Levá ruka boží

Hoffman Paul

Triton (2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

„Poslouchejte. Svatyně vykupitelů na Střelecké stráni je zatraceně lživý název, protože tam nikdo vykoupení nedojde a o svatyni už vůbec nelze mluvit.“

Svatyně vykupitelů je bezútěšné místo – místo, kde není vítána naděje ani radost. Většina jejích (téměř výlučně mužských) obyvatel tam byla přivedena v raném dětství proti vlastní vůli, kterou snad kdysi měli. Teď trpně přežívají pod hrůzným režimem lordů vykupitelů, jejichž krutost a surovost má jediný cíl – službu ve jménu Oběšeného vykupitele. V celém komplexu svatyně se nikdo dokonale nevyzná, tak rozsáhlý a spletitý je labyrint jeho chodeb – chodeb naplněných pachem staletí starého náboženského zápalu. A v jedné z těchto chodeb stojí chlapec, dívá se ven temným oknem a pozoruje nejnovější skupinku nešťastníků, kteří do tohoto pekla přibyli. Je mu čtrnáct nebo snad patnáct let – jistě to neví ani on sám, ani nikdo jiný. Své skutečné jméno už dávno zapomněl, teď mu však říkají Cale. Ze svého předchozího života si na nic nevzpomíná a o tom budoucím nic neví…

Seznamte se s andělem smrti.

LEVÁ RUKA BOŽÍ přináší příběh o životě a hledání víry ve světě, jejž postihla blíže nespecifikovaná katastrofa. Je první částí trilogie, která vychází v celosvětové premiéře a která má všechny předpoklady stát se mezinárodním bestsellerem.

Jako pravděpodobně jediný romanopisec své generace, který se narodil ve světle petrolejové lampy, strávil PAUL HOFFMAN značnou část dětství na letištích po celém světě, kde sledoval, jak jeho otec – průkopník sportovního parašutismu a mistr Evropy – vyskakuje z letadel. Po dlouhé bitvě s anglickou školskou soustavou, během níž se úporně bránil pravidelné školní docházce, byl přijat ke studiu angličtiny na oxfordské New College poté, co ho žádná jiná univerzita nepřipustila k přijímacím pohovorům. Po promoci vystřídal více než dvacet zaměstnání, pracoval například v sázkové kanceláři, jako poslíček jedné obchodní banky v londýnském City či jako učitel. Dělal také vrchního filmového cenzora Britského úřadu pro filmovou klasifikaci.

Svůj první román, The Wisdom of Crocodiles (Moudrost krokodýlů), psal třináct let. Mimo jiné v něm předpověděl návrat mezinárodního terorismu v jedenadvacátém století a přesnou podobu kolapsu světového finančního systému. Část tohoto románu byla zfilmována s Judem Lawem a Timothym Spallem v hlavního rolích. Druhý román, The Golden Age of Censorship (Zlatý věk cenzury), komediální příběh s prvky černého humoru, v němž využil svých zkušeností z práce filmového cenzora, vyšel roku 2007. Je rovněž tvůrcem či spolutvůrcem scénářů ke třem natočeným filmům a spolupracoval například s Francisem Fordem Coppolou.

1

Poslouchejte. Svatyně vykupitelů na Střelecké stráni je zatraceně lživý název, protože tam nikdo vykoupení nedojde a o svatyni už vůbec nelze mluvit. Země kolem dokola je plná zakrslého křoví a bujícího plevele a sotva poznáte rozdíl mezi létem a zimou – což znamená, že bez ohledu na roční období je tam neustále hnusná mrazivá zima. Svatyně samotná je viditelná na míle daleko, pokud právě nastane ta vzácná chvíle, kdy ji nehalí závoj špinavého smogu, a je zbudovaná z křemene, cementu a rýžové mouky. Cement je díky rýžové mouce tvrdší než kámen a to je jeden z důvodů, proč tahle věznice, protože nic jiného než věznice to není, odolala četným snahám o obléhání a dobytí, snahám, které se nyní považují za tak nesmyslné, že se o to už celá staletí nikdo nepokusil.

Je to ohavné páchnoucí místo, kam se kromě lordů vykupitelů nikdo dobrovolně neuchýlí. Kdo jsou tedy jeho vězňové? Je to nesprávný výraz pro nešťastníky, kteří jsou na Střeleckou stráň zavlečeni, protože slovo vězeň naznačuje nějaký zločin, zatímco tito lidé, ani jeden z nich, se nezpronevěřili žádnému lidskému ani božímu zákonu. Nepodobají se také žádnému vězni, kterého jste v životě viděli: ti, kdo jsou sem přiváděni, jsou vesměs chlapci do deseti let. V závislosti na věku, v němž se sem dostanou, může uplynout víc než dalších patnáct let, než zase odejdou, a navíc se jich ven dostane sotva polovina. Ta druhá polovina svatyni opouští v rubáši z modré pytloviny a je pohřbena na Ginkyho poli, na hřbitově, který začíná pod hradbami. Je to obrovský hřbitov, táhne se do dáli, kam až oko dohlédne, z čehož si můžete udělat určitou představu o tom, jak je Střelecká stráň velká a jak nesmírně těžké je udržet se tam vůbec naživu. Neexistuje nikdo, kdo by se vyznal ve všech prostorách svatyně, a ztratit se v jejích nekonečných chodbách, které se zatáčejí a kroutí, stoupají a klesají, je stejně snadné jako zabloudit někde v divočině. Nikde se nic nemění ani na jejím vzhledu – každá její část vypadá úplně stejně jako všechny ostatní: tmavě hnědá, ponurá a páchnoucí něčím starým a zkaženým.

V jedné z těchto chodeb stojí chlapec, v rukou drží velký tmavomodrý pytel a dívá se z okna. Může mu být tak čtrnáct nebo patnáct let, přesným věkem si není jistý on ani nikdo jiný. Své pravé jméno dávno zapomněl, protože každý, kdo sem přijde, je znovu pokřtěn a dostane jméno jednoho z mučedníků, jež lordi vykupitelé uctívají – a těch je spousta vzhledem k tomu, že všichni lidé, které se jim nepodařilo obrátit na víru, lordy vykupitele upřímně nenávidí. Chlapec se jmenuje Thomas Cale, ačkoli křestním jménem mu nikdo nikdy neříká, a tím, že se dívá z okna, se dopouští neobyčejně těžkého hříchu.

K oknu ho přilákalo zaskřípění severozápadní brány, která při všech vzácných příležitostech, kdy ji někdo otevřel, sténala jako nějaký obr s mučivými bolestmi v kolenou. Sledoval, jak dva lordi v černých sutanách překračují její práh a doprovázejí dovnitř asi osmiletého malého chlapce, za nímž jde další o něco mladší a pak ještě další. Celkem jich Cale napočítal dvacet, než průvod uzavřel druhý pár vykupitelů a brána se pomalu, revmaticky začala zavírat.

Calův výraz se změnil; vyklonil se z okna, aby viděl zavírající se bránou na Strupatinu, která ležela za ní. Od onoho dne, kdy sem před více než deseti lety přišel – říkalo se, že byl nejmladším dítětem, jaké kdy bylo do svatyně přivedeno –, byl venku za branami jen šestkrát. Při každé z těchto šesti příležitostí ho hlídali, jako by za něj strážní ručili životem (což také ručili). Kdyby byl v některé ze zmíněných šesti zkoušek – byly to totiž opravdové zkoušky – selhal, byli by ho na místě zabili. Ze svého předchozího života si nepamatoval vůbec nic.

Když se brána zavřela, věnoval znovu pozornost chlapcům. Žádný z nich nebyl buclatý, měli ale kulaté obličeje malých dětí. Při pohledu na pevnost, na její nesmírnou rozlohu a mohutné hradby, všichni valili oči, ačkoli však byli zmatení a zakřiknutí neznámým prostředím, jinak strach neměli. Calova hruď se za-plnila podivnými hlubokými emocemi, které nedokázal pojmenovat. Byť se v nich ale téměř utápěl, jeho nadání jedním uchem neustále naslouchat všemu, co se děje kolem, ho jako už tolikrát v minulosti zachránilo.

Odskočil od okna a kráčel dál chodbou.

„Ty tam! Počkej!“

Cale se zastavil a otočil se. V jedněch ze dveří, jež do chodby ústily, stál neobyčejně tlustý vykupitel se záhyby kůže visícími přes okraj límce, a z místnosti za jeho zády se linula pára a různé zvláštní zvuky. Cale na něj s nezměněným výrazem pohlédl.

„Pojď sem a ukaž se mi.“

Chlapec došel k němu.

„Á, to jsi ty,“ poznal ho tlustý vykupitel. „Co tady děláš?“

„Lord dohlížitel mě poslal s tímhle k bubnu.“ Zvedl modrý pytel, který nesl.

„Cos to říkal? Mluv víc nahlas!“

Cale samozřejmě věděl, že je tlustý vykupitel na jedno ucho hluchý, a schválně mluvil tiše.

Teď svoji odpověď zopakoval hlasitým hulákáním.

„Děláš si ze mě legraci, chlapče?“

„Ne, vykupiteli.“

„Cos dělal u toho okna?“

„U okna?“

„Nedělej ze mě hlupáka. Cos tam dělal?“

„Slyšel jsem, jak se otevírá severozápadní brána.“

„Můj ty bože, vážně?“

Zjevně ho to přivedlo na jiné myšlenky.

„Přišli nějak brzo.“ Podrážděně zabručel, pak se otočil a podíval se do kuchyně za sebou. Tam totiž tlouštík patřil, byl to lord živitel a dohlížel na kuchyni, v níž se připravovala hojnost jídla pro vykupitele a téměř žádné pro chlapce. „Dvacet dalších strávníků na večeři!“ křikl do ohavně páchnoucí páry za svými zády. Potom se znovu obrátil ke Calovi.

„Přemýšlel jsi o něčem, když jsi stál u toho okna?“

„Ne, vykupiteli.“

„Zasnil ses?“

„Ne, vykupiteli.“

„Jestli tě ještě jednou přistihnu, jak lelkuješ, Cale, stáhnu z tebe kůži. Slyšíš?“

„Ano, vykupiteli.“

Lord živitel vešel zpět do místnosti a začal za sebou zavírat dveře. Sotva se odvrátil, Cale promluvil – tiše, ale zřetelně, takže každý, kdo měl sluch v pořádku, by ho byl musel slyšet.

„Doufám, že se tím jídlem udávíš, špekoune smradlavá.“

Dveře se s prásknutím zavřely, Cale zamířil chodbou dál a velký pytel táhl za sebou. Ačkoli většinu cesty běžel, trvalo mu téměř patnáct minut, než došel k bubnu, umístěnému na konci krátké chodbičky. Říkalo se mu buben, protože tak skutečně vypadal, odhlédlo-li se od skutečnosti, že byl skoro dva metry vysoký a zabudovaný do cihlové zdi. Prostory na opačné straně bubnu byly neprodyšně oddělené od zbytku svatyně a proslýchalo se, že tam žije dvanáct jeptišek, které vaří výhradně pro vykupitele a perou jim oblečení. Cale nevěděl, co je to jeptiška, a nikdy žádnou neviděl, přestože čas od času s některou z nich skrz buben mluvil. Nevěděl, čím se jeptišky liší od jiných žen, o nichž se ve svatyni mluvilo jen zřídkakdy a vždy s odporem. Existovaly jen dvě výjimky: svatá sestra Oběšeného vykupitele a blahoslavená Imelda Lambertiniová, která ve věku jedenácti let zemřela z extáze svého prvního přijímání. Vykupitelé nevysvětlovali, co je to extáze, a nikdo nebyl tak pošetilý, aby se zeptal. Cale škubl bubnem, ten se pootočil kolem své osy a objevil se velký otvor. Hodil modrý pytel dovnitř, znovu bubnem zatočil a udeřil do něj ze strany pěstí, až se ozvalo hlasité zadunění. Po půlminutovém čekání se z druhé strany zdi za bubnem ozval přidušený hlas: „Co je?“

Aby ho bylo slyšet, přiložil Cale hlavu k bubnu tak blízko, že se ho rty téměř dotýkal.

„Vykupitel Bosco chce mít tohle zítra ráno zpátky,“ křikl. „Proč to nepřišlo se vším ostatním?“

„Jak to mám sakra vědět?“

Z druhé strany bubnu zaznělo pištivé zaječení potlačovaného pobouření.

„Jak se jmenuješ, ty bezbožné štěně?“

„Dominic Savio,“ zalhal Cale.

„Tak si pamatuj, Dominiku Savio, že tě nahlásím lordu dohlížiteli a ten ti sedře kůži z těla.“

„Na to kašlu.“

O dvacet minut později dorazil Cale do výcvikové komnaty lorda vojevůdce. Nebyl v ní nikdo až na samotného lorda, který nezvedl hlavu a nedal ani nijak jinak najevo, že si Cala všiml. Ještě pět minut něco zapisoval do foliantu, než promluvil, aniž se na něj podíval.

„Kde jsi byl tak dlouho?“

„Na chodbě u vnějších hradeb mě zastavil lord živitel.“

„Proč?“

„Myslím, že zvenčí něco slyšel.“

„Co slyšel?“ Lord vojevůdce se na Cala konečně podíval. Oči měl bledě, téměř vodnatě modré, ale bystré. Nic moc jim neuniklo. Pokud vůbec něco.

„Otevírali severozápadní bránu, aby pustili dovnitř novice. Ještě s nimi dnes nepočítal. Řekl bych, že mu to udělalo čáru přes rozpočet.“

„Nech si ty poznámky,“ napomenul ho lord vojevůdce, na svoje neúprosné zásady ale jen mírně. Cale věděl, že lordem živitelem pohrdá, a nepovažoval proto za příliš nebezpečné mluvit takhle o jednom z vykupitelů.

„Ověřoval jsem si tu zprávu, že dorazili, u tvého přítele,“ pokračoval vykupitel.

„Nemám žádné přátele, vykupiteli,“ odpověděl Cale. „Přátelé jsou zakázaní.“

Lord vojevůdce se tiše zasmál, nebyl to ale příjemný smích.

