevřela oči a náhle byla vzhůru. Kdyby se jí byl díval do obličeje, který si ostatně prohlížel po většinu celé té doby, nebo kdyby se k ní byl alespoň otočil, byla by možná spatřila něhu v jeho očích. Přetáhla přes sebe pokrývku gestem, které samo o sobě bylo strašlivou výčitkou, a hezká tvářička se jí znechuceně zkřivila.

„Připadám si jako ve výloze,“ prohlásila a otřásla se odporem, který mu byl zcela nepochopitelný. Otevřel ústa a chtěl jí to vysvětlit.

„Nic neříkej. Běž pryč, prosím.“

A tak tedy odešel. S trochou většího štěstí tohle noční ponížení vůbec nemusel zakusit a mohl té dnešní noci snáze najít spánek, nemusela se probudit a všechno mohlo být jak tehdy, tak i dnes v pořádku.

Po nějaké době ho za doprovodu tichého cinkotu malých zvonků, které v Chartres odbíjely každou čtvrthodinu, konečně přemohl spánek. V šest hodin ho Váhavý Henri probudil a pak už neměl čas na nic jiného než na válku a záležitosti života a smrti.

Generál vykupitel Bosco by byl nesmírně uvítal, kdyby také nemusel myslet na nic jiného. Měl ale návštěvníka. Zpočátku byl příliš zaměstnán udílením nesčetných instrukcí a vstřebáváním nejrůznějších informací, potom se však vyzáblý vykupitel začal přijetí dožadovat tak vehementně, že se Bosco na okamžik zastavil a věnoval mu pozornost jen proto, aby se ho co nejrychleji mohl zase zbavit.

„Co jste zač?“ zeptal se.

Muž si povzdechl; Boskovo jednání se mu zjevně nezamlouvalo. Byl zvyklý na to, že ho druzí berou vážně. „Jsem vykupitel Yes z Úřadu Svatého ducha.“

„O tom jsem v životě neslyšel.“

„Dříve jsme se jmenovali Úřad celibátu.“

„Ach tak, o tom jsem slyšel.“

„Takže chápete, že nejde o žádnou triviální záležitost.“

„Co konkrétně chcete?“

„Chci vám pomoct, vykupiteli.“

„Snažím se vyhrát válku, takže mi nejvíc pomůžete, když odejdete.“

„Povinností církve je milovat své biskupy a pomáhat jim.“

„Já nejsem biskup.“

„Své biskupy a jim na roven postavené starší preláty. Naším úkolem je zabránit těmto prelátům, aby porušovali celibát. Jako akt lásky si členové našeho úřadu přejí být prelátům neustále po boku a nedovolit jim vést soukromý či utajený život. Nemůžeme po vás přece chtít, vykupiteli, aby všechny vaše činy jakožto jednoho z otců církve byly čisté, a neposkytnout vám k tomu potřebnou pomoc.“

„Pomoc?“

„V podobě neustálé přítomnosti člena našeho úřadu.“

„Neustálé přítomnosti? I v mé ložnici?“

„Obzvlášť ve vaší ložnici, vykupiteli. Váš pomocník bude mít ovšem v hodinách temnoty zavázané oči. A vám bude jako další akt lásky poskytnut pár nočních rukavic. Noční rukavice jsou…“

„Ano, rozumím,“ skočil mu do řeči Bosco. Zatvářil se o něco přívětivěji. „Samozřejmě chápu vaši starostlivost, vykupiteli. Ano, máte pravdu, když říkáte, že nelze mluvit o narušování soukromí u někoho, kdo žádný soukromý život nemá.“ Jeho úsměv jako by vypadal poněkud lítostivě. „Jak ale vidíte, jsem nucen vypořádat se… možná ne s větším, ale každopádně s naléhavějším nebezpečím.“

Z výrazu vykupitele Yese se nezdálo, že by souhlasil s názorem, podle kterého jsou prohřešky proti Svatému duchu méně naléhavé než otázky přežití.

„Brzy se vrátím, tak či onak – budu-li ušetřen – a pak budeme moci této záležitosti věnovat pozornost, jakou si zaslouží.“

Vykupitele Yese toto řešení stoprocentně neuspokojovalo. Naplňovalo ho hlubokou lítostí, že se biskupové k němu osobně a také k jeho úřadu nechovají vstřícněji. Očividně se jim přece jenom snažil pomáhat, z jejich reakcí by to ale málokdo poznal. Poněkud neochotně souhlasil s tím, že přijde znovu příští týden, a odešel. Jen co se za ním zavřely dveře, zavolal si Bosco Gila. „Tenhle vykupitel Yes. Připiš ho na seznam.“

Problém dohledu cizích očí řešili i jiní.

„Jak se teď odtud dostaneme, když z tebe udělali zatraceného Pána Boha všemohoucího a všemocného?“

„A co jsem asi měl dělat – odmítnout to? Jestli tě něco napadá, milerád si to poslechnu.“

„Jo, vidím na tobě, že ti to zlomilo srdce,“ střelil po něm Váhavý Henri jednoznačně nepřátelským pohledem. „Ty o to stojíš, že ano?“

„Řekl bych, že je to jako obvykle. Buď si to můžu oblíbit, nebo se s tím prostě musím smířit. No a co? Dělám něco, v čem se dobře vyznám, a tak jako tak jsem stejně neměl na vybranou.“

„Tak prohraj.“

„Cože?“

„Prohraj.“

„Nemohl bys to křičet ještě víc nahlas? Na druhé straně města tě neslyšeli.“

„No dobře. Mysli si, že jsem to zašeptal.“

„Zatracenější pitomost jsem ještě v životě neslyšel.“

„Proč? Nech Lakoniky projít a sám jsi přece říkal, že jak jednou začnou válcovat zákopy, nic je nezastaví, dokud nedojdou až do Tripolisu. Chartres padne během jednoho týdne a další tři tisíce mil už se jim nikdo nepostaví do cesty. Proč se je pokoušíme zastavit?“

„Protože by nás při tom převálcovali taky. A víš přece, co tihle Lakonikové dělají mladým klukům, ne? Nebo spíš co by jim dělali, kdyby vůbec brali zajatce. Ve veldtu jsem zabíjel osadnické antagonisty po celých tisícovkách. Myslíš, že neslyšeli všechno o tom, kdo je Boskovým andělem smrti? Antagonisté vždycky mívali dvanáct karet s popisem všech nejnečistějších vykupitelů, kteří mají být na potkání zabiti. Teď je těch karet třináct.“

‚A vsadím se, že tě náramně potěšilo, když jsi slyšel: Thomas Cale, velký hlavoun.“

„Co tím chceš říct?“

„Zatraceně dobře víš, co tím chci říct.“

„Neprosil jsem se tě, abys za mnou chodil. Co tady vůbec děláš?“ Vložil do té otázky tolik jedu, kolik ho v sobě našel. A zabralo to.

„Na to se v jednom kuse ptám i já sám sebe.“

„No, škoda, že ses takhle nezeptal už v Memphisu. Nebo kdekoli jinde, jen ne tady. Pro boha živého, jako bych neměl dost jiných starostí.“

„Nevšiml jsem si, že by sis stěžoval, když jsem tě udržel naživu, zatímco sis na schodech starého materazziovského paláce hrál na Fritigerna Strašlivého. A když ses jako zatracený dementní idiot, který taky jsi, hnal u Silbury Hillu z kopce kvůli té proradné potvoře, té mizeře Arbell Labutí šíji, zachránil jsem ti život tucetkrát, zatímco ses plácal jako kapr na suchu.“

Následovala chvíle zlostného ticha. Nakonec to byl Cale, kdo promluvil jako první.

„Myslím, že když to řekneš bez přehánění, zachránil jsi mi u Silbury Hillu život maximálně půltucetkrát. Rád ale vím, že sis to počítal.“

„A já zase myslím, že jsem měl o tom, co se tam dělo, lepší přehled než ty.“

„A nejsem dementní idiot,“ pokračoval Cale.

„Ale ano, jsi,“ opáčil Váhavý Henri. „Musíme se zamyslet nad tím, jak odtud zmizet, a to hned.“

„Teď zase mluvíš jako idiot ty. Nemáme kam zmizet. Pro případ, že tě postihla hluchota, ti připomínám, že jsme nejrůznějšími vražednými parchanty obklíčení ze tří stran. Za celou tu dobu, co jsme byli v Memphisu, jsem neslyšel, že by pro antagonisty někdo měl jediné dobré slovo. Že to nejsou vykupitelé, ještě neznamená, že u nich rostou cigarety na stromech a v neděli že se můžeš válet v posteli.“

„Horší než vykupitelé být nemůžou.“

„Ale ano, můžou. A i kdyby nebyli, jsme my dva v jejich očích vykupitelé a pro mě to platí dvojnásob. S kým myslíš, že jsem ve veldtu bojoval – se starou bábou Blažkovou?“

Ozvalo se zaklepání na dveře, které vzápětí otevřel strážný stojící za nimi na hlídce. Přišel Bosco. Tvářil se o poznání méně vesele, než když ho viděli naposledy.

„Papež schválil tvoje jmenování, zatím je ale pouze dočasné. Musíš teď podepsat tyhle papíry.“ Rozložil na stole dva dokumenty.

„Co je to?“

„Příkazy.“

„Příkazy k čemu?“

„Tohle je příkaz k popravě panny z Blackbird Leys.“

„Je to jen mladá holka.“

„Zjevně není. Podepiš.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Už jsem říkal, je to jen mladá holka.“

„Víš, že přitloukala na dveře kostelů v osmi městech cedule, na kterých kritizovala papeže a prohlašovala, že upalování kacířů se nesrovnává s milosrdným učením Oběšeného vykupitele. Jak může někdo něco takového dělat a čekat, že zůstane naživu?“

„A hvězdy pořád ještě svítí?“

„Počínáš si směšně. Velice dobře víš, že nemůže žít, ale musí zemřít.“

A Cale to doopravdy dobře věděl. Popravdě řečeno bylo překvapivé, že se nevzňala samovolně, tak velké bylo množství jejích paličských zločinů. „Zopakuji ti všechno, čím se provinila,“ nabídl se Bosco. „Psaná slova na dveřích kostela. Trest smrti. Kritizovala papeže. Trest smrti. Projevovala soucit se životy kacířů. Trest smrti. A šířila názory, podle nichž měl Oběšený vykupitel lidské vlastnosti. Trest smrti. Při tom všem je to navíc žena. Trest zbičování. A všechno to prováděla v přestrojení za muže, protože jinak by se jí v nočních hodinách nepodařilo dostat se až ke dveřím. Trest smrti.“ Ukázal na příkaz. „Buď tak laskav a podepiš. Nebo nebuď laskav a podepiš. Každopádně to ale podepiš.“

„Proč to musím podepsat zrovna já?“

„Protože papež je milosrdný, a nemůže proto podepisovat rozsudky smrti. Ty musí podepisovat velitel vojenské vykupitelské posádky v Chartres a tím jsi od dnešního dopoledne ty.“

„Z titulu své funkce velitele jsem se rozhodl, že si to musím promyslet.“

„Možná ti to bude připadat zvláštní, ale tak jednoduché to není. Až odtud odjedeš, což by mělo být dnes odpoledne, stane se velitelem zdejší posádky druhý nejvýš postavený vojenský klerik ve městě, což jsem já. A já to podepíšu.“

„V tom případě je po problému.“

„Ne, to tedy není. Podpis tohohle příkazu je velká čest, a totéž platí i pro možnost osobní účasti na jeho vykonání. Pokud ho nepodepíšeš, bude to znamenat, že tvým prvním činem ve funkci, do níž tě jmenoval přímo Svatý otec, bude urážka jediné pravé víry. Těžká urážka. Budeš zbaven své funkce a nebude s tebou chtít mít nic společného člověk ani zvíře. Ať uděláš cokoli, zemře. Podepiš.“

Cale na něj zíral, zachmuřený a poražený.

„Van Owen,“ ozval se konečně. „Druhým nejvýš postaveným vojenským klerikem ve městě je Van Owen.“

„Už nebude,“ odpověděl klidně Bosco, „jen co podepíšeš ten druhý rozkaz.“

Jak sami víte, pokud jste to zažili alespoň dvakrát, jedna poprava se podobá druhé jako vejce vejci: shromážděný dav, čekání, příchod odsouzence, výkřiky, ječení, dlouhé nebo krátké umírání, krev nebo popel na zemi.

Pro všechna vzájemná jednání vykupitelů bylo charakteristické, že se k sobě chovali stejně uctivě a dokonce servilně, jak pohrdlivě a svévolně přistupovali ke každému, kdo k nim nepatřil. S výjimkou občasně nastolovaného teroru v případech, kdy šlo o antagonistická spiknutí nebo zneužívání malých chlapců, projevovali vykupitelé při posuzování hříchů jiných vykupitelů značnou shovívavost. A dokonce i když došlo na vážnou záležitost zneužívání chlapců, muselo být obvinění doloženo očitým svědectvím vysvěceného vykupitele, aby se vina považovala za prokázanou. A v případě vznesení falešného obvinění – jinak řečeno i obvinění pravdivého, avšak neprokázaného – byly důsledky pro žalobce strašlivé. Vykupitelé si mohli blahopřát, že k takové zvrácenosti dochází jen velmi zřídka, také díky tomu, že se postarali, aby si stěžovaly jen ty nejzoufalejší oběti. Většina obětí totiž své stížnosti brzy litovala.

Vzhledem k obvyklé nesmírné zdráhavosti při trestání příslušníků vlastního stavu bylo rozhodnutí obvinit Van Owena z porážky v bitvě před Golanskými výšinami zcela bezprecedentní. Van Owen neměl být proto obžalován z neschopnosti, ale ze zrady. Zdálo se koneckonců nepravděpodobné, že by generál, který si až do té doby vždy vedl v boji dobře, náhle ve vedení svých mužů zcela zklamal. Bylo tudíž zcela evidentní, že jde o příklad něčeho, co se k vysvětlení velkých vykupitelských neúspěchů používalo poměrně často: „dýky vražené do zad“. Bitva osmi mučedníků byla takovou dýkou vraženou do zad, protože bylo stejně zřejmé jako nos mezi vašima očima, že byl

Van Owen tajný antagonistický zrádce, který se spikl s nepřítelem a zaručené vítězství proměnil v porážku.

Van Owen byl souzen v nepřítomnosti, aby se zajistilo, že nevyužije soudního přelíčení k šíření nějakých špinavých anta-gonistických lží, a výsledný rozsudek byl tím, co ho pouhé tři dny po jeho vynesení přivedlo uprostřed odpoledne na náměstí Emancipace. Ani vykupitelský biskup z Verony, hlava bratrstva Černých Kordélií, které utrpělo tak strašlivé ztráty, však neprotestoval, když byl Van Owenův rozsudek schválen s nikoli nepodstatnou výsadou, která dovolila, aby byl před upálením nejprve oběšen. Přestože osobně by byl Van Owena za to, že měl na svědomí téměř úplné vyhlazení Černých Kordélií, s chutí vykuchal tupou polní lopatkou, ani on nebyl ochoten požadovat výjimku z tohoto precedentu. Člověk koneckonců nikdy neví.

Vykupitelští hodnostáři vedení zakaboněně se tvářícím Ca-lem se posadili na tribunu, z níž byl výhled na náměstí Emancipace a dvě dřevěná popraviště. Papež přítomen nebyl a nepřišel ani Váhavý Henri. Sešel se však početný dav přihlížejících, kteří v rozverně dobrém rozmaru čekali na to, až si někdo tu blamáž odpyká.

Když se Van Owen v doprovodu čtyř strážných objevil, proběhla davem vlna vzrušení, z několika míst se ozval hlasitý potlesk, zaznělo několik neslušných výkřiků a diváků se zmocnilo tak horečné veselí, že se podobali, jak to později formuloval historik Solerine, „spíše divé zvěři než lidem“. Navzdory přítomnosti četných stráží se dav, který si chtěl zajistit lepší výhled, tlačil stále blíž k popravišti. Jak bylo zvykem, nařídil dominikánský dozorce Novella, aby byl Van Owen vysvlečen ze sutany. Ačkoli na sobě měl ještě dlouhou vlněnou halenu, ze zadních řad vykupitelské tribuny se zřetelně ozvalo mumlavé reptání.

„Je to opravdu nutné?“

Na nějakou intervenci už však bylo pozdě a Van Owen si navíc svlékl sutanu stejně ochotně, jako by byl malé děcko, které čeká výprask. Protože věděl, co přijde, měl v úmyslu pronést v tomto okamžiku nějakou zbožnou poznámku v tom smyslu, s jak hlubokou láskou tento posvátný kus oděvu vždy nosil, strachem mu ale vyschlo v ústech a slova se mu zadrhla v krku. Potom už ho stále bledší dozorce Novella odvedl k žebříku. Van Owen požádal o doušek vody a dozorce byl natolik vyvedený z míry hrůzou z toho, že skutečně provádí něco, k čemu se sám nesmírně ochotně přihlásil, když to bylo pouhou abstraktní představou v soudní síni, že si vůbec neuvědomil, co dělá, a podal mu vlastní kapesní láhev. Van Owen si chtěl svlažit hrdlo, aby mohl promluvit, jenže popravčí, který byl realitě těchto akcí přivyklejší než Novella, pochopil, k čemu se chystá, a rozhodně nehodlal dovolit, aby představení pokazil nějaký pokus o hrdinství.

„Jestli tady chcete žvanit o svý nevině, zapomeňte na to. Řiďte se příkladem našeho svatýho vykupitele a jako on držte pod šibenicí zobák.“ Pak ho hrubě postrčil po žebříku nahoru. Když dospěli asi do poloviny, nechal se popravčí vyprovokovat povzbuzováním dychtivě přihlížejícího davu, začal šaškovat a uklánět se, až málem uklouzl a spadl. Takové hanebné počínání na Novellu zapůsobilo, jako když býkovi před očima zamává červeným šátkem, a zuřivě se na popravčího rozkřikl. Popravčím to tak otřáslo, že když dospěli na vrchol žebříku, veškerý exhibicionismus vystřídal strach. Van Owen začal pronášet svá poslední slova.

„Do tvých rukou, ó Pane, svěřuji svého ducha a doufám, že dnešního dne zažehnu svíci, která nikdy neu –“

Pečlivě připravenou řeč na rozloučenou přerušilo předčasné rázné postrčení; nejenže zůstal okamžitě se zlomeným vazem viset v oprátce, kterou měl navlečenou kolem krku, ale popravčí do něj vrazil tak neobratně a silně, že se navíc rozhoupal ze strany na stranu jako kyvadlo nástěnných hodin. A vykupitel pověřený zapálením hranice – místo aby použil zdravého rozumu, vylezl na připravenou hromadu dřeva a již mrtvého odsouzence přidržel a znehybnil – k ní ihned nedočkavě přiložil hořící pochodeň. Vyschlé a v oleji namočené dřevo se okamžitě vzňalo a rozhořelo ve velkolepý oheň. Bohužel se však právě ve chvíli, kdy jím mrtvola prolétala sem a tam jako malé děcko na houpačce, jakoby dílem ďáblovým zvedl silný vítr a plameny z oběšence sfoukl. Z davu se ozvalo vyděšené zašumění. „Zázrak! Zázrak!“ Za další minutu se však vítr utišil, houpání se zpomalilo a přihlížející se brzy znovu tlačili dopředu, aby lépe viděli.

Po pár minutách této podívané před očima hrůzou fascinovaného davu v ohni zcela shořel provaz, jímž měl Van Owen spoutané ruce. Horko bylo tak intenzivní, že se jeho pravá ruka samovolně pomalu zvedla do vzduchu a zastavila se natažená, jako by obviňujícím gestem ukazovala mezi diváky. Úřad pro šíření víry později vydal prohlášení, v němž uvedl, že dané gesto neznamenalo kletbu, již Van Owen seslal na věřící za to, že odsoudili k smrti nevinného, ale že jím naopak na znamení kajícného pokání udílel požehnání.

Vykupitelé na tribuně už měli v té chvíli celé nechutné podívané upřímně plné zuby a někteří v sobě dokonce našli tolik slušnosti, že si připadali provinile a styděli se za to, co provedli. Ještě však nebylo po všem. Úkolem Arabského bratrstva bylo ponížit i mrtvoly kacířů, a deset jeho příslušníků nyní také napochodovalo před dav. Přitáhli s sebou těžký pytel kamenů kajícnosti a pokání, rozestavili se do řady před nyní už silně ohořelým tělem a vzápětí začali po popraveném metat kusy kamení velikosti lidské pěsti tak prudce, že části napůl spálené mrtvoly odpadávaly do ohně. „Byl to déšť krve a vnitřností,“ napsal Solerine.

Jen málo lidí žijících mimo území pod nadvládou vykupitelů či antagonistů mělo možnost vidět popravu upálením zaživa. Když se obyvatelé čtyř končin pokoušejí představit si její průběh, vycházejí obvykle ze zkušeností s obrovskými ohni, v nichž se u příležitosti zimnich festivalů na vrcholech vysokých hranic pálí figuríny Guye Fawkese nebo generála Kudrnáče. Skutečnost je prozaičtější a nesrovnatelně ohavnější. Jestli chcete, představte si táborák rozdělaný na zahradě středně zámožného kupce. A pak si představte, že na té skromné hromádce dříví zaživa spálíte vzrostlého vepře.

Pochopíte tedy, proč se nebudu rozepisovat o patnácti minutách, jichž bylo třeba, aby zemřela panna z Blackbird Leys, o řevu takové síly a tóniny, jaký byste z lidského hrdla nikdy nečekali, o zápachu ani – ach, dobrý Bože – o době, kterou to všechno trvalo. A Cale celou tu dobu soustředěně přihlížel a ani na jediný okamžik neodvrátil oči. Nakonec však i to nejpříšernější mučednické utrpení musí skončit.

„Jaké to bylo?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Jestli jsi to chtěl vědět, měl ses jít podívat.“

„Řekni mi, že to bylo rychlé.“

„Bylo to všechno, jen ne rychlé.“

„Nebyla to tvoje vina.“

„Ty mi to ale stejně za vinu dáváš.“

„Nedávám.“

„Ale ano. Myslíš, že jsem měl využít své moci a nějakým kouzlem ji přenést někam do bezpečí – i když nevím, kde by to mohlo být. Kdybych o nějakém bezpečném místě věděl, šel bych se tam schovat já sám. Možná si myslíš, že jsem měl seskočit z tribuny požehnaných, přeříznout jí pouta, nechat si narůst křídla a uletět.“

„To jsem neřekl.“

„Už dvakrát jsem zachránil dívku, která byla v ohrožení života, a podívej se, kolik tisíc lidí zemřelo jen proto, že jsem ten svůj velký nos strkal do něčeho, co jsem se vůbec neměl pokoušet změnit.“

„Já vím, že to není tvoje vina. Jenom se cítím mizerně, to je všechno.“

„Ne natolik mizerně, abys šel se mnou a díval se na ni.“ Na to Váhavý Henri nic neřekl. Co se na to také koneckonců dalo říct?

***

Za několik hodin nechali Chartres za sebou a blížili se ke spěšně budovanému ležení narychlo zformované osmé armády, jehož areál už byl chráněn příkopy, náspy a dřevěnými palisádami. Během pár minut po příjezdu si Cale prohlížel nové lakonické meče, které v řadách Černých Kordélií způsobily takovou zkázu. Vyzkoušel jejich zakřivené ostří na několika vykupitelských přilbách naražených na improvizované dřevěné hlavy. Všechny až na jednu po prvním úderu povolily a praskly. Vrátil se do svého stanu, dvacet minut tam strávil v zamyšlení a pak se obrátil na Váhavého Henriho.

„Chci, abys vzal třicet vozů, zajel s nimi k té skládce, kam vyhodili všechnu materazziovskou zbroj, a přivezl mi všechny přilby, co tam najdeš. Vezmi si padesát mužů, a když budeš potřebovat, požádej o další. Jen co tam dojedeš, pošli zpátky jednoho jezdce a půl tuctu mu jich dej, abych je mohl otestovat.“

„Na to, abych vyjel dnes, je už pozdě.“

„Tak jeď zítra. Chci mluvit s Gilem.“ Gil se dostavil za necelých pět minut.

„Chci, abys mi sehnal tucet mrtvých psů,“ přikázal mu Cale.

„Kde mám tady venku sehnat mrtvé psy?“

„Nemusí to nutně být psi a nemusí jich být dvanáct. Zrovna tak bude stačit čtyřiadvacet mrtvých koček. Rozumíš?“

„Ano.“

„A nechci, abys podřezával krky domácím miláčkům nějakých vesničanů. Potřebuju je už v rozkladu. Chci, aby jim maso odpadávalo od kostí.“

„Chtěl by s vámi mluvit vykupitel Bosco.“

Cale se usmál.

„Ten je vždy vítán. Pošli ho dovnitř.“

Několik minut klábosili o nepodstatných záležitostech a Ca-le se všemi možnými alespoň trochu zdvořilými způsoby snažil nezavést řeč na téma, které je oba nejvíc zajímalo, a donutit tak svého starého učitele, aby to udělal on.

„Tak tedy,“ zeptal se konečně Bosco, „mohl bych vidět tvoje plány?“

„Žádné plány nemám. Alespoň nic sepsaného jako plán.“

„A co tedy máš?“

„Pořád ještě přemýšlím.“

„A podělíš se se mnou o svoje myšlenky?“

„Potřebuju tak den nebo dva.“

„Jeden nebo dva?“

„Dva. Nejspíš.“

„A co když na tebe zaútočí ještě dřív?“

„Tak asi budu muset přejít na plán B.“

„A co je plán B?“

„To nevím, vykupiteli. Nemám ještě ani plán A.“

„Popichovat mě je dětinské.“

„Kdybych vás popichoval, bylo by to dětinské. Máte na mne otázky, já ale nemám odpovědi.“

„Chápu, že mi to zatím můžeš říct jen přibližně.“

„Ne. Říkáte, že chápete, ale když vám to řeknu, stejně to nepochopíte.“

„Pochopím.“

„Ne, nepochopíte. Jen si budete myslet, že jste to pochopil.“

„Takže odpověď zní ne?“

„Odpověď zní ano – ale teď ještě ne.“ O deset minut později, jak Cale předem věděl, byl už Gil v Boskově stanu a podával svému pánovi hlášení.

„Chce dva tisíce rezavých přilbic a dvanáct mrtvých psů.“

18

B

ěhem dvou týdnů se Kleist a jeho manželka, která již byla v pokročilém stupni těhotenství, z úst potulného mastičkáře, jehož léky byly absolutně neúčinné, pokud jste měli štěstí, dozvěděli o událostech, k nimž došlo u Golanských výšin.

Strhla se tam velká bitva mezi vykupiteli a Lakoniky – a vyústila ve strašlivý masakr, při němž byla vykupitelská armáda zdecimována téměř do posledního muže. Není ani třeba říkat, že taková zpráva Kleista potěšila, byť ne nadlouho. Málem se zadusil vlastním jazykem, když si vyslechl vyprávění, značně přibarvené pro horalské balíky, o tom, jak situaci na poslední chvíli zachránil pouhý chlapec, a když se dozvěděl, že je tento chlapec jménem Cale nyní oslavován jako anděl smrti, schopný pozvednout vlastního ducha do výše jedné míle nad zemi.

„Chceš říct, že ten tvůj kamarád…“ začala se vyptával Daisy, když spolu později leželi v posteli, kde nechávala odpočinout svá bolavá záda i strašlivě obtížné hemeroidy a pokoušela se udělat si jasno ve zkomolených novinkách, které vyslechli.

„Není to můj kamarád!“

„Že ten tvůj kamarád není anděl smrti a neumí povznést svého ducha míli nad zem?“

„Ale ano, anděl smrti to nepochybně je – ať Cale zamíří kamkoli, brzy se tam koná pohřeb. Má pohřby na mozku.“

„Vyvolávat duchy ale neumí?“

„Ne.“

„Škoda – kamarád, který umí vyvolávat duchy a povznést je míli vysoko, by se nám docela hodil.“

„Jenže to on neumí. A už jsem ti říkal, že ať se objeví kdekoli, všude ho doprovází bolestný nářek. Proto jsem se snažil uklidit se od něj co možná nejdál. Nebýt toho, že jsem potkal tebe, byl bych teď už na odvrácené straně Měsíce, kdybych věděl, jak se tam dostat.“

„Ach,“ povzdechla si Daisy nesmírně lítostivě. „Můj ubohý zadek.“

Odmlčela se, dokud bolest neustoupila, a pak mu podala kelímek s krémem, který jí prodal mastičkář. „Namaž mi to.“

„Cože?“

„Namaž mi to.“

Pohlédl na ni.

„Namaž si to sama.“

„Jsem moc tlustá, nedosáhnu tak daleko. Bude jednodušší, když to uděláš ty.“

„Nemůžeš zavolat sestru?“

„Nebuď protivný. Pusť se do toho.“

Kleist už velice dobře poznal, kdy nemá smysl se s ní dohadovat. Ne snad, že by mu chyběly ošetřovatelské schopnosti, vykupitelé byli proslavení uměním ošetřovat zranění, které si vypěstovali díky tomu, že se lidé každou chvíli pokoušeli některého z nich zabít. Hemeroidy sice nepatřily ke zraněním, jejichž léčení bylo popsáno v jejich zdravotnické příručce nazvané Manifesto Catholico, přinejmenším se však vyznal v tom, jak s bolavými místy zacházet opatrně a jemně. Přesto v jednom okamžiku nešťastná dívka bolestí zalapala po dechu.

„Promiň.“

„Nic se nestalo.“

Po dalších několika vteřinách skončil a bolest v Daisyině zadku začala polevovat.

„Díky.“

„Rádo se stalo.“

„Lháři. Vsadím se, že ještě před rokem tě ani nenapadlo, že budeš něco takového dělat.“ Teď Daisy cítila jen tupé pulzování a zhluboka si oddechla úlevou. „Lehni si ke mně.“ Počkala, dokud neudělal, o co ho požádala. „Chci si s tebou o něčem promluvit.“

„O čem?“

„Slibuješ, že se nebudeš vztekat?“

„Co kdybys mi prostě řekla, o co jde?“

„S tou spoustou loupeživých výprav to přeháníte. Je to příliš nebezpečné.“

„Věř mi, že vím, jaká jsou rizika – a nevystavuju se jim. Zásadně se žádné ostré zbrani nepřibližuju ani na pět set metrů.“

„Já ti věřím – myslím v tom, že se držíš v bezpečí. Díky tobě ale podnikáme dvakrát víc nájezdů než dřív.“

„No a?“

„Musulmani nedovolí, aby to takhle dál pokračovalo. Existují musulmanští žoldnéři, kteří se v boji vyznají líp než my.“

„Všichni ostatní se v boji vyznají líp než vy. Shodit někomu seshora kámen na hlavu, když se nedívá, není žádné válečnické umění.“

„Tak vidíš. Všech se zmocnila hrabivost. Nemůže to vydržet věčně.“

„Tvůj otec – trefí ho šlak, když s nimi odmítnu jet. A navíc budu oblíbený asi jako ty hemeroidy, když vám nebudu ochotný pomáhat.“

„Chápeš ale, co to znamená?“

„Ano.“

„Promluvím si s otcem. Jen jsem to chtěla nejdřív probrat s tebou.“

„A kdybych ti to nedovolil?“

Pohlédla na něj spíš užasle než rozzlobeně.

„Nebuď směšný.“

O tragicky nešťastné Sharon z Tunisu se tradovalo, že jejím údělem bylo, aby vždy říkala pravdu, přitom aby jí však nikdy nikdo nevěřil. Kleptové sice v zásadě neměli nic proti tomu, aby jejich ženy říkaly, co si myslí, názory, které neradi slyšeli, však nevítali o nic nadšeněji, než je obvyklé u kohokoli jiného. Daisyin otec se zpočátku rozčilil jen na vlastní dceru a vztekle ji okřikl, aby svůj velký nos nestrkala do záležitostí, do kterých jí vůbec nic není. Kleista ovšem způsob, jakým tchán jeho manželku stroze odbyl, značně popudil; zastal se jejích logických argumentů a vysloužil si tím od něj i od všech ostatních obvinění, že šlo od začátku o jeho nápad a že manželku použil jen k tlumočení názorů, které měly ve skutečnosti původ v jeho hlavě, což byla strategie mezi Klepty používaná tak běžně, že se jí přezdívalo „překabátit se“. Nařkli ho z lenosti, zbabělosti a nevděčnosti, tedy z vlastností, jimž se Kleptové vysloveně obdivovali, pokud se projevovaly u nich samotných. Všichni s výjimkou Daisyiny sestry a několika jejích kamarádek s nimi přestali mluvit a dávali jim jasně najevo, že odmítne-li jim Kleist nadále pomáhat, vykoleduje si tím problém v podobě hlasování – s předem určeným výsledkem – o tom, zda mají být oba vyobcováni.

Museli si vybrat – buď se sebrat a odejít v chladném počasí, přičemž Daisy byla v pokročilém stupni těhotenství, a navíc neměli, kam by se poděli, nebo zůstat a dělat, co jim přikážou. Pokud existovala ještě nějaká jiná možnost, Kleist ji rozhodně neviděl. Představa, že bude muset ustoupit, ho ale příliš netížila. Zatímco Daisy plála rozhořčením a nijak se tím před otcem netajila, Kleist byl mnohem zvyklejší na vzdorovitou, avšak tichou poslušnost. Přesto oba ustoupili jen velice mrzutě a neochotně.

Kleista navíc znepokojovaly i další novinky o Calovi. Jen částečně to bylo způsobeno tím, že v něm probouzely nevítané pocity viny – ne vůči Calovi, ale vůči Váhavému Henrimu –, vyvolávaly v něm také ducha čehosi zasutého ještě mnohem hlouběji, tak hluboko, že ještě nikdy nebyl nucen čelit tomu přímo. Zatímco Váhavý Henri si nikdy ani na okamžik vážně nepřipustil, že by na Calově talentu k zabíjení mohlo být něco nelidského, v Kleistově duši vyvolávaly překroucené zprávy v podobě, v jaké se dostávaly do Quantocks, nervozitu, byť by je za normálních okolností považoval pouze za směšné. Z té vzdálenosti, v níž se nacházel, měla představa Cala jako jakéhosi živoucího ducha potloukajícího se po světě a vyvolávajícího nadpřirozené katastrofy, jistou zlověstnou logiku. Měl příležitost zmizet někam, kde by mezi ním a Calem ležely oceány, ta už však byla pryč. Mrazení, které mu přejíždělo po páteři, se až příliš podobalo tomu, které údajně člověk cítil, když někdo přešel po jeho hrobě.

„Jak moje babička nikdy neříkala,“ poznamenala Daisy, „lidé věří tomu, čemu chtějí věřit.“

„V tom máš tedy pravdu,“ potvrdil své manželce Kleist.

19

„P

roč nepostupují kupředu?“ Bosco chtěl jednak slyšet Calův názor na to, co je důvodem nepochopitelné nečinnosti Lakoniků, jednak si chtěl ověřit, že si je Cale této nepochopitelnosti jejich počínání vědom.

Cale po zaznění otázky nezvedl k Boskovi oči a pokračoval ve zkoumání půl tuctu materazziovských přilbic nasazených na dřevěné hlavy.

„Myslíte, že to zjistíte?“ zeptal se Boska s hlavou stále skloněnou.

„Nemyslím.“

„Tak proč si s tím lámat hlavu?“

„Je z tebe strašný drzoun.“

Tentokrát se Cale na Boska podíval.

„Nemám snad pravdu?“

Bosco se usmál, což nikdy nebyl hezký pohled.

„Ano, máš.“

Mistr kovář, na kterého čekali, dorazil a Cale mu ukázal další přilbu.

„Co jí říkáš?“ zeptal se Cale.

„Dobrá práce a dobrý materiál, řekl bych ale, že tahle je příliš zrezivělá. Nechtěl bych, aby mi chránila hlavu. Smím se podívat na ty ostatní?“

„Až budu hotov. Teď ustup.“

S těmito slovy zasadil každé z materazziovských přileb zuřivou ránu jedním ze zakřivených lakonických mečů. „Pomoz mi je sundat,“ vybídl kováře, když skončil. Tři ráně odolaly, jedna byla promáčklá a zbývající dvě praskly.

„Zítra by nám měli přivézt několik tisíc přileb, jako jsou tyhle.“

„Ve stejném stavu?“

„Pravděpodobně. Jistě to nevím.“ Ukázal na přilby, které prorazil.

„Dokážeš je opravit – přivařit na ně nahoru železný plát?“

Kovář si je celou minutu důkladně prohlížel.

„Myslím, že bych s nimi uměl udělat něco, co by je zesílilo, pane. Kolik mám času?“

„To nevím. Minimálně pár dní, možná víc. Pusť se do nich tak rychle, jak to jen půjde. Přiber si k tomu tolik kovářů, kolik jich tady seženeš. První várka tady bude ještě dnes odpoledne. Zásobovací důstojník dostal rozkaz, aby ti dal všechno, co budeš potřebovat. Kdybys měl nějaké problémy, přijď rovnou za mnou. S nikým jiným se o tom nedohaduj. Rozumíš?“

Kovář pohlédl na Boska. Cale zvažoval, jestli nemá dát najevo, že rozhodující je jeho slovo, ale rozhodl se to nedělat. Bosco přikývl.

„Ano, pane.“

Když odešel, nedokázal se Bosco ubránit otázce: „K čemu potřebuješ ty psy?“

„Když jsem byl ve veldtu, házeli nám osadníci v jednom kuse do nádrží s vodou mrtvá zvířata, aby nám znepříjemnili život. A pokud narazili na studnu, udělali totéž.“

„Rozumím.“

„Ne, nerozumíte,“ odsekl Cale. „U stojaté vody nemůžete skrýt skutečnost, že je otrávená, protože to prozradí zápach. Lakonikové berou vodu z potoka, který teče kolem jejich tábora. Psy hodíme do vody kus proti jeho proudu, takže Lakonikové nic neucítí.“

„V tekoucí vodě se ale jed rozředí.“

„Ano.“

„U Silbury Hillu měli všichni vykupitelé běhavku a přesto zvítězili.“

„Ano.“

„Víš, že otrávit pitnou vodu je smrtelný hřích?“

„V tom případě je štěstí, že nemám duši.“

Místo dvanácti mrtvých psů dostal Cale nakonec osm mrtvých vepřů a bednu holubů. Všichni byli dostatečně zamřelí a Váhavý Henri je s pomocí dvaceti očistníků opatrně naházel do potoka tak blízko lakonického tábora, jak se jen odvážil. Jistě si umíte představit, jak příjemný to byl úkol, stát uprostřed noci v ledové vodě a manipulovat s velkým množstvím zahnívajícího masa.

Uplynuly čtyři dny a Lakonikové stále nejevili žádné známky pohybu. Přilby, které Váhavý Henri přivezl, sice mohly být v lepším stavu, mohly ale být i v horším a kováři už se pomalu blížili ke dvěma tisícům zesílených přileb, což byl minimální cíl, který jim Cale stanovil.

„Promluvíš si teď už se mnou o tom, jakou chystáš taktiku?“ Boskův chladný, přitom však uctivý tón Cala trochu vyváděl z míry. Zvažoval, jestli ho nenechat ještě chvíli čekat – ne snad proto, že by taktiku ještě neměl připravenou, ale čistě proto, aby mu brnkal na nervy. Na druhé straně Boska sice nenáviděl, věděl ale, že je to kromě Váhavého Henriho jediný člověk, který je schopen řádně ocenit jeho genialitu. Navíc si chtěl ověřit, co jeho někdejší pán a vládce spolu s Princepsem jeho plánům řeknou. Byl to koneckonců Princeps, který v blátě u Silbury Hillu vybojoval krvavé vítězství, ačkoli válečnou kampaň vedl podle Calova plánu. Cale byl přesvědčený, že by byl plán na zničení Materazziů u Silbury Hillu vyšel, ať by vykupitelům velel kdokoli, kdo to ale mohl říct s naprostou jistotou poté, co Materazziové celou bitvu tak příšerně zpackali? Ve veldtu se nepochybně dopouštěl chyb, jenže nikdo není dokonalý, navíc se z nich dokázal poučit a osadníci teď byli zahnáni na svoji ubohou prérii a už dva měsíce o sobě vůbec nedávali vědět. Proti Lakonikům si ovšem žádnou chybu nemohl dovolit. Potřeboval si svoje nápady otestovat, ale jedině na lidech, které respektoval. A lidi, které respektoval, s výjimkou Váhavého Henriho zároveň nenáviděl.

S obavami z kritiky a zároveň s pocitem sebeuspokojení tedy Cale rozložil mapu a začal popisovat svoje plány na to, jak porazit nejsilnější armádu, jakou kdy Lakonikové naráz vyslali do pole, armádu, o jejíchž porážkách za podobných okolností se v dějinách nenašla jediná zmínka – pravděpodobně proto, že nikdy poražena nebyla.

„Lakonikové manévrují snáz a rychleji než jakákoli jiná armáda, jakou jsem kdy viděl, nebo o jaké jsem četl. Z toho útesu jsem viděl, že začali pravé křídlo svého útoku posilovat teprve dvě minuty před tím, než udeřili – díky tomu se jim daří protivníka zlomit. Mají na pravé straně své nejlepší muže a v kratičkém okamžiku k nim přesunou další posily ze středu, takže jsou v místě, kde byli od začátku nejsilnější, najednou dvakrát tak silní.“

‚A co z toho?“ chtěl vědět Bosco.