„V tomhle ohledu o tebe starosti nemám, Cale. Jestli ale musíme hrát tohle divadlo, myslel jsem toho hubeného blonďáka. Jak že mu to říkáte?“

„Henri.“

„Jméno, které dostal, znám. Máte pro něj ale nějakou přezdívku.“

„Říkáme mu Váhavý Henri.“

Lord vojevůdce se zasmál, tentokrát ale v jeho smíchu zaznělo obyčejné pobavení.

„Velice výstižné,“ přitakal uznale. „Když jsem se ho zeptal, v kolik hodin novicové dorazili, říkal, že to neví jistě, někdy mezi osmým a devátým zvoněním. Pak jsem se zeptal, kolik jich bylo, a on tvrdil, že asi patnáct, ale mohlo jich být i víc.“ Pohlédl Calovi přímo do očí. „Dal jsem mu výprask, abych ho naučil být příště konkrétnější. Co tomu říkáš?“

„Je mi to úplně jedno, vykupiteli,“ odpověděl lhostejně Cale. „Ať jste ho potrestal jakkoli, určitě si to zasloužil.“

„Vážně? Je od tebe moc hezké, že si to myslíš. V kolik hodin dorazili?“

„Těsně před pátou.“

„Kolik jich bylo?“

„Dvacet.“

„Jak staří?“

„Žádný mladší než sedm. Žádný starší než devět.“

„Co jsou zač?“

„Čtyři Mezové, čtyři Uitlanderové, tři Folderové, pět míšenců, tři Miamové a jednoho jsem nepoznal.“

Lord vojevůdce zabručel, jako by ho tak přesné odpovědi na všechny dotazy sotva uspokojovaly. „Běž k desce. Připravil jsem ti úlohu. Deset minut.“

Cale přešel k velkému stolu o rozměrech šestkrát šest metrů, na němž měl lord vojevůdce rozvinutou mapu, která nepatrně přečnívala přes okraje. Některé ze zakreslených věcí – kopce, řeky a lesy – snadno rozeznával, zbytek mapy však byl pokrytý četnými dřevěnými kostkami, popsanými čísly a hieroglyfy; část byla úhledně vyrovnaná, zatímco ostatní působily chaoticky. Cale si mapu celou povolenou dobu prohlížel a pak vzhlédl.

„Tak co?“ zeptal se lord vojevůdce.

Cale začal kostky přerovnávat podle svého řešení.

O dvacet minut později, s rukama stále nataženýma před sebou, byl hotov.

„Velice důmyslné. Dokonce impozantní,“ prohlásil lord vojevůdce. Něco v Calových očích se změnilo. Pak lord vojevůdce neobyčejnou rychlostí švihl chlapce přes levou ruku koženým opaskem pokrytým drobnými, ale hustě nasetými kovovými cvočky.

Cale sebou škubl a bolestí zaskřípěl zuby. Do obličeje se mu ale rychle vrátil pozorný chlad, který byl poslední dobou jediným výrazem, jaký u něj vykupitelé viděli. Lord vojevůdce se posadil a zadumaně si chlapce prohlížel, jako by před sebou měl něco zajímavého, přitom však neuspokojivého.

„Kdy konečně pochopíš, že když děláš něco chytrého a originálního, je to jen tvoje pýcha, která tě ovládá? Takovéhle řešení by mohlo fungovat, je ale neodůvodněně riskantní. Ověřené řešení toho problému velice dobře znáš. Nudný a nezajímavý úspěch je ve válce vždy lepší než úspěch geniální. Udělal bys dobře, kdyby ses naučil pochopit, proč tomu tak je.“ Zuřivě udeřil do stolu.

„Zapomněl jsi, že vykupitel má právo chlapce, který udělá něco nečekaného, okamžitě zabít?“

Zaduněla další rána, když znovu udeřil do stolu, pak vstal a nevlídně na Cala zahlížel. Ze čtyř ran na Calově stále natažené levé ruce vytékaly drobné pramínky krve. „Nikdo jiný by ti netrpěl to, co ti trpím já. Lord dohlížitel tě bedlivě sleduje. Vždy jednou za pár let rád dává odstrašující příklad. Chceš snad skončit jako akt víry?“

Cale hleděl před sebe a nic neříkal.

„Odpověz mi!“

„Ne, lorde.“

„Myslíš, že jsi nepostradatelný, ty ubohý ničemo?“

„Ne, lorde.“

„Je to moje chyba, jen moje, moje nejpolitováníhodnější chyba,“ postěžoval si lord vojevůdce a třikrát se udeřil pěstí do hrudi. „Máš čtyřiadvacet hodin na to, aby ses zamyslel nad svými hříchy, a pak učiníš pokání před lordem dohlížitelem.“

„Ano, vykupiteli.“

„Teď zmiz.“

Cale spustil paže k bokům, otočil se a zamířil ke dveřím.

„Nezakrvácej mi rohož!“ zavolal za ním lord vojevůdce.

Cale si otevřel dveře nezraněnou rukou a odešel.

Sám ve své cele lord vojevůdce sledoval, jak se dveře zavírají. Když s cvaknutím zaklaply, výraz v jeho tváři se změnil z grimasy sotva zadržovaného vzteku v přemýšlivou zvědavost.

Venku na chodbě zůstal Cale chvíli stát v příšerném hnědém světle, které se jako mor šířilo celou svatyní, a prohlížel si levou ruku. Rány nebyly hluboké, protože cvočky v opasku byly určeny k tomu, aby způsobily palčivou bolest, zranění aby se ale nemuselo dlouho hojit. Sevřel ruku v pěst, stiskl prsty k sobě a hlava se mu otřásla, jako by mu hluboko v lebce vypuklo malé zemětřesení, když mu z ruky na podlahu skanulo několik těžkých kapek krve. Pak pěst povolil a do obličeje se mu v ponurém světle vkradl výraz děsivé beznaděje. Za okamžik zmizel, Cale odešel chodbou pryč a ztratil se z dohledu.

Žádný z chlapců ve svatyni nevěděl, kolik jich tam je celkem. Někteří tvrdili, že je to možná až deset tisíc a že jejich počet každý měsíc vzrůstá. A právě kolem těchto přírůstků se točila většina rozhovorů. I mezi chlapci blížícími se dvacátému roku věku panovala shoda, že až do doby před pěti lety zůstával jejich počet, ať byl jakýkoli, vcelku stabilní. Pak ale začal stoupat. Vykupitelé přistoupili k určitým změnám, což bylo samo o sobě hrozivé a zvláštní; zvyk a dodržování tradic pro ně byly totéž jako vzduch pro každého, kdo dýchá. Každý den by měl být stejný jako ten následující, každý měsíc totožný s příštím měsícem. Žádný rok by se neměl lišit od ostatních let. Teď si ale prudké zvyšování počtů vynutilo změny. V ložnicích byly instalovány dvoupatrové či dokonce třípatrové palandy, aby se do nich všichni nově příchozí vešli. Bohoslužby se konaly na postupně načasované směny, aby se všichni mohli denně pomodlit a odnést si přidělené odpustky. A teď už na směny chodili i jíst. O důvodech těchto změn však chlapci nic nevěděli.

Cale s levou rukou ovázanou kusem špinavého hadru, který zahodili nevolníci z umývárny nádobí, procházel v druhé směně obrovským refektářem a nesl si dřevěný podnos. Přišel pozdě, i když ne příliš pozdě – za pozdní příchod by ho čekal výprask a večeři by nedostal –, a nyní mířil k velkému stolu na konci místnosti, kde vždy seděl. Zastavil se za jiným chlapcem – ten byl přibližně stejně starý a velký jako on, byl ale tak zabraný do jídla, že si Cala za svými zády vůbec nevšiml. Jeho přítomnost si uvědomil, teprve když ostatní kolem stolu zvedli hlavu. Vzhlédl.

„Promiň, Cale,“ zamumlal, okamžitě si nacpal zbytek jídla do úst, vstal, překročil lavici a rychle i s podnosem odešel.

Cale se posadil a prohlížel si večeři. Dostal něco, co vypadalo jako párek, ale nebyl to párek; zalité to bylo vodnatou omáčkou s jakousi neidentifikovatelnou kořenovou zeleninou, vybělenou nekonečným vařením v bledě žlutou břečku. V misce vedle talíře byla ovesná kaše, rosolovitá, studená a šedivá jako týden starý špinavý sníh. Ačkoli měl hlad jako vlk, chvíli se nedokázal k jídlu donutit. Pak si někdo proklestil cestu na lavici vedle něj. Cale se na něj nepodíval, ale dal se do jídla. Jen nepatrné škubání koutku jeho úst ukazovalo, jak ohavně večeře chutná.

Chlapec, který si udělal místo vedle něj, promluvil, šeptal ale tak tiše, že ho slyšel jen Cale. Nebylo moudré nechat se přistihnout, jak při jídle s někým mluvíte.

„Něco jsem našel,“ oznámil a dokonce i v sotva slyšitelném hlase mu zřetelně zaznívalo vzrušení.

„To máš štěstí,“ odtušil lhostejně Cale.

„Úžasnou věc.“

Tentokrát Cale nezareagoval vůbec a soustředil se jen na to, jak spolknout kaši, aniž by se mu zvedl žaludek. Chlapec se na chvíli odmlčel.

„Je tam jídlo. Jídlo, co se dá jíst.“ Cale sotva zvedl hlavu, chlapec vedle něj ale věděl, že vyhrál. „Proč bych ti měl věřit?“

„Váhavý Henri byl se mnou. Přijď za námi v sedm k Oběšenému vykupiteli.“

S těmito slovy chlapec vstal a odešel. Cale zvedl hlavu a v obličeji se mu objevil podivně roztoužený výraz, natolik odlišný od chladné masky, kterou obvykle ukazoval světu, že se na něj chlapec na druhé straně stolu udiveně zadíval.

„Ty už to nebudeš?“ zeptal se s očima zářícíma nadějí, jako by zatuchlá klobása s voskově šedou kaší slibovala větší rozkoš, než si lze snadno představit.

Cale neodpověděl a nepodíval se na něj, místo toho se znovu dal do jídla, nutil se polykat a snažil se nepozvracet.

Když dojedl, odnesl dřevěný podnos do umývatoria, vydrhl ho v míse s pískem a uložil ho zpět do regálu. Cestou z refektáře, sledován pohledem vykupitele, který seděl v obrovském vysokém křesle, z něhož měl výhled na celou místnost, poklekl před sochou Oběšeného vykupitele, třikrát se udeřil do prsou a zamumlal: „Jsem hříšník, jsem hříšník, jsem hříšník.“ Neměl sebemenší ponětí, co ta slova znamenají.

Venku byla tma a k zemi už se snesla večerní mlha. To bylo dobře, protože to Calovi usnadnilo, aby nepozorovaně sklouzl z chodníčku do křoví rostoucího za velkou sochou.

Než k ní došel, neviděl už dál než na pět metrů před sebe. Sestoupil z chodníčku a došlápl na štěrkem vysypanou plochu před sochou.

Byla to největší ze všech posvátných šibenic v celé svatyni. Celkem jich tam musely být stovky, některé z nich ne větší než pár centimetrů, byly pověšené na zdech, postavené ve výklencích, zdobily nádoby se svatým popelem na konci každé chodby a prostor nad každými dveřmi. Byly tak všudypřítomné a tak často zmiňované, že samotná jejich podoba už dávno ztratila všechen význam. Nikdo kromě noviců už si vlastně nevšímal, co zobrazují: podobu oběšence s oprátkou kolem krku, s tělem posetým jizvami, které na něm zanechalo mučení před popravou, a se zlámanýma nohama visícíma v nepřirozeném úhlu pod ním. Posvátné šibenice s Oběšeným vykupitelem, vyrobené v době založení svatyně před tisíci lety, byly většinou primitivní a zpracované s přímočarým realismem: v očích a v obličeji se navzdory nevalnému talentu řezbářů zračila hrůza, tělo bylo zkroucené a zohavené, z úst trčel vyplazený jazyk. Řezbáři jako by chtěli vyjádřit příšernost takové smrti. Postupem let začaly být sochy profesionálnější a dovednější, zároveň však také uhlazenější. Tahle velká socha s obrovskou šibenicí, tlustou oprátkou a šest metrů vysokým spasitelem, který v ní visel, byla jen třicet let stará: podlitiny na zádech byly výrazné, ale úhledné a nezbrocené krví. Nohy nebyly zpřelámané a zkroucené v agonii, z jejich polohy se spíš zdálo, že v nich spasitele chytila křeč. Nejpodivnější ze všeho byl ale výraz jeho obličeje – místo rdousivé bolesti se v něm zračila jakási rozpačitá svatost, asi jako by mu zaskočila v krku drobná kůstka, které se snaží zbavit decentním odkašláním.

Této temné a mlžné noci však byly tím jediným, co Cale z Vykupitele viděl, jeho obrovské visící nohy, vyčnívající z bílého oparu. Bylo to až znepokojivě zvláštní. Cale opatrně a zcela nehlučně vklouzl do křoví, které ho skrylo očím všech, kdo by šli kolem.

„Cale?“

„Ano.“

Z křovin před Calem se vynořili chlapec z refektáře, Kleist, a Váhavý Henri.

„Doufám, že to za to riziko stojí, Henri,“ šeptl Cale. „Stojí, Cale. Slibuju.“

Kleist Calovi gestem naznačil, aby za nimi vlezl do křoví u zdi. Byla tam ještě větší tma a Cale musel počkat, dokud se jí jeho oči nepřizpůsobily. Druzí dva čekali. Byly tam dveře.

To bylo velice překvapivé – ve svatyni byla sice spousta dveřních otvorů, jen v málokterých ale byly zasazené dveře. V době Velké reformace před dvěma sty lety byla víc než polovina vykupitelů upálena na hranici pro kacířství. Z obav, že tito odpadlíci mohli nakazit i svoje svěřence, vítězná vykupitelská sekta všem chlapcům pro jistotu podřízla hrdlo. Když pak přivedli další novice, přistoupili k četným změnám; jedna z nich spočívala v tom, že ze všech míst, kde se chlapci pohybovali, byly odstraněny dveře.