„Musíme na levém křídle zdvojnásobit vlastní sílu.“

„Nic víc?“ zapochyboval Princeps.

„Tak jednoduché to není.“ Dobře položená otázka, na kterou znal odpověď, Calovi nevadila. „Když je takhle zkusíte posílit bez přípravy, stane se z nich jen neuspořádaný dav – budou se tlačit, strkat a padat jeden přes druhého. Nechávám je posílení na tenhle počet řad nacvičovat dvanáct hodin denně. Čím déle budou Lakonikové útok odkládat, tím líp se to naučíme.“

‚A co ty přilby?“

„Vystačí nám jen pro čtyři řady vpravo a pro dvě na zbytku bitevní linie.“

„Nemáme možnost sehnat ještě nějaké?“

„Ne. Většina z nich na té otevřené skládce zrezivěla. Ty, které jsme zachránili, byly zaházené hluboko uvnitř hromady. Nechat je tam válet bylo obrovské plýtvání.“

Následovala chvíle ticha, kterou si Cale vychutnával na rozdíl od Boska i Princepse, ačkoli to sotva byla jejich vina. „Stejně si ale nemyslím, že kdyby Lakonikové na pravém křídle prorazili dál než do naší čtvrté řady, měli bychom ještě nějakou šanci. V bitvě osmi mučedníků nás tak snadno porazili proto, že ji nebožtík Van Owen, Bůh buď milostiv jeho duši, laskavě naplánoval tak, že byly všechny výhody na jejich straně.“

„A ty to neuděláš?“ ujišťoval se Princeps.

„Ne. Jestli se vyhnou útoku na Golanské výšiny a vyrazí na další pochod kupředu, pokusím se s nimi utkat na tomhle místě.“ Položil prst na mapu.

„Zdá se to být stejně rovinatý terén jako u Osmi mučedníků,“ podotkl Princeps.

„Ale není. Všiml jsem si toho, když jsem tudy projížděl, a od té doby jsem si to tam byl ještě půltucetkrát prohlédnout. Tady ta vyvýšenina uprostřed planiny se zvedá doopravdy jen mírně, je to ale klamné zdání. Ve skutečnosti je to vyšší pahorek, než by se zdálo, a rozděluje planinu na dvě poloviny. Postupovat kupředu s celou armádou v jedné linii jako u Osmi mučedníků by tady dole nešlo – musíte ten pahorek obejít z jedné nebo z druhé strany. Já tady na pahorku nechávám stavět kolovou hradbu pro lučištníky – než se Lakonikové dostanou na místo střetu, budou mít dvakrát víc mrtvých a raněných než posledně. A myslím, že jim to můžu ještě ztížit. Tohle tady je úbočí Golanu – pro lučištníky příliš příkré a vzdálené. Musím vám něco ukázat.“

O půl hodiny později už byli na planině před ležením a začínalo se pomalu smrákat. Hooke měl samozřejmě ohavné rudé vousy oholené a hlavu měl kompletně holou, Bosco ho přesto okamžitě poznal.

„To je Chesney Fancher,“ představil ho Cale.

„Pane Fanchere,“ kývl mu na pozdrav Bosco a Princeps ho mlčky napodobil.

Problém každého, kdo se snaží vykupitele získat pro nějaký nový nápad (a co jiného je dobrá zbraň než dobrý nápad, přeměněný ve vražednou realitu?) spočívá v tom, že se jim všechny nové nápady nesmírně příčí. Nápady jsou produktem přemýšlení a přemýšlení je něco, v čem jsou lidé neobyčejně neschopní. Jak ale kdysi řekl svatý Augustin z Hippa, který se ze všech vykupitelských světců nejvíce blížil tomu, co by se dalo nazvat filozofem: „Lidská mysl je k přemýšlení mizerně uzpůsobena. Stejně jako amputací končetin by jím měli být pověřováni jen vysoce školení jedinci, a i to jen zřídka.“ Cale věděl, že ani Boska a Princepse, což byli svým způsobem nebezpečně nezávislí myslitelé, nebude snadné přesvědčit. S nečitelností mládí měl v úmyslu použít pro ukázku uplatnění Hookeových modifikovaných hmoždířů živá prasata. Hookeovi se mu to podařilo rozmluvit; kromě toho, že se mu to pomyšlení ošklivilo, poukázal i na to, že snažit se o nemožné, konkrétně o upevnění zbroje určené pro vojáky na nevyhnutelně neochotné vepře, by znamenalo koledovat si o malér. Cale s ním zdráhavě souhlasil. V případě druhé ukázky byl ale neústupný a trval na živých zvířatech. Hooke se utěšoval tím, že byť bude druhá ukázka ohavná, alespoň bude rychlá.

Cale oběma podezřívavým a rozpačitým vykupitelům ukázal místa vybraná pro dvě chystané ukázky. Na prvním z nich leželo na zemi šestnáct mrtvých prasat, vyrovnaných do dvou řad. Tam, kde to bylo možné, byly na mršinách připevněné různé kusy materazziovské zbroje. Druhým předváděcím místem byla padesát metrů vzdálená ohrada, v níž spokojeně chrochtal tucet živých vepřů vedle tří velkých dřevěných beden pevně převázaných provazy.

Zatímco se Hooke chopil velkého červeného praporu připevněného na dlouhé tyči, šli se vykupitelé schovat za půl druhého metru vysokou palisádu z tlustých kůlů, vzdálenou přibližně sto metrů od mrtvých prasat, a sledovali, jak Cale dává Hookeovi znamení, aby začal. Hooke energicky zamával velkým praporem ve vzduchu. Asi třicet vteřin se nic nedělo, pak ale oba netrpělivě čekající vykupitelé viděli, jak se ve vzduchu vysoko nad prasaty objevil hustý oblak, který se náhle prudce snesl dolů a dopadl s četnými různě hlasitými rachotivými údery. Cale oba kněze odvedl zpátky k řadám vyrovnaných prasat a vybídl je, aby si prohlédli způsobené škody. Na ploše čtyřiceti čtverečných metrů se země ježila dvaceticentimetrovými šipkami ze dvou tuctů hmoždířů umístěných na úbočí Golanu ve vzdálenosti asi osmi set metrů. Šipky, které zasáhly prasata, se zabořily tak hluboko, že z těla nevyčnívalo o moc víc než tři centimetry. I ty, které dopadly na zbroj, však do masa pod ní pronikly do hloubky osmi či deseti centimetrů.

„Na římsy v polovině výše Golanu můžeme rozmístit padesát takových hmoždířů. Z té výšky dostřelíme víc než na míli do údolí. Pokud se mi podaří Lakoniky přimět, aby postupovali po levé straně, můžeme je ostřelovat na pravém křídle a pravděpodobně ještě dál.“ Následovalo několik otázek, ne však mnoho. Vykupitelé se těžko mohli ubránit ohromení. Padesát metrů od nich živí vepři chrochtali, jako by Calova slova zaníceně potvrzovali.

„Musíme se vrátit,“ řekl Cale oběma mužům. Tentokrát ale nervózní Hooke nešel s nimi, ale zamířil k ohradě s prasaty, kde čekal jeden z Calových očistníků se zapálenou pochodní. Cale, který byl také nervózní, dokázal to ale lépe skrývat než Hooke, mu zpoza dřevěné palisády dal znamení, aby začal. Oba muži zamířili pryč od ohrady, očistník se však ve vzdálenosti asi třiceti metrů zastavil, zatímco Hooke pokračoval a náhle zmizel ve velkém zákopu. Ozval se jeho hlasitý povel, očistník, který byl vybrán jako obzvlášť rychlý běžec, upustil pochodeň na zem, rozběhl se přes louku, jako by se mu v patách hnali všichni démoni světa, a skočil do zákopu k Hookeovi. Asi o pět vteřin později se v prasečí ohradě rozevřely brány pekla a ze země kolem zvířat vyrazil obrovský sloup ohně doprovázený zaduněním tak hromovým, jako by nastal konec světa.

Dokonce i Cale, který věděl, co může čekat, málem vyletěl z kůže, Boska s Princepsem to však natolik zaskočilo a šokovalo, že padli k zemi, hnáni nejen strachem, ale i nezvladatelnou křečí, která jejich tělo nutila chránit se před tak příšernou silou. Cale si v hloubi duše jejich ponížení vychutnával skoro stejně jako úspěšný masakr, k němuž, jak viděl, došlo v prasečí ohradě. Nechal vyděšeným mužům pět minut na to, aby se vzpamatovali, a pak je odvedl k Hookeovi a očistníkovi, kteří stáli u ohrady a u toho, co zbývalo z prasat, jež v ní ještě před chvilkou byla, a čekali na jejich inspekci. Jak Hooke alias Fancher doufal, bylo to rychlé, účinky se však dalece vymykaly všemu, co byli oba kněží schopní snadno rozumově pochopit. Hrůzný proces a výsledek poprav byl něčím, čemu přihlíželi poměrně často, takové zákonné umírání však bylo pomalé a plné utrpení – to byl ale koneckonců jeho účel. To, co nyní viděli před sebou, tato větší než lidská těla zbavená vnitřních orgánů, nohou a hlav, bylo výsledkem síly také strašlivé, ne však lidské. Taková zběsilost byla jako z jiného světa a připadala jim zcela nepochopitelná. Nebylo by jimi víc otřáslo, ani kdyby do ohrady slétl sám ďábel a prasata roztrhal holýma rukama.

Přesto Cala i Hookea doslova ohromilo, když o hodinu později Bosco, stále ještě hrůzou bílý jako stěna, odmítl Calovi povolit použití tohoto děsivého vynálezu proti lakonickým žoldnéřům.

„Uvědomuješ si,“ zdůvodňoval to, „co udělá papežská kurie, až se o těchhle explozích dozví? Postaví každého z nás na tak obrovskou hranici, že si v jejím žáru budou ohřívat zadky lidé až v Memphisu. Copak ty ani tenhle šílenec vůbec nemáte ponětí, co jste dnes vypustili do světa?“

„To, co jsme vypustili do světa, lorde vykupiteli,“ zahulákal na něj rozzuřený Cale, „je jediný způsob, jak porazit armádu, která už s vámi jednou vytřela podlahu. A pokud to zopakuje podruhé, klidně může napochodovat až k trůnu Oběšeného vykupitele v Chartres a nikdo se jí ani nevymočí do cesty.“

Toto výstřední, avšak v podstatě pravdivé prohlášení jako by je oba zaskočilo a umlčelo. Princeps a Hooke alias Fancher s úžasem sledovali, jak se spolu velký prelát a chlapec, který nebyl chlapcem, ale ztělesněním Boží nevole, handrkují jako dvě navztekané trhovkyně. Jako první znovu promluvil Cale, který se už zase ovládal.

„Když prohraju, druhou šanci už nedostaneme. Dělám jen to, co jste po mně chtěl.“

„Ještě není vhodná doba na to, abychom vytáhli do boje proti kurii.“

„Na jakou jinou dobu můžeme čekat?“

S tím nebylo možné nesouhlasit, a když si Bosco uvědomil, že všechno, k čemu třicet let směřuje svoje úsilí, dospělo k vyvrcholení, které je třeba podpořit činem, už toho moc neřekl. Pochopil, že nenastane-li jeho čas nyní, nenastane už nikdy.

„Musíme ihned odjet, máme-li v Chartres připravit všechno potřebné. Pokud zvítězíš, pošli mi spolehlivou a rychlou cestou zprávu. Pokud ne, přinesou mi ji místo tebe Lakonikové.“

A tím rozhovor skončil. Bez dalšího slova vyšel ze stanu, téměř okamžitě se však vrátil a v ruce nesl dopis. „Tohle jsem ti chtěl dát už před několika dny. Je od tvého nástupce ve veldtu. Napadlo mě, že tě bude zajímat.“ Cale si dopis nesmírně okázale zastrčil do jedné z ostentativně četných kapes – ostentativně proto, že akolyté je měli zakázané, ve vykupitelské víře byly kapsy symbolem všeho, co bylo v lidské duši utajené a skryté. „Kapsa“ byla přezdívkou samotného ďábla.

O dvacet minut později už byli Bosco s Princepsem na cestě do Chartres a Cale právě Váhavému Henrimu sděloval poslední podrobnosti toho, co se stalo, zatímco byl venku před stanem a snažil se poslouchat. Pak chvíli mlčky seděli.

„Teď by možná byla vhodná příležitost k útěku – kdybys to chtěl zkusit,“ poznamenal Cale.

„Neříkal jsi náhodou, že je to moc riskantní?“

„Třeba jsem se mýlil. A Bosco mi teď musí věřit, ať chce, nebo nechce. Nikdo se za tebou nevypraví. Zůstat tady bude taky riskantní – tak fifty fifty.“

„Nemůžu utéct.“

Bylo zřejmé, že Váhavého Henriho trápí něco jiného.

„Proč ne?“

„Nemůžu opustit ty holky.“

Cale nevěřícně zasténal. „Nic pro ně přece nemůžeš udělat.“

„Tak mám prostě odejít?“

„Když nemůžeš nic udělat, proč ne?“

‚A co když zvítězíš? Co pro ně uděláš ty?“

„Co budu moct – což pravděpodobně nebude mnoho. Možná vůbec nic. Vždyť ani nevím, co můžu udělat pro sebe – nebo pro tebe.“

„Víš ale, jak porazit nejlepší armádu, jaká byla kdy vyslaná do války.“

„Možná.“

„Jak si to mám vysvětlit?“

„Protože porazit Lakoniky je možné, zatímco doletět do svatyně a zase z ní odletět na křídlech andělů možné není.“

„Ty se s nimi chceš utkat, že ano?“

„Protože se radši chci spolehnout na něco, co vím, že umím, než utíkat, což evidentně neumím.“

„Nejde jen o to – ty s nimi chceš bojovat. Těšíš se na to.“

„Pověz mi, jakou mám jinou možnost.“

„Utéct.“

„Už jsem ti to říkal. Ne. Horší alternativa není alternativa.“

„Pro mě ale ano?“

„To jsem neřekl. Proč se chceš za každou cenu hádat?“

„Od tebe to sedí. Ty jsi přece ten, kdo se věčně s někým hádá. Máš to v povaze. Pohádal by ses i s jednookým lenochodem.“

„Teď už úplně blábolíš. Co je to lenochod?“

„Zvíře, co chovají v memphiské zoo.“

„Mírumilovné?“

„Neobyčejně.“

„Když se přidáš k Hookeovi na Golanu, měl bys být ve větším bezpečí než kdekoli jinde.“

„Jasně.“

„Takže… nebudeš trvat na tom, že zůstaneš se mnou v nejprudší řeži?“

„Ne.“

„Konečně projevuješ trochu rozumu.“

„A ty počítáš, že budeš v nejprudší řeži?“

„Pokud nebudu muset, tak ne.“

„To sis u Osmi mučedníků myslel taky.“

„Snažím se učit z vlastních chyb.“

„Tentokrát radši žádné nedělej.“

„Ne.“

„Nemůžeme je v tom nechat.“

„Můžeme. Bosco ty holky jen tak pro nic za nic nezabije.“

„Vždycky jsi na něj neměl takhle dobrý názor.“

„To nemám ani teď. Jenom ho líp znám. To, co podle jeho názoru dokážu udělat, je pro něj důležitější než vlastní život. A mnohem důležitější než ty holky ve svatyni.“

„A co si myslíš ty, že dokážeš udělat?“

„Co má zase znamenat tohle?“

„Sám nevím. Možná to znamená, že se ti začíná zamlouvat představa, že jsi Bůh.“

„To ty si myslíš, že ty holky dokážu vyčarovat ze vzduchu, ne já. Já se jen snažím zůstat naživu – a z důvodů, které sám nejsem schopen vyjádřit, udělat totéž pro tebe.“

„Řekni mi, že se netěšíš na zítřek.“

„Netěším se na zítřek.“

„Nevěřím ti.“

„Je mi jedno, čemu věříš.“ Oba se odmlčeli a chvíli se snažili vymyslet, co by řekli ještě ošklivějšího. Byl to kupodivu Cale, kdo ustoupil.

„Nezabije ty holky, ani když utečeme,“ prohlásil.

„Proč ne?“

„Protože když si je nechá, mohly by mu přijít vhod.“

„To nemůžeš vědět.“

„Ne, ale myslím si to.“

„Myslíš si, že to je to, co chci slyšet.“

„To taky. I tak je to ale pravda. Všechno, co dělá, má nějaký důvod. Vždycky jsem si myslel, že mě mlátí, protože je hajzl. Je to ale složitější.“

„Tobě se líbí?“

„Obdivuju ho.“

„Líbí se ti.“

„Je to totální šílenec, všechno má ale úžasně promyšlené. To obdivuju. Líbí se mi to. Je to vlastnost, která mě zachrání – která nás zachrání –, pokud se v něm budu schopen vyznat.“

„Pokud skončíš tak, že pochopíš Boska, měl by ses mít na pozoru.“

„Blablabla! Říkal jsi něco, nebo ti jenom něco vypšoukatělo ze zadnice?“

„Takové slovo neexistuje.“

„Dokaž to.“

20

„C

o pro vás mohu udělat, IdrisPukke? Nebo se zeptám jinak, můžete mi nabídnout něco, o co bych měl zájem?“

Muž, který se IdrisPukkeho takto zeptal, se jmenoval seňor Bose Ikard a seděl proti němu za stolem velikosti manželské postele. Ve tváři měl samolibý výraz cynické jistoty – byl to pohled, který říkal „moc dobře vím, co jsi zač, a nemysli si, že ne“. Ve všech čtyřech končinách byl známý jako právník, přírodovědec (vynalezl metodu uchovávání kuřecího masa ve sněhu) a především poradce slavných osob, konkrétně švýcarského krále Zoga, proslulého nejen učeností, ale také hloupostí a odpudivými osobními návyky. Prakticky nikdo na světě nepochyboval o tom, že nebýt Bosého Ikarda, přišlo by Švýcarsko o svoji proslavenou schopnost nezamíchat se do žádné války, již si udržovalo už pět set let – mnozí ale pochybovali, jestli se i muži tak inteligentnímu a bezzásadovému podaří tento stav udržet také ve všeobecně předpovídaném nadcházejícím bouřlivém konfliktu. To vysvětlovalo jeho nepřátelský postoj k IdrisPukkemu, muži, který tento konflikt vnesl přímo do srdce Španělského Leedsu a Švýcarska.

Uplynulo už více než deset let ode dne, kdy spolu IdrisPukke a seňor Bose Ikard naposledy mluvili, a ani tehdy to vlastně nebyl rozhovor v pravém smyslu toho slova, nepovažujete-li totiž za rozhovor to, že Ikard nad IdrisPukkem vynesl rozsudek smrti a zeptal se ho, chce-li před smrtí ještě něco říct. Ikard velice dobře věděl, že IdrisPukke zločin, z něhož byl obviněn, nespáchal; věděl to z toho prostého důvodu, že vraždu, za kterou byl IdrisPukke uvězněn, sám osobně nařídil. Nepanovala mezi nimi kvůli tomu žádná zvláštní nevraživost, protože zmíněný rozsudek byl sám o sobě jen nástrojem nátlaku na gauleitery, v jejichž službách tehdy IdrisPukke pracoval. Gauleiteři si ho v té době tak cenili, že ho byli ochotní vyměnit za jednoho z politických oponentů Bosého Ikarda, který se pod jejich ochranu uchýlil v domnění, že sympatizují s jeho ideály (komplikovanými a vášnivě proklamovanými ideály, jejichž podstatu by dnes sotvakdo dokázal srozumitelně vysvětlit). Gauleiteři s jeho ideály popravdě řečeno skutečně sympatizovali, ne ale natolik, aby jim to zabránilo vyhandlovat ho za IdrisPukkeho s tím výsledkem, že byl emigrant po svém nuceném návratu do vlasti bez soudu popraven.

V současné době se Ikard nacházel ve stavu víceméně nepřetržitého politického podráždění. Svým osobním vystupováním při řešení každodenních problémů působil jako docela příjemný chlapík a stejně sympaticky byl schopen se chovat až do chvíle, kdy jeho najatí pochopové strkali v nějakém opuštěném koutě vaše ostatky do díry a zasypávali je nehašeným vápnem. Byl to, řečeno Vipondovými slovy, „téměř standardní politický darebák, ale mnohem mazanější. Jeho největší slabinou je přesvědčení, že každý, kdo nepřiznává, že se na svět dívá stejně jako on, je pokrytec.“

Byla to právě Vipondova přítomnost ve Španělském Leedsu, největším ze švýcarských pohraničních měst, která byla příčinou Ikardových obav. Přesněji řečeno to nebyl Vipond osobně, koho považoval za problém, ale ochromené, přesto však stále početné zbytky Materazziů, kteří tam uprchli. Podle Ikardova názoru se ostudně snadno nechali připravit o svoji říši, aby se pak uchýlili do jeho důsledně neutrální země, kde působili zatracené nepříjemnosti, jež hrozily přerůst v něco ještě horšího.

Pokusil se uplatnit vůči nim svůj standardní postup používaný pro nadále ničím neužitečné spojence – nabídnout jim všechno možné s výjimkou opravdové pomoci. Švýcarský král Zog se však bohužel projevil jako sentimentální snob a trval na tom, že musí kolegům ze spřátelené královské rodiny poskytnout útočiště a finanční pomoc, což Ikard považoval jednak samo o sobě za neúnosnou peněžní zátěž, jednak za úrodnou půdu pro bůhvíjaké další nepředvídatelné problémy. Právě snaha zjistit, jakou konkrétní podobu by tyto problémy mohly mít, ho vedla k tomu, že se rozhodl udělit audienci IdrisPukkemu, zatímco stejnou žádost jeho nevlastního bratra ostentativně odmítl s odůvodněním, že nejrozumnější bude „dát tomu starému mizerovi co nejdůrazněji na srozuměnou, že tady není vítán.“

„Tak tedy,“ obrátil se na IdrisPukkeho, „co pro mě můžete udělat?“

„Vaše upřímnost, seňore, je jako vždy osvěžující.“

„Je mi líto, že se na to díváte takhle.“

„Čirou náhodou bych vám mohl být užitečný.“

„Ano?“

„Mám totiž možnost získat přeběhlíka, který pro vás podle mého názoru bude obrovským přínosem.“

„Poslední člověk, kterého jsem slyšel mluvit v takhle tajemných narážkách, se mi pokoušel prodat podíl na expedici do Eldoráda.“

„Jde o vykupitelského vojáka, velice mladého chlapce, který pro ně má takovou cenu, že sám o sobě byl důvodem jejich tažení proti Materazziům. Neslyšel jste o něm?“

„Ne.“

„V tom případě jsou vaši zpravodajci mnohem méně schopní, než bývali kdysi.“

„No dobrá. Thomas Cale.“

„Co o něm víte?“

„Co vy o něm víte?“

„Podstatně víc než vy.“

„Jsem nadmíru ochoten si to poslechnout.“ A také si to poslechl. Bylo to nepochybně velice zajímavé a stejně nepochybně i velice zvláštní.

„To je všechno?“

„To samozřejmě ne. Kontaktovali vás vykupitelé?“

„A-aano.“

„Říkáte to nějak nejistě.“

„Ne. Zřetelně si na to vzpomínám. Absolutně příšerná dvojice. Jeden z nich měl doslova zelené zuby.“

„A co chtěli?“

„Vyjádřit svůj nesouhlas s tím, že poskytujeme pomoc Ma-terazziům.“

„Pokud se to dá považovat za pomoc.“

„To zní jen jako nevděk. Zvážíme-li všechny okolnosti, domnívám se, že se k nim vcelku chováme líp, než by se byl starý Materazzi, pokoj jeho duši, choval k nám, kdybychom byli v opačných pozicích.“

„Myslet si to vám vyhovuje.“

„To je pravda – přesto si to ale myslím.“

„A co jste jim řekl?“

„Těm vykupitelům? Poslal jsem je k čertu.“

„To je vskutku potěšitelné.“

„K tomu vašemu zrůdnému zázračnému dítěti. Co chce a proč bych mu to měl dát?“

„Chce mít zaručený bezpečný přechod přes hranici.“

„Nedokážu si představit, jak by nám prospělo, kdybychom sem dovolili přijít někomu, pro koho jsou vykupitelé ochotní tolik riskovat, jen aby ho dostali zpátky. Nikdy sice nepochopím, jak se Materazziům podařilo tak trapně padnout, ale řekl bych, že podle toho, co jsme viděli, by nebylo moudré cokoli si s ním začínat.“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Jestli chcete, aby to zrůdné zázračné dítě – to je pro něj mimochodem velice výstižné označení – z jejich území močilo na vaše nebo z vašeho na jejich.“

„Připadá mi jako nesmírně problematický mladík.“

„Přijde sem tak jako tak.“

„Jak to?“

„Protože ho využijí ke zničení antagonistů, a až budou hotoví s nimi, vytáhnou proti vám. A v jejich čele přijde ani trochu přátelsky naladěný Thomas Cale, naopak pořádně namíchnutý, že jste ho poslali k čertu, když vám jen nabízel přátelskou ruku. Vykupitelé se rozhodně nezastaví. Je jim úplně jedno, jestli jste kacíř nebo nevěřící.“

„Proč by zrovna teď vyráželi na křížovou výpravu? Už šest set let dali pokoj.“

„Protože se mění. A pokud tomu nepřizpůsobíte svoje uvažování, dopadnete stejně jako Materazziové.“

„Proč bych vám měl věřit?“

„Něco vám povím, tohle se mě skoro dotklo. Pomozte mi přivést Cala sem.“

„Budu si to všechno muset rozmyslet.“

„Na vašem místě bych to moc neodkládal.“

Seňor Bose Ikard byl po odchodu IdrisPukkeho nepochybně mnohem znepokojenější než před jeho příchodem. Byl přesvědčen, že pozná, kdy jeho návštěvník blufuje, dnes mu ale jeho argumenty připadaly až příliš nepříjemně přesvědčivé. Také ovšem na rozdíl od IdrisPukkeho věděl, že se Lakonikové konečně uvolili vytáhnout proti Golanu. Hodlal vyčkat, dokud se vykupitelé a jejich pubertální zrůda nestřetnou s těmi vražednými pederasty z Lakonie ve skutečně bitvě, a teprve pak se rozhodnout, jestli představují reálnou hrozbu. Do té doby se IdrisPukke klidně mohl jít klouzat – a jeho zabijácký spratek s ním.

***

Stačí zajít do kterékoli zapadlé knihovny a najdete v ní stovku knih pojednávajících o útěku Materazziů po pádu Memphisu: knih fantastických, magických, mystických, historických, přímočarých a drsných, elegantně mytických, drasticky tragických, věcných a faktografických, truchlivě černých, krvavě rudých a plných utrpení – a někde v té spoustě popsaného papíru bude i pravda. Vypovědět jen desetinu toho všeho by bylo k nesnesení nudné, protože v době tak mrazivého chladu a nedostatku se jeden příběh hrůzy a bolesti zdá být k nerozeznání podobný druhému. Je to strašlivé, bohužel však pravdivé konstatování. Všichni prošli krutou a strastiplnou poutí, než pouhá polovina z původních čtyř tisíc uprchlíků dorazila do Španělského Leedsu, kde je nečekalo uvítání o mnoho teplejší.

„Tak co?“ zeptal se Vipond, když se IdrisPukke vrátil do nedávno vyprázdněného židovského ghetta; vrchní rabín totiž usoudil, že vzhledem ke vzrůstající moci vykupitelů je načase, aby před nimi on sám i celá jeho kongregace uprchli tak daleko, jak je v lidských silách – což v praxi znamenalo, že kdyby někdo z nich utekl ještě dál, ocitl by se už na zpáteční cestě.

IdrisPukke nevlastního bratra stručně informoval.

„Přijme mě?“

„Ne.“

„Upřímně řečeno bych si na jeho místě nepočínal jinak.“

„Vy muži velkého světa,“ dobíral si ho IdrisPukke. „Jste vážně otřesní.“

„Myslíš, že přijme znovu tebe?“

„Záleží na situaci. Znáš tenhle typ – lidé jako on chtějí, aby sis neustále uvědomoval, že tě drží za koule.“

„Obrazně řečeno.“

„Přes všechnu svoji ješitnost si sám není jistý, jak by měl postupovat. Rozhodně ale chce, abyste co nejdřív vypadli z jeho města. Být závislý na laskavosti toho starého mizery Zoga není moc velká záruka bezpečí.“

„To není.“ Následovala dlouhá chvíle ticha. „Co myslíš, že udělá Cale?“

„Co jiného může dělat, než čekat? Ikard poslal většinu vojska do příhraničí. Cale a Váhavý Henri proti sobě mají šest set mil antagonistických zákopů a dvě stě mil dlouhou linii obsazenou nervózními švýcarskými pohraničními jednotkami. Řekl bych, že zůstane, kde je.“

Ozvalo se zaklepání na dveře, které vzápětí někdo zvenčí otevřel. Strážný s okázalou uctivostí a starostlivostí uvedl do místnosti Arbell Materazziovou. Měla možná být poslední vládkyní Materazziů, tak okleštěného pozůstatku velkého rodu, že sotva bylo čemu vládnout, alespoň vzhledem se však podobala královně, jíž téměř byla. Dospěla a zkrásněla, prožité utrpení dodalo jejím rysům jakousi šedivou sílu. Za pouhých několik měsíců se celý její život od základů změnil – její svět byl v troskách, její otec mrtvý, byla nyní první mezi zbývajícími Materazzii, provdaná za bratrance Conna a v pokročilém stupni těhotenství.

21

C

alovy naděje se naplnily a uplynuly další čtyři dny, než se Lakonikové dali do pohybu, zezadu obešli Golanské výšiny a zamířili přímo proti Chartres. Ať byly ztráty jejich obrovsky cenných vojáků, které utrpěli za cenu vítězství na Machéře, jakkoli vysoké, na druhé misce vah nad počty padlých převážila potřeba získat antagonistické stříbro. Jedinou alternativou peněz, jež získávali za nájemné služby svých vojenských jednotek, byly hmotné statky produkované obrovským množstvím hélótských nevolníků žijících v Lakonii i v zotročených zemích, které ji obklopovaly téměř ze všech stran. Mohli sice hélóty dál terorizovat a organizovat čistky mezi jejich vůdci, tím však jen dál snižovali svoje příjmy – mrtvý otrok je koneckonců mrtvý otrok – a zajišťovali, že hélótové neustále hrozili dalšími rebeliemi, protože je Lakonikové ve velkém vyvražďovali, ať se bouřili nebo ne. Pokaždé, když několik tisícovek pobili, naplnilo je to na krátkou dobu pochmurným uspokojením, v dlouhodobé perspektivě to však jen zvýšilo jejich podezřívavost. Ačkoli se nikdo z nich nebál smrti, děsila je představa jejich úplného vyhlazení. To byl důvod, který je přiměl vrátit se na bitevní pole a vytáhnout k útoku proti Chartres.

Calovi momentálně největší starosti dělalo, aby si Lakonikové neuvědomili, že se vykupitelé chystají pokusit se je zastavit v místě, kde budou mít po jedné straně neprostupnou stěnu Golanu a po druhé vybraný pahorek, byť nesporně jen nízký a mírný. Zmíněná terénní nerovnost zjevně překážela jen v tom, že Lakonikům bránila ve výhledu na mnohem rozlehlejší bitevní pole, přes všechnu zdánlivou bezvýznamnost však byla téměř stejně užitečná jako masivní kamenná zeď, protože je nevyhnutelně směrovala do mnohem užšího prostoru, než tomu bylo kdekoli před ní nebo za ní. Pokud je tam Cale mohl přinutit k boji, nepřipadalo dokonce ani v jejich případě v úvahu, že by se dokázali uprostřed bitvy přeskupit.

Naneštěstí pro Cala si nově zvolený lakonický král Jeremy Stuart-Clarke byl tohoto problému skutečně vědom, neměl ovšem na vybranou z příliš mnoha alternativ: mohl pokračovat v tažení na Chartres kolem Golanských výšin a podstoupit riziko zúženého terénu, nebo mohl zůstat na místě a čekat, spotřebovávat cenné zásoby potravin, které teprve před nedávnem dostal, a ochromit tak nejen fyzickou, ale i psychickou připravenost svých mužů. Ani ti nejdokonaleji vycvičení vojáci se nikdy nevyznačovali trpělivostí. Vojáci snadno vychladli, a když se po dlouhém nudném čekání konečně připravili k rozhodujícímu náporu, nemohl je král Stuart-Clarke znovu zastavit bez nějakého dobrého důvodu. A žádný takový důvod neměl. Kdyby zamířil dál na jih a pokusil se na Chartres zaútočit z rovinatějšího týlu, zabralo by mu to přinejmenším týden a dalo by to vykupitelům ještě víc času na přípravu – a toho už se jim dostalo beztak víc než dost. Věděl také, že se antagonisté chystají vyvinout na ně mimořádný tlak a zahájit ofenzivu proti zákopům táhnoucím se západně od Golanu – což byl manévr, který už teď nemohl nijak zdržet a který by byl naprosto bezúčelný, kdyby on sám nevyrazil k okamžitému pochodu.

Zvažoval rizika různých alternativ a vzhledem k tomu, že jednu vykupitelskou armádu už rozdrtil, dospěl k závěru, že bude rozumné pokračovat. Navíc bylo celé ležení postiženo jakousi nepříjemnou střevní chorobou, která sice ani zdaleka nedosahovala intenzity úplavice, přesto však skoro všechny sužovala průjmy a nepohodlnou žaludeční nevolností. Z porovnání všech možných rizik vyplývalo, že jednoznačně nejrozumnější bude vydat se nejkratší trasou k Chartres.

Cale se směsicí potěšení a náhlého strachu sledoval, jak Lakonikové po téměř tříhodinové přestávce vcházejí do jeho jediného výhodného obranného bojového postavení v okruhu sta mil všemi směry. V tu chvíli si ale vzpomněl, že obě své dosavadní zkušenosti s velkou bitvou získal v postavení pozorovatele z bezpečného místa, jako pohrdavě kritický divák plný názorů na to, co vojevůdci před ním dělají špatně. Když teď stál a čelil nejstrašlivější armádě světa, přimělo ho to uvědomit si rozdíl mezi tím, že něco víte, a tím, že to prožíváte na vlastní kůži. Teď ten rozdíl cítil. Z jakéhosi důvodu to byl jiný strach než ten, který se ho zmocnil a ochromil ho hrůzou při souboji se Solomonem Solomonem v Červené opeře. Tentokrát se zdálo, že děs zachvátil jeho kolena. Doslova se mu roztřásla. Tehdy v Červené opeře to byla strašlivá křeč v hrudi.

Nechal si kousek za poslední linií svých mužů postavit věž, aby z ní mohl pozorovat, jak se bitva vyvíjí, teď se ale bál, že nedokáže vyšplhat po tenkém žebříku na vrcholek lehké stavby. Pohlédl na svá kolena, jako by je chtěl napomenout. Přestaňte se třást. Už dost! A Lakonikové ve svých líně se pohybujících čtvercových útvarech pochodovali dál. Na okamžik se všechno zdálo beznadějné, jeho vojáci mu připadali slabí, jeho představy o obraně a útoku směšné tváří v tvář této obrovské vražedné mašinérii, která se k nim pomalu blížila. A pak měl náhle jednu nohu na žebříku, potom i druhou, pomalu, posečkat a šlápnout na další příčku. Chtěl být někde jinde, chtěl, aby se objevil nějaký zachránce, který by ho sebral a odnesl pryč do bezpečí. Pak další příčka a ještě další. A potom, jako když mládě mořského ptáka po příliš troufalé plavbě na rozbouřených vlnách konečně dospěje ke břehu, se vytáhl na plošinu věže, kde mu pomohli na nohy dva strážní, kteří tam už čekali s obrovskými štíty, jež ho měly chránit před šípy, šipkami a oštěpy. Pohlédl na Lakoniky a uklidňoval se pomyšlením, že všechno dobře dopadne, nedojde-li k žádným komplikacím s výbušným zabijáckým ledkem.

Ke komplikacím ovšem vzápětí došlo. Dalo se do deště. Zabijácký ledek, jak mu později Hooke vysvětlil, neměl rád vodu – nebo přesněji řečeno měl naopak vodu rád až příliš. Vsál do sebe sebemenší vlhkost stejně dychtivě, jako pouštní písek pohlcuje déšť. Během dvou minut od okamžiku, kdy liják spustil, byl zabijácký ledek asi stejně hořlavý jako bláto v bažině. Hooke, který o tomto nedostatku věděl, nesmírně pečlivě dbal na to, aby žádnou z ukázek svého vynálezu nepořádal za vlhkého počasí, ne snad proto, že by chtěl jeho slabinu utajit, ale protože prostě věděl, že by neuspěl. Jediné zkušenosti s opravdovou válkou získal ve veldtu v ročním období, kdy tam nikdy nepršelo. Při zpětném pohledu se zdálo evidentní, že se o tom měl zmínit, prostě ho to ale vůbec nenapadlo, alespoň ne do chvíle, kdy začalo pršet: k životu experimentátora zcela přirozeně patřilo, že se pro svoje experimenty snažil vytvořit co možná nejpříznivější podmínky.

Aniž si byl vědom katastrofy, kterou mu přichystala Nemesis jménem vlhkost, sledoval Cale, chráněný dvěma očistníky, z věže postup Lakoniků a ve stavu obrovského napětí čekal na správný okamžik, aby dal signál k zažehnutí olejem napuštěných zápalných šňůr. Po chvíli vzrušujícího a zároveň mučivého čekání signál konečně přišel a trubky zavřeštěly ječivě jako vraní zakrákání. Po zaznění prvního tónu ustoupila přední linie vykupitelů za tisové kůly zatlučené do země za jejich zády a dvoučlenné čekající týmy přiskočily a do mezer zatloukly další kůly, takže sice nevznikla souvislá palisáda, zbylými mezerami však nemohl dospělý muž proklouznout – mimo jiné i proto, že byly do všech kůlů v pětadvaceticentimetrových rozestupech zašroubované nabroušené řeznické háky. Na Calův příkaz se dvoučlenné týmy už dva týdny ve dvou směnách dvanáct hodin denně cvičily, takže byla druhá vrstva šachovnicově uspořádaných kůlů s ostrými háky zadučená do země dřív, než šňůry dohořely až k soudkům.

Mezitím se v polovině úbočí Golanu hroutily a rozpadaly i další součásti Calova bitevního plánu. Přestože už déšť začínal polevovat, intenzita té krátké spršky byla taková, že nejen rozpustila zabijáčky ledek, ale také promočila provazy hmoždířů a zmenšila tak sílu, jíž před sebe dokázaly vrhat svazky neobvykle těžkých šipek. Hooke je sice rychle nechal přikrýt, aby však hmoždíře zasáhly pravé křídlo útočících Lakoniků, musely využít maximálního dosahu svého dostřelu. Když teď byly provazy lehce namočené, dostřel se o čtvrtinu snížil, což znamenalo, že byly absolutně k ničemu.

Zoufalý Hooke poručil vyslat praporkem signál, že nemůže zahájit palbu, a znepokojený Cale si na své rozvrzané věži jeho varování všiml a vzal je na vědomí. Viděl také, že na něj ze svahů Golanu mává spousta dalších provizorních praporků. S vykupiteli vystřelujícími zabijácký ledek nebyly dohodnuté žádné signály, protože se zdálo, že k tomu není jediný dobrý důvod. Teď už se Lakonikové blížili k soudkům a perfektně načasované zápalné šňůry zároveň dohořívaly ke konci.

Po dalším Calově signálu se z trubek pod ním ozvalo nové ohlušující zavřeštění. Tentokrát se celá vykupitelská přední linie přikrčila a otočila zády k soudkům; každý muž se chránil tím, že se stočil do klubíčka. Lakonikové pokračovali v postupu vpřed a za okamžik se rozběhli stejně, jako to udělali v bitvě osmi mučedníků. Zápalné šňůry v souladu s propočty dohořely a Lakonikové k nim dorazili, přesně jak Cale doufal, nic se však nestalo. Mnozí stoupli přímo na nádobu překrytou tenkou vrstvou hlíny, ačkoli však cítili, že se na půdě pod jejich nohama něco změnilo, už se v tu chvíli nemohli zastavit. Pak jeden se soudků explodoval, byl to předposlední na lakonickém pravém křídle. Byl zkonstruován tak, aby výbuch směroval dopředu, dřevo je ale nespolehlivý material, takže exploze zamířila oběma směry a zabila téměř stejný počet vykupitelů za sebou jako jejich útočících nepřátel.

Přesto se však tomuto jedinému výbuchu podařilo dosáhnout toho, že se útočící lakonická linie užasle zastavila. Nikdo z útočníků v životě neviděl takovou zkázu, při níž byla samotná země vyhozená až do nebes za doprovodu ohlušující rány hlasitější než úder hromu. Řady vojáků se zatřásly, zastavily a vrávoravě couvly jako jediný vyděšený živý organismus. Krveprolití způsobené lidskou rukou je jedna věc, ať jakkoli hrůzná při bezprostředním osobním pohledu na zmrzačené a znetvořené maso a kosti. Představte si však, jakým dojmem musel výbuch zapůsobit na někoho, kdo byl poprvé v životě svědkem tak ničivé síly ohně a dýmu. Řev dvou armád chystajících se k boji na okamžik vystřídalo náhlé hrobové ticho, jako by do země mezi nimi udeřila pěst rozzuřeného boha. Muži zvyklí rozdávat děsivé sečné či bodné rány ještě nikdy neviděli lidské tělo rozmačkané, roztrhané a rozdrcené dřív, než stačili mrknout.