K čemu jsou koneckonců dobré dveře v místech, kde žijí hříšníci? Jen k tomu, aby něco skrývaly. Dospěli k názoru, že dveře umožňují mnoho ďáblem podporovaných hříchů, umožňují tajnůstkářství, samotu či naopak spolčení s druhými a vymýšlení různých nepravostí. Už jen koncepce dveří, když na ni teď pomysleli, vyvolávala u vykupitelů třes zloby a strachu. Samého ďábla už nyní nezobrazovali jen jako rohatou bestii, ale téměř stejně často jako obdélník se zámkem. V případě samotných vykupitelů ovšem tato antipatie vůči dveřím samozřejmě neplatila; známkou jejich vlastní spásy bylo naopak vlastnictví dveří uzavírajících jejich pracovny i cely, v nichž spali. Svatost vykupitele se měřila počtem klíčů, které směl nosit na řetěze omotaném kolem pasu. Kdo při chůzi cinkal, dával tím najevo, že už je na poloviční cestě do nebe.

Proto byl objev neznámých dveří něčím naprosto neuvěřitelným.

Když teď Calovy oči začaly přivykat temnotě, spatřil vedle dveří nakupenou hromadu oloupané omítky a drolících se cihel.

„Schovával jsem se před Chetnickem,“ vysvětloval Váhavý Henri. „Tak jsem tohle místo našel. Omítka v rohu odpadávala, tak jsem odlupoval další kusy, zatímco jsem čekal. Byla celá rozdrolená, dostala se za ni voda. Trvalo to jen chviličku.“

Cale natáhl ruku k okraji dveří a opatrně na ně zatlačil. Pak znovu a ještě jednou.

„Jsou zamčené.“

Kleist a Váhavý Henri se usmáli. Kleist sáhl do kapsy a vytáhl něco, co Cale ještě nikdy u žádného z chlapců neviděl – klíč. Byl dlouhý, tlustý a poďobaný rzí. Všem třem teď oči zářily vzrušením. Kleist strčil klíč do zámku, zabral a zabručel námahou. Pak se klíč s hlasitým cvaknutím otočil.

„Tři dny jsme ten zámek čistili a promazávali, než jsme ho otevřeli,“ sděloval Váhavý Henri a hlas se mu tetelil pýchou.

„Kde jste vzali klíč?“ chtěl vědět Cale. Kleista i Váhavého Henriho těšilo, že s nimi Cale mluví, jako by vzkřísili mrtvého nebo chodili po vodě.

„Povím ti to, až budeme vevnitř. Pojď.“ Kleist přiložil ke dveřím rameno a druzí dva se k němu přidali. „Netlačte moc násilím, panty by mohly být v mizerném stavu. Nechceme nadělat kravál. Až napočítám do tří.“ Odmlčel se. „Připraveni? Raz, dva, tři.“

Zatlačili. Nic se nestalo, dveře se odmítaly otevřít. Povolili a zhluboka se nadechli. „Raz, dva, tři.“

Zabrali a dveře se s hlasitým zaskřípěním pohnuly. Poplašeně od nich odstoupili. Být slyšen znamenalo být chycen, a být chycen mohlo znamenat bůhvíco všechno.

„Za tohle by nás mohli pověsit,“ zahučel Cale. Druzí dva na něj pohlédli.

„Pověsit ne. To by neudělali.“

„Vojevůdce mi říkal, že lord dohlížitel hledá nějakou záminku pro odstrašující příklad. Už je to pět let, co někoho naposledy pověsili.“

„To by neudělali,“ opakoval otřeseně Váhavý Henri.

„Ale ano, udělali. Tohle jsou dveře, pro boha živého. A ty máš klíč.“ Cale se otočil ke Kleistovi. „Lhals mi. Vůbec nemáš tušení, co tam je. Nejspíš tam bude slepá chodba, nic, co by stálo za ukradení nebo za zjištění.“ Ohlédl se na třetího chlapce. „Nestojí to za to riziko, Henri, ale je to tvůj krk. Já končím.“

Právě se začínal otáčet, když se z chodníčku ozval hlas, rozčilený a netrpělivý.

„Kdo je tam? Co to bylo za zvuk?“

A pak uslyšeli kroky, které jim prozradily, že někdo sešel na štěrk před Oběšeným vykupitelem.

2

Čirá hrůza by byla jen slabým odvarem v porovnání s tím, co cítili Kleist a Henri, když zaslechli ten zvuk a uvědomili si, jak krutý trest je za jejich pošetilost stihne – mnohohlavý mlčící dav čekající v šedivém světle, jejich křik, až je potáhnou pod šibenici, strašlivé hodinové čekání, dokud se neodezpívá mše, a pak provaz, který je kopající a dusící se vytáhne do vzduchu.

Cale už ale mezitím přiskočil ke dveřím, jediným mohutným vypětím sil je nadzdvihl ze zborcených pantů a zatlačil; téměř neslyšně se otevřely. Popadl oba nehybné chlapce za ramena a strčil je do zejícího otvoru. Jakmile byli uvnitř, vmáčkl se k nim a s další obrovskou námahou za sebou dveře zavřel, opět téměř neslyšně.

„Vylezte! Okamžitě!“ Mužský hlas k nim doléhal přidušeně, ale stále zřetelně.

„Dej mi ten klíč!“ zavelel Cale. Kleist mu ho podal. Cale se otočil ke dveřím a nahmatal zámek. Pak se zarazil; nevěděl, jak se s klíčem zachází. „Kleiste!“ šeptl. „Udělej to ty!“ Kleist našel zámek a těžký klíč do něj strčil.

„Tiše,“ varoval Cale.

Třesoucí se rukou, která věděla, že na tom, co dělá, závisí rozdíl mezi životem a smrtí, Kleist zabral za klíč.

Klíč se otočil s cvaknutím, které jim připadalo jako úder kladivem do železného hrnce.

„Okamžitě pojďte ke mně!“ dožadoval se přidušený hlas.

Cale v něm ale rozeznával podtón nejistoty. Ten, kdo stál tam venku v mlze, nevěděl určitě, co vlastně slyšel.

Čekali. V tichu se ozývalo pouze slabé sípání vystrašeného dechu. Potom se k nim doneslo sotva slyšitelné zaskřípění štěrku, když se muž otočil k odchodu, a jeho kroky se za okamžik ztratily.

„Šel pro pacholky.“

„Třeba ne,“ ozval se Cale. „Myslím, že to byl lord živitel. Je to tlustý a líný parchant a nebyl si jistý tím, co vlastně slyšel. Mohl to křoví prohledat, ale nestálo mu to za námahu. Asi se mu nebude chtít chodit pro pacholky a pro psy, když se sám nepřiměl ani k tomu, aby pohnul tím svým špekovitým břichem a nakoukl za pár keřů.“

„Jestli se sem vrátí zítra za světla, tak ty dveře najde,“ strachoval se Váhavý Henri. „I když teď utečeme, tak po nás půjdou.“

„Půjdou po někom a dají si taky záležet na tom, aby ho našli, ať to bude ten pravý nebo ne. Není tady nic, co by na nás ukazovalo. Někoho to bude stát krk, ale nevidím jediný důvod, proč bychom to měli být my.“

„Co když šel pro pomoc?“ napadlo Kleista.

„Odemkni ty dveře a zmizíme.“

Kleist nahmatal dveře a přejel rukou až ke klíči, který vyčníval ze zámku. Pokusil se jím otočit, klíč ale vzdoroval. Zkusil to ještě jednou. Nic. Pak zabral vší silou a ozvalo se hlasité rupnutí.

„Co to bylo?“ vyhrkl Váhavý Henri.

„Klíč,“ povzdechl si Kleist. „Zlomil se v zámku.“

„Cože?“ štěkl Cale.

„Zlomil se. Nemůžeme ven. Alespoň tudy ne.“

„Bože!“ zaklel Cale. „Ty pitomče! Kdybych na tebe viděl, zakroutil bych ti krkem.“

„Možná odtud vede jiná cesta ven.“

„A jak ji asi najdeme, když je tu tma jako v pytli?“ zeptal se hořce Cale.

„Mám světlo,“ oznámil Kleist. „Napadlo mě, že ho budeme potřebovat.“

Následovala chvíle mlčení, v níž se ozývalo jen šustění, jak Kleist prohledával sutanu, pak něco upustil na zem, znovu to našel a zase něčím šustil. Potom vyšlehly jiskry, když křísl pazourkem nad trochou suchého mechu. Mech se rychle rozhořel plamínkem, v jehož záři Cale viděl, jak k němu Kleist přikládá knot svíce. Za okamžik ji zastrčil do skleněného cylindru a poprvé se kolem sebe mohli rozhlédnout.

Je pravda, že ve světle svíce toho moc neviděli, protože žlutavý tuk získaný ze zvířecího masa hoří jen ubohým blikavým plamínkem, jen co se ale chlapci rozhlédli, bylo jim jasné, že nejsou v místnosti, ale v zablokované chodbě.

Cale vzal světlo Kleistovi z ruky a prohlížel si dveře.

„Ta omítka není nijak stará – maximálně pár let.“

V koutě něco zaharašilo a všechny tři rázem napadlo totéž: krysy.

Pojídání krys měli chlapci zakázáno z náboženských důvodů, bylo to ale přinejmenším jedno tabu, které bylo vyhlášené z velice dobrého důvodu – krysy byly čtyřnohými semeništi všemožných chorob. Mezi chlapci se přesto krysí maso považovalo za obrovskou pochoutku. Samozřejmě, ne každý se mohl stát krysím řezníkem. Řeznická dovednost byla vysoce ceněná a předávala se z mistra na učně jen výměnou za nějaký drahocenný poklad a další úsluhy. Krysí řezníci byli tajnůstkářským společenstvím a za svoje služby si účtovali polovinu úlovku, tedy cenu tak vysokou, že se čas od času nějaký lovec rozhodl obejít se bez nich a pokusil se krysu si připravit a naporcovat sám – často s takovým výsledkem, že ostatní pak ještě rádi zaplatili. Kleist byl vyškolený řezník.

„Nemáme čas,“ zarazil ho Cale, když si uvědomil, na co myslí. „A nemáme dost světla na to, abychom si nějakou řádně připravili.“

„Dokážu krysu stáhnout i v naprosté tmě,“ namítl Kleist. „Kdo ví, jak dlouho tady zůstaneme trčet?“ Vykasal si sutanu a z kapsy skryté v jejím lemu vytáhl velký oblázek. Pečlivě zamířil a prudce jím mrštil do polotmy. Z kouta se ozvalo zapištění a ohavné škubavé zmítání. Kleist si vzal od Cala svíci a šel za zvukem. Sáhl do kapsy, nesmírně opatrně rozložil kousíček látky a krysu do něj uchopil. Trhnutím zápěstí jí zlomil vaz a uložil ji do téže kapsy.

„Zpracuju ji pak.“

„Tohle je chodba,“ uvažoval Cale. „Kdysi musela někam vést a možná tam vede pořád.“ Protože měl Kleist svíci, vyrazil kupředu jako první.

Po necelé minutě začal Cale svůj předchozí názor měnit. Nenarazili na žádné dveře, volně přístupné ani zazděné, jak doufal.

„Není to chodba,“ prohlásil konečně a stále tlumil hlas. „Spíš je to nějaký tunel.“

Něco přes půl hodiny kráčeli dál a navzdory tmě postupovali rychle, protože podlaha byla téměř úplně rovná a nic se na ní neválelo.

Nakonec to byl znovu Cale, který promluvil.

„Proč jsi mi říkal, že je tu jídlo, když jsi vůbec nebyl vevnitř?“

„To je přece jasné,“ odpověděl Váhavý Henri. „Jinak bys s námi nešel, ne?“

„To bych byl tedy udělal pěknou hovadinu. Slíbil jsi mi jídlo, Kleiste, a já jsem byl takový hlupák, že jsem ti věřil.“

„Hele,“ bránil se Kleist, „já myslel, že jsi proslavenej tím, že nikomu nevěříš. A kromě toho máme krysu. Takže jsem nelhal, jídlo tady je.“

„Jak to víš?“ zeptal se Henri a v hlase mu zazníval hlad.

„Je tady spousta dalších krys. Krysy potřebujou jíst. Odněkud to jídlo berou.“

Kleist se náhle zastavil.

„Co se děje?“ vyptával se Henri.

Kleist zvedl svíci nad hlavu. Před nimi byla zeď. Žádné dveře v ní nebyly.

„Třeba jsou za omítkou,“ zabručel Kleist.

Cale zeď ohmatal dlaní a pak na ni zaklepal kloubem. „Tohle není omítka, ale cement s rýžovou moukou. Stejný, z jakého jsou vnější hradby.“ Touhle zdí se probourat nemohli.

„Budeme se muset vrátit. Možná jsme si nevšimli nějakých dveří v boční stěně tunelu. Nedívali jsme se po nich.“

„Řekl bych, že ne,“ zapochyboval Cale. „A kromě toho… jak dlouho bude ta svíce ještě hořet?“

Kleist pohlédl na lojový váleček, který držel v ruce. „Dvacet minut.“

„Co budeme dělat?“ zabědoval Váhavý Henri. „Zhasneme tu svíci a promyslíme si to,“ rozhodl Cale. „Dobrý nápad,“ přikývl Kleist.

„To jsem rád, že se ti líbí,“ zahučel mrzutě Cale a posadil se na podlahu.

Kleist se také posadil, sejmul skleněný cylindr a zamáčkl plamínek mezi palcem a ukazováčkem.

Seděli potmě a všechny tři rušil ze soustředění pach živočišného tuku ze svíce. Aroma pálícího se žluklého loje jim připomínalo jedinou věc: jídlo.

Po pěti minutách promluvil Váhavý Henri.

„Jen mě…“ Nedokončená věta vyzněla do prázdna. Druzí dva čekali. „Tohle je jeden konec tunelu…“ Znovu se odmlčel. „Do tunelu se ale přece musíš dostat víc než jen jednou stranou…“ Rozpačitě ztichl. „Jen takový nápad.“

„Nápad?‘ uchechtl se Kleist. „To si tedy fandíš.“

Henri neodpověděl, Cale se ale zvedl na nohy.

„Zapal tu svíčku.“

Trvalo to minutu, než si Kleist poradil s mechem a pazourkem, za chviličku už ale zase viděli. Cale si dřepl. „Dej to Henrimu a vylez mi na ramena.“

Kleist předal svíci Henrimu, vyškrábal se Calovi na záda a přehodil mu nohy kolem krku. Cale ho s hlasitým heknutím zvedl vzhůru.