Cale, ohromený a zaskočený selháním soudků, cítil, jak se mu tělem nekontrolovaně rozlévá panika a strach. Nebyl však sám – král Stuart-Clarke byl vyhozen ze sedla, když se jeho kůň vyděšený výbuchem vzepjal na zadní, a stejně skončil i půltucet jízdních poslů, kteří byli s ním. Vystrašení koně všude pobíhali sem a tam, útok se zcela zastavil, což je pro každého velitele ta nejhorší noční můra, a veškerá životně důležitá pohybová energie celé tisícimetrové přední linie byla ztracena. Všichni nižší velitelé se buď váleli na zemi jako král, nebo se zoufale snažili zkrotit svá zvířata. Cale, zděšený selháním soudků, získal několik okamžiků na to, aby sebral otřesený rozum do hrsti.

Měl nedostatek lučištníků, tak jako tak je ale držel v záloze a čekal, že je využije k ostřelování Lakoniků poté, co budou zasaženi všemi dvaceti soudky – předpokládal totiž, že alespoň některý z nich určitě nevybuchne. Teď slezl z věže, naskočil na čekajícího koně a křičel na čtyři stovky lučištníků před sebou, aby vypustili první salvu a vyslali posla k dalším čtyřem stovkám, které se skrývaly na pahorku a čekaly, až se Lakonikové pokusí obejít jeho pravé křídlo. A pak, právě když se Lakonikové pomalu začali znovu řadit a chystali se pokračovat v útoku, dal mávnutím pokyn Gilovi, aby podle plánu vyrazil kupředu se zálohami a posílil už tak mnohem silnější levé křídlo. Zálohy, tvořené převážně zbývajícími příslušníky bratrstva Černé Kordélie, pomalým poklusem vyrazily k levému boku, Cale se zastavil a uvědomil si, že vůbec nemá představu, co by měl v přestávce mezi změnou svých plánů a znovuzahájením boje dělat. Počkej a uvidíš, počkej a uvidíš. Hrůza z nečinnosti, panika pramenící z pocitu, že by měl zůstat, kde je, nebo se naopak vrátit na věž a čekat, však prostě byla příliš velká a nedokázal ji zarazit. Nějakých dvacet vteřin – připadalo mu to jako celá věčnost – zmateně přejížděl v zádech svého vojska sem a tam jako nějaké ztracené a zoufalé děcko, než se konečně ovládl a zůstal stát. Jak se naučil při záchvatech strašlivé paniky za dlouhých krutých nocí svého dětství, se pak těsně pod palcem kousl hluboko do ruky a cítil, jak ho příval bolesti začíná uklidňovat. Povolil stisk zubů, několik vteřin zhluboka dýchal, pak otočil koně zpět k věži a za kratičký okamžik už byl zase plně sám sebou a sledoval, jak se bitva znovu rozhořívá a Lakonikové zahajují nový útok.

Tentokrát už se nedali do běhu; vykročili prostě kupředu a očekávali, že čelně narazí přímo do protivníka. Tak se také stalo v případě jejich nejúdernější části, která se střetla s Calovým nyní masivně posíleným levým křídlem. Cale ovšem neměl dostatek mužů, aby mohl nejsilnějším oddílům Lakoniků vzdorovat s dostatečným počtem vlastních vojáků a ještě postavit šest nebo osm řad hlubokou linii uprostřed a na pravém křídle. Proto použil tisové kůly a háky, které posloužily ke zpomalení Lakoniků a ochraně jeho o tolik slabší obranné linie. Pro případ, že by Lakonikové prorazili, vycvičil vykupitele v těch místech, aby za nepřetržitého boje pomalu ustupovali a nesnažili se své postavení udržet. Pak měly na nepřítele zezadu udeřit čtyři stovky lučištníků na pahorku a dostat ho do situace, kde se bude muset buď otočit, bránit svá nechráněná záda a polevit tak v útoku, nebo se nechat deseti salvami za minutu decimovat nejlepšími lučištníky v celých čtyřech končinách.

Na svém levém boku žádná podobná opatření nachystaná neměl. Pravé křídlo Lakoniků bylo tvořeno dvaceti řadami jejich nejsilnějších a nejzkušenějších bojovníků, těm však nyní čelilo téměř padesát řad vykupitelů. Dokud je přilby chránily před drtivými údery lakonických mečů a strašlivá přetlačovaná nevedla ke zhroucení a rozbití obranné linie, doufal Cale, že se mu podaří nápor lakonického pravého křídla zastavit, zatlačit nepřátele zpět, pokračovat směrem k jejich levému křídlu a naložit s nimi stejně, jako oni před dvaceti dny naložili s bratrstvem Černé Kordélie.

Zda by bylo tohle všechno samo o sobě stačilo, to se stalo předmětem diskusí mnoha následujících měsíců a let. Výsledek byl dlouho na vážkách, jak se vyjádřil Cale, když o svém vítězství do pozdních nočních hodin rozmlouval s Váhavým Henrim.

„Nebyl jsi mi vůbec k ničemu,“ sdělil mu přátelským tónem, „když jsi trčel tam nahoře s tím půlmozkem Hookem – ale řekl bych, že nebýt těch mrtvých psů v potoce, nebyli bychom to dokázali.“

Bitva byla přesně tak děsivá, jak se dalo předpokládat mezi dvěma soupeři, z nichž jeden se prostě nebál smrti a druhý smrt považoval za pouhou bránu k věčnému životu. Šest hodin poté, co s takovou zuřivostí propukla, bylo po ní. Král Stuart-Clarke byl mrtvý, spolu s ním zemřelo osm tisíc jeho mužů a zbytek těch, kteří přežili, si probojovával zpáteční cestu čtyři týdny –jejich ústup se stal legendárním příkladem odvahy a odolnosti. Ne že by záchrana jejich životů měla v konečném zúčtování pro osud Lakoniků zvlášť velký význam. Thomas Cale toho dne navždy změnil jejich dějiny a to vše se mu podařilo díky třem věcem, které v té době pokládal za méně důležité než své velké hmoždíře a soudky s ledkem použité jako zbraň hromadného ničení: byly to zesílené přilby pobitých Materazziů, inteligentní taktika a ošklivé průjmy vyvolané rozkládajícími se zvířecími mršinami v potoce zásobujícím vodou ležení Lakoniků, které jim ubraly jen maličko, jen postačující zlomek strašlivé síly nezbytné k celodennímu boji v těžkém brnění. K tomu je třeba v zájmu objektivního uznání zásluh připočíst šílenou odvahu vykupitelů, jejich bojové umění a ochotu k sebeobětování. Cale celý den přejížděl sem a tam v doprovodu deseti svých očistníků, kteří pro něj byli víc než ochotní zemřít. Jednu minutu byl na vrcholku věže, příští už lezl dolů, mířil k úseku fronty, který hrozil prolomením, a hulákal rozkazy na ty, kteří neviděli, kde je jejich pomoci třeba, kam mají honem zamířit nebo odkud se mají stáhnout. Znovu a znovu zajížděl doprava, takže se o něj očistníci třásli hrůzou a chránili ho, jako by na tom záležel jejich vlastní věčný život, když se snažil nejprve udržet bojovou linii, aby Lakoniky zadržela před břitvě podobnou stěnou tisového dřeva a železných háků, a když ji pak prorazili, řídil spořádaný ústup, aby nepřítele uzavřel v prostoru, kde mu lučištníci z pahorku mohli způsobit nejtěžší škody. Pak se zase vracel k obrovské skrumáži vlevo, kde se rozhodovalo o vítězství či porážce, pobízel vojáky účastnící se smrtící přetlačované, sbíral ze země ty, kteří upadli, křikem přivolával posily do míst, kde tlak povoloval, a nařizoval mužům, aby přeběhli na jeho stranu a přidali svoji váhu k němu. Teď, když se zbavil strachu a boj ho zaměstnával natolik, že neměl čas na jiné starosti, byl natolik ve svém živlu, že alespoň na chvíli necítil smutek ani zlobu, naopak se nechal unést až nepředstavitelným rozjařením a jen tu a tam zaslechl drobný tichý hlásek, který ho vyzýval, aby měl trochu rozumu. Po celý den boje se podobal mouše nebo vose, která poletuje na okně sem a tam, jako by se snažila najít ve skle nějakou slabinu. Vést své muže do boje pokaždé, někdy nebo nikdy. Vždycky si umiňoval, že se bude držet třetí varianty, dnes to však nebylo možné. Někdy byl nucen vnořit se přímo mezi Lakoniky, když někde vykupitelskou linii prorazili, zaplnit vzniklý otvor a dorážet na nepřítele jako ten nejklidnější šílenec v celém útulku pro choromyslné, sekat a blokovat údery jako stroj, ve který byl vychován, zatímco se jeho očistníci a muži, jež ze všech lidí na světě nejvíc nenáviděl, hnali zemřít po jeho boku, jako by nikdy nebyli předurčeni k ničemu jinému. A pak kolem něj očistníci vždy utvořili kruh, Cale ustoupil, vyšvihl se znovu do sedla, vylezl na svou pavoučí věž a rozhlížel se, jako když si Bůh z nebes prohlíží chaos, který sám stvořil. Potom se konečně stalo nemožné – sklo před vosou povolilo, vyboulilo se a prasklo. Pravé křídlo Lakoniků se prohnulo a zkřivilo a v příštím okamžiku se spíš úplně rozpadlo než prolomilo. V takovémto živém organismu to byla kolektivní síla, která povolila, takže se celá formace zhroutila jako nějaké dávno vyčerpané zvíře a okamžitě padla zrovna tak pod vlastní váhou jako pod váhou nepřítele. Byla to kolektivní smrt, nijak nesouvisející s odvahou či dokonce silou, a jakmile k ní došlo, bylo po bitvě. Nebylo však po individuálním vraždění – organismus se nyní rozpadal na jednotlivé prvky, rozkládal se na oddělené muže, samotné a zesláblé, které nebylo těžké zabít tam, kde se nestačili zformovat v menší zvíře a utéct.

V situaci, kdy bitva už byla vyhraná, byl následný masakr Lakoniků stejně příšerný jako ten, jemuž byli z jejich rukou před pouhými několika týdny vystaveni vykupitelé. Co k tomu lze říct? Hrůza, děs, meče bodající shora dolů, krev rozlitá na zemi. I kdyby je Cale chtěl zastavit, nebyl by to dokázal, nechal tedy na setnících, aby udělali, co bylo v jejich silách. Když se setníkům podařilo krveprolití zarazit, zbývalo pouhých pět stovek zajatců a pár tisíc těch, jimž se podařilo z bojiště uprchnout. Cale sám měl dva naléhavé úkoly. Prvním z nich bylo informovat o vítězství netrpělivě čekajícího Boska a druhým seřvat do bezvědomí Guida Hookea; vynadal mu tak zuřivě a vynalézavě, že se z toho v následných legendách stala událost skoro stejně pamětihodná jako samotná bitva.

Skutečností, kterou si Cale ani neuvědomoval, bylo, že jeho vítězství nahradilo jedno smrtelné nebezpečí, jež mu hrozilo, jiným, tentokrát ale takovým, které nemohl nijak ovlivnit. Boskova neochota přistoupit v Chartres k rozhodující akci nepramenila z nerozhodnosti, ale ze složitosti problémů, jimž čelil. Potřeboval nejen zničit své nepřátele a udělat to především co nejrychleji, potřeboval také zničit celou řadu svých přátel. Věděl velice dobře, že mnozí jeho spojenci mu osobně nejsou nijak loajální. Nebyli to zanícení zastánci Boskova snu o zcela očištěném světě z toho prostého důvodu, že neměli tušení, v co věří, a byli by se zhrozili, kdyby se to dozvěděli. Shromáždil kolem sebe ošklivou duhovou koalici teologických sektářů, v mnoha případech vzájemně naprosto neslučitelných, lidí cítících se ublíženě v důsledku osobních či náboženských křivd i obyčejných vypočítavých nespokojenců, kteří tušili, že nazrává doba ke změnám, zároveň se však báli, aby je tyto změny nezastihly na nesprávné straně. Ze všech nejnebezpečnější byli ti, kteří byli pro vizi neposkvrněného nového světa stejně zapálení jako Bos-co a pro nemilosrdnou očistu, která její realizaci musela předcházet, se považovali za stejně nepostradatelné jako on. Nejvýznamnějším z těchto nebezpečných partnerů byl vykupitel Paul Moseby, dlouholetý poskytovatel peněz, jež tuto různorodou společnost vizionářů a jejich souputníků pomáhaly financovat. Jakožto vlivná osoba s možností zařídit nejrůznější přímluvy a laskavosti prokázal mnoha z nich velice cenné služby a očekával, že mu svoje dluhy splatí. Předchozího roku získal Moseby v Chartres ještě větší vliv díky tomu, že velice rychle pozatýkal spolek antagonistických spiklenců, kteří vypálili Baziliku soucitu a milosrdenství v samotném centru starého města, svým významem a svatostí druhou hned po gigantickém Dómu učenosti. Moseby, jemuž došla trpělivost při čekání na nějaké skutečné spiknutí, požár sám založil, či přesněji řečeno jeho založení zařídil, a zatkl pak čtyři předem vybrané bratry, kteří v minulosti! trpěli duševními poruchami; zmatenost a nesouvislost jejich výpovědí podpořilo podání pečlivě odměřených dávek uspávacích drog. Všichni byli rychle popraveni a Moseby byl za odměnu| pověřen výkonem agendy „zmocňovacího“ zákona, který svůj název získal podle toho, že ho zmocňoval, aby bez formálního obvinění kohokoli uvěznil až na dobu čtyřiceti dnů. Jen zřídkakdy potřeboval celý vymezený čas, aby našel něco, co provedené zatčení ospravedlnilo. Někteří ze zatčených byli propuštěni – jednak proto, že to vyvolávalo dojem spravedlivé objektivity, ale také proto, že stačilo, když dostali potřebné varování a poučili se o tom, co je čeká, nebudou-li v budoucnosti spolupracovat.

Moseby se však ve své zvýšené pravomoci, jež mu nyní byla dopřána v téměř absolutní podobě, začínal až příliš vyžívat. Zatýkal a ohrožoval vykupitele, které Bosco nechtěl vidět zatčené ani ohrožené. Začal se s Boskem přít a prosazoval vlastní názory na obrozenou vykupitelskou víru. Navíc s ním nepolemizoval v soukromí, ale na veřejných shromážděních, aby tak dal najevo vlastní důležitost v porovnání s Boskovou a ukázal, že není jen jeho řadovým přívržencem, na něhož by se měli zastánci i nové víry dívat jako na poslušného služebníka. Ještě horší bylo, jak se také k Boskovi doneslo, že zpochybňoval i Calův božský původ. Ve skutečnosti šlo pouze o žertem myšlené prohlášení ‚ v tom smyslu, že byť je Cale možná doopravdy ztělesněním Božího hněvu, rozhodně na to nevypadá. Jak se ovšem v životě často stává, náhodná posměšná poznámka měla na Boska tak silný účinek, že vyvolala stejné či možná větší škody než pečlivě promyšlený argument. Lze říci, že od toho okamžiku bylo o osudu Mosebyho i všech jeho pomahačů rozhodnuto. To však ještě ani zdaleka neznamenalo, že by byl jejich osud skutečně zpečetěn.

Bosco se chystal zaútočit současně na dvě mocné kliky v situaci, kdy si nemohl být jistý, že se mu podaří za několik málo hodin zlikvidovat byť jen jednu z nich, natož pak obě zároveň. Měl jednu obrovskou výhodu: absolutní nečekanost a šokující originalitu toho, o co se hodlal pokusit.

Jen málokterá bitva má skutečně rozhodující význam. Dokonce i v případě bitvy vybojované u Golanských výšin, kde o tom zdánlivě nebylo sebemenších pochyb, závisel trvalý význam jejího výsledku na událostech, k nimž bezprostředně po porážce Lakoniků došlo v Chartres. Bosco ze všeho nejdřív svolal kongres bratrstev věčného zbožnění, jehož proklamovaným účelem byly modlitby za záchranu vykupitelů před Lakoniky. V případě Calovy porážky se shromáždění účastníci klidně mohli modlit, jak dlouho chtěli, a nebylo by jim to nic platné. A to, co se mělo odehrát v případě jeho vítězství, bylo pravým opakem modliteb.

Jen co se Bosco doslechl o vítězství nad Lakoniky, musel vybojovat vlastní bitvu. Účastníky kongresu, mezi nimiž byla většina Boskových přívrženců, spolehlivých i těch ostatních, držel v domě, kde se zasedání konalo, pod zámkem jeho ochránce víry, vykupitel Francis Haldera. V letech, kdy se ze své vzdálené mocenské základny ve svatyni snažil získat v Chartres podporu pro své plány, prokázal Haldera jako člen bratrské rady starších Boskovi mnohé cenné služby. Byl to neochvějně poslušný manipulátor a zprostředkovatel, pokorný a vemlouvavý tam, kde bylo zapotřebí lichotek, bezohledný k těm, na které nejúčinněji působilo vydírání. Tak či onak se blížil čas, kdy tyto jeho dovednosti neměly být nadále potřebné a kdy měl jeho zásadní nedostatek víry či odvahy sehrát ústřední roli v Boskově delikátně vyváženém plánu. Před začátkem modliteb odvedl Halderu stranou, izoloval ho v jedné ze soukromých komnat a uklidnil ho jistými lživými ujištěními. Jakmile dorazily zprávy o Calově vítězství, byl ochránce víry konfrontován s důkazy, podle nichž zprznil čtyři akolyty a jednoho okradl, což byla pravda, a spolu s četnými spoluviníky se spikl s antagonistickými zrádci, což pravda nebyla. Bylo mu jasně vysvětleno, že za zločiny, jichž se dopustil, skutečné i falešné, bude pomalu zaživa usmažen, pokud se k nim ale dozná a bude spolupracovat, čeká ho pouze vyhnanství. Není tudíž divu, že souhlasil a inkriminoval nejen sám sebe, ale i všechny ostatní, které mu nadiktovali. Dostal dokument, který měl veřejně přečíst, a dvacet minut na to, aby si jeho přednes nacvičil, zatímco se nic netušící bratrstva modlila za vítězství, jehož už bylo dosaženo.

Souběžně s tím, jak se Bosco mstil svým přátelům, tedy nepočetné skupince lidí, kterou mohl snadno svolat na jedno místo, musel také zahájil likvidaci svých početných nepřátel, kteří byli naopak rozesetí po celém městě, a potřeboval to zařídit tak, aby bylo obojího dosaženo přibližně ve stejnou dobu. Životně důležité bylo postarat se, aby se o Calově vítězství co možná nejdéle nikdo ve městě nedozvěděl. Bylo jasné, že zvěst o tak úžasném vykupitelském triumfu nevyhnutelně vyvolá obrovský oslavný chaos, a měl-li mít vůbec nějakou šanci na likvidaci svých protivníků, bylo nezbytné, aby většina z nich byla tam, kde být měla.

V okamžiku, kdy vyděšený a zmatený Haldera na kongresu vystupoval po kamenných schodech do jedné ze dvou velkých kazatelen, bedlivě sledován Boskem, který už čekal třicet metrů od něj na druhé, v Bekináži se schylovalo k první vraždě. K vykupiteli Lowovi a dvěma jeho spolubratrům, kteří jen měli tu smůlu, že se právě nacházeli v jeho společnosti, přistoupili ve chvíli, kdy se všichni modlili za vítězství, čtyři Gilovi zabijáci a zasadili každému šest nebo sedm bodných ran. Jiní nebyli tak snadno dosažitelní. Gonfaloniér z Hasseltu byl zasažen šipkou vystřelenou z nedalekého okna, když vycházel na ulici z domu, v němž držel třicet minut ticha; šipka byla údajně vystřelena takovou silou, že proletěla jeho tělem a zranila mnicha, který stál na stráži za ním. Tato nepravděpodobně znějící historka byla skutečně pravdivá, protože Gilovi zabijáci s oblibou používali kuše s přepjatou tětivou zvané Sbohem. Svůj název si vysloužily tím, že zásah jednou z nich byl pro oběť téměř vždy smrtelný. Měly jednu nevýhodu, jak také naznačuje jejich jméno – tětiva byla napjatá tak silně, až se občas po uvolnění spouště stávalo, že se celá zbraň rozlétla na kusy, jako by byla úspěšně naplněná zabijáckým ledkem. To také byla okolnost, díky níž přežil vykupitel Breda, velitel papežovy osobní gardy takzvaných Beghardů. Vzhledem k tomu, že měl s politickými vraždami bohatší zkušenosti než většina ostatních zamýšlených obětí, uvědomil si, co znamená ošklivé hlasité zadrnčení, které bylo výsledkem rozpadu kuše, z níž po něm chtěl vystřelit muž pověřený jeho vraždou, a okamžitě se rozběhl do nejbližší uličky. Tam ho však štěstí a dobrý úsudek opustily Jako nejpříhodnější úniková cesta se mu jevila ulička zvaná Impasse Jean Roux a neznalost místního dialektu ho stála život. Jakmile si uvědomil, že se ocitl ve slepé uličce, rozběhl se zpět k hlavní ulici, zjistil ale, že mu v cestě stojí jeho vrah, silně krvácející z hluboké rány na čele, kam ho zasáhla explodující kuše. Selhání ho tak pokořilo, že byl ochoten obětovat vlastní život, jen aby svěřený úkol dokončil. Zmíněnou oběť také vzápětí přinesl, když Bredovi pomalu reagující gardisté konečně přiběhli a pokusili se o jeho záchranu, dorazili ale až poté, co zabiják usekl Bredovi ruku a probodl mu jednu plíci.

Další vraždy provedené šipkami z kuše byly úspěšnější: Pi-renne zemřel v Rue de Chateaudun spolu s Hardym a Nashem, padre Pete v Auditoriu, vykupitel „Láskyplný“ Oliver – který si přezdívku vysloužil svou neobvyklou něžností – na své faře v Rue de Reverdy, zasažen obzvlášť mistrovskou ranou. Výstřel byl vypálen ze skrytu za padesát metrů vzdáleným oknem jiného domu, prolétl oknem fary a zabořil se mu do prsou v okamžiku, kdy kolem otevřeného okna vůbec poprvé za celý den procházel. Platí ovšem, že stejně jako v případě řezbářů a instalatérů není ani počet vysoce kvalitních vrahů neomezený. Požadavky na služby cvičených zabijáků jeho tajných bratrstev byly tak obrovské, že byl Gil nucen spolehnout se i na ty jen velmi dobré, pak i na pouze schopné a nakonec i na některé ne zcela spolehlivé. V případě těch posledních rozhodl, že by svou práci měli odvést zblízka, a to zbraněmi nevyžadujícími žádnou mistrovskou obratnost. Vcelku uspokojivé procento uspělo s nožem, krátkým mečem nebo malou dýkou, vyskytly se však i nevyhnutelné neúspěchy, ačkoli v menším počtu, než očekával. Dvakrát byl proboden nesprávný vykupitel, jindy prokázaly stráže větší ostražitost, než se čekalo, nebo byl sám zabiják neschopnější. Pro své dva hlavní cíle, Ganta a Parsiho, si Gil ovšem rezervoval své nejlepší muže, což znamenalo Jonathona Brigadeho a sebe. Kdo z nich odvedl lepší práci, záleží na tom, zda dáváte přednost důmyslu a pohotovému uvažování, nebo neobyčejně obratnému zacházení se zbraněmi a neponechání žádné maličkosti náhodě.

Problém s vraždou Ganta a Parsiho nespočíval v tom, že by na svět kolem sebe hleděli s přílišným podezřením (Boskův vražedný plán byl koneckonců něčím naprosto nemyslitelným), ale v tom, že je jejich sebevědomí a nadutost dokonale izolovaly před jakýmkoli neformálním kontaktem. Ze svatého paláce do baziliky, do svatyně a zpátky do paláce přejížděli výhradně v kočárech, do nichž nastupovali a z nichž vystupovali mimo dohled obyčejných lidí i řadových vykupitelů a záměrně tak své postavení vyzvedávali na ještě vyšší úroveň. Když jste ovšem měli v úmyslu pokusit se je zabít, bylo úplně lhostejné, že jsou nepřístupní z ješitnosti a nikoli ze strachu.

Brigade měl sice vymyšlený plán, avšak jako každý opravdový umělec, který odvede dobrou, ne však vynikající práci, si uvědomoval, že k dokonalosti mu hodně chybí. Miloval jednoduchost, strohost, co nejméně pohyblivých částí – především proto, že tak hrozilo menší riziko, že něco selže, ale také proto, že to vyhovovalo jeho zálibě v obyčejnosti. Boskův jediný stoupenec v Gantově paláci zvaném Svatý útulek se postaral o to, aby snadno našel chodbu, kterou se Gant v poledne o kanonické hodině zvané sexta chodil pomodlit do své kaple. Vchod do chodby měl dveře pouhých sto padesát centimetrů vysoké, což byl únavný výmysl jednoho z jeho pokornějších předchůdců, cílevědomě určený k tomu, aby každého, kdo jimi procházel, donutil před vstupem do kaple se poníženě uklonit. Brigade měl v úmyslu počkat, až bude Gant vevnitř, pak zavřít dveře, zasunout závoru, Ganta zabít a utéct. Vypadalo to jednoduše, ale jednoduché to nebylo. Gant tam o sextě nechodil každý den – občas totiž trpěl pozdně dopoledními bolestmi hlavy, takže se někdy, byť ne příliš často, stávalo, že odešel do svého pokoje, aby se tam za zataženými závěsy vzpamatoval. Brigade ani nemusel mít sklon k přílišným obavám, aby si dokázal představit, že právě v den tak velkého nervového vypětí ho snadno může přepadnout migréna. A k tomu se ještě přidávaly problémy s útěkem – kaple byla přímo uprostřed gargantuovského komplexu, který ve svém celku tvořil Svatý útulek. Poslední slabinou plánu bylo, že byl Brigade při jeho realizaci zcela závislý na chladnokrevnosti a spolehlivosti zrádce, který ho musel dostat dovnitř a ven. To všechno v něm vyvolávalo takovou nervozitu, že se rozhodl pro stěží méně nebezpečnou strategii: procházet palácem sem a tam a hledat jinou příležitost. Změna plánu na poslední chvíli byla něčím, co do té doby nikdy nepřipustil, stále však ze sebe nemohl setřást pocit neklidu. Jeho původní plán sice vypadal přijatelně, působil na něj ale dojmem potenciální katastrofy. Po deseti letech práce církevního zabijáka se Brigádě naučil ignorovat pouhé instinkty. Nyní, po pětadvaceti letech, se naučil znovu je brát vážně. Pomyslel si, že možná prostě stárne.

* * *

Na zasedání kongresu bratrstev zatím ti, kteří se tam sešli, byli ne-li zneklidněni, pak nepochybně zmateni neobvykle velkým počtem účastníků. Bosco v průběhu let usilovně pracoval na vybudování této skupiny, stejně usilovně se však snažil zachovat její velikost a identitu mnoha jejích členů v tajnosti. Sešlo se tu mnoho lidí, kteří rozhodně nebyli přirozenými spojenci, kteří byli přesvědčeni, že jsou součástí úplně jiného spiknutí, nebo kteří se za spiklence vůbec nepovažovali. Všechny tyto názorové rozdíly bylo třeba sjednotit – ne však dohodou. Bylo nutné vypořádat se jak s umírněnými reformisty, kteří by se při seznámení s širšími Boskovými plány doslova zděsili, tak s protivnými fanatiky, kteří si dělali zcela jiné ambice na spasení, a bylo třeba se s nimi vypořádat dnes odpoledne.

Haldera, který na kongresu stál v jedné z velkých kazatelen, pohlédl přes sál na Boska jako malý kluk, který něčím strašlivě rozčilil matku. Ačkoli se ve skutečnosti netřásl, působil velice roztřeseným dojmem, tak byl jeho obličej bílý a zbrázděný šokem. A přesně jako matka, hrůzná a nic nepromíjející matka, která už nemiluje a neochraňuje dítě stojící proti ní, Bosco netrpělivým gestem Halderu vyzval, aby začal. Celým shromážděním se okamžitě rozlil děsivý neklid stejně rychle, jako se rozlévá smích obecenstvem, které se těší, že ho pobaví salonní kouzelník a jeho legrační pes. Haldera se doznal k obrovským hříchům, jichž se dopustil ve jménu antagonistického kacířství, přičemž jeho slova působila stejně vybledle jako on sám, a doznal se i k tomu, že se ke své srdcelomné hanbě spikl s dalšími kacíři. („Neuváděj čísla,“ instruoval ho Bosco. „Chci, aby všem běhal mráz po zádech – chci, aby cítili mávání křídel anděla smrti, jak nad nimi přelétá. Nebo ne.“)

Jedno po druhém, s mnoha vystrašenými pohledy na Boska, který se nyní tvářil hluboce zarmouceně, zrazeně a dokonce plačtivě, odříkával Haldera koktavě seznam jmen těch, kteří si už nyní mohli spočítat, kolikrát se ještě v životě nadechnou:

Vert, Stone, Debau, Harwood, Jones, Porter, Masson, Finistaire. Po zaznění každého jména zmizela jeho nositeli všechna krev z obličeje. Většina bez protestů vstala a opustila své místo, jako by pokorná poslušnost mohla vést ke zmírnění strašlivého rozsudku. Šťastnější přihlížející vedle nich se odtahovali od jejich doteku, když procházeli kolem, jako by jejich osud mohl být nakažlivý. V uličkách čekali přísně se tvářící příslušníci církevní policie, kteří je odváděli dozadu a vyváděli ven. Ještě než stačili vyjít ze dveří, zaznělo další jméno. A tak to šlo stále dál – otřesená poslušnost a občasný zmatek. „Ne, ten ne. Fredericka Tavernera dobře známe a není to zrádce.“

„Omlouvám se, vykupiteli. Posaď se, prosím.“ Odsouzený a následně ihned omilostněný Taverner utrpěl šok, z něhož se už nikdy zcela nevzpamatoval. Zbytek posluchačů se ustrnul děsem nad omylem i nad tím, co by další podobný omyl mohl znamenat pro ně.

Označení vykupitelé byli odvedeni do velké komnaty vzdálené asi padesát metrů, z ní pak převedeni do menší místnosti a do pasu svlečeni. Ze svatyně byl povolán Brzica, aby dohlédl na obrovské množství potřebných poprav. Na jednoho muže jich ovšem bylo příliš mnoho, takže mu byli přiděleni četní pomocníci. Brzica, jako vždy přecitlivělý na sebemenší podcenění výjimečnosti svého řemeslného umění, žehral, že rozhodně nebudou mít potřebnou kvalifikaci.

„Jsou znevážením mého mystéria,“ stěžoval si Gilovi s typickým sobectvím každého génia.

Jonathon Brigade, méně domýšlivý na své nadání, byl inspirací načerpanou ze svého nového plánu stejně nadšený jako kterýkoli autor sužovaný nedokonalostí vlastního uměleckého díla a osvícený náhlým nápadem, který vše napraví a vyvede ho z matoucího labyrintu ne zcela uspokojivého výsledku jeho snažení. Jako syn vynikajícího stavitele si nemohl s nelibostí nevšimnout tři patra vysokého lešení plného cihel připravených pro práci, kterou museli zedníci přerušit, aby se podle nařízení šli modlit za vítězství. Vytahováním cihel na lešení strávili několik hodin a nyní čelili nepříjemnému dilematu: strávit další hodinu nebo ještě víc jejich spouštěním a ukládáním zpátky na zem a přijít tak k modlitbám pozdě, nebo se smířit s drobným rizikem a nechat je, kde jsou. Vcelku správně usoudili, že jsou cihly dostatečně zabezpečené a lešení je udrží – proč by také počítali s možností, že se právě tam objeví ten nechvalně známý mizera Jonathon Brigade? Jak je mohlo napadnout, že zrovna tenhle zákeřný zloduch se vyzná v tom, jak uvolnit spojky držící lešení pohromadě a kde přesně k němu uvázat lano, aby stačilo jediné pořádné trhnutí, až pod ním budou Gant a pět jeho svatých bratří procházet – což budou muset, protože jinudy by se do kaple nedostali –, a sesypala se na ně víc než tuna cihel? Bylo to jednoduché a lešení nebylo daleko od vnější zdi, kde nový přístavek ke kuchyni nabízel Brigademu snadnou možnost úniku. Dokonalý plán, který zhatil pouze návrat zedníků; když je totiž polír viděl odcházet, nařídil jim, aby se vrátili a složili kamenné cihly zpátky na zem. Jako člověk, který se svou přirozeností ve všem vždy snažil najít to nejlepší, si to Brigade vyložil jako znamení, že mu nebesa radí, aby našel nějaký jiný způsob, a poslušně se ho vydal hledat.

Gil naproti tomu naplánoval Parsiho vraždu tak, že počítal i s náhodou. U Parsiho se projevoval čím dál větší sklon neukazovat se veřejnosti vůbec. Původní pocit nejistoty v otevřených prostorách u něho v posledních letech zesílil a přerostl v téměř nelíčený strach. Dokonce i na audience, jež udílel v papežském paláci, přicházel podzemním tunelem. Na denním světle se každý den objevil pouze na dvacet minut, když se procházel ve své kryté zahradě, otevřené jen z jedné strany, a četl si z breviáře verše z Didaché („Očisti mě od chtíče, ó Pane, ztrestej moji duši“ a tak podobně). Informace o jeho pohybech byly velmi skrovné, Gil však využil náhodné zmínky o jednom z Parsiho každodenních rituálů, vyšel na vrchol Carfaxovy věže a po dlouhém čekání ho mohl sledovat na vlastní oči. Každodenní modlitební procházka se konala vždy ve stejnou dobu a Parsi vždy její trasu absolvoval přesně stejným tempem. Svatá zahrada nebyla krytá stoprocentně, naneštěstí pro Gila však byla jediná část, již bylo možno sledovat z jeho skrytého pozorovacího hnízda v Carfaxově věži, schovaná pod širokou převislou střechou, takže byl Parsi v hlubokém stínu a z věže byla vidět pouze spodní čtvrtina sutanou zakrytých nohou. Což jinak řečeno znamenalo, že ho z věže nebylo možno zasáhnout smrtícím výstřelem. Parsi však chodil zcela pravidelným tempem, monotónně rytmickým šouravým krokem, a Gil věděl, že když mu zmizí z dohledu a prochází opačným koncem zahrady, ocitá se možná až na dvacet vteřin v nekrytém otevřeném prostoru. Nebyl ve svém orlím hnízdě proto, aby sám střílel, ale proto, aby změřil rychlost Parsiho chůze, spočítal, kdy bude sice mimo jeho dohled, zato ale na volném prostranství, a dal signál skupině čtyřiceti lučištníků čekající na tři sta metrů vzdáleném dvorku, aby přes jeho zeď vypustili salvu šípů, které měly obloukem přeletět dvě ulice a dopadnout na ten konec zahrady, kde se nekrytý Parsi modlil a žádal trest za své hříchy – Gil upřímně doufal, že se mu díky nesmírně důmyslnému plánu podaří jeho žádosti vyhovět.

Jak se ukázalo, měly nakonec následující události jednoho svědka, jehož Gil ze zvědavosti zachránil před smrtí, protože chtěl znát přesné podrobnosti Parsiho konce.

Gil sám se neudržel a vyjekl, když lučištníci vypustili nabroušené šípy, sledoval děsivě ladnou křivku jejich letu, směřující k neviděnému tiše mumlajícímu prelátovi dole na zemi, a slyšel tiché melodické zasvištění, s nímž se hnaly ke svému cíli, a směsici zvonivých, dutých i mlaskavých úderů, když narazily do zdi, do země i do lidského těla. Výsledek prokázal, že si Gil svůj manévr vypočítal správně, bylo to však o vlásek. Parsiho zasáhly pouze tři šípy, letící na samém okraji celého roje: jeden do nohy, druhý do rozkroku a třetí do břicha. Parsiho překvapený výkřik a následné bolestné zaječení se k Gilovi donesly právě v okamžiku, kdy se chystal k odchodu. Velkou bolest však může způsobit zranění nejrůznějšího druhu. Gil si nebyl výsledkem stoprocentně jistý, dokud po dalších více než čtyřech hodinách nezachránil zmíněného svědka, jednoho z noviců, který seděl dole v zahradě, zatímco se jeho pán modlil.

O čtyři sta metrů dál čekal popudlivý Moseby, nezvyklý na to, aby nevěděl, co se vlastně děje, a připravený rázně a rozhořčeně Boskovi připomenout, s kým má tu čest. Místnost, kde byl, se ze všeho, co měl Bosco k dispozici, nejvíc podobala hladomorně. Byla to malá kobka s oknem zasazeným tak vysoko ve stěně, že z něj nikdo nemohl vyhlédnout ven, co možná nejvzdálenější všemu zatýkání a vraždění. Moseby zdvořile požádal jednoho ze sluhů o něco k pití (hrubost vůči služebnictvu považoval za známku neschopnosti) a do místnosti vešel jeho žádosti vyhovět Brzica se džbánem v ruce. Stoupl si za něj, chvíli manipuloval se džbánem a pohárem a vodu mu nalil. Pak se ve dveřích objevil kdosi podobný Boskovi a Moseby k němu zvedl oči. „Musím –“ Co ale musel, to už bylo navěky ztraceno, protože ho Brzica v tu chvíli popadl za vlasy a podřízl mu hrdlo.

Jonathon Brigade mezitím začínal mít dojem, že bude muset přestat s pátráním po nějakém ideálním místě, kde by svoji vraždu provedl, přitom si však byl neustále jistý, že by stačilo hledat ještě chvilku a něco by našel. Celou dobu mu tichý hlásek – rozhodně to nebyl hlas svědomí – našeptával, aby se vrátil ke svému prvnímu plánu bez ohledu na to, jak byl neuspokojivý a riskantní. Je lepší mít něco než nic. Takhle sám sebe připravíš o život. Nech toho. Nemohl toho ale nechat – pořád měl pocit, že půjde-li jen o kousek dál, najde tu pravou odpověď. A najednou se před ním otevřely dveře a stál tváří v tvář vykupiteli Gantovi a půltuctu kněží za ním. Hleděli si navzájem do očí a Gant se bezúspěšně snažil někam si ho zařadit. Brigade měl na vteřinu v hlavě úplně prázdno, každou buňkou svého těla však i nadále zůstal instinktivním vrahem. Nenápadně postoupil kupředu, takže byl Gant nucen zůstat ve dveřích a blokoval tak cestu kněžím za svými zády. Pak přišel spásný nápad –pravda pronesená se zlým úmyslem trumfne všechny lži, jaké si dokážete vymyslet.

„Můj pane vykupiteli,“ vyhrkl Brigádě, „byl vyslán nájemný vrah, který vás má zabít. Pojďte se mnou.“ Jemně uchopil Ganta za paži a usmál se na jeho průvodce. „Počkejte laskavě tady, dokud pro vás vykupitel Gant nepošle. Braňte ty dveře vlastním životem.“ Pak dveře přibouchl, pevně stiskl Gantovu paži a rychle ho za sebou táhl po schodech dolů. Běžel stále rychleji, až se ocitli na prostorné podestě, kde protestujícího vykupitele popadl za ramena a ještě větší rychlostí ho prohodil velkým oknem, které se roztříštilo na tisíc kusů, zatímco slavný prelát s ječivým výkřikem padal vstříc smrti na dlažebních kamenech o patnáct metrů níž. Brigade ho zkontroloval rychlým pohledem a dal se na útěk – hnal se ze schodů dolů a zplna hrdla křičel: „Hoří! Hoří!“

Tak proběhla slavná první defenestrace ve Svatém útulku. Druhá je předmětem jiného příběhu.

To byl den!

Ohromující, záludný, strašlivý, tragický, krutý – žádné slovo ani seznam přívlastků nedokáže vystihnout hrůzy a brutální dramata ztracených životů a dobytých říší. Bylo třeba zařídit popravu necelých patnácti set vykupitelů, bylo však nutno vypořádat se s nimi rychle a to byl nesnadný úkol i pro muže tak zkušeného, jako byl Brzica, nebo tak zdráhavě odhodlaného, jako byl Gil. Špičkoví zabijáci jsou stejně vzácní jako špičkoví šéfkuchaři, zbrojíři či kameníci – a hromadné popravy byly dokonce neobyčejně vzácné. Koneckonců, s výjimkou snahy o demoralizaci nepřítele, jakou byl masakr v Mount Nugentu, který byl tak jednoznačným vzkazem Materazziům, nebo smrti pečlivě vybraných Boskových vykupitelů, k níž došlo za tak podivných okolností v domě zvláštního určení, kdy byly takové popravy potřebné? Pravým účelem popravy bylo buď se obtížného jedince navždy zbavit v tichosti a soukromí, nebo z toho udělat tak extravagantní veřejnou podívanou, že to posloužilo jako odstrašující příklad. V prvním případě jste si mohli dát načas, v druhém bylo nezbytné vymyslet něco okázalého a vysoce individuálního. Zabít patnáct set mužů neoslabených hladem ani měsíci věznění ve tmě a zimě byl nesnadný úkol. Brzica neměl pro takové množství poprav dostatek asistentů, protože je za normálních okolností nepotřeboval. Byla to tedy pro něj a pro Gila zatraceně těžká práce.

„Už jsi někdy podřezával prase?“ zeptal se první ze jmenovaných druhého.

„Ne.“

„Když jsem byl malý kluk na tátově statku,“ poznamenal zachmuřeně Brzica, „měl táta spočítané, že trvá dva roky, než někoho naučíš, jak správně porazit prase. Zabít člověka je ještě mnohem těžší.“

„Přivedl jsem ti zkušené chlapy. Vědí, proč je tohle zabíjení nezbytné.“

Brzica si nedůtklivě odfrkl jako člověk, který je zvyklý, že ostatní jeho úžasné nadání zlehčují.

„Není to jako… vůbec to není jako zabít někoho v bitvě, nebo zabít někoho, kdo z bitvy utíká – má to svoje vlastní zákonitosti a příčiny, svoje vlastní dovednosti a metody. Málokdo se hodí k tomu, aby neustále chladnokrevně zabíjel – zvlášť ne lidi, jako je on sám. Jenže o tom tě nejspíš nepřesvědčím.“

„Jsi mnohem přesvědčivější, než si sám myslíš, vykupiteli,“ ubezpečil ho Gil. „Nepochybuji ale, že to pod tvým vedením zvládneme.“

„Vážně?“

A také to zvládli, byť to byla neradostná práce. Nejprve Gil ujistil zatčené vykupitele, shromážděné v půltuctu různých sálů, přičemž v některých se jich tísnily až tři stovky, že se nemají čeho bát, pokud se neprovinili účastí na rebelii antagonistické páté kolony, k níž toho dne došlo. Vysvětlil, že bude bohužel nutné všechny je vyslechnout, aby se našla hrstka těch, kteří do ní zřejmě zapletení byli. A jak jistě sami chápou, je třeba to udělat dřív, než bude možno drtivou většinu přítomných propustit. Nepochybně také všichni pochopí, že jim budou muset spoutat nohy i ruce, protože je však mezi nimi tolik nevinných, udělají to velice šetrně. Ve chvíli tak velké krize víry je zdvořile požádal o spolupráci. Na důkaz své upřímnosti si Gil dokonce sám nechal volně svázat ruce za zády a nohy – také jen volně – v kotnících. Pak se pokorně odšoural ze sálu. To zatčené vykupitele uklidnilo, takže se nechali spoutat a ve skupinách po deseti odvést. Prvních několik skupin bylo vyvedeno na nejbližší nádvoří, kde Brzica a jeho čtyři pomocníci spoutané muže donutili pokleknout a podřízli jim hrdla na ukázku pro přihlížející Gilovy vybrané katany.

Hned na začátku se ukázalo, že byly Brzicovy chmurné předpovědi naprosto přesné, a pouze skutečnost, že Gil odsouzence tak pečlivě připravil a že byli důkladně spoutaní, zabránila fiasku; nezkušení popravčí totiž zjišťovali, že k usmrcení člověka podříznutím hrdla je třeba větší obratnosti a preciznosti, než na jakou byli zvyklí z bitevního pole. Brzica situaci zachránil jednoduchým improvizovaným opatřením – kusem uhlu nakreslil každé oběti těsně před tím, než byla vyvedena, na krk čáru, takže měli čím dál nejistější a nervóznější katani něco, čím se mohli řídit. Přesto to nadále byla ošklivá práce i pro muže, kteří byli na ošklivost zvyklí. Jak ale poznamenal zachmuřený, avšak samolibě spokojený Brzica, když bylo po všem (a kdo to mohl vědět lépe než on): i ta nejstrašnější mučednická smrt musí proběhnout podle pravidel.

Do večera bylo celé dílo dokončeno, brutální žeň sklizena a Boskova obrovská hazardní sázka navzdory všem omylům a hloupostem, jež ji provázely, spěla k úspěšnému závěru; dokonce i tento chladnokrevný šílenec žasl nad tím, že jeho plán vyšel. Ještě však měl přijít jeden nečekaný zvrat. Když měl Bosco po drtivé převaze úspěchů nad neúspěchy – pouze hrstka zamýšlených obětí unikla smrti a v několika případech došlo k politováníhodné záměně totožnosti – město pevně v rukou, vypustil mezi jeho vyděšené a zmatené obyvatele, jejichž nervy byly příšernými událostmi uplynulého dne napjaté k prasknutí, zprávu o Calově velkém vítězství. Informace o vyhrané bitvě dala křídla tvrzením, podle nichž antagonisté, dlouhou dobu se skrývající a čekající uprostřed každodenního městského ruchu, povstali a byli poraženi za strašlivou cenu na životech slavných osobností a svatých otců církve. Dávalo to smysl a každé jiné případné vysvětlení by bývalo znělo nesrovnatelně méně věrohodně. Puč? Revoluce? Tady v Chartres? Navíc zbývalo jen velmi málo těch, kteří by snad byli ochotní oficiální verzi protiřečit. Za necelých šestatřicet hodin byli vykupitelé sami vykoupeni a svět podle Boskova přesvědčení nabral kurz k největší a definitivní očistě.

Když papež Bento pozdě večer uléhal k spánku, věděl o skutečné povaze událostí uplynulého dne právě tak málo jako jeptišky, žijící v předměstských klášterech za zazděnými dveřmi. Bosco měl konečně možnost se zastavit a navečeřet v samotném paláci, kde se k němu připojil i Gil. Oba byli vyčerpaní, pociťovali únavu, jakou si do té doby ani jeden z nich neuměl představit, a nebylo jim příliš do řeči.

„Odvedl jsi chlapskou práci,“ ozval se konečně Bosco. „A navíc velké Boží dílo.“

„A další mě možná ještě čeká,“ odpověděl Gil, ale tak tiše, jako by měl sotva sílu promluvit.

„Jak to myslíš?“

Gil na něj pohlédl, jako by ho tížil nějaký obrovský problém, který by raději měl zůstat nevyslovený. „Chci mluvit otevřeně.“

„Se mnou můžeš vždycky mluvit otevřeně. A teď víc než kdy dřív.“

„Chci mluvit o něčem, o čem by se mluvit nemělo.“

„Musí to být něco opravdu nevýslovně ohavného, když je třeba tak dlouho chodit kolem horké kaše.“

„Dobrá. Dopustil jsem se ve vašich službách strašlivých věcí. Dnešního dne jsem se po kolena brodil v krvi dobrých mužů. Od nynějška nebudu až do konce svých dnů spát tak jako dřív.“

„Nikdo nemůže popřít, že jsi v zájmu naší věci ohrozil vlastní duši.“

„Ano, přesně tak to je. Vlastní duši. Když jsem ji ale ohrozil a donesl až k bráně pekla, byl bych nerad, kdyby se nakonec ukázalo, že jsem tak děsivé riziko podstoupil zbůhdarma.“

„Stejné riziko jsem podstoupil i já.“

„Vážně?“

„Co tím chceš říct?“

„Vy se můžete stát, pokud se toho odvážíte, hlasem Božím na zemi. Cokoli vypustíte na zemi, bude vypuštěno i v nebi. Jeho současný zástupce ale spí tucet komnat od nás, blábolí do polštáře a nechává si zdát o duze a teplém mléku.“

„A co má být? Je to Svatý otec.“

„Toho slaboduchého ubožáka držíte v hrsti. Dovolte, abych ji za vás zmáčkl v pěst.“

Nikdo se nedozví, jaké myšlenky v tu chvíli vířily v Boskově pozoruhodné mysli, jaká to byla směsice rafinované jemnosti a drsné hrubosti. Dlouhou chvíli nic neřekl.

„Měl jsi to prostě udělat,“ pokáral konečně Gila, „a nemluvit o tom. Je mi líto, že jsi neudržel jazyk za zuby a prořekl se o činu, který bych předem neavizovaný později hodnotil jako dobře odvedenou práci. Teď se musím vyspat.“

Vyšel z místnosti a tiše za sebou zavřel dveře. Gil si nalil velkou sklenici sladkého sherry.

„A nepochybně,“ pronesl hlasitě do prázdna, „byste mě odměnil velením v přední linii nejkrutější bitvy jako Uriáše Hetejského.“ Zhluboka si zavdal odporného vína a dal se do tichého zpěvu.

„Všichni to vědí, i blázen, co rolničkami třepe,

že příležitost jen jednou na dveře klepe.“

Jak ale všichni víme, vřava a zmatky nikdy nekončí.

22

N

a Golanských výšinách vládla při oslavách vykupitelského vítězství ještě pochmurnější nálada než obvykle. Namáhavá práce, plná strkání, sekání a zabíjení, je všechny vyčerpala. Také Cale byl unavený, nemohl však usnout, a poručil proto dvěma strážným, aby k němu dovedli zajatce, kterého si všiml, když ho přiváděli do tábora, onoho bodrého zvěda, s nímž se setkal venku na planině; bylo to před třemi týdny, ale připadalo mu to jako tisíc let. Ruce mu nechal spoutané v klíně, nohy mu dal přivázat k židli a stráže pak poslal pryč – to, o čem se chystal mluvit, nebylo určeno žádným zvědavým uším.

„Co takhle rozvázat mi ruce?“ nadhodil Fanshawe. „Není zrovna pohodlné bavit se s někým se spoutanýma rukama.“

„Je mi jedno, jestli se cítíš pohodlně nebo ne. Chci s tebou uzavřít pakt.“

„Co, prosím?“

„Dohodu – smlouvu.“

„Jakou?“

„Máme pět set zajatců. Vyhlídky mají dost chmurné. Chci, abys dvě stě padesát z nich odvedl, pokusil se s nimi uprchnout a vrátit se domů.“

„To zní jako past.“

„Nejspíš ano, ale není to past.“

„Proč bych ti měl věřit?“

„Můžeš věřit jednomu, Fanshawe, že zítra kolem poledního se budou lakoničtí zajatci dělit na dvě skupiny: na mrtvé a na ty, co půjdou na smrt.“

Nechal ho, aby se nad tím zamyslel.

„Někdo by možná řekl, že je lepší postavit se smrti čelem než dělat hlupáka v nějaké hře.“

„Není to žádná hra.“

„Jak to mám vědět?“

„Připadám ti snad v hravé náladě?“

„Ani ne.“

„Mám svoje důvody, do kterých ti ale nic není. Kolik času potřebujete k tomu, abyste se dostali na hranici?“

„Čtyři dny, pokud se nás nikdo nepokusí zadržet.“

„Nikdo se o to nepokusí, protože za vámi pojedu i já – s odstupem jen několika mil.“

„Proč?“

„Už zase se vyptáváš?“

„Musíš uznat, že to zní náramně podezřele.“

„Zní to náramně podezřele.“

Fanshawe se opřel a povzdechl si.

„Ne.“

„Cože?“ Poprvé od začátku celého rozhovoru si Cale připadal zaskočeně.

„Nebudou tady chtít tu druhou polovinu nechat.“

„Dovol, abych se tě pokusil přesvědčit. Zítra vás všechny čeká poprava a já na tom nic nezměním. Vlastně už byste měli být mrtví.“

„Přesvědčit mě?“ usmál se Fanshawe. „Mě jsi přesvědčil, hned jak ses poprvé zmínil o popravě. Ostatní Lakonikové se tak na to ale dívat nebudou. Nemají to v povaze – a kdybych se je pokusil přemluvit, aby jeden druhého zradili, nedožil bych se ani toho zítřka. Neměl bys náhodou něco k pití, co?“

Cale nalil pohár vody a přidržel ho Fanshawovi u úst. „Ještě jeden by byl úžasný.“ Cale mu opět vyhověl.

„Jak mám já vědět, že můžu věřit vám? Že prostě odjedete a nepokusíte se nás napadnout, jen co se dostanete z tábora?“

„Nedostali jsme zaplaceno za to, abychom vedli guerillovou válku,“ opáčil Fanshawe. „Budeme-li mít možnost odjet se ctí, čímž mám na mysli, že jedna polovina nenechá druhou na holičkách, velí nám povinnost, abychom se co nejrychleji vrátili domů. Jsme majetkem státu, a to velice drahocenným majetkem.“

Na okamžik se odmlčel.

„Kolik nás dnes padlo?“

Cale zvažoval, jestli nemá zalhat.

„Osm tisíc. Zhruba.“

Dokonce i Fanshawem tohle sdělení zjevně otřáslo. Zbledl a chvíli nic neříkal.

„Budu k tobě upřímný.“

Cale se zasmál.

„Ne, to budu já k tobě.“

„Tolik mužů nenahradíme ani za dvacet let. Potřebujeme, aby se těchhle pět stovek vrátilo domů, všichni do jednoho. Žádné odvetné útoky nebudou.“

„Je mi úplně jedno, co budete dělat, až budete za hranicí a postaráte se o to, abyste přes ni převedli i mě a maximálně dvě stovky mých mužů. To bude naše dohoda. Propustím všechny zajatce. Ty dohlédneš na to, abychom se bezpečně dostali přes hranici.“

„Kdybych nebyl spoutaný, podal bych ti na to ruku.“

„Ani náhodou.“

„Souhlasím,“ zalhal Fanshawe.

„Taky souhlasím,“ zalhal na oplátku Cale. Dohodli se na podrobnostech a za hodinu už byl Fanshawe zpátky mezi ostatními Lakoniky.

Cale pak uzavřenou dohodu vysvětlil Váhavému Henrimu a pověřil ho tím, aby odvolal očistníky, kteří Lakoniky spoutané na rukou i na nohou hlídali v malé věznici zbudované pro maximální množství padesáti zajatců – za normálních okolností zajatci pro vykupitele žádný problém nepředstavovali. Místo očistníků nastoupila na stráž různorodá směsice kuchařů, písařů a jiných absolutně nevhodných profesí a stejný proces se opakoval i s vojáky hlídajícími koně, které Lakonikové potřebovali k útěku. Cale vyhlásil oslavy, jež se měly konat co možná nejdál od věznice, a věnoval na ně všechno sladké sherry, které se mu podařilo sehnat.

Jak Cale doufal, útěk samotný proběhl bez jakýchkoli dramatických událostí až na nešťastné kuchaře a umývače lahví, k jejichž osudu bohužel není třeba nic dalšího dodávat. Fansha-we přelezl zeď věznice s dalšími přibližně pěti sty Lakoniky poté, co přeřezal provazy, jež je poutaly, nožem, který mu dal Cale. Váhavý Henri už na ně čekal. Tiše jako houf myšek přeběhli k nebohým hlídačům koní, za deset minut už ukradená zvířata odváděli od vykupitelského tábora a mířili zpět ke Golanským výšinám a k místu svého nedávného katastrofálního debaklu.

Protože následkem úmyslného opomenutí nebylo jasně stanoveno, kdo má vlastně hlídky u věznice a u koní vystřídat, byl útěk odhalen až po rozednění následujícího dne. Když o něm byl Cale informován, nejprve chvíli předstíral, že zuří, a vyhrožoval viníkům všemožnými způsoby smrti a mučení, následně pak nařídil, aby se očistníci připravili k okamžitému pronásledování Lakoniků, prohlásil, že je sám povede, a zapřísahal se, že tuto kaňku na své reputaci osobně odčiní. Pokud se snad vyskytly nějaké nepříjemné otázky, nikdo mu je nepoložil nahlas a v devět hodin Cale, Váhavý Henri a přibližně dvě stovky očistníků vyrazili za uprchlíky, obtíženi množstvím zásob, jaké by se za jiných okolností mohlo zdát pro stíhací oddíl tohoto druhu podezřele přehnané.

Gil nebo Bosco by se navíc byli zeptali, proč si s sebou Cale bere Hookea, tedy někoho, kdo mu v dané situaci nemohl být absolutně k ničemu. Těsně před odjezdem dorazila zpráva, v níž mu Bosco blahopřál k vítězství, stručně mu vylíčil události, k nimž v Chartres došlo, a nařizoval mu, aby se okamžitě vrátil, pokud to okolnosti jeho vítězství dovolují. Podal dopis Váhavému Henrimu.

„Zvláštní. Zajímalo by mě, co to má znamenat.“

„Doufejme, že nikdy nebudeme mít příležitost to zjistit.“

„Odepíšeš mu?“

„Radši ano.“

Cale sepsal rychlou odpověď a poslovi nařídil, aby na zpáteční cestu vyrazil až druhý den. Jak bylo jeho zvykem, snažil se svoje lži maximálně přizpůsobit pravdě – uvedl, že uprchlo velké množství Lakoniků, a vyjádřil obavy, že by se uprchlíci mohli spojit s oddíly, jimž se podařilo uniknout z bitvy, a možná i přejít do protiútoku. S přihlédnutím k této možnosti nařídil vykopání zákopů k důkladné obraně a rozhodl se uprchlíky osobně pronásledovat a držet se jejich stopy, dokud je nezničí nebo se alespoň nepřesvědčí, že se vracejí k hranici a nechystají se k dalším útokům na Chartres. Doufal, že s trochou štěstí uplyne několik dnů, než si Bosco spočítá, co se děje, a tou dobou už budou on, Váhavý Henri i Hooke dostatečně daleko. Zbývaly dva problémy: nebezpečí plynoucí z toho, že pojedou za dvakrát početnějším oddílem, tvořeným navíc vojáky s pádným motivem obrátit se proti nim, kdyby zjistili pravdu, a otázka, co říct očistníkům, až si uvědomí, že místo aby se vrátili do hřejivé náruče vykupitelů, stali se z nich opět vyvrženci.

Cale Fanshawovi nařídil, aby druhý večer pronásledování zapálil malý signální oheň. Chtěl si zkontrolovat jeho pozici, aniž by se k němu byl nucen za denního světla přiblížit na příliš krátkou vzdálenost a složitě pak očistníkům vysvětlovat, proč toho nevyužil k útoku. Vyslal napřed Váhavého Henriho, aby se po ohni porozhlédl, a po jeho návratu se s překvapením dozvěděl, že Fanshawe dohodu splnil.

„Nečekal jsem, že udělá, co slíbil.“

„Udělal to i neudělal. Ten oheň není v jejich táboře – seděli u něj jen dva Lakonikové.“

„Takže můžou být bůhvíkolik mil daleko.“

„Mohli by, ale nejsou. Dorazil jsem tam, zrovna když se střídali na hlídce, a ty dva strážné jsem sledoval. Fanshawe a ostatní jsou jen asi čtyři míle odtud.“

„Sodomité a vrazi, kteří drží slovo. Zvláštní spolek.“

„Kdy chceš říct očistníkům pravdu?“

„Zítra. Jestli nás nezabijou, budeme mít celý den.“

„Lepší ty než já.“

„Když o tom tak uvažuju, bude lepší, aby ses uklidil někam do ústraní a počkal si, jak se to vyvine. Kdyby se to zvrtlo, můžeš zmizet – vezmi si dalekohled.“

„To je nesmírně velkorysá nabídka.“

„Já jsem velkorysý.“

Oba se zasmáli, Váhavý Henri ale neřekl ano ani ne.

Druhý den ráno, když většina očistníků posnídala ovesnou kaši smíchanou se sušeným ovocem, kterou Cale nařídil připravit místo umrlčí nohy, jíž někteří z jeho mužů stále dávali přednost, svolal je všechny dohromady. Deset minut předtím sledoval, jak Váhavý Henri odjíždí z tábora; když ho míjel, kývli si oba na rozloučenou. Přesně v okamžiku, kdy vyskočil na kámen a chystal se očistníky oslovit, vrátil se Váhavý Henri volným krokem do tábora a sesedl. Cale na něj znovu kývl a několik vteřin na něj beze slova upřeně hleděl. Měl ale v danou chvíli hlavu plnou jiných starostí. Začínal litovat, že se s Váhavým Henrim oba v noci prostě nesebrali a nevzali nohy na ramena. Na druhou stranu mu vyhlídky na to, že by se jim ve dvou podařilo překročit tak ostře střeženou hranici, nepřipadaly o nic lepší. Byla to doopravdy méně špatná ze dvou mizerných alternativ?

„Vy všichni, moji vážení vykupitelé, mě znáte právě tak dobře, jako znám já každého z vás. Až dosud,“ lhal, „jsem vám vždy a za všech okolností říkal všechno, co jsem vám říct mohl, pravdivě a bez obalu.“ V davu posluchačů to souhlasně zašumělo na znamení, že je tomu skutečně tak.

„Přede dvěma dny jsem vám zalhal.“

Ozvalo se další zašumění. „Zatraceně chytré,“ pomyslel si Váhavý Henri, který se mezitím usadil na vyvýšeném místě za očistníky a kuši s odjištěnou pojistkou položil do trávy za svými zády.

„Byla to ale lež, kterou jsem vám řekl jen proto, abych vám zachránil život.“ Cale zamával nad hlavou papírem nikoli nepodobným tomu, který dostal od Boska. „Tady vidíte dopis, jedovatější než zmije, který mi poslal Bosco – muž, jemuž jsem svěřil víc než vlastní život, na jehož slovo jsem riskoval vaše životy a ztratil jsem tolik těch, kteří nám byli drazí, mužů, kteří po vašem boku trpěli ve válce i v domě zvláštního určení. Tímto dopisem se nás snaží zatáhnout do spiknutí proti Svatému otci, jehož všichni milujeme, do spiknutí, jehož účelem je pozabíjet jeho nejdražší spolupracovníky a přeměnit jedinou pravou víru ve snůšku bůhvíjakých lží – tak jedovatých, že se je stydí napsat i v dopise obsahujícím tolik jiných zrádných slov.“

Nebyl to pravý Boskův dopis, ale podvrh, který Cale pracně sepsal za pomoci Váhavého Henriho. Pravda o Boskově zradě by byla pravděpodobně jeho reputaci mezi očistníky zničila stejně spolehlivě, problém byl ale v tom, že skutečný dopis rovnou měrou usvědčoval ze zrady i Cala. Očistníci ztichli a mnozí z nich byli bílí jako křída. Cale vyjmenoval řadu z těch, kdo byli před několika dny v Chartres zavražděni – je třeba říci, že uvedl jména skutečných obětí –, a přejížděl pohledem po očích všech očistníků, kteří teď do posledního muže stáli jako zkamenělí a sami sebe se ptali, jestli mohou uvěřit neuvěřitelnému.

„Odvedl jsem vás sem, dva dny jízdy od zbytku vojska, abyste se mohli svobodně rozhodnout a necítili se vázáni mým rozhodnutím, jímž je nikdy se s touto potupnou zradou nesmířit. Každý z vás si bude muset vybrat: vrátit se, nebo odjet se mnou.

Tímto vám slibuji, že všechny, kteří na tenhle útěk nebudou mít žaludek, nechám jít. Osobně podepíšu jejich omilostnění a zároveň i propouštěcí doklady. Každý takový muž si odnese v kapse deset dolarů, protože v době tak strašlivého rozkolu naší víry nechci žít s vědomím, že zemřu ve společnosti někoho, jehož svědomí se příčí představa, že by měl zemřít s námi. Přečtěte si ten dopis,“ vybídl je a mávl jím směrem k nim, „a pokud se vám při jeho čtení krev nepromění v kámen, rozhodněte se. Kdysi jsem vás zachránil a každý z vás mi tu záchranu tu-cetkrát splatil. Kdo půjde se mnou, bude mým bratrem – kdo odejde, ten i přesto navždy zůstane mým přítelem. Teď odejdu a nechám vás přečíst si to, čtěte ale rychle – o našem útěku už se ví a psi jsou nám v patách.“ S těmito slovy seskočil z kamene, podal dopis nejbližšímu očistníkovi, došel k Váhavému Henrimu a posadil se.

„Co budeš dělat,“ zeptal se Váhavý Henri, „jestli se někteří z nich rozhodnou odejít?“

„Proč ne všichni?“

„A proklestit si cestu mezi rozběsněnými knězi a psy, to všechno jen kvůli šanci zaklepat na vrata těch jatek v Chartres?“

„Mají ten dopis.“

„A to, co se v něm píše, je skoro pravda.“

Sledovali očistníky, kteří se spolu radili a četli, radili se a četli.

„Dobrý projev,“ utrousil Váhavý Henri.

„Díky.“

„Ale ne tvůj.“

„Četl jsem ho v jedné knize z Boskovy knihovny.“

„Vzpomínáš si, jak se jmenovala?“

„Na autora si nevzpomínám, ale na název knihy ano.“ Odmlčel se. „Mám to na jazyku.“

„Tomu tedy říkám vděk…“

„Smrt Francouzům,“ skočil mu spokojeně do řeči Cale. „Tak se jmenovala.“

Nakonec se ukázalo, že se Váhavý Henri mýlil. Asi dvacet očistníků se k velké nevraživosti ostatních rozhodlo pro návrat. Cale zarazil hádku, která mohla snadno skončit dost ošklivě, a s jistým zadostiučiněním splnil svůj slib ohledně písemného omilostnění a peněz. Reputace člověka, který drží slovo, již si mezi očistníky vydobyl, si velice cenil. Navíc věděl, že budou-li ho v těchto záležitostech považovat za upřímného, bude to znamenat, že každý, kdo se k němu přidá, tak učiní dobrovolně. A skutečně došlo k tomu, že když takto svoji upřímnost dokázal, rozhodli se pro odchod tři další očistníci. V pěti minutách posbírali svoje věci a zmizeli. Po dalších pěti minutách už Cale, jemuž stále zbývalo přes sto šedesát mužů, mířil opačným směrem, když se napřed postaral, aby Váhavý Henri vůdci odcházející skupiny jakoby náhodou prozradil, kam mají namířeno.

„Žasnu nad tím,“ poznamenal Hooke, který jel mezi Váhavým Henrim a Calem, „že se i takoví prosťáčci jako očistníci nechají oklamat tak zjevnou manipulací.“

„Ty drž klapačku,“ okřikl ho Váhavý Henri.

‚A co já?“ zeptal se Hooke.

„Co s tebou?“ opáčil Váhavý Henri.

„Těch deset dolarů si můžete nechat, chci ale milost a pro-pouštěcí doklady, jaké jste slíbili jim.“

„Ty?“ uchechtl se Cale. „Ty mi patříš od hlavy až k patě. Nikam nepojedeš.“

„Když jsem tak neuvěřitelně neschopný, myslel bych, že se vám uleví, když se mě zbavíte.“

„Nepochybuju o tom,“ odpověděl Cale s drobným úsměvem, který mu dodával ještě hrozivější vzezření, „že tě naučím víc se dívat na svět mýma očima.“

„Co tím chcete říct?“

„Chci říct, že když budu příště chtít jeden z těch tvých vynálezů použít v bitvě, budeš stát dva kroky přede mnou, až to všechno spustí.“

Po dalších dvou dnech jízdy směrem, jehož prozrazením navracejícím se očistníkům pověřil Váhavého Henriho, si Cale uvědomil, že zbytek jeho oddílu začíná s podezřením přemýšlet o tom, proč neustále pronásledují Lakoniky, přitom se s nimi však nepouštějí do boje.

„Rozhodl jsem se pronásledování odvolat. Když se teď náš oddíl o víc než dvacet bratrů zmenšil, stáli bychom proti trojnásobné přesile. Antagonistická hranice je blízko a to znamená, že kdekoli se mohou nacházet lakonické posily a čekat na nás v záloze. Zamíříme do Španělského Leedsu.“

„Tam jsou spojenci antagonistů,“ křikl jeden z očistníků.

„Jen za dobrého počasí. Švýcaři jsou svým založením neutrální – i když vám nabídnou pomoc, nikdy se jí nedočkáte. Přesto ale budete muset svléknout sutany, než překročíme hranici – není to za žádných okolností snadný úkol a v tomhle oblečení by byl naprosto nemožný.“

„Chcete toho po nás hodně, kapitáne, když žádáte, abychom zapřeli svoji víru.“

„Držet zobák neznamená něco zapírat – je to jen projev zdravého rozumu.“

„Myslel jsem, že jsme bratři, kapitáne.“

„To taky jsme. Ale jen dokud jsem ten nejstarší. Vezmi si svoje peníze, doklady a běž. Můj slib platí i teď.“

„Chci zůstat, kapitáne.“

„Ne.“

„Vážně chci. Moc mluvím.“

„Ale já tě nechci. Odejdi.“

Na ostatních očistnících Cale viděl, že jsou otřeseni drzostí, s níž se na něj mluvčí obrátil, a potěšeni uplatněním jeho absolutistické moci. Na první nebyli zvyklí a druhé je upokojilo.

Muž, který si uvědomil, že se mínění všech očistníků obrátilo proti němu, se rychle sbalil a odešel.

„Mám jet za ním?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Jet za ním?“ opakoval po něm s předstíraným nepochopením Cale.

„Víš, co myslím.“ Cale zavrtěl hlavou.

„Na stará kolena je z tebe náramně krvežíznivá bestie.“

„Je to jen vykupitel – loajalita, jíž je majitel vepřína vázán ke svým prasatům, co?“

Cale se usmál. „To máš od Hookea. Ten chlap nejenže není k ničemu, ale navíc má na ostatní špatný vliv. A pokud jde o toho druhého chlapa, nech ho být. Je příliš daleko od Chartres, aby nám mohl uškodit – i kdyby se tam dostal, o čemž osobně pochybuju. Chci, aby sis vzal pět chlapů a dovolil Fanshawovi, aby se na vás dobře podíval.“ Nakreslil do prachu u svých nohou několik čar. „Pak se sem vraťte a my tady na vás počkáme.“

23

M

ožná jste někdy někoho slyšeli mluvit o ďáblovi jako o Starém Merkovi, což je jméno převzaté od Nicholase Merka, nejnechvalněji známého ze všech nechvalně známých nájemných diplomatů zvaných talleyrandové. Pokud ovšem odhlédneme ode všech ostudně cynických rad, jimiž nás zahrnoval, musíme zároveň přiznat, že v jedné věci jsme Merkovi všichni zavázáni: ukazuje nám nikoli to, jací by lidé měli být, ale to, jací doopravdy jsou.

„Vládce, který se rozhodne pro zahraniční válečné dobrodružství, by měl dobytá území zásadně vyrabovat a opustit, místo aby z nich činil vlastní podrobené državy. Je sice úžasné, když se takový velikán může podívat na mapy na zdi a hřát se pomyšlením, kolik hodin slunce svítí na území, jež ovládá, problém s podrobenými národy je však v tom, že neokradete-li je o jejich hmotné statky a okamžitě nezmizíte, musíte jejich zemi spravovat za ně, musíte se starat o údržbu jejich vodních toků, aby nezemřeli žízní, vyspravovat výmoly v silnicích a plnit jejich sýpky, aby je nezahubil hlad. Musíte řešit jejich rozmíšky, jež budou obvykle velice četné a potenciálně smrtící, a platit svoje nebo jejich vojáky, když se rozpadnou smlouvy, které jste s takovou trpělivostí dojednali, jak se zákonitě vždy stane.

Na dobyté území se můžete dívat jako na zděděný velký a výstavný dům – na první pohled vám připadá úžasný, takže blahořečíte štěstí, jež vás potkalo, ve skutečnosti vám však přinese jen problémy, které vás budou připravovat o čas, trpělivost, krev a peníze. Lepší je krást!“

Byla to právě jedna z oněch nekonečných rozmíšek, jež Merk předpovídá, která způsobila, že do podhůří Quantocks napochodoval oddíl pěti set mrzutých vykupitelů, aby vyřešil problém množícího se počtu nájezdů horských banditů na místní musulmanské osady. Byla jim zima, byli celí promáčení a měli málo jídla, protože o obrovské množství potravin byli Musulmani okradení. Vykupitelům nebylo jasné, proč jsou nuceni snášet takové útrapy a navíc i riskovat vlastní životy, aby přispěli na pomoc lidem, kteří nepatří dokonce ani ke kacířům. Uctívali falešné bohy, takže byli horší než antagonisté, kteří nesprávně uctívali správného Boha. Nový vykupitelský guvernér Memphisu neměl ve zvyku svá rozhodnutí podřízeným vysvětlovat a neučinil to ani tentokrát, jeho důvody ovšem byly zcela prosté: Memphis musel jíst a Musulmani město zásobovali značnou částí nezbytných potravin. Počínání těch horalských ničemů vyvolávalo poměrně vážné potíže a navíc dávalo okolnímu světu najevo, že vykupitelskými zákony je možno okázale opovrhovat. Smyslem expedice nebylo obnovení pořádku, ale názorná ukázka všem přihlížejícím, co mohou čekat všichni, kdo se budou chtít jakýmkoli způsobem protivit vykupitelské autoritě. Vykupitelé nepřišli v roli policistů, ale v roli trestního oddílu.

Ačkoli představa nicnedělání byla mezi Klepty nepochybně nesmírně oblíbená, všichni zároveň cítili hluboký odpor k tomu, byli-li k nicnedělání donuceni a museli-li tento svůj úkol plnit na určeném místě. Na povinnost držet hlídku proto pohlíželi s obzvláštním odporem, a přestože se v této činnosti měli teoreticky střídat všichni mladší čtyřiceti let, byla to zvyklost, jak s oblibou říkávala Mary, hraběnka z Pembroke, „ctěná častěji svým porušováním než dodržováním“. Ti, kdo na to měli, platili ostatním, aby si službu vzali místo nich, takže hlídku obvykle drželi lidé příliš líní, neschopní a hloupí, kteří si na živobytí neuměli vydělat žádným jiným způsobem. A když teď tolik odvážných a inteligentních členů kmene díky zvýšenému počtu nájezdů na musulmanské území získávalo takovou kořist, našlo se ještě víc lidí, kteří měli dostatek peněz a mohli své nejméně schopné soukmenovce uplatit, aby v extrémním zimním chladu postávali na horském úbočí, kde se nikdy nic nedělo a ani se pravděpodobně nikdy nic zvláštního stát nemělo.

Rozdělávání ohně na hlídce se řídilo přísnými pravidly – strážní směli pouze v noci zapálit malý ohníček, a to výhradně ve skrytu skal, které plameny odstínily, a jedině z toho nejproschlejšího dřeva. Vyhovět těmto rozumným, avšak nepohodlným pravidlům nebylo za zimy a deště nijak snadné. Navíc bylo absolutně nepředstavitelné, že by se Musulmani takhle v zimě a za noci odhodlali k útoku. Hledat si potmě cestu ve sněhu či v dešti, případně v obojím, na okolních strmých svazích bylo jedním z nejspolehlivějších způsobů, jak spáchat sebevraždu. Představíme-li si muže ležící venku v zimě a vlhku a jejich pokušení podstoupit maličké a možná vlastně vůbec jen imaginární riziko, trochu na oheň přiložit a použít vlhčí dřevo, protože udržet tady nahoře něco v suchu bylo prakticky nemožné, snadno pochopíme, že kázeň mezi nimi upadala. Tak se tedy stalo, že se v plné nahotě projevily důsledky Kleistova příchodu: jeho nadání poskytlo Kleptům možnost zvýšit počet loupežných nájezdů, což vedlo k většímu bohatství a následně i častějším úplatkům, zároveň to však zvyšovalo i nutnost ostražitosti, která ovšem naopak neustále upadala, místo aby sílila. Pravda, nebýt Calova nechtěného hrdinství, jež projevil při Ri-bině záchraně, a všech katastrof, v něž toto hrdinství vyústilo, byly by úvahy strážných porovnávajících riziko zápalu plic s rizikem, že jim uprostřed noci nějaký Musulman podřízne hrdlo, naprosto logické a oprávněné. S vykupiteli ovšem nikdo nepočítal. A proč by s nimi také počítali? Přesto to byli právě vykupitelé, kteří se plížili po zledovatělých úbočích hor Mount How a Mount Usborne a zabíjeli Klepty ve světle jejich omluvitelně vysoko šlehajících ohňů.

I hanebníkům však dříve nebo později přestane přát štěstí a poté, co byl na hlídce povražděn třetí oddíl kleptských strážných, zpozoroval blížící se vykupitele jakýsi nespavec, jemuž byla navzdory praskajícímu ohni taková zima, že nemohl usnout. V boji, k němuž došlo, sice zemřel, ale v následném zmatku se jednomu z Kleptů podařilo uprchnout. Vrátil se domů a cestou varoval ostatní předsunuté hlídky. Ty poté zůstávaly natolik ostražité, aby si uchovaly život, a do hor začali brzy přicházet poslové s podrobnějšími informacemi.

Netrvalo dlouho a situace vykrystalizovala natolik, že si Kleist uvědomil, s kým má tu čest.

„Možná jsou to Materazziové,“ uvažoval Suveri. „Ti sem už jednou asi před dvaceti lety přišli a vypálili půltucet vesnic.“

„Žádní Materazziové už nejsou.“

„Oficiálně možná ne. Určitě ale existuje spousta vycvičených mužů, kteří si potřebují přivydělat.“

„Nejsou to Materazziové – nájemní ani žádní jiní,“ přesvědčoval ho Kleist.

Vysvětlil mu situaci a následovala chvíle ticha.

„Když tehdy přišli Materazziové, jednoduše jsme se sebrali a schovali se v horách. Můžeme tam zase počkat, zatímco budou vypalovat vesnice – škoda jich –, ale věčně tady přece zůstat nemůžou.“

Proti tomuto návrhu se zvedla silná vlna protestu: nedávný příliv bohatství přiměl tentokrát nejen ty nejbohatší, aby se pustili do stavby nových domů, lépe vyhovujících jejich zlepšené životní úrovni. Mnozí už byli téměř hotoví a ani trochu se jim nezamlouvala představa, že by své domovy opustili a dovolili je zničit. Rozhořela se zdlouhavá vzrušená debata.

„Pro boha živého!“ ulevil si Kleist, když to už dál nemohl poslouchat. „Vykupitelé sem nejdou, aby někomu uštědřili lekci rozhodně ne vám, protože až s vámi budou hotoví, nezůstane ani jeden z vás naživu, aby si z té lekce mohl vzít nějaké ponaučení. Nemají v úmyslu jen vypálit pár domů, aby vás naučili nebýt propříště tak chamtiví. Hodlají vás vyhladit z povrchu zemského. Pozabíjejí staré i mladé, děvčata i malé děti. Nenechají naživu vůbec nikoho. A to všechno udělají přímo před vašima očima, aby to bylo poslední, co uvidíte, než vás povraždí železnými pilami a bránami, sekerami a provazy. Potom vás všechny nechají spálit v cihlářské peci. A nakonec váš popel vysypou do řek a potoků, až jejich voda zčerná, takže po vás nezbude nic než spáleniště a na vaše jméno se bude vzpomínat jen jako na symbol zkázy.“

Jak si nejspíš dokážete představit, následovalo po těchto slovech vyděšené ticho, které přerušil až Dick Tarleton, známý svým odmítáním brát cokoli a kohokoli vážně.

„To je tedy hrůza,“ ušklíbl se.

„Počkej tady dva dny, hlupáku, a budeš se smát druhou stranou hlavy.“

„Navrhuješ, abychom bojovali?“

„Prohrajete.“

„Tak co tedy?“

„Utečte.“

„A kam máme jít?“

„Kde je nejbližší hranice?“

„Horní Slezsko.“

„Tak utečte do Horního Slezska.“

„Stovky starců a dětí se mají v zimě vydat na cestu přes hory? Blouzníš.“

„No, radši rychle najděte nějaký způsob, jak to udělat, protože jestli zůstanete tady, do týdne budou jen Kleptové jednoho druhu – mrtví.“

Jenže to, co Kleist říkal, bylo skutečně nemyslitelné a hrozilo to mnoha strašlivými potenciálními riziky. Celé hodiny se dohadovali a Kleist k tomu vyprávěl jeden příběh o vykupitel-ské krutosti za druhým.

„Přeháníš, abys prosadil svou.“

Vyčerpaný, vystrašený a frustrovaný Kleist ztratil trpělivost a skeptika, který takto promluvil, srazil pěstí k zemi. Museli ho od ležícího odvléct, než to ale udělali, podařilo se mu ještě nakopnout ho do žeber tak vztekle, že mu dvě zlomil. Výbuch zuřivosti zjevně pomohl šokované přihlížející přesvědčit, že i kdyby se snad Kleist mýlil, rozhodně svá slova myslí naprosto upřímně. Když se trochu uklidnil, všiml si, že se celková nálada změnila.

Bylo načase přistoupit k troše vychloubání. Problém s Klepty byl ovšem v tom, že nejen tolerovali přehánění, vyprávěl-li někdo o tom, jakých v minulosti dosáhl úspěchů, ale doslova se jeho umění přehánět obdivovali. Ten, kdo si dokázal získat reputaci úspěšného člověka, aniž si ji skutečně zasloužil, byl často předmětem většího obdivu než ten, kdo skutečně dosáhl něčeho mimořádného. V téhle situaci rozhodně nebyla na místě ostýchavost či skromnost.

„Všichni mě znáte,“ začal Kleist. „Ty nové domy, při jejichž obraně jste tak dychtiví zemřít, si stavíte díky mně. Nové bohatství vám přineslo moje umění – nic jiného. Nenajde se mezi vámi jediný, kdo by mě dokázal porazit v čestném nebo nečestném souboji. Kdyby se mi nechtělo zabít vás ze vzdálenosti půl míle, mohl bych to udělat, až bych vám stál tváří v tvář – ne že by toho z té vaší mnoho zbylo, až bych vám ukousl nos a vydloubl jedno oko.“ Byl by si tu květnatou řeč docela užil nebýt toho, že byly v sázce životy jeho manželky i jeho nenarozeného dítěte.