„Vezmi si světlo.“

Kleist poslechl. „Teď si prohlédni strop.“ Kleist zvedl svíci nad hlavu a něco hledal, aniž měl tušení, co by to mělo být. „Jo!“ zahulákal. „Buď zticha, zatraceně!“

„Je tady přiklopený průlez,“ zašeptal rozradostněně. „Dosáhneš na něj?“

„Ano. Ani se nemusím moc natahovat.“

„Opatrně – jen do něj jemně šťouchni. Nahoře by mohl někdo být.“

Kleist přiložil dlaň k nejbližšímu okraji příklopu a zatlačil. „Pohnul se.“

„Zkus ho odsunout. A koukni tam, jestli něco neuvidíš.“ Ozvalo se zaškrábání.

„Nic. Je tam tma. Vystrčím tam nahoru svíčku.“ Chvíli bylo ticho. „Pořád skoro nic nevidím.“

„Dokážeš tam vylézt?“

„Když mě zezdola postrčíš. Až se chytím okraje. Teď!“

Cale ho popadl za nohy a tlačil vzhůru. Kleist se pomalu zvedal a pak jeho nohy z Calových ramenou zmizely, doprovázeny rachotem příklopu nad jejich hlavami.

„Tiše!“ sykl Cale.

To už byl ale Kleist pryč.

Cale a Henri čekali ve tmě, osvětlení matnou září linoucí se z průlezu nad nimi. I ta však potemněla, když se Kleist vydal prozkoumat okolí. Pak zmizela úplně.

„Myslíš, že mu můžeme věřit, že neuteče?“

„No…,“ zamyslel se Váhavý Henri, „snad jo.“ Odmlčel se. „Nejspíš…“

Nestačil to ale doříct. V průlezu se opět objevilo světlo a po něm i Kleistova hlava.

„Je to nějaká místnost,“ zašeptal. „Dalším průlezem ale vidím světlo.“

„Vylez mi na ramena,“ vyzval Cale Váhavého Henriho. „A co ty?“

„Neboj, já to zvládnu. Jen tam nahoře oba počkejte, abyste mě vytáhli.“

Váhavý Henri byl mnohem lehčí než Kleist a bylo docela snadné zvednout ho až k průlezu, kde ho mohl Kleist protáhnout nahoru.

„Strč tu svíčku tak daleko dolů, jak dosáhneš.“

Kleist se spustil hlavou dolů a Váhavý Henri ho přidržoval za nohy.

Cale se postavil ke stěně tunelu, natáhl se k prasklině, kterou v ní nasel a vytáhl se nahoru. Pak našel další prasklinu a ještě další, až dosáhl ke Kleistově napřažené ruce.

Chytili se vzájemně za zápěstí.

„Zvládneš to?“

„Starej se o sebe, Cale. Dám Henrimu tu svíčku.“

Polovinou těla vykloněný dolů z průlezu natáhl ruku zpátky k Váhavému Henrimu a světlo zmizelo nahoře ve tmě.

„Až napočítám do tří.“ Odmlčel se. „Raz, dva, tři.“

Cale se pustil stěny a zhoupl se do prázdna – jeho pohyb doprovázelo hlasité heknutí, když na Kleistovi spočinula celá jeho váha. Chvíli jen visel a čekal, až se přestane kývat ze strany na stranu, pak sáhl volnou rukou vzhůru a zachytil se Kleistova ramene, zatímco Henri zatáhl za Kleistovy nohy. Posunuli se jen asi o patnáct centimetrů, stačilo to ale, aby se Cale chytil okraje průlezu a osvobodil Kleista a Henriho od své váhy. Chvíli se držel a pak ho oba protáhli průlezem na dřevěnou podlahu.

Všichni tři zůstali na okamžik ležet a namáhavě oddechovali. Pak Cale vstal.

„Ukaž mi ten druhý průlez.“

Kleist se také postavil, zvedl teď už téměř dohořelou svíci a přešel na opačnou stranu místnosti, která mohla podle Calova odhadu měřit asi šestkrát pět metrů.

Následován druhými dvěma se Kleist sehnul u dalšího průlezu. Jak říkal, na jedné straně příklopu byla štěrbina. Cale se k ní naklonil co nejblíž, ale kromě toho, že je za ní světlo, nic konkrétního nerozeznával. Přiložil k ní tedy ucho.

„Co to…?“

„Buď zticha!“ zasyčel Cale.

Nechal ucho přiložené k podlaze dobré dvě minuty. Pak se posadil a začal se věnovat příklopu. Nenašel žádný zjevný způsob, jak ho zvednout, přejížděl tedy prsty po jeho okraji, dokud nenašel dostatečně širokou mezeru, aby ho mohl přitáhnout a vyklopit na pevném pantu. Příklop s hlasitým zaskřípěním nepatrně povolil. Cale se podrážděně zamračil. Neměl dost místa ani na celý prst, pokud tedy chtěl pořádně zabrat, musel do dřeva zarýt nehty. Bolelo to, když zatáhl za okraj, pak se ale příklop zvedl natolik, že pod něj strčil celou ruku. Zvedl ho a odklopil a pak všichni tři pohlédli dolů.

Asi pět metrů pod sebou spatřili něco, co ještě v životě neviděli a o čem se jim dokonce ani zdaleka nikdy nesnilo.

3

V absolutním mlčení a hrobovém tichu všichni tři zírali dolů do kuchyně, protože právě ta se v místnosti pod nimi nacházela. Všude, kde byl kousek místa, ležely talíře s jídlem: byla tam pečená kuřata s křupavou kůžičkou potřenou solí a mletým pepřem, tlusté pláty hovězího, vepřové s kůrčičkou tak vypečenou, že by chrupala jako praskající suché větve, kdybyste se do ní zakousli. Byl tam chléb nakrájený na silné krajíce s kůrkou lak tmavou, že byla místy úplně černá, byly tam talíře s vysokými hromadami červenofialové cibule, rýže s ovocem, tlustými hrozinkami a jablky. A byly tam i dezerty: hory sněhových pusinek, sytě žluté pudinky a mísy šlehané smetany.

Chlapci většinu z toho, co viděli, vůbec neuměli pojmenovat: proč také znát výraz pro pudink, když jste si existenci takové pochoutky nikdy ani nedokázali představit, a jak se domyslet, že ty kusy hovězího a naporcovaná kuřecí prsa mají nějakou souvislost s těmi ubohými troškami drůbků, nožiček a mozečku, vařenými dohromady, semletými a nacpanými do střívek, které byly jedinou masitou stravou, jakou kdy okusili? Představte si, jak nezvyklé by musely být barvy a krásy světa pro slepce, který náhle prohlédl, nebo tóny stovky fléten pro někoho, kdo byl od narození hluchý.

Přes veškerý úžas a zmatek je však hlad přiměl k tomu, že se z průlezu ve stropě spustili jako opice, zhoupli se stranou od stolu a dopadli na podlahu uprostřed kuchyně. Všichni tři nevěřícně zírali na hojnost kolem sebe. Dokonce i Cale málem zapomněl, že je přiklop třeba zavřít. Opojen vůněmi a lákavými barvami sundal ze stolu několik talířů a vylezl na něj. Když natáhl ruce, kam až nejvýš dosáhl, podařilo se mu příklop zachytit a zatáhnout za něj, takže padl zpět na místo.

Než stačil seskočit zpátky na podlahu, druzí dva už talíře s jídlem plenili s obratností dlouholetých zkušených pobertů. Odevšad vzali jen jeden kousek a zbývající přerovnali tak, že se zdálo, jako by nic nechybělo. Nedokázali si odepřít několik soust kuřecího masa nebo chleba, většina toho, co sebrali, však mizela v zakázaných kapsách, které měli našité pod sutanami a do nichž schovávali všechen kontraband, na který narazili a který bylo možno snadno ukrást a skrýt.

Calovi se dělalo nevolno z hutných vůní; měl pocit, že mu stoupají až do mozku a že každou chvíli omdlí, jako by v nich byly obsaženy nějaké omamné výpary.

„Nic nejezte. Jen poberte to, co můžete schovat,“ přikázal právě tak sobě jako svým dvěma společníkům. Nabral si, co mohl, a všechny nakradené pochoutky poschovával, měl však jen málo kapes, do nichž by je mohl uložit. Nikdy nepotřebovali nijak mnoho skrýší, protože za normálních okolností ukořistili jen malé a bídné drobty.

„Musíme vypadnout. Okamžitě.“ Cale zamířil ke dveřím. Jako by se probudili z hlubokého spánku, začali si Kleist a Váhavý Henri teprve teď uvědomovat, v jak obrovském jsou nebezpečí. Cale chvilku poslouchal u dveří a pak je opatrně pootevřel. Byla za nimi chodba.

„Bůh ví, kde jsme,“ prohlásil. „Musíme ale najít nějakou skrýš.“ S těmito slovy otevřel dveře dokořán, vyšel ven a druzí dva ho váhavě následovali.

Šli rychle a drželi se těsně u zdí. Po několika metrech došli ke schodišti stoupajícímu vzhůru. Henri k němu zamířil, Cale ale zavrtěl hlavou. „Potřebujeme najít nějaké okno nebo se dostat výše a zkusit zjistit, kde vlastně jsme. Musíme se vrátit do noclehárny před zhasnutím svící, jinak poznají, že tam nejsme.“ čili dál, vtom se však dveře vlevo, k nimž se právě blížili, začaly přivírat.

V okamžení se otočili, doběhli zpátky ke schodišti a vyběhli po něm nahoru. Všichni tři se přimáčkli k podlaze odpočívadla i poslouchali, jak chodbou pod nimi procházejí nějací hlasitě hovořící lidé. Pak slyšeli, jak se otevírají další dveře, a Cale zvedl hlavu právě včas, aby viděl, jak někdo vchází do kuchyně, z níž před okamžikem odešli. Váhavý Henri se vedle něj zavrtěl. Tvářil se zmateně a vyděšeně.

„Ty hlasy,“ zašeptal. „Co to s nimi bylo?“

Cale zavrtěl hlavou, také on si ale všiml, jak zvláštně hlasy zněly, a cítil podivný tlak v žaludku. Vstal a rozhlédl se po místnosti, kde se schovávali. Nemohli jít nikam jinam než do dveří za svými zády. Rychle zmáčkl kliku a vklouzl do místnosti za nimi. Až na to, že to nebyla místnost. Ocitl se na jakémsi balkonu s nízkým zděným zábradlím asi tři metry ode dveří. Dolezl až k němu a druzí dva ho napodobili, takže se všichni tři krčili těsně za zábradlím.

Z prostoru pod balkonem se ozval výbuch smíchu a nadšeného potlesku.

Nebyl to jen smích, co chlapce vyvedlo z míry – byť byl smích něčím, co ve svatyni slýchali jen vzácně, a nikdy v takovém hlasitém a bezstarostném veselí mnohem víc je zneklidnil jeho tón a kadence. Stejně jako hlasy, které před chviličkou zaslechli na chodbě, v nich vyvolával hluboké a zcela neznámé rozrušení.

„Podívej se tam,“ šeptl Váhavý Henri.

„Ne,“ naznačil jen pohybem úst Cale.

„Musíš, jinak to udělám já.“

Cale ho pevným stiskem popadl za zápěstí.

„Jestli nás chytí, zabijou nás.“

Váhavý Henri se neochotně znovu přimáčkl k zábradlí balkonu. Zazněl další výbuch smíchu, tentokrát ale Cale Váhavého Henriho pozorně hlídal. Pak si všiml, že se Kleist zvedl na kolena a dívá se dolů, fascinovaný zdrojem tak bezprostřední lehkovážné zábavy; smích byl pro akolyty čímsi šaškovským a hořkým. Pokusil se ho stáhnout zpět na zem, Kleist byl ale silnější než Váhavý Henri a Cale s ním nemohl pohnout, aniž by použil tolik síly a nadělal tolik hluku, že by je to okamžitě prozradilo.

Cale pomalu zvedl hlavu nad zábradlí balkonu a spatřil pod sebou scénu, která jím otřásla a znepokojila ho mnohem víc než pohled na jídlo v kuchyni. Měl pocit, jako by do něj všude zevnitř bušila stovka hřeby kovaných vykupitelských obušků.

Ve velké síni dole pod balkonem stál asi tucet stolů naložených stejným jídlem, které viděli v kuchyni. Stoly byly uspořádané v kruhu, takže se muži, kteří u nich seděli, všichni navzájem viděli, a zdálo se zřejmé, že středem celé oslavy jsou dvě dívky ve sněhobílém oblečení. Zejména jedna z nich, s dlouhými tmavými vlasy a hlubokýma zelenýma očima, byla neobyčejně krásná – skutečná krasavice, zároveň však buclatá jako nacpaný polštář. Uprostřed kruhu stolů byl velký bazén naplněný horkou vodou, po jejíž hladině se válely kotouče páry. A právě přibližně půltucet dívek v bazénu byl důvodem, proč Cale i Kleist ztuhli s vyvalenýma očima a s výrazem tak šokovaným a nechápavým, jako by se jim naskytl pohled na samotný ráj.

Dívky v bazénu byly nahé. Podle původu měly růžovou nebo hnědou kůži, všechny ale byly plné dráždivě smyslných oblin. Nebyla to ovšem jejich nahota, která chlapce tak ohromila, jako spíše skutečnost, že ještě v životě neviděli žádnou ženu.

Kdo dokáže popsat, co v onom okamžiku cítili? Neexistuje básník, který by to uměl zachytit slovy – tu děsivou rozkoš, šok a posvátný úžas.

Ozvalo se vyjeknutí, tentokrát Váhavého Henriho, který se k oběma připojil.

Hlasitý zvuk vrátil Cala do reality. Sklouzl na podlahu a opřel se o zábradlí. Druzí dva, pobledlí a zmatení, ho po několika vteřinách napodobili.

„To je krása,“ šeptal si pro sebe Váhavý Henri. „Krása, krása, úžasná krása.“

„Musíme zmizet, nebo jsme mrtví.“

Cale se zvedl, přelezl po čtyřech ke dveřím a druzí dva ho následovali. Vyklouzli ven, tiše dolezli ke kraji odpočívadla a zaposlouchali se. Nic. Sešli po schodech dolů a vydali se dál chodbou. Štěstí stálo při nich, protože z té obratné a obezřetné trojice, která se dostala až na balkon, odkud zhlédla šokující scénu dole, nezbývalo vůbec nic. I v tomto otřeseném a zmámeném stavu však došli ke dveřím vedoucím do další chodby. Zabočili doleva, protože neměli žádný lepší důvod, který by je poslal doprava.

Zbývala jim sotva půlhodina, aby se dostali zpět do noclehárny, všichni tři se proto rozběhli, po necelé minutě ale dorazili k ostré zatáčce. Chodba za ní byla jen asi šest metrů dlouhá a na jejím konci byly těžké dveře. Tváře se jim zkřivily zoufalstvím.

„Bože můj!“ šeptl Váhavý Henri.

„Za čtyřicet minut pošlou pacholky, aby nás hledali.“

„A nebudou nás muset hledat dlouho, když jsme tady takhle uvázli.“

„A co potom?“ uvažoval Kleist. „Nemůžou nás nechat mluvit o tom, co jsme tady viděli.“

„V tom případě musíme zmizet,“ prohlásil Cale. „Zmizet?“

„Myslím tím utéct a nikdy se nevrátit.“

„Nedostaneme se ani odtud,“ postěžoval si Kleist. „A ty mluvíš o tom, že utečeme ze svatyně.“

„Máme snad na vybranou“ Calovu odpověď však přerušil zvuk klíče, otáčejícího se v zámku dveří před nimi. Byly to obrovské a přinejmenším patnáct centimetrů tlusté dveře, takže měli ještě několik vteřin, aby si našli skrýš. Až na to, že tam žádná nebyla.

Cale druhým dvěma gestem naznačil, aby se přimáčkli ke zdi, kde je otevírané dveře zakryjí, byť jen na tak dlouho, než se znovu zavřou. Neměli ale na vybranou: běžet zpátky by znamenalo zůstat trčet tam, kde jsou, dokud jejich nepřítomnost nevyjde najevo, a pak čelit rychlému polapení a pomalé smrti.

Dveře se otevřely dokořán, i když to soudě podle kleteb a popuzeného mručení, které slyšeli, vyžadovalo vynaložení značného úsilí. Za doprovodu nepřetržitého rozčileného huhlání se dveřní panel přiblížil až k nim a pak se zastavil. Pak něčí ruka pode dveře vrazila malý dřevěný klínek, aby zůstaly otevřené. Následovalo další hlasité klení a hekání a po něm zvuk malého vozíku, který někdo tlačil chodbou. Cale, který stál u venkovní hrany dveří, vykoukl a spatřil povědomou postavu v černé sutaně, která před sebou kulhavým krokem strkala vozík a vzápětí se ztratila za rohem. Pokynul svým společníkům, aby vylezli, a všichni rychle vyběhli ze dveří.

Ocitli se v chladné venkovní mlze. U dveří čekal ještě jeden vozík plný uhlí. Proto podvykupitel Smith, známý lenoch a budižkničemu, otevřené dveře zaklínil, místo aby je za sebou zavřel a zamkl, jak mu nepochybně nařizovaly jeho pokyny.

Za normálních okolností by byli ukradli tolik uhlí, kolik by unesli, dnes ale měli kapsy plné jídla a navíc byli příliš vystrašení.

„Kde to jsme?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Cale. Přešel kus po chodníčku, snažil se zvyknout si na mlhu a tmu a najít nějaký orientační bod. Úleva ze spásného úniku už se však vytrácela. Urazili tím tunelem dlouhou cestu a mohli teď být v kterékoli části svatyně a jejího labyrintu budov, chodníků a chodeb.

A pak se z mlhy vynořil pár obrovitých nohou. Byli u velké sochy Oběšeného vykupitele, kterou před víc než hodinou opustili.

Za necelých pět minut se odděleně, jeden po druhém, zařadili do fronty před noclehárnou, formálněji známou jako dormitář Naší Paní všeutěšitelky. Co ta slova znamenají, to nevěděli a bylo jim to úplně jedno. Začali hlasitě odříkávat s ostatními: „Co kdybych dnes v noci zemřel? Co kdybych dnes v noci zemřel? Co kdybych dnes v noci zemřel?“ Na tuto deprimující otázku se celý život akolytům dostávalo od vykupitelů zcela jasné odpovědi: většina z nich skončí v důsledku znechucujícího stavu svých černých duší v pekle a bude se tam navěky smažit v plamenech. Už celá léta bylo pravidlem, že kdykoli přišlo téma úmrtí uprostřed noci na přetřes – a to se stávalo velice často –, vytáhli Cala před všechny ostatní a vykupitel, který na ně právě dohlížel, mu zvedl sutanu, odhalil jeho nahá záda a ukázal na podlitiny, jež je pokrývaly od zátylku až po kříž. Byly to podlitiny mnoha různých velikostí, a protože se nacházely v rozdílném stadiu hojení, byl občas na jeho záda úžasný pohled – hrála všemi možnými odstíny modré, šedé a zelené, rumělkové červené i téměř zlatě žluté. „Podívejte se na ty barvy!“ vybízel chlapce vykupitel. „Vaše duše, které by měly být bílé jako holubicí křídlo, vypadají hůř než černá a rudá záda tohohle chlapce. Takhle se všichni jevíte Bohu: rudí a černí. A jestli někdo z vás dnes v noci zemře, nemusím vám ani říkat, do jaké fronty se postavíte. A chcete-li vědět, co na vás čeká na konci té fronty – jsou tam šelmy, které vás sežerou, vykálejí a znovu sežerou. Cekají tam doruda rozpálené pece, v nichž se budete hodinu škvařit na uhel, pak ďábel váš popel smísí s vyškvařeným tukem, uhněte z něj ohavné těsto, z něhož se znovu zrodíte a znovu budete spáleni, budete se stále rodit a škvařit po celou věčnost.“

Jeden z hostujících hodnostářů nepřátelsky naladěný vůči Boskovi, jistý vykupitel Compton, byl kdysi svědkem této ukázky a přihlížel také jednomu z výprasků, jimž Cale za zmíněné podlitiny vděčil. „Tihle hoši,“ prohlásil vykupitel Compton, „jsou vychováváni k tomu, aby čelili rouhačství antagonistů. Tak extrémní násilí vůči dítěti, bez ohledu na to, nakolik se stalo rejdištěm ďáblovým, mnohem spíš zlomí jeho ducha, než aby ho zocelilo natolik, aby nám pomohlo vymýtit tu svatokrádežnou herezi zpřed zraku Božího.“

„Není neukázněný a už vůbec není rejdištěm ďáblovým.“ Bosco, který byl vždy nesmírně rezervovaný, když přišla řeč na Cala, si okamžitě vyčítal, že se nechal vyprovokovat i k tak záhadné odpovědi.

„Tak proč to dovolíte?“

„Na důvody se neptejte. Spokojte se s mým ujištěním.“

„Povězte mi to, vykupiteli.“

„Opakuji, že nepovím.“

Po těchto slovech už se vykupitel Compton, který se alespoň v tomto případě ukázal jako moudřejší než Bosco, na nic neptal, později však uložil svým dvěma placeným informátorům ve svatyni, aby o tom chlapci s rudočernými zády získali maximum informací.

„Co kdybych dnes v noci zemřel? Co kdybych dnes v noci zemřel? Co kdybych dnes v noci zemřel?“ Zatímco se Cale a ostatní s mumláním rozcházeli k lůžkům, otázka, kterou léta opakování zbavila téměř veškerého smyslu, znovu nabyla děsivou sílu, již mívala v dobách, kdy jako malé děti někdy celou noc leželi a nemohli spát, protože byli přesvědčení, že stačí zavřít oči a pocítí horký dech šelmy nebo uslyší prásknutí dvířek rozpálené kovové pece.

Během deseti minut se obrovský přístřešek zaplnil, zámek na dveřích zacvakl a pět set chlapců se v absolutním tichu rozlehlé, mrazivé a spoře osvětlené stodoly chystalo ke spánku. Pak byly uhašeny svíce a chlapci rychle začali usínat, protože byli vzhůru od páté hodiny ranní. Dormitář zaplnila barvitá směsice hlasitého chrápání, pláče, výkřiků a bručení, když spočinuli v náruči útěchy či hrůzy, čekající na ně v jejich snech.

Tři z nich samozřejmě nedokázali rychle usnout a zůstali vzhůru ještě dlouhé hodiny.

4

Cale se probudil časně. Měl ve zvyku probouzet se časně odjakživa, kam až jeho paměť sahala. Poskytovalo mu to celou hodinu samoty či alespoň takového pocitu samoty, jakému se kdo může těšit v místnosti, kde spí pět set dalších chlapců. Ve tmě před svítáním na něj ale nikdo nemluvil, nesledoval ho, neříkal mu, co má dělat, nevyhrožoval mu a nehledal záminku, aby ho mohl zbít, či dokonce zabít. A ačkoli měl hlad, pod přikrývkou byl alespoň v teple. A pak si samozřejmě vzpomněl na ukradené jídlo, měl ho plné kapsy. Bylo sice riskantní sahat po sutaně, která mu visela u postele, cítil ale jakési neodolatelné nutkání vyvolané nejen hladem, protože hlad byl jeho neustálým společníkem, ale zejména představami rozkoše, pomyšlením na nesnesitelný požitek z jídla, které má tak úžasnou chuť. Pomalu a obezřetně sáhl do kapsy, vytáhl to první, co nahmatal, jakousi obyčejnou sušenku s vrstvou pudinku, a strčil to do pusy.

V první chvíli myslel, že se rozkoší zblázní, chuť cukru a másla mu explodovala nejen v ústech, ale i v mozku a doslova v samé duši. Rozžvýkal tu dobrotu a s nevýslovnou slastí ji spolkl.

A pak se mu samozřejmě udělalo špatně. Nebyl na podobné laskominy zvyklý o nic víc, než je slon zvyklý létat vzduchem. Jako někdo, kdo umírá žízní nebo hladem, potřeboval dostávat jen nepatrné kapky a drobty, jinak hrozilo nebezpečí, že se jeho tělo vzbouří a zemře právě na to, co tak zoufale potřebuje. Cale půl hodiny bezvládně ležel a úporně se snažil nezvracet.

Když se začínal vzpamatovávat, zaslechl kroky jednoho z vykupitelů, který byl na pravidelné obchůzce před budíčkem. Procházel kolem spících chlapců a tvrdé podrážky jeho bot klapaly na kamenné podlaze. To trvalo deset minut, pak kroky náhle zrychlily a ozvalo se hlasité tleskání. VSTÁVAT! VSTÁVAT!

Cale, s žaludkem stále na vodě, se napřímil, začal si natahovat sutanu a dával si při tom bedlivý pozor, aby mu z kapes nic nevypadlo; kolem něj sténalo a potácivě se stavělo na nohy pět set probuzených spáčů.

O pár minut později už pochodovali deštěm na mši do velké kamenné baziliky Věčného milosrdenství, kde strávili následující dvě hodiny odříkáváním modliteb pod dohledem deseti vykupitelů, kteří mši celebrovali, a opakováním slov, která neustálým papouškováním dávno ztratila význam. Calovi to nevadilo, už jako malý kluk se naučil spát s otevřenýma očima a jen nepatrnou část mysli udržovat v pohotovosti, ve střehu před vykupiteli, kteří hledali ulejváky.

Pak následovala snídaně, další porce šedivé ovesné kase a k ní umrlčí noha, jakýsi koláč připravený z mnoha druhů živočišného a rostlinného tuku, obvykle žluklého, a z nejrůznějších semínek. Byl odporný, zato ale vysoce výživný. Právě této nechutné směsi mohli chlapci děkovat za to, že vůbec přežívali. Snahou vykupitelů bylo, aby v životě poznali co nejméně potěšení, jejich plány pro budoucnost, zahrnující velkou válku proti antagonistům, však vyžadovaly, aby byli chlapci silní. Samozřejmě ti, kteří zůstali naživu.

Teprve v osm hodin, když stáli ve frontě na rozcvičku na poli Absolutního odpuštění našich vykupitelů, si mohli všichni tři znovu promluvit.

„Je mi špatně,“ postěžoval si Kleist.

„Mně taky,“ špitl Váhavý Henri.

„Málem jsem se pozvracel,“ přiznal Cale.

„Musíme to někam schovat.“

„Nebo zahodit.“

„Zvyknete si,“ prohlásil Cale. „Jestli to ale nechcete, vezmu si to sám.“

„Musím jít po rozcvičce skládat obřadní roucha,“ oznámil Váhavý Henri. „Dejte mi svoje jídlo a já ho tam schovám.“

„Žvanilové. Bavíte se tady.“ Svým typickým, téměř zázračným způsobem se za nimi objevil vykupitel Malik. Právě kvůli téhle jeho schopnosti nenápadně se přikrást nebylo rozumné dělat cokoli zakázaného, když byl Malik někde poblíž. To, že se bez předchozího ohlášení ujal vedení rozcvičky místo vykupitele Fitzsimmonse, všeobecně známého pod přezdívkou Posera Fitz podle průjmů, které ho sužovaly od té doby, co se zúčastnil renských válečných tažení, byla prostě smůla. „Vidím to na dvě stovky,“ pokračoval Malik a přidal Kleistovi zezadu pořádný pohlavek. Přikázal celé řadě, nejen jim třem, aby se položila na zem a začala s uděleným trestem dvou set kliků. „Ty ne, Cale,“ dodal. „Ty udělej stojku.“ Cale se lehce postavil na ruce a začal dělat vzpory, nahoru a dolů, nahoru a dolů. S výjimkou Kleista už se obličeje všech chlapců v řadě začínaly křivit námahou, Cale však kmital nahoru a dolů, jako by nikdy nechtěl přestat; oči měl prázdné a tisíc mil vzdálené. Kleist se jen tvářil znuděně, přitom však naprosto odpočatě, a pohyboval se dvakrát rychleji než všichni ostatní. Když zcela vyčerpaný a v bolestech skončil poslední z nich, nechal Malik Cala udělat dalších dvacet jako trest za to, že se vychloubal svou tělesnou zdatností. „Řekl jsem ti, abys udělal stojku, ne abys ještě navíc dělal vzpory. Chlapecká pýcha je pro ďábla lákavou přesnídávkou.“ Akolytům, kteří před ním stáli a nechápavě na něj zírali, tohle mravní ponaučení nic neříkalo: lehké, ale osvěžující občerstvení mezi hlavními jídly, lákavé či nelákavé, bylo něčím, co si ani neuměli představit, natož aby to někdy měli příležitost vyzkoušet.