„A kde si myslíte, že jsem k tomuhle svému nadání přišel? Našel jsem ho snad pod kamenem? Naučil jsem se mu od mužů, kteří jsou den cesty odtud. A nezapomínejte, že jsem jen jejich poskok, v porovnání s vykupiteli, kteří sem mají namířeno, jsem v zabíjení a v krutosti pouhý novic. Ti chlapi v sobě nemají víc soucitu než mlýnský kámen, železná tyč je pro ně jako stéblo trávy a šípy jako strniště na poli. Musíte okamžitě odvést svoje ženy a děti a většina mužů zatím půjde se mnou. Vynaložíme všechny síly na to, abychom je odlákali od směru vašeho pochodu. To je moje poslední slovo. Pokud se mnou nebudete souhlasit, odejdu a moje žena půjde se mnou.“

„Tvoje žena je už na rozsypání, Kleiste.“

„Aspoň vidíte, že to, co říkám, myslím vážně. Bude mít větší šanci, oba budou mít větší šanci, když porodí v příkopu u cesty, než kdyby zůstala tady.“

Ani to nebyl pro shromážděné Klepty dostatečně přesvědčivý argument, rozhodli se ale, že si zavolají Daisy a požádají ji, aby Kleistova slova potvrdila – byť byla Daisy mladá, těšila se mezi nimi jisté úctě. Na otevřené vychloubání a hlasité povykování byli zvyklí a obdivovali se mu, vzít ale v zimě manželku v devátém měsíci těhotenství do divočiny byl čin naprosto zoufalý, pokud to Kleist myslel vážně, a působil až děsivě přesvědčivě.

Daisy, teď už s obrovským břichem, se objevila a jako kachna se vkolébala do poradního domu s rozbolavělými zády a stejně bolavým zadkem. Neměla náladu na nějaké dlouhé přesvědčování, a přešla proto rovnou ke shrnutí celé situace.

„Myslela jsem, že se obdivujeme člověku, který ví, kdy a čeho se má bát. Vždycky jsme byli poměrně chytří a považovali jsme se za něco lepšího, než jsou ostatní, protože jsme uměli ocenit užitečnost inteligentní zbabělosti. Vím, že manžela podezíráte z odvahy, ale tím víc byste mu měli věřit, je-li ochoten raději mě v tomhle stavu ještě teď někam odvézt, než aby čelil vykupitelům. Ukažte, že máte aspoň trochu rozumu – zůstaňte naživu a neumírejte.“ S těmito slovy odešla a vrátila se domů, kde si lehla a třásla se hrůzou.

Následovala další hodina dohadování a někteří z přítomných nakonec samozřejmě odmítli navrhované riziko – a bylo to opravdu strašlivé riziko – podstoupit na základě výzvy pouhého chlapce, byť jakkoli užitečného. Na druhé straně je však třeba Kleptům spravedlivě přiznat, že když se jednou rozhodli pro útěk, nepřistoupili k němu polovičaté – a útěk byl něčím, v čem se velice dobře vyznali. Kleist sice zoufale toužil co nejrychleji zmizet, uvědomoval si ale, že nikdo se nemůže na cestu vydat dřív než následujícího dne, kdy budou vykupitelé možná jen necelých dvanáct hodin od nich. Bylo třeba nějak je zaměstnat a udělat to honem, měla-li mít kolona vůbec nějakou šanci, že se dostane do hor a na hranici.

„Budu s sebou mít Megan Mackseyovou jako porodní bábu,“ utěšovala ho Daisy a snažila se vložit do hlasu sebedůvěru, kterou sama necítila.

„Co ti ale bude v takové bryndě platná?“

„To nejspíš brzy zjistíme.“

Usmál se. „Zničehonic jsi náramně statečná.“

„To ani náhodou. Nikdy jsem si nepřipadala zbabělejší než právě teď. A chci, abys byl taky zbabělec.“

„Věř mi.“

„Nevěřím. Miluješ mě a láska dělá z lidí pitomce.“

„Chtěla bys, abych tě miloval míň?“

„Chci, abys mě miloval dost, abys zůstal naživu.“

„Když chceš zůstat naživu, musíš občas něco riskovat. Problém s Klepty je v tom, že se neštítí zabíjení, nechtějí při něm ale sami umřít.“

„To je jen další důvod k tomu, aby ses kvůli nim nechtěl obětovat.“

„Nehodlám kvůli Kleptům umřít o nic víc, než hodlají oni umřít kvůli mně. To, co dělám, nedělám pro nikoho jiného než pro tebe a pro toho tvorečka.“

„Správně. Tak na to nezapomínej.“

„Nezapomenu. Jsi zvláštní děvče, víš to?“

„Co ty víš o děvčatech?“

Té noci toho ani jeden z nich moc nenaspal, a když pak druhý den ráno zamířili ke shromaždišti, odkud měla kolona vyrazit, byli oba ponoření ve strašlivé mlčení. Kleist si připadal jako děcko, které opouštějí jeho rodiče, a zároveň jako otec, který utíká od vlastních dětí. Poznal za život hodně utrpení, žádné z nich ho však neranilo tak hluboce a bolestivě jako události toho dne. Jen co ale dorazili na shromaždiště, odplavila tyto strašlivé pocity čirá zuřivost. Kleptové zjevně dospěli k závěru, že o všechno, co tady nechají, definitivně přijdou, a rozhodli se proto nenechat tady vůbec nic. Kleist by nikdy nebyl věřil, že tak málo lidí může mít tolik majetku a že se jim podaří všechen tento majetek naložit na hřbety stáda, jež jako by čítalo všechny koně, osly a muly z celého známého světa. Vzhledem k tomu, jak se cítil, nepotřeboval žádnou velkou provokaci, a zmocnil se ho záchvat zuřivého vzteku. Přeřezával provazy a popruhy vpravo, vlevo i uprostřed, ječel na ženy a vyhrožoval mužům, až se po necelé hodině na zemi tyčila obrovská hromada ukradených hrnců, pánví, ohavných tretek, hedvábných oděvů, krabic, koberců a štůčků látky jako hora loupeživé kořisti nashromážděné za dobu padesáti let. Vzal si stranou pět velitelů, kteří měli vést stovku mužů vyčleněných k ochraně kolony, a zapřísáhl se, že je osobně vykastruje, jestli každou další karavanu, která se k nim při útěku z hor připojí, neočešou stejným způsobem, jakým to udělal on s tou jejich. Tím se jejich odchod dál zdržel, takže mu nezbýval vůbec žádný čas na rozloučení s Daisy. Políbil ji, pomohl jí nesmírně neohrabaně vylézt na hřbet malého, ale vytrvalého horského koníka a držel ji za ruku, jako by ji nikdy nechtěl pustit.

„Buď opatrná,“ hlesl konečně. Daisy však nebyla schopná slova, když ji pustil, a jen se pokusila přitáhnout si jeho ruku zpátky. Pak přece jen našla hlas – vytryskl jí z hrdla za doprovodu srdcervoucího vzlyku. „Už ji nikdy nebudu držet.“

„Ale budeš. Vím, jak zůstat naživu. Věř mi.“

A pak už odjížděla pryč, celou dobu se za ním ohlížela, ačkoli ji při tom v krku i v zádech bolelo, jako by je měla v sádře. Ani na okamžik z něj nespustila oči, dokud nevyjela z vesnice a neztratila se mu z dohledu.

Přistoupil k němu Daisyin otec.

„Doufejme, že máš pravdu.“ Málem to řekl nahlas, ale ve skutečnosti doufal, že se Kleist mýlí.

Vykupitel Rhodri Galgan kráčel jako desátý od čela dvojstupu, v němž oddíl více než pěti set vykupitelů procházel průsmykem zvaným Simmons Yat. Bylo to příkré stoupání a Galgan nesl na zádech materiál o váze téměř poloviny vlastní tělesné hmotnosti. Aby se zbavil myšlenek na vynakládanou námahu, modlil se ke svatému Antonínovi.

„Nejdražší světče,“ mumlal si pod vousy, „ty, kvůli komu ryba vyskočila z vody, aby si poslechla tvoje kázání, ty, před kým poklekl i mezek, když jsi kolem něj kráčel s relikviářem zhotoveným ze svaté šibenice, a který jsi vrátil nohu mladému muži poté, co si ji uřízl jako pokání za to, že kopl vlastní matku, smiluj se nad ubohým hříšníkem: odpusť mi moji opovážlivost, můj chtíč i moji chamtivost, moji pýchu a moje obžerství, zlost a nevraživost, závist a lenost, odpusť mi to všechno.“ Když na okamžik zvedl hlavu od svých proseb, všiml si na obloze ve vzdálenosti asi šedesáti metrů jakéhosi malého černého předmětu. Pocítil, jak ho v zátylku zašimral první nepatrný záchvěv strachu, vtom už ho ale předmět pohybující se rychleji než padající kámen udeřil do prsou. Kolem se k zemi zhroutil tucet dalších vykupitelů, jeho pozornost od nich však odvedla příšerná bolest a palčivý pocit v uších v těch několika málo vteřinách života, které mu ještě zbývaly.

Vykupitelé si sotva stačili pořádně uvědomit, co se vlastně stalo, a přibližně padesát Kleptů vedených Kleistem už prchalo zpátky po úbočí průsmyku; doufali, že se jim podaří zmizet dřív, než se vykupitelé vzpamatují z šoku, vydají se za nimi a chytí je. Bylo jasné, že se takhle překvapit nechají jen jednou, a Kleist čekal jen o chviličku déle než Kleptové, aby se přesvědčil, jaké škody jejich útok nadělal. Asi tucet zasažených, pomyslel si, to ale nestačilo a ani zdaleka jim to vážně neublížilo. Problém byl v tom, že průsmyky v horských sedlech byly sice vhodné pro přepad ze zálohy, také ale byly poměrně široké a skýtaly spoustu úkrytů mezi velkými balvany, které do nich napadaly ze strmých skalních stěn.

Jak předpokládal, vykupitelé shodili většinu nákladu, který nesli v tlumocích na zádech, nechali ho pod ochranou padesáti mužů a pokračovali dál, tentokrát ale ve skupinkách po deseti, které přebíhaly vždy o kousek výš, krátkými sprinty se navzájem předbíhaly, potom se na vhodném místě kryly a čekaly, až ostatní naopak předběhnou je. První útok je zpomalil, ne však dostatečně.

„Musíte podstoupit další riziko,“ řekl Kleist Kleptům, „jinak kolonu doženou.“

Jestliže ho jejich reakce překvapila, bylo tomu tak proto, že nikdy plně nepochopil jejich způsob uvažování. Jakkoli sám nenáviděl principy mučednictví a sebeobětování, k nimž byl ve své výchově veden jako k samotné podstatě toho, co znamená být lidskou bytostí hodnou toho jména, přece jen se této výchově podařilo do jisté míry ovlivnit jeho pohled na vedení války. Faktem bylo, že Kleptové nebyli ochotní zemřít pro myšlenku svobody nebo cti (to bylo něco, co považovali za právě tak směšné jako nepochopitelné – k čemu byla člověku svoboda nebo čest, když byl mrtvý?). Na druhou stranu projevovali určitou rezervovanou ochotu obětovat se pro záchranu životů svých rodin. Slovo pro hrdinu v pradávném jazyce Kleptů bylo totožné se slovem pro tatrmana – úplně se však nebránili představě jakési zdráhavé odvahy toho druhu, který je možno dát najevo pouze v situaci, kdy je to absolutně nezbytné, statečnosti, jež se spíše podobala neomalené drzosti. Existuje koneckonců jen málo lidí, kteří nectí určitou mez při posuzování důležitosti vlastního života, a když se teď Kleptové přesvědčili, že si z nich Kleist nedělá blázny – nic se jim totiž nepříčilo víc, než když se je někdo snažil obalamutit –, začínali se mu přizpůsobovat.

Na Kleista sice změna v jejich postoji udělala značný dojem, sotva si však dokázal představit, k jakému mu to bude praktickému užitku. Byli teď sice odhodlaní k boji, protože však neoplývali žádnými zvláštními bojovými dovednostmi a stáli proti vykupitelům, kteří naopak neznali nic jiného, mělo jejich odhodlání jen omezenou hodnotu. Kleptové tedy na vykupitele shazovali kameny z vrcholků vysokých soutěsek, zpomalovali jejich postup svým nedokonalým lučištnickým uměním a čas od času se dokonce vystavovali do pozic, v nichž byli nuceni semknout se a střetnout se s protivníkem v přímém boji. V takových případech vždy prohráli, a to jednoznačně. Bylo to tak zlé, že Kleist považoval za nutné napomenout je, aby si nepočínali tak ukvapeně – byla to domluva, jakou si do té doby určitě nikdy žádný Klept nevysloužil.

Jenže i ve společnosti maximálně fixované na zachování cti a s největšími sklony k mučednictví a vyšším mravním principům se najdou zrádci. U vykupitelů byl takovým zrádcem legendární apostata Harwood, Materazziové měli zase Olivera Plunketta. Dokonce i Lakonikové, pro něž byla poslušnost stejně nedílnou součástí existence jako vlastní páteř, měli Burdetta-Harrise. V případě Kleptů byl v této době jejich největšího ohrožení podobným zrádcem purkmistr Selo. Ze všech Kleptů měl nejvíc co ztratit, protože byl zdaleka nejbohatší. Byl to čachrář a manipulátor, lichvář, kluzký vemlouvavý úhoř, lhář, podvodník a oportunista. Dokázal se vmáčknout do čtvrtmetro-vé skuliny za vašimi zády a objevit se před vámi. Krátce řečeno, purkmistr Selo, který na svůj starodávný titul samozřejmě neměl sebemenší nárok, se domníval, že je schopen přechytračit každého. A na jeho obhajobu je třeba přiznat, že doposud se mu vždy skutečně podařilo každého přechytračit, není tedy divu, že Kleista považoval za dětinského panikáře, který prostě nedokáže změnit názor a dohodnout se na řešení, které by vyhovovalo všem – zejména pak purkmistru Selovi. Vcelku logicky v Kleista nevěřil, tím víc však naprosto oprávněně věřil sám v sebe. A zcela upřímně – pokud se totiž při jeho povaze o nějaké upřímnosti vůbec dalo mluvit – byl přesvědčen, že co je dobré pro něj, bude v konečném důsledku, podíváte-li se na to z dlouhodobé perspektivy, dobré i pro Klepty. V zájmu objektivity je také třeba dodat, že strávil dlouhé hodiny uklidňováním vlastního svědomí, po tomto dlouhém rozjímání, které pro něj představovalo obrovský a strašlivý zápas, však udělal to, co považoval za nejlepší pro všechny. Téměř osobně a za cenu značného rizika kontaktoval vykupitele – poslal svého nejspolehlivějšího bratra, aby na ně ze tmy zakřičel, že s nimi chce mluvit. Kapitán, který vykupitelskému oddílu velel, muž vycvičený jedním z Calových očistníků, byl sice podezřívavý, nechtěl však promeškat možnou příležitost, a zaručil proto Selovu bratrovi bezpečný průchod. (Na porušení slibu daného uctívačům falešných bohů Oběšený vykupitel údajně reagoval potěšeným úsměvem. Ne že by Kleptové měli nějakého skutečného boha v tom smyslu onoho slova, jemuž by někdo z vykupitelů rozuměl.) Byla uzavřena nic neznamenající dohoda, podle níž se kapitán zaručil za životy Selovy rodiny a za zachování jeho majetku i postavení, a slíbil, že popravy se omezí jen asi na tucet kleptských vůdců. Celkově vzato se Selo domníval, že všechno zlé je k něčemu dobré a že dojednal ty nejlepší možné podmínky – zbavil se svých nepřátel a soupeřů a zachránil životy Kleptů, takže všichni nebo alespoň jejich drtivá většina navzdory vlastní hlouposti zůstane naživu.

Selo to zařídil tak, aby ihned po zahájení kleptského útoku osobně – nikomu jinému nebyl v této záležitosti ochoten věřit –vyvedl polovinu vykupitelského oddílu z hlavního průsmyku, převedl ji nebezpečnou, ale rychlou trasou přes hory, a na jejich druhé straně ji pak poslal za kolonou žen a dětí, kterou měli dohonit, poslat zpět a zabránit jí tak v další cestě, kterou Selo naprosto oprávněně považoval za ztřeštěně riskantní.

To, co následovalo, by se ještě před pouhým rokem vůbec nemohlo stát. Vykupitelský kapitán, jistý Samos Hall, by se nikdy neodvážil svůj oddíl rozdělit, nebýt toho, že od Calových očistníků pochytil jinou taktiku. Až do Calova příchodu platilo nikdy nezpochybňované a obvykle skutečně moudré pravidlo, podle něhož velitel za všech okolností držel všechny své muže pohromadě. Ačkoli se však vykupitelé jen těžko učili větší flexibilitě, Hall v bojích ve veldtu získal značné zkušenosti s potíráním nepravidelných nepřátelských jednotek – a Kleptové byli evidentně mnohem méně impozantním protivníkem, zejména pokud mohl soudit podle chudoby jejich hlídek a věrolomnosti jejich vůdců. Vzhledem k tomu, že jeho poslání mělo v zásadě trestný charakter, nemohl rozhodně dovolit, aby většina těch, které měl potrestat, uprchla. Bylo samozřejmě možné, že Selo vede jeho muže do pasti, nebo je chce odvést někam do neznáma nesprávným směrem, Santos Hall ale odhadoval, že je Selo ve své proradnosti zcela upřímný a že se je útočící Kleptové evidentně snaží zpomalit z nějakého dobrého důvodu. A vzhledem k tomu, co je čekalo, bylo odeslání žen do bezpečí i za tak riskantních okolností přesně tím pravým, co mohli udělat.

Zatímco si tedy Santos Hall dál probojovával cestu horami a mířil vzhůru do strmější Lydonovy strže, polovina jeho mužů se pomalu přesouvala přes horu Mount Simon ke kleptské koloně, která už mezitím z hor vyjela a zvolna mířila přes pláně k hranici vzdálené pět dnů cesty. Hall nyní při dobývání vlastní cesty Lydonovou strží méně riskoval a dovolil si postupovat pomaleji jednak proto, aby chránil svoje muže, ale také aby vzbudil dojem, že se taktika Kleptů osvědčuje. Od Sela se totiž dozvěděl o Kleistovi, a přestože mu jeho jméno nic neříkalo a nevěděl ani o jeho spojení s Thomasem Calem – Santos Hall byl nyní jeho oddaným přívržencem –, vysvětlovalo to strašlivou přesnost některých ostrých šípů, jimiž je Kleptové zasypávali. Pokud byl tenhle Kleist skutečně kdysi vykupitelským akolytou, nemohl mít sebemenší pochybnosti o tom, jaký bude jeho osud, pokud ho dopadnou, čemuž ostatně Santos Hall upřímně věřil. Věděl, že jen co druhá polovina jeho oddílu přejde hory, snadno kolonu dostihne a potom se vrátí, aby Klepty, kteří proti nim v horách bojují, napadla zezadu.

Zmíněná vykupitelská opatrnost naplňovala Klepty nadšením; s každou uplynulou hodinou se kolona, byť jakkoli pomalá, přesunula o další hodinu dál od katastrofy. Domnívali se, že už vykupitelským supermanům způsobili natolik těžké ztráty, že je tím přinutili zpomalit a pokračovat dál jen šnečím tempem. Nebylo proto možná zcela neodpustitelné, že někteří z nich začínali pochybovat o tom, jestli se Kleist nemýlil ve svém hodnocení vykupitelských bojových schopností, a pokud ano, jestli také příliš nezveličil hrozící nebezpečí, za něž zaplatili tak obrovskou cenu. Jiní se zuby nehty drželi přesvědčení, že jsou vykupitelé obdařeni přímo zrůdným válečným mistrovstvím – v tom případě si totiž připadali (a kdo by takovému způsobu uvažování nerozuměl?) ještě ohromenější svou vlastní statečností. A statečnosti prokázali opravdu hodně. Počet padlých dosahoval na jejich poměry obrovské výše. Koneckonců jich bylo málo a nikdo z nich se boji nevyhýbal. Teď sice nezabíjeli tolik nepřátel, sami ale také neměli tak velké ztráty.

Vzhledem k tomu, že se Kleist od začátku obával nejhoršího, mohl by mu snad někdo mít za zlé, že se dostatečně nezamýšlel nad poklesem agresivity svých někdejších vládců. Zamyslel se nad ním. Naděje je však obrovskou překážkou správného úsudku. Nevěděl nic o purkmistru Selovi, s nímž sotva kdy prohodil víc než pár slov. Nikdo ho neupozornil na existenci stezky přes Mount Simon – o podobné stezky nebyla v horách nouze a bez průvodce byly tak jako tak příliš zrádné. Navíc se přímo překonával ve vražedné přesnosti – když došlo na kněží, necítil při jejich zabíjení žádné zábrany. Vypouštěl šípy, jakmile spatřil sebemenší pohyb, a k vlastnímu ponurému uspokojení a hlasité potěše Kleptů častěji nalezl než nenalezl cíl. Vykupitel Santos Hall byl nucen dřepět za různými kameny a vymýšlet čím dál strašlivější tresty pro toho malého hajzlíka, který jemu i jeho mužům působil takové utrpení. Kromě toho Kleist nikdy nebojoval v jiné bitvě než u Silbury Hillu a zkušenosti z ní mu tady nebyly k pražádnému užitku. Lámal si proto sice hlavu relativní snadnosti svých úspěchů, protože však nevěděl o ničem konkrétním, co by jim protiřečilo, neměl prakticky na vybranou a musel je akceptovat takové, jaké se zdály být. Zatímco tedy Kleptové a vykupitelé bojovali ve stržích a po malých skupinkách umírali, dvě stě padesát mužů pomalu přecházelo zamrzlý vrcholek Mount Simon a mířilo za devíti stovkami žen a dětí, které právě scházely na planinu Mulberry Downs a postupovaly rychleji, než měl kdokoli právo očekávat.

Teprve koncem druhého dne pomalého ústupu, při němž se Kleptové stahovali vzhůru po úbočích horských strží, si Kleist uvědomil, že se dopouští obrovské chyby, když vykupitele zabíjí. Mnohem účelnější bylo místo zabíjení je pouze zraňovat. Ať byla jejich víra v prospěšnost utrpení druhých jakkoli pevná, vlastní bolest snášeli s mnohem menší trpělivostí a platilo to na všech úrovních: byli až nenormálně hákliví na jakoukoli kritiku a sebemenší omezování svobody vlastního počínání, byť toho nejbrutálnějšího, považovali za důkaz skandální perzekuce. V žáru bitvy ani okamžik neváhali a byli ochotní sami sebe i své spolubojovníky hromadně obětovat, o raněné se však následně starali s péčí, která by snad působila až dojemně, kdyby ovšem nebylo jejich surového zacházení se stejně postiženými nepřátelskými vojáky. V ošetřování zranění se jim nikdo nevyrovnal a vyznačovali se obrovskou ochotou, jakou neprojevovali v žádné jiné oblasti vědění, vyzkoušet každou potenciální novou léčebnou metodu. Kdykoli to bylo možné, mířil Kleist od toho okamžiku na jejich paže, nohy či břicha, protože věděl, že v pomalé přepadové válce tohoto druhu se neubrání tomu, aby se zastavili a raněného ošetřili. Výsledkem bylo uspokojivé zvýšení počtu případů, kdy ho jeho bývalí mučitelé s pláčem a skřípěním zubů proklínali, a další zpomalení jejich postupu.

Druhá část vykupitelů však už tou dobou sestoupila z Mount Simon a rychlým tempem pokračovala dál na Mulberry Downs. Když dostihli prchající kolonu, zbývaly ženám a dětem ještě víc než dva dny cesty do bezpečí.

Je snad třeba popisovat, k čemu došlo poté? Velký Neechy kdysi prohlásil, že i těm nejstatečnějším musí být ponecháno právo odvrátit oči.

Když slunce zapadalo, tedy nějakých pět hodin poté, co kolonu dohonili, už vykupitelé uháněli zpátky k horám, aby zaútočili na Klepty, kteří přišli o všechny svoje manželky, děti i rodiče. Za sebou zanechali deset šibenic a kolem každé z nich navršenou hromadu popele.

24

V

áhavý Henri už dva dny projížděl sem a tam podél švýcarské hranice a snažil se najít přechod, kde se mu měl IdrisPukke –jak slíbil udělat, pokud sám přežije – pokusit dojednat bezpečný průchod. Zároveň však Váhavého Henriho varoval, kladl mu na srdce, aby byl opatrný, a jeho plán rozhodně nepočítal s tím, že s sebou přivede něco přes sto šedesát očistníků, jejichž přítomnost zaručovala, že si i ten nejštědřeji podplacený strážný svůj příslib rozmyslí. Ve skutečnosti to dopadlo tak, že když konečně poznal přechod v Rudlowu, který mu IdrisPukke popsal, a křikl sjednané heslo „IdrisPukke“, odpovědí, jíž se po nějakých dvaceti vteřinách dočkal, byla jen sprška šípů a šipek z kuší.

Vrátil se tedy za Calem, aby mu tu špatnou zprávu sdělil. Cale seděl sám u vlastního malého ohně, jak bylo jeho zvykem pokaždé, když byl Váhavý Henri pryč. Odpor, který vůči očist-níkům cítil, a neochotu mít s nimi cokoli společného, pokud k tomu nebyl okolnostmi donucen, si oni sami vykládali jako výraz jeho úžasné jedinečnosti – nikoli jako nepřátelský postoj, ale jako znamení svatosti. Četl si dopis, který mu Bosco dal před druhou bitvou u Golanských výšin, který si zastrčil do jedné z četných kapes a na který pak pod tlakem naléhavějších problémů zapomněl.

„Co to máš?“ zeptal se Váhavý Henri, když Cale zvedl oči od čtení a spěšně dopis schoval.

„Nic.“

„Tak proč to nic tak honem schováváš?“

„Když jsem říkal nic, myslel jsem tím, že ti do toho vůbec nic není.“

Jak se dalo čekat, proběhl následný hovor o tom, co Váhavý Henri na své výpravě zjistil, v nevrle nabručeném duchu. Když domluvili, odebral se Váhavý Henri stranou a rozdělal si vlastní oheň.

Vyjeli za svítání a téměř celé další dva dny zkoumali další úseky hranice a hledali nějaké slabé místo, které by skýtalo možnost tichého a nenápadného přechodu. Příkopy, ploty a další budované zátarasy však byly jasným svědectvím toho, že Švýcaři propadají nervozitě a připravují se na něco nepříjemného.

Nakonec se rozhodli najít co nejbližší a nejhůř střežený přechod v okolí Španělského Leedsu a vzít ho prostě útokem. Neklidní, nespavostí trpící Švýcaři možná něco podobného čekali, rozhodně s tím ale nepočítali právě teď, dnešní noci. Pohraničníci na přechodu ve Wanderley byli každopádně nezkušení, takže když se ve tři hodiny ráno najednou ze tmy vynořilo sto šedesát vojáků, absolutně je to zaskočilo. Okamžitě se všichni vzdali a nechali se ve svém strážním bloku spoutat. Všichni až na jednoho, který se schoval v nedalekém lese, a když očistníci odjížděli, vyslal za nimi jako výraz svého vzdoru šíp, který zasáhl Váhavého Henriho přímo do obličeje, když se otočil, aby zkontroloval, jestli už všichni bezpečně projeli.

Vykupitel Gil tiše stál ve Vamianově komnatě a sledoval Boska; ten upřeně hleděl z okna a prohlížel si velkou kapli Božích slz, do níž nechal zamknout nejvyšší církevní představitele, kteří zůstali naživu, a sdělil jim, že jim nebude dovoleno vyjít z ní ven, dokud nedospějí k moudrému verdiktu v souladu s jasně projevenou Boží vůlí. Tímto moudrým verdiktem v souladu s jasně projevenou Boží vůlí bylo zvolení Boska Svatým otcem místo papeže Benta, který zemřel na infarkt poté, co byl během krátké chvíle jasného vědomí informován o slavném vítězství u Golanských výšin. Současně byl informován i o tom, že Gant a Parsi tajně osnovali jeho vraždu, jsou už ale mrtví spolu s řadou svých zrádných antagonistických stoupenců. Jak se ukázalo, takovou kombinaci radostného potěšení následovaného děsivým úlekem starcova křehká konstituce prostě nevydržela.

A tak se stalo, že se poslední velká překážka, která stála Boskovi v cestě za jeho cílem stát se nejvyšším Božím představitelem na zemi, rozplynula jako časné ranní mlhy ve Vallombrose. Připadal si, jako by stál na vrcholu neuvěřitelně vysoké hory, na niž se vyšplhal navzdory všem překážkám – skalám, ledu a propastem – jenom proto, aby z jejího temene shlédl dolů a udělal si pravdivý obrázek o hrůzné ohavnosti toho, o co se pokusil. Nebyl to však jeho život, který ohrožovalo nebezpečí strašlivého pádu a roztříštěných kostí, ale jeho nesmrtelná duše. S pohledem upřeným na kapli Božích slz se roztřásl – což ovšem neznamenalo, že by i pozorný Gil viděl něco jiného než jeho obvyklý zamyšlený klid. Boskova duše však vibrovala jako rozhoupaný obrovský bronzový zvon svatého Gerarda, který se rozezněl vždy pouze při příležitosti volby nového papeže univerzální církve Oběšeného vykupitele. Vyprávělo se, že pokud jste k němu ještě týden po vyzvánění přiložili ladičku, její vidlice se rozechvěla tónem dosud vibrujícího zvonu. Boskova duše se však hrůzou, kterou vypustil do světa, měla chvět až do dne jeho smrti. Ten nejděsivější z jeho ideálů koneckonců dosud ležel před ním: byla jím očistná smrt všeho živého. Málem omdlel, když pomyslel na obludnost všeho, čeho se dopustil a čeho se ještě dopustit musel. Gila podivná atmosféra v místnosti zneklidňovala, byť si byl jejího pravého důvodu pramálo vědom. Konečně už ji nebyl schopen dál snášet.

„Na nebožtíku Svatém otci byl proveden rituál Argentum Pango a jeho tělo bylo přepraveno do márnice, kde proběhnou pohřební přípravy.“

Rituál Argentum Pango byl test, jehož původ byl už dávno ztracen v mlze vykupitelských tradic, a spočíval v tom, že vybraná osoba papeži třikrát poklepala na čelo stříbrným kladivem, aby se ujistila, že je skutečně mrtvý. Vykupitel, který zasadil první ze tří úderů, ještě tento rituál nikdy neprováděl, protože od smrti předchozího papeže uplynula neobvykle dlouhá doba, a uhodil mrtvého do čela takovou silou, že v něm zůstala promáčklina. Rozčilený Gil ho upozornil, že účelem testu je pokusit se papeže probrat a ne dohlédnout na to, aby byl doopravdy mrtvý, vytrhl mu kladivo z ruky a dvěma lehkými poklepy obřad dokončil.

A protože se nyní mylně domníval, že Bosco vypadá neobvykle klidně, potvrdil také důležitější informaci a sdělil mu, že Cale skutečně využil pronásledování Lakoniků jako záminky k útěku a že touto dobou je už pravděpodobně i se svými očist-níky ve Španělském Leedsu.

Od té doby, co Gil Boska požádal, aby mu dovolil uspíšit smrt nyní již zesnulého papeže, došlo ve vztahu mezi oběma muži ke zřetelnému ochlazení. Gil si Boskovým odmítnutím stále ještě připadal hluboce ukřivděný, ačkoli se situace nakonec tak příhodně vyřešila sama a vůbec nebylo třeba k tak nebezpečnému kroku přistoupit. Byla to jen šťastná náhoda, domníval se Gil, pravdu jsem měl já. Bosco se v té záležitosti ani nepokoušel poukazovat na svoji větší moudrost nebo lepší úsudek, protože si rovněž uvědomoval, že měl štěstí. Jak tomu ale v případě podobných pocitů ukřivděnosti bývá, ničemu tím nepomohl. Teď sledoval komín kaple Božích slz a dosud marně čekal na kouř oznamující zvolení nového papeže. „Ještě chvíli,“ zabručel, „a postarám se, aby měli proč slzet.“

Hlavním problémem, kterým se oba v duchu zabývali, však nebyla volba Svatého otce, o jejímž výsledku nemohlo být pochyb, ale Thomas Cale. Ještě před několika málo dny by se byl Gil ochotně nabídl, že za tím zrádným malým mizerou půjde třeba až do pekelných hlubin a ještě dál, zatímco dnes by si byl s velkým uspokojením setřel pot z čela dosud bijícím srdcem toho bezbožného nevděčníka.

Jeho starý mistr byl už však zjevně povznesený nad to, aby nadále naslouchal jeho názorům. Přesto si Gil nemohl nechat ujít příležitost nasypat Boskovi do ran trochu soli.

„Co chcete podniknout ohledně Cala?“

Bosco se k Gilovi ani neotočil.

„Nic,“ odpověděl tiše. „Necháme ho nebi. Náš otec ho drží chyceného na neviditelném háčku a stejně neviditelném vlasci, který je tak dlouhý, že mu dovoluje zatoulat se třeba až na konec světa, přitom ho ale jediným škubnutím za tu šňůru dokáže přivolat zpět.“

To si jen myslíš, chtělo se říct vykupiteli Gilovi. Osobně byl přesvědčen, že ani jeden z nich už nikdy Cala neuvidí, alespoň ne na této straně hrobů, i kdyby se všichni tři dožili Metušela-chova věku. A kdyby snad ano, znamenalo by to katastrofu.

Ozvalo se tak hlasité zabušení na dveře, jako by ten, kdo stál na jejich druhé straně, zoufale prchal před nějakým hladovým démonem toužícím pozřít jeho duši. „Vykupiteli Bosco! Vykupiteli Bosco! Otevřete mi! Otevřete!“

Nebylo snadné Boska polekat, i přes patnáct centimetrů duste dřevo dveří však bylo zřejmé, že se osoba, která na ně tluče, zmítá v zajetí zmatku a strachu. Bosco mávl na Gila a ten, rovněž znepokojený hrůzou v návštěvníkově hlase, položil jednu ruku na kliku a druhou sevřel střenku nože. Pak dveře prudce otevřel a o krok ustoupil.

Na první pohled muže před sebou stěží poznal, tak byly jeho rysy zkřivené ohromením a děsem.

„Co se u všech všudy děje? Ty jsi Burdett, že ano?“

„Ano, můj pane,“ přikývl vystrašený vykupitel.

„Uklidni se.“ Gil se obrátil k Boskovi. „To je vykupitel, který má na starosti papežův pohřební obřad.“

„Můj pane,“ hlesl Burdett. Očividně toho na něj bylo příliš. Začal lapat po dechu a chroptět tak hlasitě, že to znělo jako vzlyky poděšeného dítěte.

„Uklidni se, vykupiteli,“ domlouval mu konejšivě Bosco. „Počkáme.“

Burdett na něj zíral vyvalenýma očima s absolutně otřeseným výrazem. „Musíte jít se mnou, můj pane.“

Když Bosco viděl, že ze zcela smyslů zbaveného vykupitele nedostanou žádné další srozumitelné vysvětlení, přikázal mu, aby je vedl, a oba ho mlčky následovali; oba však nyní také měli pocit, jako by jim do hlavy tloukla kladiva, a to rozhodně nikoli stříbrná. Do ticha se ozývaly pouze stále horečnější chraptivé vzdechy vykupitele, který je vedl až do nejnižších sklepení velké katedrály. Netrvalo ani pět minut a ocitli se hluboko v podzemní části komplexu, o jehož existenci do té doby neměli sebemenší tušení, ve fádních a ošklivě hnědavých prostorách plných nekonečných uliček a chodbiček odbočujících z jejich matně osvětlené trasy a směřujících do obrovitého temného neznáma.

Po dalších několika minutách se jejich průvodce zastavil před purpurovými dveřmi a bez zaklepání je otevřel dokořán. Přidržel je otevřené a vpustil dovnitř oba muže, jejichž přítomnost jako by v něm každým dalším okamžikem vyvolávala ještě větší strach. Oba byli zvyklí na to, že na lidi kolem sebe působí hrozivě, na tomto muži však bylo něco hluboce znepokojivého, protože se zdálo, že místo obyčejného strachu cítí čirý děs.

Bosco vešel dovnitř první; podezřívavě a nervózně se rozhlíželi, aniž měli ponětí, jaká katastrofa je čeká, ačkoli oba cítili, že nic jiného než katastrofa to být nemůže. V místnosti nebyla okna, byla však dobře osvětlená těmi nejlepšími svícemi včetně jedné, která byla téměř stejně silná jako muž v pase a stála vedle něčeho, co vypadalo jako postel, nebyla to však postel. Zesnulý papež ležel na balzamovacím stole, až po krk překrytý lněným plátnem. Po obou jeho stranách stáli muži, jejichž zástěry a rukavice prozrazovaly profesi balzamovačů, v obličejích měli žlutobílou barvu staré slonoviny a výraz svědčící o stejné, neobyčejně intenzivní úzkosti. Burdett za příchozími zavřel dveře, stále však nic neříkal.

„Už toho mám dost,“ prohlásil Bosco. „O co jde?“

Burdett pohlédl na oba balzamovače, zatvářil se, jako by stěží potlačoval zvracení, a kývl. Balzamovači sáhli po plachtě, která zakrývala papežovo tělo, rychle ji srolovali až k nohám mrtvého a bez dalších okolků ji odložili stranou. Mrtvola bývalého papeže byla nahá, vyzáblá, těstovitě bílá, vrásčitá a působila dojmem vetché staroby. Nohy však měla roztažené neobvykle daleko od sebe, o něco víc, než by se u vystaveného nahého papežova těla čekalo. Zavládlo strašlivé ticho, tak hluboké, že se mu snad žádné jiné v celé historii ticha nevyrovnalo. První promluvil Gil.

„Bože můj, někdo papeži ukradl ptáka!“

25

„N

eplácej pitomosti!“ okřikl Gila chladně a zlostně Bosco. „Je to ženská.“

To bylo hodně tvrdé. Gil nemohl za to, že byl absolutně neobeznámený s anatomií ženského těla. A jak o ní také mohl něco vědět? Závěr, k němuž dospěl, sice mohl někomu připadat směšně fantaskní, rozhodně však nebyl ani zdaleka tak zrůdný jako pravda: že totiž skálou, na níž byla dvacet uplynulých let ukotvená svatá církev Oběšeného vykupitele, byl tvor, o němž se mnozí umírnění teologové domnívají, že pravděpodobně vůbec nemá duši. Než papežovu mysl ochromila mozková mrtvice, Bosco se jí nesmírně obdivoval pro vynikající jasnozřivost a bezohlednost. A dokonce i v mlze trvale poškozeného mozku tento papež vášnivě a s velkým zápalem prosazoval strašlivou smrt panny z Blackbird Leys. Gilem tato skutečnost natolik otřásla, že téměř, byť ne úplně, zapomněl cítit pobouření.

„Dej mi klíče od téhle místnosti,“ vyzval Bosco Burdetta. Následovala chvíle hlasitého cinkotu, když Burdett uvolňoval klíč ke dveřím balzamovací komory z obrovského svazku dalších klíčů. „Zmínil ses o tom ještě někomu jinému?“

„Ne, můj pane,“ hlesl Burdett.

Bosco pohlédl na prvního balzamovače.

„Ty jsi o tom někomu řekl?“

„Ne, můj pane.“

Podíval se na druhého.

‚A ty jsi o tom taky s nikým nemluvil?“

Muž nebyl hrůzou schopen slova a pouze zavrtěl hlavou.

„Zůstaňte tady, dokud pro vás nepošlu vykupitele Gila. A zakryjte tu obludnost.“ Vyvedl Gila z místnosti a zamkl za ním dveře.

Trvalo půl hodiny, než se Bosco s Gilem vrátili zpět do Va-mianovy komnaty, když předtím dvakrát v podzemním labyrintu pod Chartres zabloudili. I tak ale uplynulo dalších deset minut, než některý z nich promluvil – oběma jejich dušemi dosud otřásalo zemětřesení.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Gil.

„Nestalo se to. Zařídíš, aby bylo tělo vystavené jako obvykle. Všechno bude probíhat jako obvykle. Protože se nestalo vůbec nic neobvyklého.“

„Co když jsou i další?“

„To by pro jedinou pravou víru znamenalo smrtelné nebezpečí. Připravíš prošetření této možnosti, všechno ale musí proběhnout v co největším možném utajení. Připravíš také encyk-lické prohlášení, v němž bude uvedeno, že vyvolávání diskuse o ženské otázce je smrtelným hříchem, který bude potrestán věčným prokletím v ohních pekelných.“

„O ženské otázce?“

„Samozřejmě.“

Následovala chvilka ticha.

„Co je to ženská otázka?“

Bosco na něj hleděl, nebylo mu však jasné, jestli to myslí nebo nemyslí vážně.

„Ty nevíš?“

„Potřebuji nápovědu.“

Bosco si ho další chvíli prohlížel. „V ženské otázce jde o to, jakým hříchem je nastolovat jakoukoli diskusi o potenciálním svěcení žen. Odpověď zní, že je to hřích, volající až do nebes o potrestání.“

Gil se zatvářil zmateně. „A diskutuje o tom někdo?“

Bosco po něm střelil pohledem. „Jak se můžeš ptát – když ve sklepě leží ta odporná ženština?“

Na tuto otázku se nenabízela žádná odpověď.