Zazněl zvon oznamující konec rozcvičky a pět set chlapců se tak pomalu, jak se jen odvážili, loudalo zpátky do baziliky k ranním modlitbám. Když míjeli uličku vedoucí k zadnímu traktu velké stavby, tři chlapci do ní nenápadně vklouzli. Všechno jídlo, které měli v kapsách, dali Váhavému Henrimu, pak se Kleist s Calem připojili k dlouhé frontě, která zaplnila celé náměstí před bazilikou.

Váhavý Henri mezitím ramenem odsunul závoru na dveřích sakristie, protože ruce měl plné chleba, masa a zákusků. Strčil do dveří, otevřel je, a poslouchal, jestli odněkud neuslyší vykupitele. Přešel do tmavohnědého stínu oblékárny, připraven vycouvat, kdyby tam někoho uviděl. Zdálo se, že tam nikdo není. Spěšně přistoupil k jedné ze skříní, musel ale část jídla upustit na podlahu, aby ji mohl otevřít. Trocha špíny, pomyslel si, ještě nikdy nikomu neublížila. Když měl dveře otevřené, sáhl dovnitř a zvedl jedno prkno dřevěné podlahy skříně. Pod prknem byl velký prostor, v němž Henri schovával všechen svůj majetek – vesměs zakázané věci. Akolytům nebylo dovoleno cokoli vlastnit, aby to v nich, jak říkal vykupitel Vepř, nevyvolávalo „touhu po materiálních statcích tohoto světa“. (Je třeba dodat, že Vepř nebylo jeho skutečné jméno; jmenoval se vykupitel Glebe.)

A byl to právě Glebeho hlas, který nyní zazněl za jeho zády. „Kdo je to?“

Ze tří čtvrtin skrytý za dveřmi skříně nacpal Váhavý Henri jídlo, které držel v náručí, i kuřecí stehna a zákusky z podlahy dovnitř, vstal a dveře zavřel.

„Co prosím, vykupiteli?“

„Aha, to jsi ty,“ poznal ho Glebe. „Co tu děláš?“

„Co dělám, vykupiteli?“

„Ano,“ přikývl podrážděně Glebe.

„Já… no… totiž,“ Váhavý Henri se rozhlížel kolem sebe, jako by hledal inspiraci. Našel ji zřejmě někde nahoře na stropě.

„Jen jsem… ukládal jsem to dlouhé roucho, co tu nechal vykupitel Brent.“ Vykupitel Brent byl nepochybně šílený, za pověst nesmírně zapomnětlivého člověka však do značné míry vděčil tomu, že kdykoli se k tomu akolytům naskytla příležitost, svalovali na něj vinu za všechno, co se ztratilo, i za jakékoli vlast-ní pochybné počínání. Byli-li přistiženi při něčem zakázaném nebo někde, kde neměli co pohledávat, první jejich výmluvou bylo, že tam jsou a dělají to na příkaz vykupitele Brenta; mohli se spolehnout na to, že díky své chatrné krátkodobé paměti jim nebude protiřečit.

„Přines mi roucho.“ Váhavý Henri na Glebeho pohlédl, jako by o něčem takovém v životě neslyšel.

„No tak. Co je?“ pobídl ho Glebe.

„Roucho?“ opakoval po něm Váhavý Henri. „Samozřejmě, vykupiteli,“ dodal chápavě, když viděl, že se k němu Glebe chystá přistoupit a dát mu pohlavek. Otočil se, zamířil k jiné skříni a s předstíraným obrovským nadšením ji otevřel.

„Černé nebo bílé, vykupiteli?“

„Co je to s tebou?“

„Se mnou, vykupiteli?“

‚Ano, ty idiote. Proč bych měl mít černé roucho, když je všední den v měsíci mrtvých?“

„Všední den?“ zatvářil se Váhavý Henri, jako by ho to sdělení nesmírně překvapilo. „Samozřejmě ne, vykupiteli. Budete ale potřebovat tranofág.“

„Co to meleš?“ V Glebeho nevrlém hlase zazněl i podtón nejistoty. Obřadních hávů a ozdob byly celé stovky a mnohé z nich se v oněch tisíci letech, která uplynula od založení svatyně, přestaly používat. Bylo zcela zřejmé, že o tranofágu v životě neslyšel, to ale ještě neznamenalo, že nic takového neexistuje.

Sledován pozorným zrakem vykupitele Glebeho přešel Váhavý Henri k jedné zásuvce a otevřel ji. Chvíli se v ní přehraboval a pak vytáhl náhrdelník z drobných korálků, na jehož konci visel malý čtverec z pytloviny. „Má se nosit v den mučedníka Fultona.“

„V životě jsem na sobě nic takového neměl,“ zabručel stále nejistě Glebe. Přešel ke knize svatých a otevřel ji na stránce s aktuálním datem. Skutečně byl den mučedníka Fultona, jenže mučedníků bylo příliš mnoho a dnů se naopak nedostávalo – výsledkem bylo, že památka některých méně důležitých mučedníků se slavila jen jednou za dvacet let nebo tak nějak. Glebe si podrážděně odfrkl.

„Hoď sebou, máme zpoždění.“

S patřičně důstojnou vážností zavěsil Váhavý Henri tranofág Glebemu kolem krku a pomohl mu do dlouhého bílého, složitě zdobeného roucha. Když skončil, následoval ho do hlavní lodě baziliky, kde na ranních modlitbách příjemně strávil následující půlhodinu tím, že si v duchu znovu přehrával epizodu s tranofágem, tedy s něčím, co neexistovalo mimo jeho fantazii. Neměl sebemenší ponětí, k čemu ten čtvereček pytloviny zavěšený na korálkovém náhrdelníku slouží, v sakristii vsak byl bezpočet podobných neznámých tretek, jejichž náboženský význam byl už dávno zapomenut. Přesto Váhavý Henri – a nebylo to poprvé – podstoupil obrovské riziko, jen aby si dopřál to potěšení, že z jednoho z vykupitelů udělá hlupáka. Kdyby tahle jeho zábava někdy vyšla najevo, sedřeli by mu kůži z těla. A to nejen v přeneseném slova smyslu.

Přezdívka, kterou pro něj vymyslel Cale, se uchytila, jen oni dva ale věděli, co ve skutečnosti znamená. Nikdo kromě Cala si neuvědomoval, že Henriho vyhýbavé odpovědi a zvyk opakovat každou otázku, kterou mu někdo položí, nejsou výsledkem toho, že by nechápal, co se po něm chce, nebo nedokázal dát jasnou odpověď, že je to pouze jeho metoda, jak se vykupitelům stavět na odpor a provokovat je odkládáním odpovědi až na samotnou hranici jejich nepříliš velké tolerantnosti. A právě proto, že Cale poznal, co Henri dělá, a obdivoval se jeho pozoruhodné odvaze, porušil jedno ze svých nejzásadnějších pravidel: s nikým se ne-spřátelit a nikomu nedovolit, aby se spřátelil s ním.

Cale si právě v tom okamžiku našel místo v jedné z volných lavic v bazilice číslo čtyři a těšil se už na to, že se během modliteb ponížení ještě trochu prospí. Dokonale zvládal umění zdřímnout si během litanie, při níž se kál ze svých hříchů, z hříchů zkaženosti a volnomyšlenkářství, z hříchů zvaných agutiům. I desiderium, z hříchu účinné i neúčinné žádosti. Pět set dětí v bazilice číslo čtyři sborově slibovalo, že se nikdy nedopustí prohřešků, jichž by se nikdy dopustit nemohly, ani kdyby věděly, co vlastně znamenají: pětiletí klučinové slavnostně přísahali, že nikdy nepožádají manželky bližního svého, devítiletí se zavazovali, že za žádných okolností nebudou vytvářet falešné modly, a čtrnáctiletí slibovali, že se těmto modlám nebudou klanět, i kdyby je snad vytvořili. To vše pod hrozbou, že Bůh na svá dítka sešle trest, kterým je postihne až do třetí nebo čtvrté generace. Po uspokojivém pětačtyřicetiminutovém spánku mše skončila, Cale mlčky s ostatními vyšel z baziliky a zamířil k opačnému konci cvičiště.

Cvičiště teď během dne nikdy nebylo prázdné. Obrovské zvýšení počtu školených akolytů v posledních pěti letech znamenalo, že téměř všechno se nyní provádělo na směny: výcvik, jídlo, mytí, bohoslužby. Ti, kteří podle názoru vykupitelů ve výcviku zaostávali, cvičili i v noci a obzvlášť to nenáviděli kvůli strašlivému chladu; vítr vanoucí ze Strupatiny i v létě řezal jako nůž. Nebylo žádným tajemstvím, že účelem tohoto zvyšování počtů je výcvik dalších jednotek pro válku proti antagonistům. Cale věděl, že mnozí z těch, kteří ze svatyně odcházejí, nejsou trvale přiděleni na východní frontu, ale většinu času zůstávají v záloze a jsou střídavě vysíláni na jednu z front po šestiměsíčních turnusech; mezi jednotlivými pobyty na frontě zůstávali v záloze rok nebo ještě déle. Věděl to, protože mu to řekl Bosco.

„Můžeš mi dát dvě otázky,“ prohlásil Bosco poté, co ho o tomto zvláštním nasazení sil informoval. Cale se na okamžik zamyslel.

„Ta doba, kterou tráví v záloze, lorde – máte v úmyslu ji neustále prodlužovat?“

„Ano,“ přikývl Bosco. „Druhá otázka.“

„Druhou otázku už nepotřebuju,“ odpověděl Cale.

„Vážně ne? Tak to tedy doufám, že sis to vyložil správně.“

„Slyšel jsem, jak vám vykupitel Compton říká, že je na frontách patová situace.“

„Ano,“ přitakal Bosco. „Všiml jsem si, jak natahuješ uši.“

„Přitom jste o tom ale oba mluvili, jako by to nebyl žádný problém.“

„Pokračuj.“

„Vycvičili jste v posledních pěti letech obrovské množství válečnických kněží – až příliš mnoho. Snažíte se dát jim možnost, aby si vyzkoušeli bojové nasazení, nechcete ale, aby se antagonisté dozvěděli, že budujete stále další jednotky. Proto se doba strávená v záloze prodlužuje. Neustále nám opakujete, že je na frontách všude spousta antagonistických zrádců. Je to pravda?“

„Aha,“ usmál se Bosco a nebyl to příjemný úsměv. „Druhá otázka, i když ses celou dobu chlubil, že ti stačí jen jedna. Ta tvoje domýšlivost tě zničí, chlapče, a neříkám to jen pro spásu tvé duše. Vkládám…“ Zarazil se a zdálo se, že si není jistý, jak má pokračovat, což bylo něco, co u něj Cale ještě nikdy neviděl. Znepokojovalo ho to. „Vkládám do tebe jisté naděje. To na tebe bude klást velké požadavky. Bylo by mnohem lepší, kdybychom tě shodili z hradeb s mlýnským kamenem kolem krku, než kdybys v naplnění těch požadavků a nadějí selhal. A největší starosti mi dělá ta tvoje pýcha. Každý vykupitel odnepaměti až po věčnost ti potvrdí, že pýcha je příčinou všech osmadvaceti ostatních smrtelných hříchů, mně ale jde o něco mnohem důležitějšího, než je spása tvé duše. Pýcha ti zkresluje úsudek a nutí tě dostávat se do situací, kterým by ses jinak mohl vyhnout. Dal jsem ti možnost dvou otázek, ty jsi mě ale jen z důvodu čiré arogance chtěl trumfnout a naprosto zbytečně ses vystavil riziku trestu za neúspěch. To tě natolik oslabuje, že začínám pochybovat, jestli si vůbec zasloužíš ochranu, kterou jsem ti celá ta léta poskytoval.“ Zadíval se na Cala a Cale upřeně hleděl do země; pomyšlení, že ho Bosco ochraňuje, ho naplňovalo nenávistným opovržením. Čekal a hlavou se mu honily podivné a nebezpečné myšlenky.

„Odpověď na tvoji druhou otázku zní, že na frontách skutečně jsou antagonističtí špehové a agenti, je jich tam ale jenom hrstka. I ta ovšem stačí.“

Cale neodtrhl oči od podlahy. Předstírej, že neodporuješ. Minimalizuj trest. Stále však překypoval nevolí pramenící z toho, že měl Bosco pravdu a že se toho, co ho nyní čekalo, mohl vyvarovat.

„Budujete zálohy pro velký útok na obou frontách, přitom na nich ale musíte udržovat počty na víceméně stejné úrovni, protože jinak by poznali, co se chystá. Chcete, aby rezervisté získali zkušenosti, už jich ale máte příliš mnoho – a to znamená, že jsou nuceni trávit stále víc času v zápolí. Potřebujete mnohem víc vojáků, abyste dokázali antagonisty definitivně vyřídit, musejí to ale být vojáci zocelení v bitvách a na to nemáte dost bitev. Jste v pěkné bryndě, lorde.“

„Tvoje řešení?“

„Budu potřebovat čas, vykupiteli. Možná neexistuje řešení, které by nevytvářelo další problém.“ Bosco se rozesmál.

„Něco ti povím, chlapče. Řešení každého problému vždycky přináší další problém.“

Pak najednou Bosco bez varování vyrazil proti Calovi pěstí. Cale ránu zablokoval tak snadno, jako by ji vedl stařec. Pohlédli si do očí.

„Dej tu ruku dolů.“

Cale poslechl.