„A ti tři vykupitelé v márnici. Co mám udělat s nimi?“

Bosco si povzdechl. „Vzpomínáš si na příběh o Uriášovi Hetejském?“

„Ano.“

„Ujisti se, že nic neřeknou. Nechci mít na rukou další nevinnou krev, musíš si tím ale být naprosto jistý. Nic neříkej. Nedovol, aby někdo něco řekl. Nikdo nesmí říct vůbec nic.“

Něco za oknem upoutalo pozornost vykupitele Gila – z velkého komína kaple Božích slz do vlhkého vzduchu líně stoupal proužek bílého kouře.

„Máme papeže,“ oznámil Boskovi. „Blahopřeji, Vaše Svatosti.“

26

K

ancléř Vipond spěšně vešel do svých komnat, těsně sledován IdrisPukkem. Zní-li to poněkud příliš honosně v případě někoho, kdo už nebyl kancléřem ničeho jiného než pouhé vzpomínky, je třeba upřesnit, že to byly pouhé dvě komnaty a ani jedna z nich příliš prostorná. Těžké, byť poněkud umouněné závěsy byly zatažené, ačkoli den již značně pokročil a Vipond je ráno osobně roztáhl. IdrisPukke, který byl svým založením vůči podobným drobným nesrovnalostem pozornější, ho chtěl zarazit, jeho nevlastní bratr byl však příliš rychlý a náhlým nečekaně rázným pohybem je roztáhl znovu.

„Bože můj!“ vyjekl. IdrisPukke položil ruku na jílec meče v okamžiku, kdy se závěsy začaly rozevírat, a než stačil Vipond vyděšeně couvnout, měl už zbraň tasenou a zdviženou nad hlavu. Oba užasle civěli na Cala, který s nožem v klíně seděl na tlustém okenním parapetu a prohlížel si je.

„Měl byste s tím zacházet opatrněji,“ poznamenal s očima upřenýma na IdrisPukkeho. „Ještě někomu vypíchnete oko.“

„Na co si to ve jménu Božím hraješ?“ osopil se na něj Vipond.

Cale seskočil z parapetu a schoval nůž.

„Mohl jsem říct majordomovi, aby mě oficiálně ohlásil, ale nějak se mi nezamlouval. Má oči moc blízko u sebe.“

„Udělal jsi to schválně,“ štěkl Vipond a posadil se.

„Víš, Cale, Gurkhové skládají přísahu, podle níž nikdy nevrátí meč do pochvy, dokud neokusí krev.“

„V tom případě máte štěstí, že nejste Gurkha.“

„Kde máš Váhavého Henriho?“

„Ten je zraněný – ošklivě. Na hranici ho trefil do obličeje šíp. Nemůžeme ho vytáhnout. Potřebujeme chirurga.“

„Myslím, že jsou tu s námi hned dva. Přeptám se…“

„Materazziovského chirurga ne. Bez urážky.“

„Uvidím, co se dá dělat. Kde je?“

„Se třemi mými muži na statku asi deset mil odtud.“

„Takže jste nepřišli jen vy dva?“

„Ne tak docela.“ Vysvětlil situaci s očistníky.

„Chceš říct,“ naježil se Vipond, „že jsi sem přivedl sto šedesát vykupitelů?“

„Vlastně to nejsou opravdoví vykupitelé.“

„A co čekáš, že si s těmi sto šedesáti nevykupiteli počnu?“

„No, když vy nikomu neprozradíte, co jsou zač, já to rozhodně neudělám. Viděl jste někdy kazašského žoldnéře?“

„Ne,“ zavrčel Vipond.

Cale pohlédl na IdrisPukkeho.

„Já taky ne,“ připustil po chvíli IdrisPukke.

„V tom případě jsou to kazašští žoldnéři. Kdo pozná, že to není pravda?“

„To je dost chabé vysvětlení,“ zapochyboval IdrisPukke. „Bude muset stačit. S tím si ale budu lámat hlavu někdy jindy, teď se musím postarat o Váhavého Henriho.“

„Musí mít strašné bolesti.“

„Ani ne.“

„Bolest zubů je schopen vydržet každý filozof kromě toho, který jí právě trpí, že ano?“

„Ne. Viděl jste tu lékárničku, co s sebou nosím na zašívání ran a tak podobně.“

„Vzpomínám si.“

„Je v ní taky malý bochánek opia.“

„O tom jsi mi nikdy neřekl.“

„Proč bych to dělal?“

„Na vykupitelské poměry mi to připadá tak trochu jako se-behýčkání,“ poznamenal IdrisPukke.

„Když jde o ně samotné, dokážou si vykupitelé ledacos dopřát. Nikomu se nezamlouvá představa, že bude umírat v bolestech, pokud to lze zařídit jinak. Každopádně je nás sto šedesát, takže ho můžeme držet zpitomělého do aleluja. Dřík šípu jsme vytáhli, ale ulomil se a hrot vězí někde hodně hluboko.“

Nakonec se IdrisPukkemu podařilo Cala přesvědčit, aby Váhavého Henriho přivezl do Španělského Leedsu, zatímco on sám bude shánět chirurga. Cale na jeden ze dvou vozů naložil dvoudenní zásobu potravin pro všechny svoje očistníky a oba muže, kteří hlídali Váhavého Henriho, s ním poslal do dvacet mil vzdáleného lesa. Pak s pomocí Hookea, který si zakládal na tom, že je tak trochu i lékař, naložil téměř bezvědomého Váhavého Henriho na korbu druhého vozu a zamířil s ním zpět do Španělského Leedsu. Měli vcelku slušnou šanci, že podaří-li se jim zabránit mu v občasných záchvatech hlasitého křiku, dostanou se bez problémů do města. Na hranicích sice vládla nervozita, Španělský Leeds byl ale obchodním centrem a lidé, jimž vděčil za své bohatství, nepovažovali za nutné začít obtěžovat zákazníky nebo naléhat na úřady, aby strkaly nos do něčeho, do čeho jim nic nebylo. Hooke tedy dal Váhavému Henrimu na uklidnění půl bochánku opia navíc a hodil přes něj hromadu přikrývek. Bez jakýchkoli potíží projeli až do města a krátce poté už se Váhavý Henri vracel k lehčímu stavu bezvědomí a tiše pochrupoval ve Vipondově ložnici, kde ho prohlížel nervózní chirurg jménem John Bradmore, kterého se IdrisPukkemu podařilo podplatit, aby přišel a sdělil jim svůj názor.

Lékař prohlídkou Váhavého Henriho a diktováním poznámek svému tajemníkovi strávil dvacet minut.

„Hrot šípu vnikl pacientovi do obličeje těsně pod okem.“

Ohmatal Váhavému Henrimu ze strany krk. Ozvalo se zasténání. „Domnívám se, že naštěstí jde o úzký hrot šídlovitého typu – přibližně dvanácti až patnácticentimetrový. Hmm… rozhodně ho nemůžeme protlačit ránou ven – vytlačili bychom s ním polovinu mozku.“ Popotáhl a ušklíbl se. „Je blízko krční žíly. Ošemetná záležitost.“ Další tři nebo čtyři minuty nešťastného Váhavého Henriho prohmatával a tlačil mu na kůži, zjevně lhostejný k jeho nepřetržitým přidušeným stenům. Nadiktoval pár dalších poznámek a otočil se k IdrisPukkemu.

„Co vám řekl Painter?“

„Co prosím?“ zahučel vyhýbavě IdrisPukke.

„Vím, že jste ho konzultoval. Ani mi to nemusíte říkat, už jsem si to zjistil sám. Řekl vám, že byste měli ránu čtrnáct dnů nechat na pokoji a počkat, až hnis hrot uvolní. Nemám pravdu?“

IdrisPukke pokrčil rameny.

„Šlo by to tak udělat – až se rána zaplní hnilobou, bude docela snadné ten šíp vytáhnout. Pacient ovšem zemře – buď pomalu na otravu krve, nebo velice rychle, až mu při vytahování hrotu praskne zhnisaná krční žíla.“ Bradmore si povzdechl. „Musíte pochopit, že je to velice složité. Ten hrot je třeba něčím chytit a vytáhnout, je ale příliš hluboko a příliš pevně zaražený. Proto Painter navrhuje počkat, až ho hniloba sama uvolní.“

„Co navrhujete vy?“

„Rozhodně ne to, co on. Ránu je třeba vyčistit, a to důkladně – už se do ní dostala infekce. Tu musíme zarazit, dokud nevymyslím, čím ten hrot uchytit.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Přerušil je až Hooke, který nepozorovaně vklouzl do místnosti a schoval se u protější stěny.

„Myslím, že s tím bych dokázal pomoct.“

Ozvalo se další tlumené zasténání Váhavého Henriho, tentokrát to ovšem nebyl výkřik bolesti, ale protestu. Kombinace jeho zranění a opia však naneštěstí způsobila, že nikdo nerozuměl jedinému jeho slovu.

27

Z

atímco se život Váhavého Henriho ocitl proti jeho vlastní vůli v rukou muže, jemuž absolutně nedůvěřoval, Kleist v horách spolu s necelou stovkou Kleptů také bojoval o život.

Vykupitelé, kteří povraždili ženy a děti v prchající kleptské koloně, se vrátili do hor a vpadli mužům v Lydonově strži do zad. V situaci, kdy nemohli pokračovat kupředu ani ustupovat, začali mít Kleptové mnohem těžší ztráty. Vykupitelé teď už nijak nespěchali, zabíjeli je jednoho po druhém šípy nebo šipkami z kuší a podnikali proti nim těžce ozbrojené výpady, které trvaly pouhých pár minut, jejichž výsledkem však bylo velké množství padlých. Za pouhé další dva dny mohli své poslání definitivně dokončit, aniž při tom sami utrpěli nějaké vážné škody, vykupitelé vracející se z krvavého masakru se však dopustili té chyby, že v noci obklíčeným mužům křikem chlubivě oznámili, jak před pouhými třemi dny naložili s jejich ženami a dětmi. Přivést nepřítele k absolutnímu zoufalství je nesmírně užitečné v případě, že tím, co ho motivuje k dalšímu boji, je naděje na získání svobody, bezpečí a na návrat k milující rodině. Jenže právě ve svém přístupu k obětování, či přesněji řečeno k sebeobětování, se Kleptové diametrálně lišili prakticky od všech ostatních lidí. Vykupitelé je svými surovými posměšky nechtěně připravili o onu nejvyšší naději, jež pro ně znamenala víc než cokoli jiného. Zoufalství je zbavilo jejich největší vojenské slabiny: ochoty zabíjet jen v případě, že nepřijdou o život i oni.

Kleista samotného rovněž mučila strašlivá duševní trýzeň, protože však vykupitele znal a věděl, že jsou nepříteli bez rozpaků ochotní lhát, stále ještě si uchovával bolestnou naději, že jsou jeho žena i nenarozené dítě dosud naživu. Nebyla ovšem vhodná chvíle k tomu, aby tutéž naději dal i Kleptům. Při životě je mohlo udržet pouze přesvědčení, že už nemají pro co žít. Nedovolil jim, aby se okamžitě proti vykupitelům bezhlavě vrhli, a přesvědčil je, aby počkali do rozbřesku a pak pod jeho vedením zaútočili způsobem, který jejich nepřátelům způsobí nejtěžší ztráty. Popichování a posměšky, jimiž je mezitím ze tmy zahrnovali vykupitelé, obklopující je z obou stran, na Klepty působily jako vznešená řeč na zapálené čestné muže a posilovaly jejich odhodlání zemřít a vzít s sebou co možná nejvíc svých trýznitelů. Kleist věděl, že jsou Kleptové ztracení, už pro ně ale udělal všechno, co mohl, a rozhodně neměl v úmyslu nechat se spolu s nimi zabít. Pomáhal jim, dokud mu síly stačily, nyní ale hodlal využít chystaného útoku, sám proklouznout obklíčením a přesvědčit se, jestli je jeho manželka doopravdy mrtvá. Nemohl připustit, aby jeho život skončil na tomhle horském úbočí uprostřed ztracené pustiny.

Shromáždil kolem sebe zhruba devadesát zbývajících Kleptů a nakreslil do kamenitého prachu pod sebou mapu. Jejich situace byla v podstatě jednoduchá: byli uzavření v soutěsce o šíři nějakých sto metrů s kolmými skalními stěnami po obou stranách a se zbývajícími vykupiteli rozdělenými na dvě stejné části před sebou a za sebou.

„Útok povedeme proti vykupitelům, kteří přijeli z nížiny za námi. Ty chceme dostat přednostně, je to tak?“

Všichni Kleptové přikývli.

„Podle mého názoru bychom měli na jejich linii zaútočit tady ve dvou klínovitých útvarech po obou stranách, pokusit se prorazit a za jejich zády se zase spojit. Celkem určitě se nám to nepodaří, ale aspoň je to překvapí a o to víc jich zabijete. Pokud se nám povede se za nimi spojit, budeme je mít všechny před sebou. A kdyby to vyšlo, budou s námi mít mnohem těžší práci.“ Jeho plán byl pravděpodobně beznadějný – rozhodně mu samotnému připadal ubohý, když ho říkal nahlas –, s trochou rychlosti a s využitím momentu překvapení i nového zoufalství Kleptů mohl však alespoň jemu otevřít prostor na to, aby utekl. Něco těmhle lidem dlužil, život ale ne – a oni sami by zcela stejně přistupovali k němu. Také by se kvůli němu netrápili výčitkami svědomí.

„Nic lepšího mě nenapadá,“ pomyslel si. „Mea culpa. Mea culpa. Mea maxima culpa. Nemůžu je zachránit, sebe ale zachránit můžu. O nic jiného nejde.“

Téměř se sesypal, když celý plán procházel znovu, ale dokázal se s tím vyrovnat – malý tichý hlásek, žadonící v jeho duši o přežití, mu to pomohl zvládnout.

Když skončil, rozdělil celou skupinu na dva oddíly, pár členů ještě prohodil, aby rodiny zůstaly spolu, a sám se postavil na pravé křídlo, protože podle jeho odhadu byli v tomhle oddílu lepší bojovníci.

Nechtěl, aby se nadcházející útok prozradil křikem ani jakýmkoli jiným hlukem, který by je připravil o moment překvapení, natáhli proto mezi oběma oddíly režný motouz. Kleist slíbil, že za něj pořádně škubne, až usoudí, že už se dostatečně rozednilo, aby mohli zahájit útok. Jediným jeho ústupkem varovně vztyčenému prstu vlastní cti byla instrukce, aby se všichni snažili mířit k praporku, který slíbil vztyčit v týlu vykupitelů, aby jim ukázal, kde se mají znovu zformovat. Zalitoval toho slibu, jakmile ho vyslovil, na druhou stranu mu ale poskytoval dobrý důvod, proč ostatním zmizet dopředu. Jen co praporek umístí, budou si muset pomoci sami.

Bývalo by přehnané očekávat, že se jim podaří zaskočit vykupitele nepřipravené, ale vzhledem k tomu, že touha po pomstě Klepty alespoň pro jednou zbavila obav o vlastní životy, byly pro ně podmínky ideální. Kleptové byli rychlí a byli tady doma. V časném ranním úsvitu se těžko dalo rozlišit, co člověk vidí a nevidí, takže se dostali téměř na dosah rozestavených vy-kupitelských hlídek, než se ozvaly první varovné výkřiky – každý ze strážných s sebou vzal do hrobu jednoho nebo dva Klepty, zbytek útočníků se však řídil instrukcemi a tiše se hnal k táboru, který se už sice probouzel, stále byl ale překvapený. Kleist s bambusovou tyčí v ruce už byl před ostatními, vběhl do tábora a proběhl jím s křikem „Ustup! Ústup!“, jako by byl jedním z vykupitelů a v panice prchal. „Drž hubu!“ okřikl ho jeden ze setníků a popadl ho za paži, když kolem něj probíhal – vůbec ho nenapadlo, že by před sebou mohl mít někoho jiného než vyděšeného mladého vykupitele. Kleist se vytrhl z jeho sevření a ze všech sil pádil dál. Doběhl už téměř k okraji tábořiště, když mu zastoupil cestu jiný vykupitel a srazil ho k zemi. „Ukaž přece trochu…“

Nestačil už ale doříct, co by měl Kleist ukázat, protože ten se jediným pohybem zvedl ze země a vrazil mu do prsou nůž. Pak sebral prapor a přeskočil kamennou zeď, kterou vykupitelé navršili, aby měli krytá záda, ačkoli vůbec nepočítali s tím, že by ji doopravdy použili. Kleptům teď mohla posloužit jako vynikající obranný val. Rozvinul velký kus červeného hedvábí a zarazil prapor do štěrbiny tak, aby byl dobře viditelný každému, kdo se probojuje táborem na druhou stranu. Pak tryskem vyrazil vzhůru po horském úbočí, běžel rychle a obratně jako kamzík a ani jednou se neohlédl.

Druhý den už sestoupil z hor na planinu. O další den později stál před deseti vykupitelskými šibenicemi a hromadami popele a vyschlých kostí, které pod nimi byly navršené. Chvíli před nimi nehnuté postál, pak se posadil, složil hlavu do dlaní a rozplakal se. Stále ještě seděl na stejném místě, když následujícího dne ve skupinkách po třech a po čtyřech dorazilo jedenadvacet Kleptů, kteří přežili boj v horách, a přisedlo si k němu.

Kdyby byl Klepty lépe znal, byl by si uvědomil, že žádný z nich ani náhodou nepočítal s tím, že by s nimi zůstal.

Nemohli své ženy a děti pohřbít, protože vykupitelé je nepochybně pronásledovali. Rozešli se tedy s příslibem, že se vrátí, a každý se snažil se svou ztrátou co nejlépe vyrovnat.

28

B

yť to bylo u lékařů, kteří se na sebe obecně navzájem dívají s podezřením a s obavami, že od nich ten druhý chce okopírovat jejich léčebné metody, velice neobvyklé, Hooke a Bradmore spolu vycházeli jako bratři – nepochybně proto, že dělicí čára mezi jejich dovednostmi byla zcela zřetelně narýsovaná. Bylo zřejmé, že má-li mít Hookeův nápad naději na úspěch, bude třeba ránu rozšířit na potřebnou velikost. Hooke měl v úmyslu vyrobit jakési převrácené klíšťky o tloušťce šípu. Ty pak hodlal zasunout do rány a zastrčit do dutiny kovového hrotu. Po zasunutí se špička nástroje, rozdělená na dvě poloviny, měla otáčením šroubu v dříku šípu pomalu rozevírat a pevně tak jeho zbývající část uchytit. Hrot by pak bylo možno vytáhnout ven stejnou cestou, jíž pronikl dovnitř. Hooke odešel do slévárny zajistit výrobu zmíněného drobného a delikátního nástroje a Bradmore se zatím věnoval rozšíření rány tak, aby ho do ní bylo možno zastrčit. Nejprve vyřezal z hlohového dřeva sadu sond, rovněž o průměru dříku šípu, usušil je a zabalil do plátna napuštěného růžovým medem, aby zabránil infekci. Počínaje nejkratší sondou je postupně Váhavému Henrimu vkládal do rány a pokračoval se stále delšími, dokud si nebyl jistý, že uvolnil celou cestu až k jejímu spodnímu okraji. Trvalo to tři dny, a než s touto děsivě bolestivou procedurou skončil, podařilo se Hookeovi metodou pokusu a omylu přijít s nástrojem, o němž byl přesvědčen, že splní zamýšlený účel. Přiložil mechanismus k obličeji Váhavého Henriho, nastavil ho do stejného úhlu, v jakém se do něj zaryl šíp, špičku položil přesně doprostřed rány a pomalu ho tlačil do hloubky patnácti centimetrů, kam ho potřeboval dostat, aby špičku klíštěk zasunul až do dutiny kovového hrotu. Než se to podařilo, byli několikrát nuceni posouvat nástroj tam a zase zpátky. Pak Hooke začal otáčet šroubem na horním konci svého nástroje a doufal, že se jeho protilehlá špička rozevře, zachytí se vnitřní stěny hrotu a zůstane na něm uchycená dostatečně pevně, aby ho mohli vytáhnout.

Začali klíšťky znovu pomalu posouvat sem a tam, čím dál silněji jimi škubali a cloumali, až se jim konečně kousek po kousku podařilo ten zatracený šíp uvolnit a vytáhnout Váhavému Henrimu z obličeje. O tom, jaká muka nešťastný mladík zakusil, stačí říct, že ještě nikdy nikdo nevypěstoval opium, jež by dokázalo bolestivost takového zákroku otupit.

Jeho utrpení však ještě neskončilo. Strašlivým nebezpečím rány tohoto druhu bylo obrovské riziko infekce, s nímž si ovšem Bradmore poradil přímo geniálně. Jen co byl hrot šípu vytažený z rány – a položený na misce se zdál být velký ažaž –, vzal stříkačku, naplnil ji bílým vínem a to do rány vpravil. Pak do ní vložil tampony ubalené z lněného plátna napuštěného směsí jemně rozdrobeného a prosátého chleba, terpentýnu a medu. Jeden den je v ráně nechal, pak je nahradil novými, o něco kratšími tampony a stejným způsobem pokračoval příštích dvacet dnů. Nakonec ránu natřel tmavou mastí, jíž říkal Unguentum Fuscum a jejíž složení uchovával v přísné tajnosti. Když s léčbou skončil, pekelná muka pro Váhavého Henriho nebyla zdaleka takovým strašákem jako dřív.

Bradmore byl přímo zděšen množstvím opia, jímž Cale Váhavého Henriho krmil, a požadoval, aby mu všechny své zásoby odevzdal dřív, než ho zabije – mezi jiným hrozilo, že se Váhavý Henri roztrhne, protože mu jeho konzumace přivodila strašlivou zácpu. Cale veškerý volný čas trávil tím, že seděl u lože svého přítele, který často trpěl takovými bolestmi, že nebyl schopen odpovědi nebo blouznil, a to i při mnohem omezenějších dávkách opia, jež mu byl Bradmore ochoten dávat. Brad-more Cala poslal na trh, téměř stejně proslavený jako někdejší trh v Memphisu, a nařídil mu, aby nakoupil různé potraviny, o nichž do té doby nikdy neslyšel, přičemž skoro všechny byly navíc neobyčejně drahé.

„Ty jsi mu ucpal střeva, tak je zase koukej uvolnit.“

Problém byl v tom, že nikdo neměl peníze – otázce úhrady Bradmoreova honoráře se všichni úzkostlivě vyhýbali. Bradmore sám předpokládal, že Materazziové uprchli alespoň s částí svého věhlasně známého bohatství. Bohužel tomu tak nebylo, jak Cale dobře věděl, a to málo, co měli, rozhodně nebyli ochotní vynaložit na neúnosně nákladné léčení nějakého kluka. Měli víc než dost vlastních starostí. Vipond se sice uvolil vyvolat v Bradmoreovi dojem, že se při léčení Váhavého Henriho nemusí na peníze ohlížet, o zaplacení jeho služeb se ale musel Cale postarat sám. Jedinou jeho možností byl prodej malého rubínu, který ukradl z čelenky na soše matky Oběšeného vykupitele v předpokoji papežského paláce v Chartres. Alespoň doufal, že je to rubín, nebo přinejmenším nějaký jiný cenný kámen.

Nebyl to jeho jediný finanční problém. Kromě budoucnosti Váhavého Henriho potřeboval platit i za svoje očistníky. V jistém smyslu by mu bylo nejlépe vyhovovalo, kdyby prostě zmizeli, věděl ale, že něco takového se nestane. Nešlo jen o to, že mu byli absolutně oddaní, uvědomoval si také, že bude-li mít na povel sto šedesát zkušených válečníků, poskytne mu to ve vyjednávání, jež ho čeká, velký manévrovací prostor. Bylo za ně však třeba platit a držet je v úkrytu. Kdyby někdo z Materazziů zjistil, co jsou zač, vyvolalo by to velké problémy.

Den poté, co Bradmore vytáhl šíp z rány, se proto Cale bez doprovodu vypravil nakoupit jídlo, jež by Váhavému Henrimu vyléčilo hrozivou zácpu, ale také přesvědčit se, jestli by nemohl zpeněžit svůj rubín. Potuloval se mezi četnými stánky, poslouchal nesrozumitelné výkřiky trhovců („Bompy! Bompy! Bom-py! Tufradole! Luvlirudé čilivilky! Huběnky tak laciné, vážení, že je můžete uvařit i někomu, koho vůbec nemáte rádi!“) a po chvíli si všiml tří krámků stojících v řadě vedle sebe proti stánku s mrkvemi, pastináky a květáky umně naaranžovanými ve tvaru lidského obličeje. V každém stánku seděla u stolku jedna žena a šila nějaké oblečení. Několik minut pozoroval první dvě, na delší dobu se však zastavil u třetího – částečně proto, že žena sedící uvnitř byla mnohem mladší než v předchozích dvou, také ale proto, že pracovala přímo úžasným tempem. Poté, co ji sledoval několik dalších minut, už ho ani tolik nefascinovala její rychlost, jako spíš téměř magická zručnost, s níž přišívala límec ke kabátku. Rád pozoroval šikovné lidi při práci. Žena k němu několikrát zvedla oči – okno krámku nebylo zasklené – a nakonec promluvila.

„Chceš ušít oblek?“

„Ne.“

„Tak zmiz.“

Cale neměl poslední dobou ve zvyku nechávat nikomu poslední slovo, ani nějakému krámskému děvčeti ne, připadal si ale unavený a nemocný. Nejspíš na mě něco leze, pomyslel si, radši půjdu dál. Odešel a dívka ani znovu nevzhlédla od práce. Po deseti minutách chůze urazil vzdálenost, která by mu jindy trvala jen pět, a došel na náměstí Wallbow Gardens. Na rozdíl od obvyklých obchodních náměstí Španělského Leedsu tam hlídkoval půltucet strážných v extravagantních uniformách, jejichž úkolem bylo odradit kriminální živly od přílišného zájmu o přibližně dvacítku zlatnictví a klenotnictví, která náměstí tvořila a která nyní ve čtyřech končinách nahradila Memphis jako centrum obchodu s výrobky z drahých kovů.

První klenotník mu sdělil, že jeho kámen je jen polodrahokam a má cenu nějakých padesáti dolarů. Cala to potěšilo, protože bylo zjevné, že klenotník lže, což logicky znamenalo, že skutečná cena musí být podstatně vyšší. Když řekl, že chce kámen vrátit, nabídl mu klenotník vyšší částku, Cale však považoval za rozumnější jít jinam. Další klenotník prohlásil, že je to jen sklo. Třetí ho znovu přesvědčoval, že jde o polodrahokam, a nabídl mu sto padesát dolarů.

Nakonec, už poněkud skleslý na duchu, protože věděl, že kámen nějakou cenu má, nevěděl ale, jak velkou, zamířil do Carcaterrova střediska drahých kovů. Muži za pultem mohlo být něco kolem pětatřiceti let a Cale si pomyslel, že je to nejspíš Žid, protože jediní lidé, které kdy viděl nosit přiléhavou čepičku, byli Židé.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se trochu váhavě muž. Cale před něj položil na stůl rubín, nebo co to vlastně bylo. Muž ho zaujatě zvedl, přidržel ho nad svíčkou a bedlivě zkoumal světlo, jež se v něm lámalo, s klidným soustředěním člověka, který ví, co dělá. Po minutce zvedl oči ke Calovi.

„Nevypadáte dobře, mladíku. Nechcete se posadit?“

„Chci jen vědět, jakou má ten kámen cenu. Vlastně už to vím, chci se ale jen přesvědčit, jestli se mě pokusíte okrást.“

„Okrást se vás můžu pokusit stejně snadno, když zůstanete stát, jako když se posadíte.“

Popravdě řečeno si Cale připadal nejen unavený, ale přímo vyčerpaný. Černé kruhy kolem očí měl tak výrazné jako panda z memphiské zoologické zahrady. Přímo za ním byla lavice, a když si na ni sedal, málem se mu podlomily nohy.

„Nedal byste si šálek čaje?“

„Chci vědět, jakou to má cenu.“

„Cenu vám můžu říct a přitom vám můžu nabídnout šálek čaje.

Cale se cítil tak mizerně, že se s ním neměl chuť dohadovat. „Děkuju.“

„Davide!“ zavolal klenotník. „Buď tak laskav a dones mi šálek čaje. Pořádně silného čaje, prosím!“

Odněkud se ozvalo souhlasné zvolání a klenotník se vrátil k prohlídce kamene. Za chvíli se objevil nějaký mladík – pravděpodobně David, pomyslel si Cale – s šálkem čaje na podšálku a na klenotníkův pokyn ho donesl hostovi. Všichni tři si všimli, že když si Cale čaj bral, šálek se na podšálku rozcinkal, jako by ho držel v ruce vetchý stařec. Udivený David je nechal o samotě.

„Víte, co to je?“ zeptal se klenotník.

„Vím, že má velkou cenu.“

„To nejspíš záleží na tom, co si pod pojmem velká cena představujete. Je to druh drahokamu, kterému se říká červený beryl. Pochází z hor zvaných Beskydy, což vím nejen proto, že se v drahokamech velice dobře vyznám, ale také proto, že žádné jiné naleziště berylů neexistuje. Souhlasíte se mnou?“

„Když to říkáte.“

„Říkám. Jde o to, a to je nesmírně zajímavé, že Beskydy se nacházejí na území, které je odnepaměti ovládané jedinou pravou vírou Oběšeného vykupitele. To jste věděl?“

„Můžu zcela upřímně říct, že nevěděl.“

„To znamená, že to buď musí být hodně starý kámen – já sám jsem dodnes viděl jen dva –, nebo ho někdo vyjmul ze sochy matky Oběšeného vykupitele, protože pokud je mi známo, je tenhle konkrétní drahokam určený výhradně k její výzdobě.“

„To by mohlo souhlasit.“ Cale byl tak vyčerpaný, že se ani nesnažil vymyslet si nějakou falešnou historku, a navíc na něj mužovy znalosti a dovednosti udělaly dojem.

„Je mi líto, ale s kradenými náboženskými artefakty neobchoduji.“

Cale dopil čaj a za stálého cinkotu odložil šálek s podšálkem na lavici vedle sebe.

„Asi byste nevěděl o někom, kdo s nimi obchoduje?“

„Nejsem překupník, mladíku.“

„Promiňte.“

Když Cale vstal, nepřipadal si ani tak vyčerpaný, jako spíš nevýslovně unavený. Přešel ke klenotníkovi, který mu drahokam podal zpátky.

„Neukradl jsem ho.“ Odmlčel se. „No tak dobrá, ukradl. Ještě nikdy nikdo si ale nic ukradeného nezasloužil víc než já tenhle červený beryl.“

Došel ke dveřím. Když vycházel na ulici, klenotník za ním ještě zavolal: „Pokud to půjde, neprodávejte ho za míň než za šest stovek.“ Po těchto jeho slovech za sebou Cale zavřel dveře, ocitl se znovu na náměstí a zapochyboval o tom, najde-li dost energie, aby se vrátil do svého pokoje.

„Ty jsi Cale?“ ozval se zdvořilý hlas.

Cale otázku ignoroval, nezvedl oči a chtěl kráčet dál. Cestu mu ale zastoupili dva drsně vyhlížející muži, před nimiž by se měl na pozoru, i kdyby byl v optimální formě. Dnes rozhodně v optimální formě nebyl.

„A jsme tu ještě další tři,“ zazněl znovu ten zdvořilý hlas.

Cale na muže pohlédl.

„Vy jste ten chlap ze Silbury Hillu.“

„Moc mě těší, že si mě pamatuješ,“ odpověděl Cadbury.

„Takže nejste mrtvý?“

„Já? Jen jsem projížděl. Co IdrisPukke?“

„Ještě žije.“

„Takže je to pravda – jen dobří lidé umírají mladí.“

„A váš majitel – Slizoun Hany?“

„Je to ale náhoda – doopravdy pozoruhodná –, že se ptáš. Zaječí kotě by s tebou rád mluvil.“

„Mám teď komorníka. Dohodněte se s ním na návštěvě.“

„Tak už dost těch drzostí, synku. Můj majitel nemá rád, když ho někdo nechává čekat. Navíc mám dojem, že by ti udělalo dobře, kdyby ses posadil. Vypadáš hůř, než když jsme se viděli posledně. Kdyby ti chtěl Zaječí kotě ublížit, nestáli bychom tady a nemluvili s tebou.“ Cadbury mu rozmachem ruky ukázal cestu a Cale vykročil, jak nejdůstojněji dokázal.

Naštěstí nemuseli jít daleko. Několikrát zabočili a ocitli se mezi výstavnými domy čtvrti kolem kanálu, jejichž obrovská okna byla otevřená dokořán, aby dovnitř vpustila světlo a spolu s ním i závist kolemjdoucích. Zastavili se u jedné z nejluxusněji vyhlížejících budov a byli vpuštěni dovnitř, jako by byl jejich příchod předem ohlášen. Cadbury Cala gestem vyzval, aby pokračoval dál do domu, a dovedl ho do prostorné a vzdušné místnosti s výhledem na elegantní zahradu s bludištěm ze zimostrázu a se špalírovými ovocnými stromky ve vodorovně i svisle precizně ze všech stran sestříhaných řadách.

„Posad se, než upadneš,“ přitáhl mu Cadbury křeslo.

„Někdo tu smaží cibuli?“ zeptal se Cale.

„Ne.“

Otevřely se dveře, vešel sluha a zapálil několik svíček. Potom zatáhl závěsy, dalo mu to ovšem značnou práci, protože byly tak silné a těžké, že spíš než pokojové závěsy připomínaly divadelní oponu. Krátce poté se dveře znovu otevřely a do místnosti vplul Zaječí kotě. Žádné jiné slovo by jeho příchod tak přesně nevystihovalo. Na hlavě měl kápi dostatečně hlubokou, aby mu v matném světle zakrývala obličej, a v róbě, kterou měl na sobě, vypadal jako malý kluk v příliš velkém županu. Ani trochu však nepůsobil dojmem kněze. Také cítit byl jinak. Tělesný pach vykupitelů svědčil o příliš řídkých koupelích a bylo v něm cosi nechutně nakyslého, Zaječí kotě páchl něčím ne zcela nepříjemným a ne jen nezvyklým, ale podivně nezvyklým. Cadbury mu přidržel křeslo, celou dobu však pozorně sledoval Cala, aby se přesvědčil, jak bude na toho znepokojivě zvláštního tvora reagovat. Nikdo nic neřekl a nikdo se nepohnul. Ozýval se jen odlišný rytmus dechu Kotěte, trochu, ne však docela připomínající funícího psa.

„Chtěl jste…“ začal Cale.

„Přesuň se na světlo, abych si tě mohl prohlédnout,“ skočil mu do řeči Kotě. Jeho neviděná tvář, dramatický efekt jeho příchodu v téměř úplné tmě, to všechno v Calovi vyvolalo očekávání hlasu, který bude tomuto zlověstnému dojmu odpovídat – temného a hrozivého. Jeho skutečný broukavý a šišlavý tón, téměř a přece ani trochu žensky melodický rytmus na něj zapůsobil tak, že se mu zježily chlupy na pažích, ačkoli je měl zvlhlé potem. „Udělej, prosím, co ti říkám,“ pobídl ho Kotě.

Otřesený a indisponovaný Cale se posunul kousek dopředu, ne však příliš daleko. Měl se na pozoru, protože si připadal strašně slabý, zároveň mu to ale dodávalo pocit jakési volnosti. Ve svém stavu se rozhodně nemohl nijak předvádět – sotva by dokázal dojít ke dveřím, natož pak aby se k nim tryskem rozběhl. Při tom, jak se cítil, by mu bývalo dělalo problémy položit na lopatky opravdové kotě.

„Hmm. Takhle tedy vypadá Boží hněv,“ poznamenal Kotě. „Originální. Nemyslíš, Cadbury?“

„Ano, Kotě.“

„Dává to ale tím větší smysl, čím déle o tom přemýšlíš, aby bylo představitelem zloby všemohoucího dítě – vezme-li se v úvahu, co všechno musí mnohé z jeho nevinných oveček přestát. Mám dojem, že ti není dobře.“

„Je to jen nachlazení.“

„Tak pozor, abys nás nenakazil, co, Cadbury?“ Snad to mělo znít žoviálně – Cale to nedokázal odhadnout jistě.

„Hodně jsem toho o tobě slyšel, vážený. Je aspoň polovina z těch pověstí pravdivá?“

„Víc.“

„Je ješitný, Cadbury, to se mi na bohovi líbí.“

„Co po mně chcete?“ Ten podivný nasládlý zápach, který Calovi zpočátku nevadil, byl čím dál nepříjemnější, takže se začínal cítit ještě hůř.

„Máš informace?“

„O čem?“

„Nepochybně o mnoha věcech, nehodlám tě ale urážet tím, že bych se od tebe pokoušel koupit zprávy o tvých přátelích – ačkoli by mě docela zajímalo, do čeho Vipond a ten jeho bratříček strkají nosy. Chci informace, které pro mne mají velkou cenu a o které se se mnou nejspíš docela rád podělíš.“

„O čem?“

„O vykupitelích. O Boskovi. Teď, když je papežem…“

Nebýt toho, že se Cale cítil tak příšerně, byl by pravděpodobně dokázal své překvapení lépe skrýt.

„Tys to nevěděl.“ Kotě to zjevně pobavilo.

„Odjel jsem ve spěchu, dokud jsem měl možnost. Takže jak vidíte, nebudu vám tolik platný, jak jste si myslel.“

„Ale vůbec ne. Zprávy o tom, co je nového, vždycky snadno seženu. Zpravodajské informace – to je něco jiného. Ty jsi byl Boskovi víc než blízký, můžeš mi povědět o plánech, které má pro tebe i pro svoji víru, když je teď skálou, na které je ukotvená. To jsou věci, které jsou pro mne cenné. Blíží se válka, myslím ale, že to bude válka nového typu. A pokud ano, potřebuji vědět, jaká bude.“ Pohodlně se v křesle rozvalil. „Dostaneš dobře zaplaceno, právě tak užitečné pro tebe bude, že mým prostřednictvím získáš vliv ve světě, ve kterém zatím moc neznamenáš. Vliv je cennější než rubíny. A pokud jde o tvoje očistníky – co nejrychleji najdi nějakou záminku pro jejich přítomnost tady.“ Vstal, Cadbury k němu rychle přikročil a odtáhl křeslo. „Za pár dnů, až se budeš cítit líp, si pohovoříme důkladněji. Cadbury ti dá čaj. Trocha máty by ti mohla udělat dobře.“ S těmito slovy už mířil ke dveřím, které mu zvenčí otevřel někdo, kdo musel mít pozoruhodně dobrý sluch. A pak byl Zaječí kotě pryč. Objevil se tentýž sluha jako předtím, roztáhl závěsy a ke Calově obrovské úlevě – bál se, že se mu z toho zápachu zvedne žaludek – také otevřel okno a vyvětral. Cadbury objednal čaj, Cale přešel k oknu a nadechl se čerstvého vzduchu, jako by posledních deset minut strávil na dně špinavého bazénu.

„Co jsi čekal?“ zeptal se Cadbury.

Cale neodpověděl. Cadbury mu podal malý kelímek, na jehož etiketě ozdobným písmem stálo: MASTIČKA PANÍ NOL-TEOVÉ. „Až přijdeš příště, dej si toho trochu do nosu, pomůže to. Jen si nenech šmouhy kolem nosních dírek. Kotě to uráží.“

Po šálku černého, nikoli mátového čaje a dvou řezech smetanového dortu se Cale cítil o něco lépe, vrátil se do svého pokoje a šel si lehnout. Z uplynulých čtyřiadvaceti hodin prospal celkem čtrnáct – přitom mu obvykle stačilo šest nebo sedm. Když se probudil, všiml si velké obálky, kterou mu někdo podstrčil pode dveřmi. V obálce byla pozvánka na večeři konanou ve velké síni hradu Španělského Leedsu. Sotva ji stačil potřetí dočíst a ozvalo se zaklepání na dveře.

„IdrisPukke.“

Cale jednou rukou otevřel a v druhé držel pozvánku. Byla tak okázale zdobná, že se nedala přehlédnout, a IdrisPukke navíc nebyl člověk, který by přehlédl i něco mnohem nenápadnějšího. „Smím?“ zeptal se a vzal mu pozvánku z ruky.

„Poslužte si.“ Cale byl zvědavý, co se na té velké večeři bude dít a proč ho na ni zvou, než ale stačil IdrisPukkeho požádat o nějaké informace, dostalo se mu zcela jednoznačné rady.

„Tam jít nemůžeš.“

„Proč ne?“

„Je to past.“

„Je to večeře.“

„Pro všechny ostatní. Pro tebe je to past.“

„Zajímalo by mě, proč.“

„Tu pozvánku ti poslal Bose Ikard.“

„Píše se na ní, že je od starosty.“

„Rád by, aby došlo k nějakému maléru a aby pak byl schopen krále přesvědčit, že je nebezpečné, nechává-li své druhé největší město plné zahořklých uprchlíků z bývalého impéria, kteří doufají, že vypukne válka, v níž svůj ztracený majetek získají zpátky.“

„Na tom něco je.“

„To máš pravdu.“

„A co to má společného se mnou?“

„Tvoje pověst tě předchází.“

„Co tím chcete říct?“

„Že ať zamíříš kamkoli, katastrofy tě následují jako kokršpaněl.“ Cale si v jakékoli diskusi nerad odpustil poslední slovo, tohle konstatování však zaskočilo i jeho. „Chtěl by, aby ses pohádal s Materazzii, a zná velice dobrý způsob, jak takovou hádku vyvolat. Zjistil bys, že sedíš přímo proti Arbell a jejímu manželovi.“

Po tomto sdělení se rozhostilo ticho zcela jiného druhu. „Ví o tom Vipond?“

„Ten mě sem poslal.“

„A čeká, že udělám, co mi řeknete.“

„Copak ty někdy uděláš, co se ti řekne? Všichni už přece dnes víme, že jsi bůh a ne nějaký naštvaný a nevychovaný klacek s velkou pěstí.“

„Jsem Boží hněv a ne bůh. To už jsem vám vysvětlil.“

„Vipond tě varuje, abys nedělal něco, co po tobě chtějí lidé, kteří mají v úmyslu ti uškodit. Tak ukaž, že máš trochu rozumu.“ Odmlčel se. „Prosím.“

Cala sice představa slavnostní večeře lákala, viděl však, že má IdrisPukke pravdu. Nemohl ovšem na večeři nejít právě tak, jako by nezabránil pádu na zem poté, co by skočil z nejvyšší věže ve Španělském Leedsu.

29

H

ustá oblaka dýmu z vonného kadidla, čiré tóny sopránů i dunivé basy, tak vypadala katedrála v srdci Chartres, v níž byl korunován nový papež, Bosco XVI., na staré skále, na níž byla vybudovaná jediná pravá víra. Všude zářily barvy slavnostních kněžských ornátů, zlatá a zelená, oranžová, žlutá i modrá. Malé duhy svatosti. Samozřejmě s výjimkou dvaceti jeptišek, jimž byla povolena účast a které přišly oděné celé v černém, jenom s nepatrným bílým lemováním kolem obličejů. Jaké to ale byly obličeje! Když s rukama svázanýma za zády, aby se ubránily pokušení vztáhnout je k ohavnému doteku, vzhlížely ke svému Svatému otci, zářily v nich úsměvy tak vášnivého náboženského vytržení, až se zdálo, že snad bude následovat další případ svatého úmrtí a že se některá z nich připojí k blahoslavené Imeldě Lambertiniové, která zemřela v extázi při svatém přijímání v duchovně požehnaném věku jedenácti let.

Stejně velké však bylo vzrušení prelátů, biskupů a kardinálů, papežského nuncia, mandrátů a gonfaloniérů. Mnozí z nich byli do svých úřadů čerstvě uvedeni poté, co jejich předchůdci skončili na hranicích, ve sklepních celách nebo v pouštních stržích, kde se jejich ostatky krmily lišky. Tohle byl jejich papež, přišla jejich příležitost, jejich chvíle, teď měli šanci osobně přispět ke způsobení konce všeho času a k přivolání velké obrody.

Nový papež Bosco schod za schodem stoupal po kalumnio-nu, na každém z nich se musel zastavit a s hlubokou úklonou odříkat formuli svaté pokory, takže trvalo půl hodiny kajícných modliteb, než se dostal až na vrchol a dospěl do velké visuté kazatelny vyčnívající nad rozlehlý prostor Sixtinské kaple; téměř se zdálo, jako by se chystal seskočit mezi napjatě zdvižené tváře kongregace čekající na jeho slova o novém životě a jeho novém smyslu. Všichni dobře věděli, co přijde, protože byli na toto nové krédo už léta připravováni. Věděli, že Bohu opět došla trpělivost a že namísto toho, aby se jako kdysi stali oběťmi deště a vody, budou tentokrát vyhubeni ohněm a mečem a nástrojem jejich zkázy bude chlapec, který není chlapcem, ale ztělesněním Božího zklamání a hněvu. A že tentokrát jim žádná archa nepřinese milost. Z povrchu zemského budou vyhlazeni nejprve antagonisté, pak všichni ostatní a nakonec i samotná vykupitelská víra. To vše si vyslechlo publikum, jež stěží dokázalo potlačit nadšené projevy radostného očekávání projevu Boží síly a zničení Jeho nejzkaženějšího výtvoru.

„Naším světem vane vichr změn,“ prohlásil nový papež. „Nic nedokáže zastavit požehnanou myšlenku, jejíž čas nazrál. Proto se nyní musíme věnovat ženské otázce.“

Mezi shromážděnými knězi a mnichy zaznělo tiché překvapené zašumění. Jaké ženské otázce? A tatáž, pochopitelně ještě úzkostlivěji rozechvělá nejistota se zmocnila i jeptišek. Jaké ženské otázce?

Bylo pravidlem, že v hlase každého vykupitele se objevoval jakýsi úlisný tón pokaždé, když se pochvalně vyjadřoval o ženách, což rozhodně nebylo tak výjimečnou událostí, jak by se snad mohlo zdát někomu, kdo byl s jejich vírou jen zběžně obeznámen. Papež se nervózním jeptiškám chystal namazat kolem úst celou káď medu. Chcete-li někomu lichotit, házejte na něj lichotky lopatou.

„Požehnaná budiž žena, jejíž slova tě dokážou potěšit, nikoli však ovlivnit. Jak bychom mohli nerespektovat sílu jejich poslušnosti, neobdivovat se houževnatosti pokory, již Bůh – a také muž stvořený k jeho obrazu – po ženském plemeni vyžaduje? Vykupitelé se vyznačují obzvláštní úctou k ženskému pohlaví, které svou neúnavnou spoluprací doplňuje těžkou námahu mužů a kněží a napomáhá jí. Slavná abatyše Kuhneová má však dnes větší pravdu než kdy dřív, když tvrdí, že skutečným prostředkem emancipace a jediným řádným stavem je pro ženy panenství. V očekávání života příštího už vykupitelští věřící nebudou nuceni ve stavu manželském dávat ani přijímat. Od tohoto dne zůstanou všichni muži a ženy panici a pannami. Stanovil jsem dny, kdy manželský dluh mezi mužem a ženou, který se u nás nejvíce podobá spojení dvou zvířat, nebude smět být splácen.

Jsou jimi všechny čtvrtky na památku zatčení Oběšeného vykupitele (dvaapadesát dní v roce).

Všechny pátky na památku smrti Oběšeného vykupitele (dalších dvaapadesát dní).

Všechny soboty na počest panenské matky Oběšeného vykupitele (dalších dvaapadesát dní).

A také všechny pondělky, kdy si budeme připomínat duše zemřelých (dvaapadesát dní).“

Když takto zakázal manželský pohlavní styk na dvě stě šedesát z celkem tří set šedesáti pěti dnů v roce, Bosco pokračoval a zapověděl jakýkoli tělesný kontakt na různě dlouhá předcházející nebo následná období půltuctu obzvlášť významných náboženských svátků.

Gilovi, který byl vcelku schopný počtář, trvalo několik minut, než si zkalkuloval, že v prvním roce se budou moci manželské páry oddávat sexu jen pět dní.

„Nemyslíš, že je to moc?“ zeptal se ustaraně Bosco. „Za tři roky už to bude všechno za námi.“

„Víc než dost,“ odpověděl Gil. „Kde ale vezmeme vojáky?“

„Už teď jich máme dost, abychom celý svět vytřeli do čista jako houbou. Ty a já musíme být tady a dohlédnout na to, že i vykupitelé postupně vymřou, aby Bůh mohl začít znovu s nějakým tvorem, který si víc zaslouží jeho dary.“

Druhou otázku, tedy problém s Calem, vyřešil Bosco tím, že se odvolal na přísně tajné proroctví předpovídající jeho návrat. Zmíněné proroctví bylo nyní uzamčené v podzemních kryptách svatého města Chartres a jeho existenci dosvědčovala skupinka jeptišek, s nimiž Cale mluvil, když navštívily Golan-ské výšiny. Po rozhovoru s nimi záhadně zmizel z jejich středu, přičemž ho ani jedna z nich neviděla odcházet. Tímto způsobem se mezi lidmi rozšířilo potřebné přesvědčení, že se Cale vrátí a splní svoji eschatologickou povinnost, že se tak ale stane teprve tehdy, až budou vykupitelé čelit obrovskému nebezpečí ve své snaze odstranit lidské zlo a odpornou lidskou povahu z povrchu zemského.

„Co když lidé zjistí pravdu?“

„Nevíme, jaká je pravda.“

„Zradil nás, svině jedna nevděčná.“

„Pořád o něm mluvíš, jako by to byl člověk. Není to člověk. Až si to uvědomí a až to dojde i všem ostatním, vrátí se, protože kdyby nebyl součástí nadcházející potopy světa, neměla by jeho existence žádný smysl. Až přijde vhodný čas, postačí jediné škubnutí za šňůru.“

Gil by byl rád věděl, jestli Calovo zmizení nepoškodí jejich věc. K čemu jim byl nepřítomný spasitel? Bůh ukázal svoji ruku, když jí bylo třeba, pak ji ale stáhl zpět a jasně tak dal najevo, že se musejí iniciativy chopit sami vykupitelé. K čemu by tu jinak byli? Samozřejmě bylo třeba přivodit zkázu celého světa včetně nich, Bůh je však k uskutečnění tohoto cíle nepotřeboval. To jim zcela zřetelně ukázal, když poslal Cala, aby tak zázračně zasáhl jeho jménem. Tím, že ho pak zase odvolal, naopak ukázal, že vykupitele neopustil; budou-li se řídit jeho vůlí a zničí-li všechny odpadlíky a bezvěrce, nezapomene na ně, až přijde čas, aby zničili i sebe. Jejich vyhubení nepochybně otevře dveře do příštího světa. Právě při opakovaném přemítání nad svým omylem začal Gil, stále ještě hluboce přesvědčený o nutnosti záhuby lidstva, pomalu chápat, že ať na to má Bosco jakýkoli názor, Cale už přežil svoji užitečnost. Trvale nepřítomný Cale už jim nemohl nijak uškodit. Právě naopak. Živý Cale by se dokonce mohl stát a pravděpodobně i stal vážnou hrozbou. S tím bylo třeba něco udělat.

Bosco svůj úžasný projev dovedl k závěrečnému vyvrcholení tím, že posluchače varoval před ženami nového typu, které se, jak dobře ví, začínají objevovat a jimiž nejsou nemravné krasavice Materazziů s protaženými krky, afektovanou chůzí a načesanými vlasy, na něž Hospodin sešle svrab a neštovice, kdykoli se mu zachce, ani poběhlice ze Španělského Leedsu, které chodí se zvonečky na nohou, protože ty budou mít brzo kolem břicha místo podvazkového pásu krvavou ránu. Novým nebezpečím však hrozí ženy, které by se chtěly duchovně rovnat mužům, které staví na odiv svoji přísnost, pronásledují každého, kdo jim připadá nedostatečně zbožný, a dokonce pro výstrahu upalují jiné ženy, aby dokázaly, že se za spravedlnost a ortodoxní víru dokážou stavět stejně velkomyslně drsně jako muži. Kongregace přikyvovala, ale nechápala, že je Boskova zloba namířena proti jeho předchůdci a vyplývá z obav, že existuje víc takových žen. Možná mnohem víc. Možná jsou všude. Mezi lidmi kolovaly různé fámy, zavrtávaly se do podvědomí jako slimáci před zimou do země, vynořovaly se v klevetách a v opileckých historkách, které se mezi přáteli vyprávěly v pozdních večerních hodinách, žádná z nich se však ani zdaleka neblížila pravdivé skutečnosti, že vykupitelům celých dvacet let vládla žena a že jim nevládla o nic lépe a o nic hůře než její mužští předchůdci.

„Uvažujte o posledních čtyřech věcech člověka, až se budete vracet do svých diecézí,“ vyzval nakonec posluchače Bosco. „A připravujte se na nadcházející radikální události.“

Gil opustil oslavy, jež následovaly po Boskově inauguračním projevu, a vrátil se do svého obrovského příbytku. Tam jeho nový tajemník, monsignor Chadwick, který na korunovaci nebyl pozván, zoufale doufal, že bude mít jeho nadřízený dostatečně dobrou náladu, aby utrousil pár informací o tom, kdo všechno tam byl, co se dělo a jak se daří novému Svatému otci. Čekalo ho pouze zklamání.

„Najdi mi Trevory,“ nařídil mu mrzutý Gil. Naději v Chad-wickově obličeji okamžitě vystřídalo zděšení.

„Ehm,“ odkašlal si po dlouhé odmlce. „Vy byste náhodou nevěděl, kde by mohli být?“

„Nevěděl,“ ujistil ho Gil. „Tak se do toho dej.“ Chadwick za sebou zavřel dveře tak truchlivě, jak jen lze něco takového udělat, a Gil si velice jasně uvědomoval, jak je jeho požadavek absurdní. Trevorové nebyli pár, který by bylo snadné či dokonce vůbec možné najít, ať je hledal kdokoli.

„Víc světla?“ zeptal se Cale.

„Vidím docela dobře,“ ubezpečila ho švadlena ze zeleninového trhu. „Otázkou je, co vlastně vidím.“

„Stařenku, co jako pavouk spolkla mouchu,“ zazpíval Váhavý Henri.

„Co to říká?“

„Notuje si jednu písničku – je úplně mimo. S tím si nelam hlavu. Chci, abys mu zašila obličej. Nebude nic cítit – nebo spíš skoro nic.“

„Ty ses zbláznil. Já šiju jen šaty. Jsi blázen. O takových věcech vůbec nic nevím.“

„Ale já ano. Už jsem zašíval stovku lidí.“

„Tak to udělej ty. Já bych z toho měla malér.“

„Žádný malér mít nebudeš. Jsem náramně důležitá osoba.“

„Nevypadáš jako někdo důležitý.“

„Co ty o tom víš? Vyděláváš si na živobytí jen tím, že šiješ šaty.

„Chceš, abych pro tebe udělala takovou věc, a přitom mě urážíš? Jdu pryč.“ Zamířila ke dveřím.

„Padesát dolarů!“ Zarazila se a pohlédla na něj. „Je to můj přítel. Pomoz mu.“

„Ukaž mi je – myslím ty peníze.“

Díky velkomyslnosti Zaječího kotěte mu byla den po jejich setkání doručena peněženka se třemi sty dolary; na místě z nich teď proto mohl padesát odpočítat na stůl. Dívka se na okamžik zamyslela. „Stovku.“

„Tak dobrý přítel to není.“

Dohodli se na pětašedesáti.

Když začala znovu zkoumat znetvořený obličej Váhavého Henriho, spustil raněný písničku o kozách. „Až budeš pracovat, nebude vůbec nic cítit, a já tě tím provedu krok za krokem. Vím, co je třeba udělat, pokud mu ale chceme tu tvář zachránit, musí se toho ujmout někdo, kdo má jemnou ruku. Mysli si, že prostě přišíváš límec ke kazajce. Odved zkrátka tu nejúhlednější práci, jaké jsi schopná.“ Potřeboval jí trochu zalichotit. „Bez tebe bude vypadat jako strašidlo. Viděl jsem, jak jsi dobrá. Máš talent – to vidí každý, komu to jen trošičku myslí. Zapomeň, že je to něčí obličej, a mysli na něj jen jako na kabát nebo něco podobného.“ Obměkčená jeho komplimenty a zcela pochopitelně přitahovaná možností vydělat si tolik peněz začala obličej Váhavého Henriho zvažovat jako profesionální problém.

„Bude potřebovat vycpávku.“

„Jakou vycpávku?“

„Myslela jsem, že o šití víš všechno.“

„Kdybych věděl všechno, nepotřeboval bych tebe. Co myslíš tou vycpávkou?“

„Má ve tváři na prst tlustou díru. Takovou díru nemůžu zastupovat ani v látce, natož pak v kůži. Bude ji potřeba něčím zaplnit.“

„Čím?“

„Jak to mám vědět? Kdyby to byl kabát nebo něco podobného, použila bych plst.“

„To nemůžeme. Viděl jsem, jak to dopadne s ránou, když v ní zůstane třeba jen kousíček látky.“

„Když vyspravujeme starý oblek, použijeme kousek materiálu z nějakého místa, kde to není vidět. Tak máme jistotu, že je to stejná látka a že se neroztáhne, když zvlhne.“

„Chceš říct, že bychom mu někde jinde měli uříznout kus masa a nacpat mu ho do té díry v obličeji?“

Dívka do té doby vlastně jen přemýšlela nahlas, teď se ale vylekala.

„Ne, to jsem neříkala, jenom jsem přemýšlela, to je všechno. Stejné ke stejnému, tak se to u nás říká. Jen jsem přemýšlela.“

„Proč ne? Zní to logicky.“

„Mohl bys mu ještě víc ublížit.“

„To bych mohl lecčím.“

„Když je to tvůj přítel – třeba bys mohl odříznout kousíček vlastního masa.“

„Nemluv hlouposti, sakra,“ napomenul ji jemně Cale.

„Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo položí život za své přátele.“

„Který pitomec ti tohle nakukal?“

Takovou neúctou ke Svaté knize byla nesmírně vyvedená z míry, už byla ale rozhodnutá získat nabízené peníze a také vyřešit tak náročný úkol. Neměla ve zvyku couvat před výzvami, jež před ni život stavěl.

Tak tedy začala vynalézavá operace zrozená ze štěstí, důvtipu, zručnosti a nevědomosti a skončila, jak se později ukázalo, úžasným úspěchem. Cale nejprve švadlenu ujistil, že pokud jde o práci s nožem, velice dobře ví, co dělá, pak vyřízl Váhavému Henrimu dokonale kulatý kousek masa ze zadnice, protože dospěl k názoru, že tam ho jeho přítel bude nejméně postrádat, a švadlena jím poslušně zaplnila hlubokou díru v jeho tváři.

S obratností, jejíž sledování Cala hřálo u srdce a za jakou by se nemusel stydět ani krejčík z Gloucesteru, pečlivě Váhavému Henrimu scelovala a zašívala ošklivě zhyzděný obličej. Váhavý Henri ji po celou dobu doprovázel dalšími písněmi o pavoucích, starých dámách, kočkách a kozách. Když skončila, oba ustoupili, aby mohli hotové dílo řádně ocenit, a skutečně bylo co obdivovat. Civělo na ně sice živé rudé maso, na první pohled však bylo znát umění, s nímž zející díru proměnila v něco, co vypadalo prostě tak, jak mělo. Cale věděl, že se do rány může dostat infekce, nebo že ten odříznutý kousek masa odumře, což by vyvolalo bůhvíjaké další komplikace. Prozatím to ale vypadalo dobře.

A opravdu to dobré bylo. Dva dny se rána přes svoji úprav-nost zdála být ošklivě zanícená, třetího dne ráno však začala růžovět, zklidňovat se a zjevně se hojit. Váhavý Henri si stěžoval jen na jedno: „Proč mě tak bolí zadek?“

Pokud šlo o jejich skvělou spolupráci a šťastnou náhodu, která jim pomohla k tomuto důmyslnému procesu dospět, Cale ani švadlena o tom příliš nepřemýšleli a lidstvo tak zmíněnou operační metodu definitivně ztratilo.

30

N

adešel večer konání banketu a IdrisPukke i jeho nevlastní bratr Vipond byli ve skvělé formě. První škádlil ženy ohledně jejich krásy a vtipkoval s muži na téma jejich neschopnosti dostát ženským požadavkům, zatímco Vipond, který dokázal používat umírněnější humor, když chtěl, vyvolával výbuchy smíchu suše zábavnou historkou o ješitnosti biskupa z Colchesteru a jeho smolné příhodě s aylesburyskou kachnou, již zakončil prohlášením, že „byť to vedlo ve světě sebeklamu k mnoha novým objevům, stále v něm zbývá prozkoumat četná neznámá území“.

IdrisPukke, který se nehodlal nechat překonat, plynule přešel v jednu ze svých aforistických nálad a obohacoval posluchače mnohaletými zkušenostmi s lidskou hloupostí, absurditou a neřestností, přičemž je třeba přiznat, že nešetřil ani sám sebe.

„Nikdy nemá smysl s kýmkoli se o cokoli přít. Ano, platí to dokonce i pro Viponda, přestože je to pravděpodobně nejmoudřejší člověk, jaký kdy žil.“ Vipond, který seděl přímo naproti, s pobavením sledoval, jak se jeho nevlastní bratr předvádí, a kvitoval i dvojitou lichotku obsaženou v jeho ironických slovech, se spolu s ostatními rozesmál za doprovodu bušení pěstí půltuctu už trochu podnapilých Materazziů, kteří pochvalně tloukli do stolu.

„Pokud jde o sebeklam, má bratr absolutní pravdu. S Vipondem byste mohli rozmlouvat tisíc let a sotva byste se dotkli té spousty absurdit, jimž věří.“

V tom okamžiku se Vipond zamračil a IdrisPukke dostal na vteřinu strach, že zašel příliš daleko. Kancléře však vyvedlo z míry něco, co IdrisPukke neviděl ani neslyšel. Sledoval tedy jeho znepokojený pohled k protější straně místnosti. Ačkoli hovor a smích v ostatních částech rozlehlé komnaty pokračoval, kolem stolu, kde seděli oba nevlastní bratři, zavládlo naprosté mlčení.

Na vrcholku schodiště vedoucího dolů do sálu stál Cale, zahalený od krku až k botám v černém obleku, střihem nikoli nepodobném neobyčejně elegantní sutaně, jaké byly momentálně mezi zámožnými mladými muži ve Španělském Leedsu v nesmírné oblibě. Nechal si ho na míru ušít u své švadlenky a zaplatil za něj opět penězi od Zaječího kotěte.

Tvářil se nabroušeně a bylo mu jedno, kdo si toho všímá. Nebylo ovšem nijak překvapivé, že největší šok mezi těmi několika tucty přítomných, kteří ho od vidění znali, otřásl Arbell Materazziovou. Ta seděla vedle manžela a byla v osmém měsíci těhotenství. Může-li nějaká žena být bílá jako duch a zároveň kvést krásou, pak to byl její případ; modré žilky jejích víček připomínaly jemné žilkování sofijského mramoru.

IdrisPukke, kterého rázem přešla dobrá nálada, sledoval, jak Cale pomalým krokem prochází uličkou jako zlá čarodějnice na pohádkové hostině. Jeho oči uprostřed černých kruhů ladily s barvou oblečení a byly pevně upřené na překrásnou těhotnou dívku, již měl před sebou. Mělo mu to dojít, pomyslel si IdrisPukke, vážně mělo. Jeden ze sloužících odtáhl od stolu židli vedle něj, která měla díky Calově nepřítomnosti zůstat neobsazená, a Cale, samolibě se kochající uspokojivou katastrofou, již jeho příchod vyvolával, došel až k ní, nepatrným kývnutím pozdravil Viponda a znovu upřel vražedně zamračený pohled na Arbell Labutí šíji. Neexistuje žádné dostatečně výstižné slovo, které by popsalo výraz v Connově obličeji, všichni si ale dokázali velice snadno představit, co se odehrává v jeho duši. Později IdrisPukkemu často přišla na mysl otázka, jestli to Conn věděl nebo nevěděl. Sotva bylo možno uvěřit, že pokud to ví, skončí večer dobře. Bose Ikard podle toho, co o Connovi a Thomasi Calovi věděl on, zjevně doufal, že se strhne nějaká nepříjemnost, šlápl však do něčeho mnohem horšího, než byla pouhá do extrému dovedená rozmíška mezi dvěma předčasně vyspělými mládenci.

Existují četná slova pro popis různých druhů mlčení, jež se může rozhostit mezi lidmi, kteří se nenávidí. IdrisPukke si pomyslel, že kdyby se někdy opět ocitl ve vězení, kde by se musel na rok nebo na dva něčím zaměstnat, podařilo by se mu možná sestavit jejich uspokojivý seznam. Ať to ale v tomto případě bylo mlčení jakéhokoli druhu, ukončil je jeden z Vipondových hostů, seňor Eddie Gray plnící úlohu jakéhosi norského vyslance a snažící se stejně jako mnozí další zjistit, co – pokud vůbec něco – mají Materazziové v úmyslu podniknout a co by to mohlo znamenat pro ně. Gray, který byl založením arogantní provokatér, si ostentativně Cala prohlédl od hlavy až k patě.

„Na anděla smrti máte oblečení správné barvy, pane Cale. Jste ale dost malý.“

Ozvalo se téměř neslyšitelné zasyčení, jak okolní přítomní zalapali po dechu. Cale téměř bez zaváhání poprvé odtrhl oči od Arbell a pohlédl na Graye.

„Máte pravdu. Kdybych vám ale usekl hlavu a stoupl si na ni, hned bych byl o něco větší.“

Kordon mlčení těch, kdo si všimli, že se děje něco neobvyklého, se nyní protáhl na obě strany Materazziů a nikoli náhodou zahrnoval i Bosého Ikarda. Pozornost okolních hostů upoutal Grayův pohrdlivý tón i neobvyklý vzhled mladíka v černém, takže slyšeli Grayovu ironickou poznámku i Calovu zdrcující odpověď a hlasitě se rozesmáli.

Naplněn jedovatou kombinací nenávisti, obdivu, lásky i notnou dávkou sebeuspokojení vlastním vybroušeným ostrovtipem Cale dovolil sloužícímu, aby ho usadil na židli, a znovu upřel děsivý a zároveň absurdně komický pohled na nebohou Labutí šíji. Ani splašený a vosami rozdrážděný býček demolující stánek s parfémy by kolem sebe nemohl šířit něco tak nepopsatelného, jako byla oblaka výparů touhy, zášti, zrazené důvěry a zklamané žádostivosti, jež se převalovala a mísila ve zdejší honosné síni. Nebylo divu, že dítě v matčině lůnu začalo kopat a mrskat sebou jako sele v pytli. Jen svému skvělému původu a vychování vděčila Arbell Materazziová za to, že svého prvorozeného na místě nepotratila.

Síni však v té chvíli dominovaly projevy špatného vychování, jejichž původcem byl zcela záměrně a cílevědomě Cale: když mu sloužící začali dvěma lžícemi nakládat na talíř maso, fazolky a zelený hrášek, Cale každému z nich hlasitě děkoval, ačkoli velice dobře věděl a IdrisPukke mu to v minulosti nesčetněkrát připomínal, že správná etiketa velí vůbec nedávat najevo, že si je jídla, jež před něj předkládají, vědom, a pokračovat v konverzaci se sousedem po levici či po pravici, jako by se skřivánci jazýčky nebo paví kotlety magicky objevovaly samy z vlastního sebevražedného popudu. „Děkuji vám. Děkuji vám,“ halasil a každý výraz zcela falešného vděku byl míněn jako rána do srdce krásky, jež seděla proti němu, a kopnutí do holeně jejího zlostně se mračícího manžela.

Všichni se dnes nejspíš díváme na svět cynicky a od útlého dětství víme, že zachránit někomu život znamená udělat si doživotního nepřítele. Ačkoli však Conn vědomě zamítl jistá podezření a zahnal je do nejzasutějšího koutku své mysli, ačkoli nevyhnutelně musel cítit antipatii k tomu, kdo ho u Silbury Hillu zachránil před příšernou smrtí, v hloubi své nesympatické duše si na hrůzy rudé smrti, jež ho drtila svou tíhou, stále vzpomínal a opakovaně je prožíval v děsivých snech; ať se jakkoli snažil, nedokázal se zbavit přetrvávajících stop vděčnosti.

Calův problém spočíval v tom, že sice operu své pomsty zahájil skvělou předehrou, teď však marně hledal další árii. Seňor Eddie Gray svou posměšnou poznámkou dosáhl stejného efektu, jako by hodil medvědovi housku; s agresivitou, verbální i tělesnou, si Cale poradit uměl. Arbell však jen seděla a hleděla do misky s polévkou, jako by doufala, že se její obsah rozestoupí jako vody Rudého moře a celou ji pohltí. Conn ho prostě provrtával zlostným pohledem. A ačkoli se Arbell tvářila jako hromádka neštěstí, stále vypadala absolutně a srdcelomně krásně. Její obvykle světlehnědé rty měly sytě rudou barvu a bílé zuby, jež za nimi chvilkami probleskovaly, dodávaly Calově nenávisti lyrický podtext, protože mu připomínaly růže se sněhem napadaným mezi šarlatové okvětní plátky. V těch posledních hrozných měsících strávil přemýšlením o ní tolik času, že když nyní seděla jen kousek od něj, přes veškerou nenávist mu připadalo nepochopitelné, že se potěšeně nerozesměje, jak měla ve zvyku, když za sebou zavřel dveře jejího pokoje, aby ho pak pevně sevřela v náruči a zlíbala mu celý obličej, jako by se jeho doteků a chuti jeho úst nikdy nemohla nabažit. Jak se mohlo stát, že se jí omrzel? Jak se mohlo stát, že dala přednost té kreatuře, která seděla vedle ní, a jeho nechala…? Tohle pomyšlení ho ale posouvalo dál do objetí šílenství, jemuž už beztak byl až příliš blízko. Ani na jediný prchavý okamžik – musíte mu prominout absolutní nevědomost v podobných záležitostech – ho nenapadlo, že by mohl být otcem toho neposedného mizery, který ležel stočený v matčině lůně. A nepomyslel ani na to, že v očích každého objektivního pozorovatele byla skutečnost, že dala Arbell Materazziová vysokému a pohlednému mladíkovi svého vlastního rodu a vychování, považovaného za obrovskou naději pro budoucnost všech Materazziů, přednost před tmavovlasým sporým vrahem s krutou duší a záští k celému světu, něčím tak zjevně přirozeným, že o opačné alternativě by nikoho ani nenapadlo uvažovat. Pravda, vděčila mu za svůj život a jistým neobyčejným způsobem i za život svého mladšího bratra, vděk je ale i za těch nejlepších okolností zrádnou emocí, a platí to dokonce či zejména i pro vděk těm, jež jsme kdysi zbožňovali. A obzvlášť těžce se s ním vyrovnávají krásné princezny, protože ty jsou v jistém smyslu zrozeny k tomu, aby byly obdarovávány, takže i běžná schopnost vděku je pro ně větší zátěží, než s jakou je lidská povaha obvykle schopná se vyrovnat.

„Jak se ti daří?“ zeptal se konečně Cale. Ještě nikdy v celých dosavadních dějinách světa tuto otázku nikdo nepoložil tak výhrůžným tónem.

Krátce k němu zvedla oči a její přirozená odvaha v tu chvíli převážila nad zmatením.

„Výborně.“

„To rád slyším. Já sám jsem od našeho posledního setkání prožíval dost těžké časy.“

„Všichni trpíme.“

„Mám-li mluvit za svou osobu, tak jsem víc utrpení způsobil, než musel snášet.“

„Není to snad v tvém případě obvyklé?“

„Máš krátkou paměť – zvlášť když se vezme v úvahu, kolikrát jsi mi byla za něco zavázaná.“

„Chovej se slušně,“ napomenul ho Conn, který už by byl vstal a dramatickým gestem odsunul židli nebýt toho, že ho Vipond popadl za stehno a držel ho stiskem tak pevným, až to u muže jeho věku a profese překvapovalo.

„Co dělá tvoje noha?“ opáčil na pokárání Cale. Byl koneckonců v mnoha směrech ještě mladý.

„Pro Boha živého,“ šeptl IdrisPukke. To už se vlna pozorného ticha rozšířila po celé jedné polovině velké síně. Cale, který přišel s úmyslem co nejdéle Arbell trýznit, si však konečně uvědomil, že ho opustilo sebeovládání, jež by něčemu takovému dodalo alespoň zdání přijatelnosti – rezervoár pocitu ztráty a zloby, který se v něm otevřel, byl mnohem hlubší, než si do té chvíle uvědomoval, byť si byl vždy velice dobře vědom, že je hodně hluboký. „Nejsi tu vítán,“ prohlásil Conn, „tak co kdyby ses přestal ztrapňovat a odešel?“ Kterákoli z obou urážek by bývala stačila. Jak pec, v níž oheň rozdmýchává měch v rukou frenetického šílence, se Cale nezvladatelně rozpálil. Vyskočil a sáhl k opasku, vtom však pocítil, jak ho za zápěstí popadla něčí slabá ruka.

„Ahoj, Tome,“ oslovil ho jemně Váhavý Henri. „Přivedl jsem někoho, kdo tě chce vidět.“ Jeho hlas se jako chladná voda vléval do napjatého mlčení přihlížejících. Cale chvíli upřeně zíral na jeho bílou kůži a dosud výrazně poznamenaný obličej a pak pohlédl na dvojici stojící vedle něj: na Simona Materazziho a jako vždy rozpačitě se tvářícího Koolhause.

„Simon Materazzi tě zdraví, Cale,“ promluvil Koolhaus. Pak ho hluchoněmý mladík popadl do náruče a odmítl ho pustit, dokud nevyšli ze síně a nezapálili si na venkovním chladném a vlhkém vzduchu Španělského Leedsu.

Trvalo další dvě hodiny, než je IdrisPukke znovu uviděl. Našel je prostě tak, že se posadil do Calova pokoje a počkal tam, dokud se nevrátil.

„Odveď Henriho a Simona zpátky do postele, než se nám tady zhroutí,“ nařídil Koolhausovi, který jeho příkaz víc než ochotně splnil. Cale se posadil na svou postel a na IdrisPukke-ho se nedíval.

„Doufám, že jsi sám se sebou spokojený. Už nemáš pověst Božího hněvu, ale spíš jednoho z jeho vesnických idiotů.“

To zabolelo přinejmenším natolik, že to Cala přimělo, aby na něj pohlédl. Stále však nic neříkal a seděl schlíple jako zmoklá slepice.

„Myslíš, že dokážeš šikanovat celý svět?“

„Zatím se mi to docela dařilo.“

„Zatím asi ano. To ale tak moc neznamená, vezme-li se v úvahu, jak jsi ještě mladý a kolik toho celého světa jsi ještě vůbec neviděl.“

Celou minutu ani jeden z nich nic neřekl.

„Chci, aby trpěla. Zaslouží si to.“ Promluvil tak tiše a v jeho slovech byl obsažen takový smutek, že IdrisPukke stěží našel odpověď.

„Vím, jak je těžké vzdát se velké lásky.“

„Zachránil jsem jí život.“

„Ano.“

„Udělal jsem něco špatně?“

„Ne.“

„Tak proč?“

„Na to odpověď nikdo nezná. Nemůžeš nikomu přikázat, aby miloval nějakou ženu nebo nějakého muže.“

„Ona mě ale milovala.“

„Co milenci říkají jeden druhému, to je zapsáno ve větru a ve vodě. Řekl to takhle nějaký básník, je to ale pravda.“

„Vydala mě Boskovi. To přece nemůžu jen tak přejít.“

IdrisPukke mu mohl v zájmu objektivity a spravedlnosti připomenout, že Arbell byla v té době v dost obtížné situaci. Uplynulo už ale mnoho let od dob, kdy byl ještě tak pošetilý, aby to zkoušel.

„Naneštěstí žijeme v zajímavých časech. Ty je můžeš do jisté míry ovlivnit, dokonce možná nejvíc ze všech zúčastněných – takže si přes svoje mládí a přes to, jakou ti to působí bolest, musíš uvědomit, že v lásce, politice a válce musejí malé životní problémy ustoupit důležitějším věcem.“

Cale na něj pohlédl.

„Mají-li ty maličkosti přednost, tak ne.“

Následovalo další dlouhé mlčení. Na to nenapadala odpověď ani IdrisPukkeho. Změnil téma.

„Nevím, co hodlají vykupitelé a ten jejich papež ohledně tvé osoby podniknout, rozhodně bych ale nevsázel na to, že nepodniknou nic. Děláš si nepřátele stejně snadno, jako jiní lidé dýchají. Mluvit tak vztekle, jak to děláš ty, dávat tím, co říkáš nebo jak se díváš, najevo takovou nenávist je úplně zbytečné: je to nebezpečné, pošetilé, směšné a vulgární – ačkoli je nejspíš pravda, že vulgárnost je nejmenší z tvých problémů. Musíš se buď naučit větší ukázněnosti, nebo na nic nečekat a dát se na útěk.“

Cale na to nic neřekl. IdrisPukke se k němu posadil na postel a neubránil se soucitu s tím zvláštním chlapcem vedle sebe. Po několika minutách si začal dělat starosti, jestli Cale ve svém mlčení neodplouvá příliš daleko.

„Podíval ses na noční oblohu, když jste byli venku?“

Cale se zasmál. IdrisPukkemu připadal jeho tichý smích podivný, byl však lepší než předchozí mlčení.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Cale. „Hvězdy pořád svítí?“

„Už jsi v životě inscenoval velkou spoustu katastrof,“ řekl Vi-pond později toho večera IdrisPukkemu, „tohle ale muselo být jedno z tvých galapředstavení.“

„Vůbec ne. Byl jsem už zapletený do mnoha horších věcí, než je rozmíška mezi dvěma milenci.“

„Víš dobře, že jde o něco mnohem horšího. Bosému Ikar-dovi jde o to, abychom odtud byli vypovězeni, a můžeš si být stoprocentně jistý, že zpráva o hádce mezi mladými materaz-ziovskými dědici a tvým přítelem Bubákem z Bubákova už je v téhle chvíli na cestě ke švýcarskému králi, a to navíc pořádně přikrášlená.“

„Král Zog je možná stará baba, nenechá nás ale vyhnat kvůli takovéhle rozepři – i kdyby ji Ikard bůhvíjak přibarvil.“

„Nechá, pokud mu Ikard řekne, že existuje nějaká pochybnost ohledně otcovství Arbellina dítěte.“

„Co si o tom myslíš?“

„Co ty si o tom myslíš?“

„Možné to je.“

„O tom není sporu. Jde o to, že se šeptandy v tom smyslu šíří a pronikají do všech domácností v celém Španělském Leedsu. Král Zog má velice vyhraněný názor na promiskuitní chování, zvlášť pokud jde o aristokratku a nějakého špindíru, který jí nosí do ložnice uhlí.“

„Cale je něco mnohem víc.“

„Pro Zoga, švýcarského krále, není. Bůh nikdy nestvořil většího snoba. Jedinou knihou, v níž si čte a nad kterou tráví dlouhé hodiny blaženým a spokojeným vzdycháním nad vlastními předky, je Almanach de Gotha.“

„Pokud sis toho ještě nevšiml, bratříčku,“ – IdrisPukke tohoto oslovení používal výhradně v případech, kdy ho Vipond něčím obzvlášť rozčilil –, „Materazziové poklesli na úroveň, kdy prakticky nic neznamenají. A vykupitelé, pokud je Cale nezastaví, jsou připravení převálcovat antagonisty, Lakoniky, Švýcary a všechny ostatní a ani se při tom nezapotit. Na krále Zoga se vymočí, až ho budou míjet.“

„Conn Materazzi by časem mohl mít určité vyhlídky.“

„Cale naplánoval naše zničení i rozdrcení Lakoniků. Na špindíru, co nosí uhlí, to není špatný výkon. Jestli myslíš, že něco podobného dokáže Conn Materazzi, musíš být starý hlupák, jakému není na světě rovno.“

„Máme jen jeho slovo, že Lakoniky skutečně porazil.“

„Byli jsme u Silbury a na vlastní oči jsme viděli, co Calovy plány provedly s námi.“

„Odmyslím-li si všechny výmluvy, byl to zrovna tak výsledek štěstí jako dobrého úsudku.“

„A co není?“

„Nezvládneš ho.“

„Ne.“

„Nezvládne sám sebe.“

„Nebyl by první. Je ale ještě mladý, vyrovná se s tím.“

„V tom se mýlíš. Slyšel jsem, jak jí vyhrožoval, když odjížděl z Memphisu, a totéž jsem slyšel dnes večer. Se vztahem k ní se nikdy nevyrovná. Lidé o dětech mluví, jako by se něčím lišily od dospělých, ve skutečnosti mezi nimi žádný rozdíl není. Jsou to jen duše zoufale toužící po lásce. Milenec a zabiják jsou v něm smíšení jako káva s mlékem – už je nikdy nikdo neoddělí.“

„Tak pošli Arbell ze Španělského Leedsu někam pryč a Conna s ní. Sejde z očí, sejde z mysli. Pak Cala použijeme k tomu, aby vymyslel plán, jak se vypořádat s vykupiteli.“

„Proč by nám měl pomáhat?“

„Nenávidí Arbell, protože ji miloval, zachránil jí život a ona jim ho přesto vydala.“

„To jsme udělali všichni.“

„Mluv jen za sebe. Navíc nezbožňoval zemi, po které jsi chodil. Dohodnout se s námi je v jeho vlastním zájmu, protože nemá nikoho jiného, ke komu by se uchýlil. Bude-li Cale řídit švýcarskou armádu, budeme mít alespoň nějakou šanci a on také. To určitě pochopí. Arbell sem, Arbell tam, prvním jeho cílem bylo vždycky přežít.“

„Není ale všem kolem sebe nebezpečný?“

„Musíme prostě soustředit jeho pozornost tam, kde může nadělat největší škody.“

„To není bůhvíjaký plán.“

„Nemáš-li žádný lepší, tak je.“

„Věděl jsi o tom, že se setkal se Zaječím kotětem?“

„Ano.“

„Lháři jeden!“ Jako by se vrátili do dětských let, nebylo to míněno ani vzato jako urážka.