„Za okamžik tě udeřím znovu,“ řekl tiše Bosco, „a až to udělám, necháš ruce dole a nehneš hlavou. Necháš mě, abych tě uhodil. Dovolíš mi to. Ochotně mi to umožníš.“

Cale čekal. Bosco se tentokrát k úderu okázale připravoval a pak opět vyrazil pěstí. Cale sebou škubl, ale rána nedopadla, Boskova ruka se zastavila nepatrný kousíček od jeho obličeje. „Nehýbej se, chlapče.“ Bosco stáhl ruku zpět a znovu vyrazil. I tentokrát sebou Cale škubl. „NEHÝBEJ SE!“ zaječel Bosco; v obličeji byl vzteky celý rudý až na dvě drobounké bledé skvrnky uprostřed obou tváří, které byly čím dál bělejší, kdežto zbytek pleti na obličeji naopak ještě zbrunátněl. Následovala další rána, ta už ale dopadla, zatímco Cale stál jako vytesaný z kamene. Po ní další a ještě další. Pak přišel úder tak prudký, že se Cale omámeně svalil na podlahu. „Vstávej,“ ozvalo se tak tiše, že to sotva slyšel. Cale se vyškrábal na nohy a třásl se, jako by jím lomcovala třeskutá zima. A další úder. Znovu upadl a zvedl se. Ještě další úder a zase se musel sbírat z podlahy. Bosco si vyměnil ruce. Slabší levačkou musel Calovi uštědřit pět dalších ran, než ho opět srazil k zemi. Upřel na něj oči a sledoval, jak se začíná zdvihat. Teď se třásli oba dva. „Zůstaň ležet.“ Bylo to téměř zašeptání. „Jestli se zvedneš, neručím za to, co se stane. Odcházím.“ Tvářil se téměř zmateně, zcela vyčerpaný strašlivou intenzitou svého vzteku. „Počkej pět minut a pak taky běž.“ Potom Bosco zamířil ke dveřím a zmizel.

Cale se plnou minutu nepohnul. Pak se pozvracel. Ještě jednu minutu věnoval odpočinku a tři další úklidu znečištěné podlahy. Pak pomalu a roztřeseně, jako by nikdy neměl dojít až ke dveřím, vyšel na chodbu, opíral se o zeď a dobelhal se až do jedné ze slepých uliček kolem dvora, kde se posadil.

„NEOHÝBEJTE SE V PASE! NE! NE! NE!“ Cale se prudce vytrhl ze zamyšlení, které se změnilo téměř v trans. Zvuky a scény z cvičiště zmizely, když se nechal unést vzpomínkami na minulost. Bylo to něco, co se mu poslední dobou stávalo častěji, svatyně ale nebyla vhodným místem k tomu, aby podobným způsobem ztrácel soustředění. Ve svatyni musel být člověk neustále ve střehu, protože jinak ho hodně rychle postihla nějaká nepříjemnost. Teď už byly zase zvuky a scény výcviku kolem něj zřetelné a barvité. Řada dvaceti akolytů, kteří už brzy měli odejít, nacvičovala útok ve formaci. Vykupitel Gil, pro svou ošklivost a děsivou sílu známý pod přezdívkou Gorila Gil, si jako vždy stěžoval na neobratnost svých svěřenců. „Nahlédl jsi snad do brány smrti, Gavine?“ vyptával se zmoženě. „Brzy se do ní podíváš, když budeš pořád takhle vystrkovat levý bok.“ Akolyté v řadě s úsměvem sledovali Gavinovy rozpaky. Přes veškerou svoji obrovskou tělesnou sílu a zvířecí ošklivost se vykupitel Gil blížil tomu, čemu se říká slušný člověk, víc než všichni ostatní. S výjimkou vykupitele Navrátila, a to byl zvláštní případ. „Nacvičíš si to v noci,“ štěkl Gil na nešťastného Gavina. Chlapec vedle něj se zasmál. „A ty se k němu můžeš přidat, Gregore. Ty taky, Holdawayi.“

Těsně za rozvinutou linií visel za ruce na dřevěné kostře asi dva metry nad zemí malý, maximálně sedmiletý chlapec. Kolem holení měl omotaný plátěný opasek s několika těžkými závažími, obličej měl zkřivený námahou a po svraštělých tvářích se mu kutálely slzy bolesti. Podvykupitel, který stál pod ním, mu už poněkolikáté vysvětloval, že žádný pokus, při němž zatížené nohy nezvedne do dokonale pravého úhlu k tělu, se mu nebude počítat. „Brekem si nepomůžeš, pomůžeš si jedině tím, že to uděláš správně.“ Když se dítě znovu s vypětím sil pokusilo příkaz splnit, všiml si Cale všech šesti jeho neobyčejně zřetelně se rýsujících břišních svalů – extrémní námahou se napínaly a vyvstávaly jako svaly dospělého muže. „Čtyři,“ odpočítával úspěšné pokusy podvykupitel.

Cale prošel kolem skupinky pětiletých, v níž se někteří chichotali jako malí kluci kdekoli na světě, a kolem další skupinky osmnáctiletých, kteří vypadali jako muži ve středních letech. Několik asi osmdesátičlenných skupin nacvičovalo vzájemné přetlačování; křikem při tom udávali rytmus, jako by jeden hoch s hlasitým hekáním bojoval proti druhému. Další oddíl o přibližně pěti stech chlapcích zcela nehlasně pochodoval v sevřené formaci a jako jeden muž se obracel podle vlajkových signálů: doleva a pak doprava, pak zastavil, ustoupil zpět, znovu zastavil a opět vyrazil kupředu. To už byl Cale jen asi padesát metrů od vysoké zdi, která se táhla kolem celé svatyně, a blížil se k lučištnické střelnici, kde Kleist právě péroval družstvo deseti přinejmenším o čtyři roky starších akolytů. Vyčítal jim neschopnost, ošklivost, nešikovnost, zkažené zuby i to, že mají oči příliš blízko u sebe. Přestal, teprve když spatřil Cala.

„Jdeš pozdě,“ uvítal ho. „Máš štěstí, že Primo onemocněl, jinak by ti dal na pamětnou.“

„Vždycky to můžeš taky zkusit, jestli chceš.“

„Já? Mně je přece upřímně jedno, jestli tu jsi nebo nejsi. Tvoje škoda.“

Nepatrné pokrčení ramen, jímž Cale na jeho slova zareagoval, naznačovalo neochotné přiznání, že je to nejspíš pravda. Kleist byl od pasu nahoru nahý a stavěl tak na odiv své pozoruhodné, byť prazvláštně stavěné tělo. Zdálo se, že je samá záda a ramena, jako by někdo vzal trup dospělého muže a strčil ho mezi nohy a hlavu čtrnáctiletého kluka. Zejména na pravé paži a na pravém rameni se mu vlnilo o tolik víc uzlovitých svalů než vlevo, že působil téměř dojmem mrzáka.

„Tak dobrá,“ pokračoval Kleist, „podíváme se, kde je chyba.“ | Zjevně si vychutnával možnost dát v něčem najevo svoji nadřazenost a navíc si dával velice záležet na tom, aby si toho byl Cale vědom.

Cale popadl luk, který mu Kleist podával, přitáhl si tětivu až k tváři, zamířil, vteřinku tětivu podržel a pak vypustil šíp k osmdesát metrů vzdálenému terči. Sotva vystřelil, nespokojeně zabručel. Šíp obloukem zamířil k terči velikosti a tvaru lidského čela a o několik desítek centimetrů ho minul. „Kruci!“

„Ale božíčku, božíčku,“ ušklíbl se Kleist. „Něco takového jsem neviděl už… no, ani nepamatuju. Vždyť jsi střílel docela obstojně – od koho jsi proboha odkoukal všechny ty pitomosti?“

„Jen mi pověz, co musím udělat, abych je napravil.“

„Jo, to bude docela jednoduché. Škubeš tětivou, místo abys ji prostě pustil – takhle.“ Trhl tětivou vlastního luku, aby Calovi ukázal, co dělá špatně, a pak mu s nesmírným potěšením předvedl, jak se to dělá správně. „Taky otevíráš pusu, když střílíš, a než vypustíš šíp, necháš loket ruky na tětivě klesnout.“ Cale se chystal protestovat. „A navíc,“ zarazil ho Kleist, „necháváš zároveň ruku na tětivě sklouznout dopředu.“

„No dobrá, rozumím ti. Prostě mě sleduj a opravuj mě. Jen jsem pochytil pár zlozvyků, to je všechno.“

Kleist se s maximálním melodramatickým účinkem hvízdavě nadechl mezi zuby.

„Nebyl bych si tak jistý, že je to jen pár nevinných zlozvyků. Mám spíš dojem, že jsi beznadějný případ. Myslím, že chyba je tady, kamaráde,“ ukázal si prstem na hlavu. „Když o tom teď tak přemýšlím, jsi ten nejhorší případ třesavky, co jsem kdy viděl.“

„To sis teď zrovna vymyslel.“

„Ale jo, máš třesavku, úplně to s tebou hází a lomcuje. To se nedá léčit. Všechno to otevírání pusy a povolování lokte – to jsou jen vnější projevy stavu tvé duše. Podstatu problému nosíš v hlavě.“ Kleist nasadil do luku šíp a jediným elegantním pohybem natáhl a pustil tětivu. Šíp opsal nádherný oblouk a s uspokojivým mlasknutím zajel do prsou terče. „Vidíš, dokonalá rána – vnější známka vnitřní vyrovnanosti.“

To už se Cale hlasitě smál. Otočil se k toulci se šípy, který ležel na lavici za ním, zarazil se ale, když si všiml, že Bosco kráčí středem cvičiště a přistupuje k vykupiteli Gilovi, který k sobě okamžitě přivolal jednoho z akolytů. Cale za sebou zaslechl tiché „Šššt!“, ohlédl se a spatřil Kleista, který nenápadně mířil lukem na vzdáleného Boska a napodoboval zvuk letícího Šípu. „Udělej to. Že to neuděláš!“

Kleist se zasmál a otočil se zpět ke svým žákům, kteří o kus dál seděli a bavili se. Jeden z nich, Donovan, jako obvykle využil přestávky k tomu, aby spustil kázání na téma zkaženosti antagonistů. „Nevěří v očistec, v jehož ohni se můžete zbavit svých hříchů a pak pokračovat do nebe. Domnívají se, že jediným kritériem správnosti jejich počínání je víra.“ Několik akolytů, kteří mu naslouchali, nevěřícně zalapalo po dechu. „Tvrdí, že o spasení nebo zatracení každého z nás rozhoduje nezměnitelná volba Vykupitele a že neexistuje nic, co s tím můžeme dělat. A přebírají melodie pijáckých písniček a používají je ve svých žalmech. Oběšený vykupitel, v kterého věří, nikdy neexistoval, takže zemřou v hříchu, protože se děsí zpovědi. Odejdou tudíž z tohoto světa se všemi proviněními vrytými do duše a budou zatraceni.“

„Sklapni zobák, Donovane,“ okřikl ho Kleist, „a začni zase něco dělat.“

Jen co akolyta odběhl se vzkazem pro Cala, mávl Bosco na vykupitele Gila a odvedl ho stranou, aby je ostatní neslyšeli.

„Proslýchá se, že antagonisté vyjednávají s lakonickými žoldnéři.

„Jak spolehlivé jsou to fámy?“

„Nepotvrzené, ale poměrně spolehlivé.“

„Pak by nás to mělo znepokojovat.“ Gila náhle něco napadlo. „Chtějí-li nás porazit, budou jich potřebovat deset tisíc nebo víc. Čím jim zaplatí?“

„Antagonisté v Lauriu objevili stříbrné doly. A to není pouhá fáma.“

„V tom případě nám pomáhej Bůh. Ani my nemáme víc než pár tisíc mužů… možná tři… kteří jsou schopni postavit se nájemným lakonikům. Pověst, která je předchází, není nijak přehnaná.“

„Bůh pomáhá těm, kdo si pomáhají sami. Nedokážeme-li si poradit s muži, kteří bojují jen pro peníze a ne pro slávu Boží, pak si zasloužíme prohrát. Je to zkouška a museli jsme s ní počítat.“ Usmál se. „Navzdory věznění, ohni a meči – nemám pravdu, vykupiteli?“

„No, lorde vojevůdce, je-li to zkouška, pak skutečně nevím, jak v ní obstát. A nevím-li to já – omlouvám se za hřích pýchy –, nebude to vědět ani žádný jiný vykupitel.“

„Víš to zcela jistě? Myslím ten hřích pýchy.“

„Co mi chcete říct? Není třeba mluvit se mnou v takových hádankách. To si od vás snad nezasloužím.“

„Samozřejmě. Omlouvám se za vlastní domýšlivost.“ Třikrát se lehce udeřil do hrudi. „Mea culpa. Mea culpa. Mea maxima culpa. Čekal jsem to už delší dobu. Odjakživa mám pocit, že by naše víra měla být podrobena nějaké zkoušce, a to tvrdé zkoušce. Vykupitel byl seslán, aby nás spasil, a lidé na ten Boží dar odpověděli tím, že moji lásku oběsili na šibenici.“ Oči se mu začaly zastírat mlhou; hleděl do dáli, jako by tam viděl něco, čeho byl očitým svědkem, ačkoli od popravy Vykupitele uplynulo už celé tisíciletí. Hluboce si povzdechl jako v zajetí nějakého strašlivého a zcela čerstvého žalu a pak pohlédl přímo na Gila. „Nemohu říct nic víc než to,“ a lehce, s nepředstíranou náklonností se dotkl jeho paže, „že jsou-li ty zvěsti pravdivé, nevynakládal jsem zbytečně všechno své úsilí o ukončení antagonistického odpadlictví a o nápravu strašlivého zločinu vraždy jediného posla Božího.“ Usmál se na Gila. „Budeme se řídit novou taktikou.“

„Nerozumím.“

„Nemyslím vojenskou taktiku – myslím nový pohled na celou situaci. Měli bychom se na ni přestat dívat jen jako na problém antagonistů – měli bychom hledat konečné řešení problému samotného lidského zla.“

Přitáhl Gila blíž k sobě a ještě o něco ztišil hlas. „Příliš dlouho jsme byli ochotni přemýšlet pouze o herezi antagonistů a o své válce proti nim – o tom, co dělají, a o tom, co nedělají. Zapomněli jsme, že mají jen druhotnou důležitost v porovnání s naším hlavním cílem, jímž je nepřipustit existenci žádných božstev kromě jediného pravého Boha a žádných ideologií kromě jediné pravé víry. Připustili jsme, abychom v téhle válce uvázli, jako by byla sama o sobě smyslem naší existence – dovolili jsme, aby se stala pouhou malichernou potyčkou ve světě plném malicherných potyček.“

„Odpusťte mi, lorde, ale východní fronta se táhne na tisíc mil daleko a mrtví se na ní počítají na statisíce – to není malicherná potyčka.“

„Nejsme Materazziové ani Janeové, kteří válčí jen kvůli zisku nebo moci. Skončili jsme ale stejně jako oni. Jsme jen jednou z mnoha sil ve válce všech proti všem, protože jako oni toužíme po vítězství a obáváme se porážky.“

„Je rozumné snažit se vyhnout porážce.“

„Skrze jeho Vykupitele jsme představiteli Boha na zemi. Naše existence má jen jediný smysl a my jsme na ten smysl zapomněli, protože máme strach. A to se musí změnit: je lepší jednou padnout než věčně upadat. Buď věříme, že při nás stojí Bůh, nebo nevěříme. A jestliže tomu doopravdy věříme a svoji víru jenom nepředstíráme, vyplývá z toho, že musíme usilovat o absolutní vítězství nebo nic.“

„Když to říkáte, lorde.“

Bosco se zasmál zvonivým, doopravdy pobaveným smíchem. „Říkám to, příteli.“

Cale i Kleist si všimli akolyty, který k nim mířil, potěšený možností předat jim zprávu, kterou zjevně považoval za neblahou. Právě se chystal promluvit, když na něj Kleist vyštěkl. „Co chceš, Salku? Nemám čas.“

To Salka přinutilo odpustit si pomalou zlomyslnost, s níž se jim chystal nepříjemnou novinu sdělit.