„Ty snad někomu říkáš, kam všude chodíš a s kým mluvíš?“ ušklíbl se IdrisPukke.

„Jsem všeobecně známý svou upřímností.“

„Přesně tak. Pokud má nás všechny ostatní zachránit před vykupiteli, upřímně doufám, že je zapletený do tolika tajných ujednání, kolik je na pláži mušliček.“

„Docela by nám přišlo vhod, kdyby vykupitelé znovu něčím ohrozili Arbell – byla by to dobrá záminka, jak ji přesvědčit k odjezdu.“

„Odjel by Conn s ní?“

„V to bych raději nedoufal. Navíc by Zog nikdy nesvěřil velení armádě, kterou platí, nějakému lotrovi z ulice, ať si o něm myslíš cokoli.“

„Pak je to hlupák.“

„Nikdy nikdo netvrdil nic jiného.“

„Dokážeš Conna udržet pod kontrolou?“

„Ano,“ přikývl Vipond.

„Natolik, aby ze sebe dovolil udělat jen nastrčenou figuru za někoho, kdo je možná otcem jeho prvorozeného?“

„To je cesta, jakou bych raději nezkoušel. Navíc máme jednu výhodu.“

„Jakou?“

„Nechce tomu věřit. Musíme v něm tuhle přirozenou zdráhavost co nejvíc podpořit.“

Jejich plán měl jeden nepředvídaný nedostatek, ačkoli to samo o sobě nebylo nic, co by jednoho či druhého překvapovalo.

Ke způsobu, jímž se Bose Ikard snažil dát Materazziům najevo, že nejsou vítanými hosty, patřilo mimo jiné to, že jim zajistil naprosto nedostatečné ubytování. V Arbellině případě to znamenalo, že ji ubytovali v místnostech, které byly postaveny před dvěma sty lety jako obytné komnaty tehdejší královy novomanželky, infantky Pilar. Infantka nikdy nedorostla větší výšky než dvou a půl lokte (přičemž jeden loket je vzdálenost mezi skutečným loktem a prsty natažené ruky). Byla to osoba zbožňovaná pro svoji dobrotu, vtipnost a štědrost k chudým a v následné módní vlně, kdy lidé šíleli po všem španělském, inspirovala vybudování četných nových domů, které daly městu, jež se do té doby jmenovalo pouze Leeds, ono neobvyklé dodatečné jméno. Byť bylo kdysi považováno za symbol všeho bezútěšného („Vypadáš jako Leeds,“ znělo prastaré úsloví míněné jako žert na úkor nešťastného adresáta – a také na úkor Leedsu), touha zavděčit se maličké infantce vedla k pravé explozi výstavby exotických veřejných i soukromých budov ve španělském stylu. Infantčino soukromé obydlí nechal její milující manžel vybudovat tak, aby odpovídalo jejímu vzrůstu a ne vzrůstu obrů, kteří ji obklopovali. Výsledkem pro Arbell bylo, že byť byly její komnaty nepochybně hodné královny, byly hodné jen velice drobné královny velikosti pouhých sto sedmi centimetrů. Zatímco infantce připadal strop vysoký, Arbell musela v mnoha místech svého příbytku nepatrně ohýbat svůj překrásný krk.

Byl večer po onom hrozném banketu a Conn i Arbell seděli v její ložnici. Vzhledem k tomu, že byli oba vysokého vzrůstu, vypadala místnost v porovnání s nimi poněkud komicky, jako by se posadili do něčeho mezi lodní kajutou a velkým domečkem pro panenky.

Arbell si se sklopenýma očima prohlížela ňadra a břicho. „Připadám si,“ postěžovala si Connovi, „jako bych spolkla hlavy tří plešatých chlapů. Obrovských plešatých chlapů. Bože, jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Vypadáš nádherně.“

„Přinutila jsem tě, abys to řekl.“

Conn se usmál.

„To máš pravdu, přinutila. Ale je to tak.“

„Lžeš tak sladce, že je skoro potěšením nechat si od tebe věšet bulíky na nos.“

„Mysli si, co chceš,“ povzdechl si a vzal ji za ruku.

„Slib mi, že necháš Thomase Cala na pokoji,“ poprosila.

„Byl jsem zvědavý, jak dlouho ti bude trvat, než se o něm

zmíníš.

„Teď už to víš. Tak mi to slib.“

„Zapomínáš, že mi zachránil život. Není zrovna snadné zabít někoho, komu tolik dlužíš. Navíc zachránil život i tobě, což znamená, že je to ještě těžší. Takže slibuji – i když se k tobě zachoval tak hrubě.“

„To přežiju. Chci tě ale požádat o něco ještě mnohem těžšího.“

„O co?“

„On v sobě tolik šlechetnosti nemá. Chci, abys mi slíbil, že couvneš, i kdyby se tě snažil vyprovokovat.“

„A moje hrdost?“

„O nic nejde. Přejde to. Hrdost nic neznamená.“

„To říkáš, protože jsi žena.“

„Takže žádnou hrdost nemám?“

„Jsi hrdá na něco jiného než já – a proto se lišíme i v tom, co považujeme za možné a nemožné.“

„Budeš hrdý na to, že Calovi dáš, co po tobě chce? Není tak hloupý, aby tě provokoval, až budeš v plné zbroji. Ví, že bys proti němu byl ve výhodě.“ Bylo nutné trochu mu zalichotit a navíc to nejspíš byla pravda. Dotlačila ho už dost daleko.

„A co mám asi udělat, když mě přímo vyzve?“

„Bože můj, mluvíš jako školák!“

„Schválně předstíráš, že mi nerozumíš.“ Popuzovalo ho, jak s ním mluví, jenže ženám je občas třeba lecco odpustit, a zejména to platí pro ženy v pokročilém stupni těhotenství. „Kdybych se mu vzdal bez boje, vzdal bych se zároveň své reputace, všeho, čím jsem. Říkáš sice, že si mě budeš i potom vážit – ale je to pravda?“

„Samozřejmě.“

„To říkáš teď. Nebude si mě ale vážit nikdo jiný.“

Povzdechla si a na chvíli se odmlčela.

„Vím, jaký jsi člověk – jsi odvážný, obratný a nebojácný.“ Další nezbytné lichotky – a rovněž pravdivé. „On ale není…“ úporně hledala vhodný výraz a nenašla ho. „Není normální. Nepřináší s sebou katastrofy, on je sám o sobě katastrofou. Jeho přítel Kleist – ten, co ho nikdy neměl rád – o něm říkával, že má na mozku pohřby. A je to pravda.“

„Jak může někdo žít bez respektu? K čemu takový život je?“

Znovu si povzdechla, zakroutila ztuhlým krkem ze strany na stranu a zasténala. Podívej se na sebe, pomyslela si, jsi tlustá jako nenažraná kráva. „Skončí to vůbec někdy?“ zaúpěla a koutkem oka pohlédla na manžela. „Vděčíš mu za život.“

„Ano.“

„Tak jak bys ho mohl zabít a neztratit přitom čest? Postarej se, aby se víc lidí dozvědělo, jak statečně se zachoval – dokonce vychvaluj jeho odvahu tak, aby se ti lidé obdivovali víc než jemu. Dej zřetelně najevo, že jsi neodvolatelně jeho dlužníkem, a všichni tě budou chválit, vyhneš-li se boji, kdyby tě chtěl vyprovokovat. Jaká odvaha! Jaký skutečný smysl pro čest, když se s ním Conn Materazzi tak snadno mohl bít, a přece dal v sázku vlastní reputaci, aby se zachoval čestně. Vždyť je to koneckonců pravda, sám jsi to říkal.“

„Nebude to ale znamenat, že získá pověst…“ Musel se nad tím zamyslet: je to dostatečně čestná námitka, aby mohla být za daných okolností použita? „…že získá reputaci statečného muže?“

„S tím si nelam hlavu,“ opáčila Arbell. „Pokud si na něj někdo udělá dobrý názor, rychle si ho sám pokazí. Myslí si, že je pod jeho úroveň nechat se obdivovat někým, kým pohrdá – a Cale pohrdá každým.“

„Jsi náramně chytrá.“

„Ano, to jsem.“ Stiskla mu ruku. ‚A teď běž a nech mě spát.“

Vstal a udeřil se do hlavy o strop.

„Au!“

Škubla sebou stejně jako on, viděla ale, že si nijak neublížil. Chtěla vstát, aby mu naraženou hlavu políbila, což pro ni byl náročný úkol. „Zůstaň sedět,“ zarazil ji.

Nemusel jí to říkat dvakrát. „Zůstanu, pokud ti to nebude vadit.“ Sklonil se k ní a lehce ji políbil na ústa. Pak s přehnanou a komickou opatrností došel ke dveřím a vyšel z místnosti. Rozvalila se na pohovce do ještě pohodlnější pozice, několikrát se přetočila z boku na bok, aby si protáhla bolavá záda, a rozhodla se, že ještě deset minut počká, než sebere síly na to, aby šla do postele. Zavřela oči a vychutnávala si tichý klid.

A pak se ze stínů v zadní části místnosti tiše ozval hluboký hlas:

„Tak tě pořád ještě straším.“

Někteří lidé tvrdí, že konec světa přijde pod vrstvou ledu. Je-li to pravda, pak to bylo něco podobného tomuto poslednímu chladu, co zmrazilo chloupky na krku mladé nastávající matky. Navzdory bolavým zádům a obrovskému břichu se pohnula rychle jako blesk a s hrůzou se otočila, když Cale vystoupil do světla svící. „Pro případ, že o tom právě přemýšlíš,“ prohlásil, jako by chtěl ukázat prstem přesně na to, co jí nahánělo strach, „slyšel jsem všechno, co jsi říkala. Nebylo to moc pěkné.“

„Budu křičet.“

„To bych nedělal. Kdyby se někdo přišel těmi dveřmi podívat, co se děje, nedopadl by dobře.“

„Čekáš, že zemřu bez jediného hlesu?“

„Bože, to ne. Nečekal bych, že by sis dokázala učesat vlastní vlasy a nepostěžovat si při tom.“ To nebylo fér, tak malicherná rozhodně nebyla. „Kňučte si, jak chcete, Vaše výsosti, ale dělejte to tiše.“

„Zabiješ mě?“

„Přemýšlím o tom, že bych tě zabil.“

„Vím, že si myslíš, že jsem se k tobě zachovala špatně, ale co ti provedlo moje dítě?“

„Právě proto o tom jen přemýšlím.“

„Je taky tvoje.“

„Čekal jsem, že to řekneš.“

„Je to pravda.“

„Je pravda, že jsem ti dvakrát zachránil život a že jsi tvrdila, že tvoje láska ke mně je hlubší než…“ Usmál se, nebyl to ale příjemný úsměv. „Vidíš, už si nevzpomínám, mám ale dojem, že to bylo něco doopravdy hlubokého. Snad bys mi to mohla připomenout.“

„Je to pravda,“ opakovala tak tiše, že ji skoro nebylo slyšet.

„Na zeleninovém trhu se o tobě povídá, že jsi děvka – a lidé se dokonce sázejí o to, kdo je otcem: buď memphiský vesnický idiot, nebo ten trhán, co ti nosil do ložnice uhlí.“

„Víš dobře, že to není pravda.“

„Nic nevím. Zaprodala jsi mě lidem, kteří se podle všeho, co jsi tehdy věděla, chystali odvézt mě rovnou na popraviště, pověsit mě, pak mě ještě živého odříznout, vykuchat mě… a nechat mě dívat se na to… usmažit mi vnitřnosti… a nechat mě dívat se na to… uříznout mi ptáka i koule… a nechat mě dívat se na to. Tak vidíš, vypadá to špatně.“

„Slíbili mi, že ti neublíží.“

„A proč sis myslela, že jejich slib znamená něco víc než ten tvůj? Už jsi mě měla dost, chtěla ses mě zbavit a bylo ti jedno, jak to uděláš.“

„To není pravda.“ Teď už plakala, ale sotva slyšitelně.

„Možná to není celá pravda, ale dost pravdy na tom je. Už ale nemám chuť tě dál poslouchat.“

„Nic z toho, co jsi říkal, ti neudělali. Slíbil, že z tebe udělá důležitého muže. Nejsi snad důležitý? Nesplnil svůj slib?“

To už bylo příliš. Několika rychlými kroky k ní přistoupil. Couvala před ním, až narazila do zdi, a ruce měla v hrůze vztažené před sebe, aby chránila dítě. Sáhl jí za hlavu, popadl její zlatý ohon, dovlekl ji k pohovce a přinutil ji padnout na kolena.

„Ukážu ti, jak ten slib splnil, ty prolhaná mrcho.“ Jednou rukou ji dál pevně držel za vlasy a lampu na stolku přitáhl těsně k pohovce, aby na ni vrhala víc světla. Pak sáhl volnou rukou do zadní kapsy a vytáhl z ní dopis, který mu předal Bosco a kvůli němuž se pohádal s Váhavým Henrim. Rozložil ho na potahu pohovky a vztekle jí sklonil hlavu tak nízko, že se ho obličejem téměř dotýkala.

„Čti!“ poručil.

„To bolí.“

Prudce jí ohonem škubl. Vyjekla.

„Křič tiše,“ pošeptal jí. „Někdo by mohl mít smůlu a slyšet tě. Teď si přečti, od koho ten dopis je.“ Pobídl ji dalším zataháním za vlasy.

„Od generála vykupitele Archera, velitele sil ve veldtu, generálu vykupiteli Boskovi.“

„Prvních pět řádek můžeš přeskočit.“

Arbell s jistými potížemi pokračovala ve čtení – svíral ji příliš bolestivě a oči měla příliš blízko textu.

„Ještě než Thomas Cale odjel, nařídil, abychom prohledali všechny vesnice ve veldtu v okruhu padesáti mil od našich ležení a přivezli všechny ženy a děti, které v nich najdeme. Ke krmení přibližně tří tisíc duší, jež se nám takto podařilo internovat, jsme měli použít jejich domácí zvířata. Většinu jejich dobytka však zahubila jakási morová rána a u zbývajících kusů výrazně pokleslo množství nadojeného mléka. Vzhledem k tomu, že nám samotným často chyběly dostatečné potravinové dávky, nemohli jsme se s nimi o žádný proviant dělit. Zajatce to natolik oslabilo, že mnozí podlehli následkům vyhladovění, spalniček a průjmů; celkem jich zemřelo asi dva a půl tisíce. Byl jsem o této skutečnosti informován až velice pozdě, a když jsem přijel na inspekci internačního tábora, viděl jsem utrpení, nad nímž by krvácelo srdce každého…“

„Teď můžeš kousek přeskočit,“ přerušil ji Cale a ukázal na další pasáž dopisu. „Začni zase tady.“

„Začali vylézat ze všech koutů tábora, plazili se k nám po rukou a po kolenou, protože na nohou už se neudrželi. Vzhledem připomínali anatomii samotné smrti a mluvili sípavým šepotem, jako když se duchové ozývají ze svých hrobů. Bylo mi řečeno, že jsou ochotní živit se i mechem, když nějaký najdou, a že v největším zoufalství se neštítí ani vytahovat mrtvoly z hrobů.

Vím, že jste milosrdný člověk, ale byť jsem vám popsal politováníhodné věci, o nichž je snazší číst než vidět je na vlastní oči, neexistuje sebemenší naděje, že by se tito antagonisté ještě někdy uzdravili, a je tudíž strašlivou nutností ukončit jejich utrpení. Soud nebes, před nímž se třeseme hrůzou, nám nedovoluje slitování.“

„To stačí,“ zarazil ji Cale a pustil jí vlasy tak nečekaně, že udeřila hlavou do měkkého čalounění pohovky – je třeba přiznat, že to nebylo nejkrutější ze všeho násilí, jímž kdy tento svět zaplavil.

„Nerozumím,“ ozvala se za chvíli. „Co to má společného se mnou? Nebo dokonce s tebou? Něco tak strašlivého jsi přece neměl v úmyslu, že ne?“

„Copak jsi to ještě nikdy neslyšela? Cesta do pekel je vydlážděná dobrými úmysly. Mým úmyslem je schovat se někde, kde mě všichni nechají na pokoji a kde budu mít jen slušnou postel a trochu slušného jídla. Ve skutečnosti ale dělám přesně to, co jsi říkala. Přitahuji katastrofy, ať jdu kamkoli. Seděl jsem tam vzadu ve stínu a poslouchal jsem, jak ten tvůj zázračný poseroutka kňučí kvůli své reputaci –“

„Není to poseroutka!“

„Buď zticha! Já mám reputaci krvelačného děcka, kterému na lidském životě nezáleží o nic víc než na životě psa. Říká se o mně, že zničím všechno, čeho se dotknu. Byla jsi to ale ty, kdo mě k nim poslal zpátky. Za všechnu krev, kterou jsem od té doby prolil, jsi zodpovědná zrovna tak jako já.“

„Proč prostě nepřestaneš lidi zabíjet, místo abys svaloval vinu na všechny kolem?“

Vyprskla to na něj vztekleji, než bylo možná za daných okolností moudré, odvaha jí však nechyběla.

„A poradila bys mi laskavě, jak to mám udělat? Vykupitelé se nezastaví, neexistuje nic, co by je zarazilo. Mají v úmyslu zabalit celý tenhle svět do přikrývky, tu pak polít dehtem a zapálit jako pochodeň. Nemůžu prostě přestat.“ O krok ustoupil a zavrtal se do ní pohledem, z nějž sršely blesky. V zájmu objektivity je třeba připustit, že mu oplácela stejně a nezůstala mu v tomto ohledu nic dlužná. „Teď odejdu – dveřmi, ale pokud tě to zajímá, dovnitř jsem se dostal jinak. Chci, abys o tom za nadcházejících nocí přemýšlela. Nikoho nezavoláš, protože jestli to uděláš, zabiju ho, a i kdyby mě chytili, nezapomenu tomu zázračnému sralbotkovi, co je tvým manželem, říct, že jsem podle tvého vlastního tvrzení otcem jeho dítěte.“

„Nebude ti věřit.“

„Trochu ano.“

A s těmito slovy došel ke dveřím a vyšel z pokoje.

Rychle procházel téměř liduprázdnými chodbami – kde byli na stráži jen nezkušení mladíci, jimž se snadno vyhnul – a se zvláštním uspokojením přemýšlel o všem, co ten večer dokázal. Podařilo se mu dosáhnout toho, že se cítila ještě hůř než předtím, a to bylo ze všeho nejdůležitější. Jestli nezamýšlené důsledky jeho rozkazu k internaci žen a dětí ve veldtu skutečně i jemu samotnému zlomily srdce, to bylo sotva možno pravdivě posoudit. Jak kdysi říkával jistý Angličan: pravda je závislá na tom, kde s příběhem začnete.

Následujícího dne už byl Cale schopen svoji pozdní večerní návštěvu zhodnotit objektivněji. Po střízlivém zvážení všech okolností si uvědomoval, že vyhrožoval těhotné ženě násilím a počínal si přesně jako monstrum, za jaké ho Arbell označovala, když stál ve stínu a poslouchal je. A pokud šlo o její dítě, nepochybně lhala, aby si zachránila kůži. Sotva dokázal přemýšlet o tom, co by znamenalo, kdyby tomu tak nebylo. Raději o tom tedy nepřemýšlel.

V deprimovaném a zahanbeném rozpoložení se šel projít a náhoda ho zavedla do rozlehlého parku s neobvyklým tvarem připomínajícím mloka, který ležel jen malý kousek severně od středu města. Na dosud ranou roční dobu byl teplý den, slunce jasně svítilo a v parku bylo plno lidí – flirtujících mladých mužů a žen, hrajících si a povykujících dětí i starších párů korzujících sem a tam po velkých promenádách pod lípami právě obrážejícími novým listím. Říkalo se tomu passeggiata, Španělský Leeds jí byl proslavený už dvě stě let a jejím účelem bylo vidět a nechat se vidět. S pocitem zvláštní otupělosti a s jedním uchem zalehlým, jako by se mu do něj dostala voda z koupele, kráčel Cale v paprscích slunce, až došel k okraji Mločího parku – ke gigantické hradbě vytesané z žuly a převyšující městské domy. Kámen byl opracovaný do plochých desek, na nichž byly v hlubokých reliéfech zobrazeny obrovité postavy představitelů antagonistické reformace, kteří ve Španělském Leedsu nalezli útočiště v dobách prvotní perzekuce, ještě než se odstěhovali a založili antagonistické město u jezera zvaného Salt Lake. Na desetimetrových reliéfech tu byli zvěčněni muži, kteří bojovali proti vykupitelům až do příšerné smrti, a přesto o nich Cale v životě neslyšel: Butzer, Hus a Philip Melanchthon, Menno Simons, Zwingli, Hutt i nešťastně se tvářící bratři Mosarghuové. Kdo byli ti giganti před ním a v co ve jménu Božím věřili? Bylo téměř nemožné vyrovnat se s pomyšlením, že někdo, kdo odmítl vykupitelskou víru, mohl dosáhnout takového vlivu a věhlasu. Pak Cale pěšky pokračoval napříč celým parkem a připadal si ještě odloučenější a izolovanější od proudu obyčejného lidského štěstí, jež vyzařovalo z lidí užívajících si slunce i své společnosti stejně, jako si měli užívat i za týden a po celé následující jaro a léto. Cítil, že od toho všeho prostě musí utéct, prošel velkou, bohatě zdobenou litinovou bránou na severním konci parku a zamířil podél jeho okraje zpět do svého pokoje. To už ale byl strašlivě unavený, absolutně utrmácený, vyčerpaný způsobem, který pro něj byl něčím zcela novým. Stále pomaleji se vlekl ulicí, jako by s každým krokem zestárl o další rok, to, co ho trýznilo, však bylo nesrovnatelně horší než obyčejná únava. Připadal si, jako by byl v neustálém pohybu už nejmíň tisíc let a za celou tu dobu se neměl kde posadit, nepoznal chvíli odpočinku a klidu, nic než boj a strach z dalšího úderu. Srdce ho v hrudi tížilo jako balvan, který ho svou váhou nutí k zastavení. Nechápal, jak je vůbec možné takhle se cítit a být ještě naživu. To už dospěl až k západní bráně, u níž se zastavil a opřel se o ni hlavou, z níž mu na pískovcový kámen stékaly proudy potu.

„Není ti něco, synku?“ Nenašel v sobě však dostatek sil, aby odpověděl. Později si vůbec nevzpomínal, jak se vlastně dostal zpět do svého pokoje, nevzpomínal si ani, že odemykal dveře, vzpomínal si jen, že ležel na posteli a lapal po dechu jako ryba dusící se na suchu. A pak to na něj přišlo – zemětřesení v útrobách, třesavka a pocit, že se utrhla jakási lavina a zasypala ho. Jeho vnitřní svět se zcela odpoutal od těla i duše a zachvátila ho výbušná bolest tak strašlivá, že mu vyhrkly slzy. Doběhl honem na záchod, dávil a dávil, a přestože nic nevyzvrátil, lomcovaly jím otřesy tak prudké, jako by jeho duše chtěla zaživa opustit vnitřnosti a břicho. A tak to pokračovalo hodinu za hodinou. Potom se vrátil do postele, ležel a plakal, nepodobalo se to však pláči žádného dítěte či muže a rozhodně to nebyl úlevný pláč; a pak, když už si myslel, pokud vůbec byl schopen myslet, že ten pláč bez slz a mučivá bolest nikdy neustanou, rozesmál se a hlasitě se chechtal celé hodiny. A stále ještě se smál, když ho Váhavý Henri chvilku před úsvitem našel, stále se smál, plakal a dávil.

31

T

ýden ho drželi zavřeného v pokoji, jeho stav se ale nezlepšil. Spal dvanáct nebo ještě víc hodin denně, probouzel se však vyčerpanější, oči měl únavou černější a rty bělejší, než když si šel lehnout. Po probuzení vždy následovala asi tříhodinová přestávka, kterou strávil vleže na boku s ohnutými koleny, a pak se znovu dostavilo dávení – doprovázené ohavnými zvuky, jako když se nějaké velké zvíře snaží vyvrhnout něco jedovatého, co sežralo. Po několika dnech přestal alespoň ten strašlivý smích – Calovi to žádnou úlevu nepřineslo, ulevilo se jen těm, kteří ho museli poslouchat. Dál se dávil a slzy, jež mu při pláči kanuly z očí, mu zjevně nepřinášely klid ani mír. Brzy poté přestaly i slzy. Dávil se však neustále, ačkoli nikdy nic nevyzvrátil a přitom nejen jedl, ale navíc velmi hladově. Přibližně po týdnu se jeho existence ustálila v hrozné schéma: dlouhé hodiny spánku, který ho nijak neosvěžil a po němž se hltavě najedl, pak hodinu trvající křeče následované nehybným odpočinkem, další záchvat, další jídlo a vyčerpaný spánek. Poté se celý cyklus opakoval.

Vodili k němu lékaře a ti mu předepisovali nechutné a nesmírně drahé léky, které Cale odmítal brát. Pak nakonec v zoufalství na návrh Váhavého Henriho zavolali Johna Bradmorea.

Bradmore s Calem hodinu nebo dvě seděl a pokusil se do něj vpravit trochu medu smíchaného s opiem. Zpočátku se zdálo, že ho to zklidnilo, pak ale poprvé za celou dobu všechno vyzvrátil v jediném mohutném proudu, jímž znečistil podlahu celé ložnice.

Později si IdrisPukke, Vipond a Váhavý Henri s Bradmorem promluvili za dveřmi jeho pokoje.

„Kromě toho, že je zcela evidentně těžce nemocný, jsem na něm neshledal nic špatného. Podle toho, co říkáte, se jeho stav nehorší ani nelepší. Máte-li na to peníze, pokusil bych se na vašem místě zavolat Roberta ze Salerna.“

„Salerno je pět set mil odtud.“

„Ale peníze jsou tady. Léčí bláznivá děvčata z aristokratických a kupeckých rodin ve Španělském Leedsu a Bůh ví, že těch je tu víc než dost.“

„Cale není děvče.“

„Také ale nemá žádnou nemoc, kterou bych já dokázal léčit. Robert ze Salerna je nesnesitelný a neobyčejně samolibý náfuka, s lidmi, kteří trpí nějakou chorobou hlavy, ale dosahuje dobrých výsledků.“

„Bradmore má pravdu,“ potvrdil Robert ze Salerna, když následujícího dne stál u dveří na stejné chodbě. „Tohle je věc, která dalece přesahuje jeho schopnosti. Žádné důmyslné vynálezy tady nepomohou.“

„Díky. O co tedy jde?“

Roberta ze Salerna se stovkou dolarů z peněz Zaječího kotěte v kapse nebylo tak snadné urazit jako za normálních okolností – byť za normálních okolností to bylo víc než snadné.

„Víte, kde najdete nejlepší zobrazení lidské duše?“

„Nepochybně mi to povíte.“

„Za sto dolarů bych to pověděl komukoli. Nejlepším zobrazením lidské duše, pane IdrisPukke, je lidské tělo. Duše má své ledviny i játra, svůj žaludek, paže i nohy. A každý její úd i orgán může také postihnout nějaká choroba: duše může trpět různými typy horečky stejně, jako trpí tělo spálou nebo žlutou zimnicí, každá vyrážka, která naskakuje na kůži, má svůj ekvivalent ve vyrážce na duši, duše má své vlastní tvrdé i hnisavé vředy, existují četné nežity mysli a nádory vášně.“

„Rozumíme,“ přikývl Vipond. „Co ten chlapec?“

„No, domnívám se, že pokud je to vůbec možné, vím, co mu je. Podle tohoto mladého muže“ – ukázal na Váhavého Henriho – „jste obeznámeni s jeho minulostí. Celý život s ním zacházeli jako se psem, zlí lidé ho týrali, tloukli a krmili nechutným jídlem. Viděl a sám dělal strašné věci.“

„Proč se to tedy nestalo i mně?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Kdo říká, že se ti to nestane? Byl jsem ve městech, kde dýmějový mor vyhubil tři čtvrtiny všech obyvatel a těch zbývajících se ani nedotkl. Kdo zná odpovědi na takové otázky?“

„Sto dolarů v kapse říká, že byste je měl znát vy.“

„Jak říkávala moje stará chůva: ‚Doktor, který by tohohle kluka dokázal uzdravit, se ještě nenarodil a jeho matka už je mrtvá.‘ Váš mládenec je jako jeden z těch horských stromů, které vyrůstají v neustálém větru. Tohle je jeho tvar a do žádného jiného ho narovnat nemůžete.“

„Tak co teď máme dělat? Nic?“

Robert ze Salerna si povzdechl. „Zacházejte s ním opatrně a nikomu nedovolte, aby na něm zkoušel nějaké bolestivé kúry. Existuje spousta felčarů, kteří vám nabídnou, že ho uzdraví nějakou drastickou metodou. Nedovolte jim to. Budou mu chtít vyvrtat díru do lebky, na celý den ho ponořit do vany s ledovou vodou nebo ho krmit lektvary, které by zabily koně. Líp byste mu dali svoji lásku najevo, kdybyste ho utopili ve vědru. Napíšu dopis Milosrdným sestrám na Kypru. Říká se o nich, že jsou velice divné, a je to pravda, jsou ale dobrosrdečné. Pomáhají šíleným tím, že s nimi rozmlouvají a chovají se k nim laskavě. Rozhodně mu nijak nepřitíží.“

„Jak dlouho myslíte, že bude trvat, než se z toho dostane?“ chtěl vědět Váhavý Henri.

Robert ze Salerna na něj jen pohlédl a na otázku neodpověděl. „Chcete, abych to zařídil?“

„Ano,“ přikývl Vipond.

Robert ze Salerna se nepatrně uklonil a odešel.

Ve stejnou dobu přibližně dvě stě mil od nich v Horním Slezsku Kleist s jedenadvaceti muži ve věku od osmnácti do dvaačtyřiceti let dorazil do důlního města Bytom, jednoho z nejšpinavějších zapadákovů, jaké kdy viděl.

„Jestli je tohle Horní Slezsko,“ poznamenal Tarleton, „jak to proboha vypadá v Dolním Slezsku?“ Nikdo na to nic neřekl, natož aby se někdo zasmál. Všichni příliš překypovali beznadějnou nenávistí. Toužili samozřejmě po pomstě, zároveň však byli ochromeni hanbou a zoufalstvím z toho, co dovolili, aby se stalo jejich manželkám a dětem.

Za zbývající peníze nakoupili týdenní zásobu potravin, stáli na vlhkém hlavním náměstí a diskutovali o tom, co si dál počít. Po půl hodině dospěli k rozhodnutí. Čtyři se chtěli vydat na sever a dostat se od vykupitelů tak daleko, kam až je nohy donesou. Zbývajících sedmnáct se spolu s Kleistem rozhodlo zamířit do Španělského Leedsu, kde se podle jejich mylných informací shromažďovala armáda, jež měla proti vykupitelům vyrazit do boje. Čtveřice odcházející na sever si vzala svůj díl zásob, potřásla si s ostatními rukama a odešla. Kleist a jeho sedmnáct společníků se vydali na východ.

Dva dny poté, co odešli z Bytomi, prošla stejným náměstím i Kleistova manželka v pokročilém stupni těhotenství, která se považovala za vdovu a poslední zbývající příslušnici málo známého klanu z pohoří Quantocks. Měla namířeno do Španělského Leedsu a doufala, že narodí-li se tam její dítě, získá občanství tamějšího města a země, protože slyšela, že tam vdovy pobírají státní penzi a děti do tří let věku dostávají zdarma mléko.

Vykupiteli Gilovi chvíli trvalo, než se naučit vychutnávat si svoji novou moc, naučil se to ale, ačkoli sám sobě vyčítal, jak úžasně se cítí za obrovským stolem zdobeným složitě vyřezávanými scénami nejrůznějších zvěrstev páchaných na tělesných schránkách věřících a jak si libuje v rychlosti a servilnosti reakce na zvonek, jímž přivolával a propouštěl muže, kteří byli v mnoha případech v Chartres důležitými osobnostmi, teď ale byli nuceni dávat tak okázale najevo, že se mu ve všem usilovně snaží vyhovět. Tu a tam pocítil provinilé bodnutí, protože jinak tomu u vykupitele ani být nemohlo, bylo však čím dál méně časté, a ne-li méně časté, pak rozhodně méně výrazné. Ještě před několika málo měsíci by ho byl vykupitel Warren, tedy muž, který právě seděl proti němu a nesmírně vážně a pozorně ho poslouchal, považoval za neotesaného vojáka a díval by se na něj ne snad s pohrdáním, rozhodně však s jistou povýšenou shovívavostí. Teď z Gila nespouštěl oči a až děsivě ho vzrušovala zodpovědnost plynoucí z úkolu, jehož se měl podle svých instrukcí zhostit.

„S pravou povahou svého poslání se smíte svěřit jen těm nejdiskrétnějším a nejspolehlivějším, a to ještě co nejužšímu kruhu důvěrníků, nikomu však nesmíte prozradit skutečnou identitu té podvodnice, která uchvátila papežský stolec. Smějí vědět pouze to, že pátráme po hanebných ženštinách, které se podle našeho důvodného podezření maskují jako příslušníci duchovenstva. Jejich úkolem bude tím či oním způsobem přijít na kloub pravdě. Pokud žádné nenajdou, musím to vědět. A pokud jde o způsob, jakým se ta zvrácená osoba dostala až do papežského paláce, chci, abyste zjistil, jak toho konkrétně dosáhla. Bylo to spiknutí, nebo jednala na vlastní pěst?“

Ozvalo se zaklepání na dveře, do místnosti vešel monsignor Chadwick, uctivým kývnutím pozdravil Warrena, došel k Gilovi a šeptl mu do ucha: „Trevorové.“ Gil nic neřekl, Chadwick však přesto odešel a vyklouzl ze dveří, jak by jel na kolečkách.

„Budete mě muset omluvit, vykupiteli,“ otočil se Gil k Warrenovi. „Máte dotazy, já na ně ale mám jen málo odpovědí. Zamyslete se nad tím, co jsem vám řekl, a za den nebo za dva mi povězte svůj názor. A o tom, co jste slyšel, s nikým nemluvte, dokud si znovu nepohovoříme.“

Warren vstal, zcela otřesen došel ke dveřím a odešel. O minutu později se ozvalo další zaklepání na malá dvířka ve stěně vlevo. Dvířka se znovu otevřela a znovu v nich stál Chadwick. Tentokrát však ustoupil stranou a vpustil dovnitř dva muže. První vypadal jako ohař, druhý byl nejen pohledný, ale také sympatický, s upřímným a dobromyslným výrazem. Gil je gestem vyzval, aby přistoupili blíž, a Chadwicka mávnutím ruky poslal pryč.

„Děkuji, že jste přišli. Posaďte se.“

Trevor Lugavoj sebejistě natáhl nohy před sebe, jako by chtěl dát jasně najevo, že na něj pozvání do této komnaty neudělalo žádný zvláštní dojem. Byl to příjemný Trevor Kovtun, který promluvil.

„Přejete si, abychom někoho seznámili se smrtí?“ Znělo to rozverněji, výsledný dojem byl však stejně impertinentní jako natažené nohy jeho společníka.

.Abychom umožnili uskutečnění určitých proroctví ze Svaté knihy, je třeba, abyste z jisté osoby udělali mučedníka.“

Zdálo se, že je jeho sdělení znatelně vyvedlo z míry, ne však tím, jaký po nich požadoval zločin.

„Nemáme ve zvyku své oběti před zabitím tělesně trestat,“ namítl Trevor Kovtun.

„Ano, nejsme žádní sprostí mučitelé,“ přidal se k němu Trevor Lugavoj.

Gil si od nich bez ohledu na jejich pověst nehodlal nechat líbit žádné drzosti. „Naštěstí pro vaše citlivé povahy nejsou tělesné tresty nutné. Dostanete velice dobře zaplaceno, musím vám ale připomenout, že už několik let máte na vykupitelském území útočiště pouze díky mé přímluvě.“ Dál to nebylo třeba rozvádět.

„Kdo to tedy je?“ zeptal se Trevor Lugavoj.

„Thomas Cale.“

To zapůsobilo – bezstarostně natažené nohy, vyzývavý výraz profesionálních násilníků, to vše najednou v uspokojivé míře zmizelo.

„A aby nedošlo k žádnému nedorozumění, nechci, abyste ho seznámili se smrtí, ať to znamená cokoli. Chci, abyste ho zabili.“

Poděkování

Děkuji svému editorovi Alexi Clarkeovi za zasvěcené a inteligentní připomínky k původnímu rukopisu.

Tradice nespočívá v uctívání popele, ale v udržování ohně. Gustav Mahler

Ve všech třech mých knihách je spousta případů čestně míněné krádeže, od Ztraceného ráje (Paradise Lost) po reklamu na šampon ze šedesátých let, od Francise Bacona po bojový pokřik fotbalového klubu Millwall F. C. Dva Boskovy proslovy ve Čtyřech posledních věcech, na téma zásadní bezcennosti lidstva a obrovské osamělosti popravčího, vycházejí z esejů, jejichž autorem je katolický filozof Joseph de Maistre.

Za celou řadu scén kniha vděčí dávno zapomenuté Mary Herbertové, zejména pak jejím dílům Death to the French (Smrt Francouzům) a The Unhappy Prince (Nešťastný princ). Různá prohlášení IdrisPukkeho a Viponda skládají obvyklou poctu Arthuru Schopenhauerovi a La Rochefoucauldovi. Značná část taktiky a strategie popisovaných v epizodě u Hlupákova Brodu je převzata z nápadité výcvikové příručky E. D. Swintona, používané v burské válce a nazvané The Defence of Duffer‘s Drift (Obrana Hlupákova Brodu), která už není v prodeji, je však dostupná na webu. Všude je plno citátů a polocitátů z bible v překladu krále Jakuba, krásných i ošklivých. Jak prakticky užitečná mi byla Iliada a její pasáže s popisy násilí, je zcela zjevné. Web obecně a YouTube konkrétně mi umožnily použít pokřiků a zvolání vojáků účastnících se bitev v Iráku a Afghánistánu. Také jsem měl možnost najít tam archivní záběry, na nichž Saddám Husajn veřejně pranýřuje své k brzké smrti odsouzené soupeře na sjezdu strany Baas roku 1979, které jsem použil pro vylíčení podobné Boskovy strategie na konferenci v Chartres.

Inspiraci k popisu Kleptů jsem čerpal ze stručného, avšak kousavě kritického pojednání o těchto impozantně nehrdinských řeckých banditech na desáté straně Historie válečnictví (A History of Warfare) Johna Keegana. Podrobnosti operace, již podstoupil Váhavý Henri, jsou věrně převzaty ze vzpomínek chirurga Johna Bradmorea, v nichž vylíčil svůj úspěšný pokus o vynětí šípu z obličeje patnáctiletého prince Jindřicha (pozdějšího krále Jindřicha V.) roku 1403. Pochybuje-li někdo o potenciální tělesné síle či taktických schopnostech teenagerů, měl by se podívat do záznamů o vojenských taženích mladého Jindřicha a přečíst si v nich, že toto děsivé zranění v obličeji utrpěl na samém začátku bitvy u Shrewsbury, zbytek dne strávil v soubojích „muže proti muži“ a večer pak vedl útok kavalerie, který významně ovlivnil výsledek celého střetnutí.

Trýznivý popis hladovějících osadníků, k jehož hlasitému přednesu Cale donutí Arbell, je převzatý z pojednání A View of the Present State of Ireland (Pohled na současný stav Irska) od Edmunda Spensera, autora Královny vil (The Faerie Queene). Spenserovi nevděčíme jen za děsivou genialitu vylíčení hladomoru, kterou lze koneckonců očekávat od někoho, kdo je všeobecně považován za jednoho z největších anglických básníků, ale také za názor, že vyhladovění jako nástroj politiky genocidy bylo jediným řešením irského problému. Domnívá-li se někdo, že odpudivé názory nelze vyjádřit krásnými slovy, měl by si přečíst plné znění. Přesvědčení, že někdo tak zrůdný, jako byl Hitler, malíř bez jakéhokoli nadání, svou podstatou nemůže být velkým umělcem, je třeba konfrontovat s tímto málo známým dílem.

Calovo pojetí koncentračního tábora jako prostředku odříznutí protivníka od podpory domorodého obyvatelstva bylo v praxi poprvé vyzkoušeno za burské války se stejně katastrofálními, byť nesporně nezamýšlenými důsledky.

Děkuji také Nicku Lowndesovi z nakladatelství Penguin a Marku Handsleyovi za práci na přípravě textu. Jako vždy děkuji Alexandře Hoffmanové a svému agentovi Anthonymu Gof-fovi. Anna Swanová rukopis četla těma nejpozornějšíma očima. Zůstávám hluboce zavázán Kate Burtonové (rozené Brotherhoodové) za to, že zajistila překlad této knihy do tolika jazyků.

Paul Hoffman

ČTYŘI POSLEDNÍ VÉCI

Z anglického originálu The Last Four Things,

vydaného nakladatelstvím Michael Joseph – Penguin Books

v Londýně roku 2011,

přeložil Pavel Medek

Obálku s použitím původního návrhu upravil Miloslav Disman

Redigovala Alena Jíchová

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 416

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2011 jako svou 5801. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.bux.cz