„Špatná zpráva, Kleiste, tebe se ale netýká. Vykupitel Bosco vzkazuje, že za ním má Cale po večerních modlitbách přijít do jeho komnat.“

„Fajn,“ přikývl Kleist, jako by šlo o naprosto rutinní záležitost. „A teď zmiz.“

Zaskočen nepřátelským nedostatkem jejich zvědavosti i podivným pohledem, jímž si ho Cale prohlížel, si Salk odplivl na zem, aby dal najevo vlastní lhostejnost, a odešel. Cale s Kleistem se po sobě podívali. Vzhledem k tomu, že byl Cale Boskovým zélótem, nebyl pro něj příkaz, aby se dostavil k lordu vojevůdci, ničím neobvyklým, byť v kterémkoli jiném chlapci by byl vyvolal zděšení. Neobvyklá, a tudíž zneklidňující, zejména ve světle událostí předchozího dne, však byla skutečnost, že byl povolán do jeho soukromých komnat a navíc tak pozdě večer. To se ještě nikdy nestalo.

„Co když o tom ví?“ zeptal se Kleist.

„To už bychom byli v domě zvláštního určení.“

„Boskovi by se podobalo, že by chtěl, abychom si přesně tohle mysleli.“

„To nejspíš ano. S tím už teď ale nic nenaděláme.“ Cale natáhl luk, vteřinu držel tětivu napnutou a pak vypustil šíp. Ten se rozlétl k terči a minul ho o dobrých třicet centimetrů.

Všichni tři se už předem dohodli, že vynechají večeři. Být kdekoli jinde než tam, kde jste v daném okamžiku být měli, bylo za normálních okolností nebezpečné, aby se však některý akolyta nedostavil k jídlu, to bylo naprosto neslýchané, protože ať byla strava jakkoli odporná, všichni měli věčně hlad. V důsledku toho byli vykupitelé u večeře nejméně ve střehu a Calovi s Kleistem se snáze podařilo schovat se za bazilikou číslo čtyři a počkat tam na Váhavého Henriho, který jim ze sakristie přinesl jejich jídlo. Jedli tentokrát pomaleji a nesnědli toho tolik, přesto se jim po deseti minutách všem zvedl žaludek.

O půl hodiny později už Cale čekal v temné chodbě před komnatami lorda vojevůdce. Uplynula další hodina a byl tam stále. Pak se litinové dveře otevřely, objevila se v nich vysoká Boskova postava a hleděla na něj.

„Pojď dál.“

Cale za ním vešel do místnosti, v níž panovalo jen o něco menší šero než na chodbě. Kdyby byl doufal, že po letech konečně uvidí něco z vykupitelova soukromí, bylo by ho čekalo zklamání. Z místnosti vedly další dveře, ty však byly zavřené, takže viděl pouze pracovnu, navíc jen velice spoře zařízenou. Bosco se posadil za psací stůl a prohlížel si nějaký papír, který na něm ležel. Cale stál a čekal; věděl, že to může být žádost o výdej tuctu modrých pytlů nebo jeho vlastní rozsudek smrti.

Po několika minutách Bosco promluvil, jen ale ledabyle tázavým tónem a ani k němu nevzhlédl.

„Nechceš mi něco říct?“

„Ne, lorde,“ odpověděl Cale.

Ani teď Bosco nezvedl oči.

„Když mi budeš lhát, nemůžu udělat nic, čím bych tě zachránil.“ Zadíval se Calovi přímo do očí nevýslovně chladným a nevýslovně temným pohledem. Bylo to, jako by se na něj dívala sama smrt. „Zeptám se tedy ještě jednou. Nechceš mi něco říct?“

Cale jeho pohled opětoval. „Ne, lorde.“

Lord vojevůdce z něj nespouštěl oči a Cale cítil, jak se jeho odhodlání začíná bortit, jako by mu někdo lil kyselinu přímo do duše. V hrdle mu začala bobtnat strašlivá touha ke všemu se přiznat. Byla v ní hrůza, vědomí, které ho doprovázelo už od dětských let, že vykupitel před ním je schopný čehokoli, že bolest a utrpení jsou jeho neustálými průvodci, že všechno živé v jeho přítomnosti chřadne a utichá.

Bosco se znovu podíval na papír, který před ním ležel, a podepsal ho. Pak ho složil a zapečetil červeným voskem. Podal ho Calovi.

„Odnes to lordu dohlížiteli.“ Cala ovál chladný vítr. „Teď?“

„Ano, teď.“

„Je tma. Dormitoř se bude za pár minut zamykat.“

„O to se nestarej. To je zařízené.“

Aniž by zvedl oči, začal vykupitel Bosco psát na další papír. Cale se nepohnul. Vykupitel znovu vzhlédl. „Chceš ještě něco, Cale?“

V Calovi zápasily dva protichůdné instinkty. Když se přizná, třeba mu vykupitel pomůže. Je koneckonců jeho zélótem. Mohl by ho zachránit. Jiné hlasy v Calově duši však ječely: „Nikdy se nepřiznávat! Nikdy nepřipustit žádné provinění! Nikdy! Vždycky všechno zapřít! Vždycky!“

„Ne, lorde.“

„Tak běž.“

Cale se otočil, zamířil ke dveřím a odolal nutkání dát se do běhu. Vyšel na chodbu, zavřel kovové dveře a zadíval se skrz ně zpět do místnosti, jako by byly z průhledného skla; oči měl plné zášti a nenávisti.

Došel k nejbližší příčné chodbě a zastavil se pod matným světlem svíce zasazené do zdi. Bylo mu jasné, že jde o Boskovu promyšlenou zkoušku, že mu vykupitel nabízí možnost dopis otevřít a dopustit se tak přestupku, který by vedl k jeho okamžité popravě. Pokud Bosco věděl o včerejších událostech, bylo možné, že posílá lordu dohlížiteli pokyn, aby ho zabil – pro Boska by bylo typické, že by Cala pověřil doručením vlastního rozsudku smrti. Také to ale nemuselo znamenat vůbec nic, třeba to byl jen další z nikdy nekončící řady pokusů lorda vojevůdce při každé možné příležitosti ho zkoušet.

Zhluboka se nadechl a snažil se zhodnotit situaci z reálné perspektivy, nezkreslené strachem. Závěr byl samozřejmě jednoznačný: v dopise nemuselo být nic fatálního, i když musel počítat s tím, že jeho důsledky budou nepříjemné a bolestivé – otevřít ho naproti tomu znamenalo jistou smrt. S tímto pomyšlením zamířil k pracovně lorda dohlížitele; v hlavě mu nicméně celou dobu jako kladiva bušily úvahy o tom, co by měl udělat, kdyby došlo k nejhoršímu.

Po deseti minutách, během nichž se v labyrintu chodeb jen jednou vydal nesprávným směrem, dospěl až ke komnatě Spasení. Na chvíli se zastavil v hlubokém šeru před velkými dveřmi a srdce mu bušilo strachem a vztekem. Pak si všiml, že jsou dveře odemčené a na nepatrnou škvírku pootevřené.

Na okamžik se zarazil a přemýšlel, co by měl udělat. Pohlédl na listinu, kterou držel v ruce, a pak do dveří strčil a otevřel je natolik, aby mohl nakouknout dovnitř. Na opačné straně místnosti viděl lorda dohlížitele, který byl nad něčím skloněný a tiše si prozpěvoval.

Víro našich otců, přežíváš v nás dál,

navzdory věznění, ohni a meči,

da dam da dam da dam da dam dam,

da dam da dam da dam da dam,

víro našich otců, dam da dam,

do smrti zůstaneme ti věrní.

Pak přestal zpívat a pobrukovat si, jako by se na něco potřeboval obzvlášť důkladně soustředit. Ta část místnosti, v níž se nacházel, byla osvětlená tak jasně, jak to jen záře svíček dokázala, a zdálo se, jako by lord dohlížitel světlo uzavřel do jakési kopule teplého jasu, ohraničené obrysy jeho těla. Když se Calovy oči přizpůsobily její záři, viděl, že se vykupitel sklání nad dřevěným stolem, asi dva metry dlouhým a šedesát centimetrů širokým, a že na stole leží nějaký předmět, na jednom konci obalený plátnem. Pak se znovu ozvalo pobrukování, lord dohlížitel se pootočil a upustil něco malého a tvrdého na železný podnos. Vzal nůžky, které ležely vedle něj, a znovu se dal do práce.

Jak sladký byl by osud jejich dětí,

kdyby i ony mohly pro tebe zemřít!

da dam da dam da dam da dam da dam,

da dam da dam da dam da dam.

Cale dveře pootevřel ještě o kousek. V nejtemnějším koutě místnosti si všiml dalšího stolu, na němž také něco leželo, v šeru ale nebylo vidět, co to je. Potom se lord dohlížitel znovu napřímil, přešel k nízké skříňce po své pravé ruce a začal něco hledat v jedné z jejích zásuvek. Cale stál s vyvalenýma očima, neschopen připustit si, co na stole vidí, ačkoli teď už bylo zcela zřejmé, čím se lord zabývá. Na stole leželo lidské tělo, které lord dohlížitel pitval. Hrudník byl nesmírně obratně otevřený dlouhým řezem, který se táhl až do spodních partií břicha. Každá vrstva kůže a svalů byla pečlivě a precizně odříznutá, odchlípená stranou od řezu a zatížená nějakým závažím. Co ale Cala kromě pohledu na takto obnažené a vystavené lidské tělo nejvíc šokovalo, co mu nedovolovalo se s tím pohledem smířit, ačkoli už v životě viděl spoustu mrtvol, byla skutečnost, že tohle tělo patřilo dívce. A dívka dosud nebyla mrtvá. Levá ruka, která jí visela přes okraj stolu, sebou každých několik vteřin škubla, zatímco se lord dohlížitel přehraboval v zásuvce a dál si tiše prozpěvoval.

Cale měl pocit, jako by mu po kůži na zádech lezli pavouci. A pak zaslechl zasténání. Ve světle, které už lord dohlížitel ne-clonil, teď viděl, co je na druhém stole. Ležela tam další dívka, spoutaná a s roubíkem v ústech, která se snažila vykřiknout. A Cale ji poznával. Bylo to půvabnější z obou děvčat, která byla oblečená celá v bílém a pobaveně se smála uprostřed oslav předchozího dne.

Lord dohlížitel si přestal pobrukovat, napřímil se a pohlédl na ni.

„Buď zticha,“ napomenul ji téměř vlídně.

Pak se znovu sehnul, dal se do zpěvu a pokračoval v hledání.

Cale už za svého krátkého života viděl mnoho strašlivých věcí, příšerných projevů krutosti, a na vlastní kůži zakusil téměř nepopsatelné utrpení. To, co teď viděl před sebou, ho však ohromilo; nedokázal si vysvětlit, jakému účelu slouží pitva dívky, jejíž ruka se nyní pohybovala stále ochableji. Pak velice pomalu vycouval z místnosti na chodbu a odcházel stejně tiše, jako přišel.

5

„Aha,“ zabručel sám pro sebe s hlubokým uspokojením vykupitel Picarbo, lord dohlížitel, když konečně našel, co hledal – dlouhou tenkou jehlici s ostrými klíšťkami na konci. „Díky Bohu.“ Vyzkoušel ji. Cvak! Cvak!

Spokojeně se otočil zpět k dívce ležící na stole a zamyšleně hleděl do hrůzné, ale nádherně řemeslně provedené rány. Natáhl se, jemně uchopil teď už neživou ruku a přiložil ji k jejímu boku. Pak vzal do pravé ruky jehlici a chystal se pokračovat, vyrušila ho ale dívka v koutě, která se znovu snažila křičet. Tentokrát ji okřikl přísněji, jako by mu docházela trpělivost.

„Říkal jsem ti, abys byla zticha.“ Usmál se. „Neboj se, taky na tebe dojde.“

Ať už něco zaslechl, nebo jen zapůsobil instinkt zrozený z dlouholetých zkušeností, lord dohlížitel se otočil, zvedl paži a odrazil úder, který mu chtěl Cale zasadit do týla. Zasáhl ho do ruky těsně pod zápěstím takovou silou, že půlcihla, kterou Cale svíral, přelétla celou místnost, s hlasitým prásknutím narazila do jedné ze skříní a roztříštila se na tucet kousků. Cale ztratil rovnováhu a lord dohlížitel ho prudce odstrčil doleva, až narazil do nohou stolu, na němž ležela spoutaná dívka. Ta vyrazila další přidušený výkřik.

Lord dohlížitel na Cala zíral s výrazem absolutně nevěřícného úžasu. Bylo prostě nepředstavitelné, že by ho mohl někdo z akolytů napadnout, ne tady, ne v jeho pracovně ani za žádných jiných okolností. Za celých tisíc let nikdo o ničem takovém neslyšel. Na okamžik si oba hleděli do očí.

„Zbláznil ses? Co tady děláš?“ rozkřikl se lord v záchvatu zuřivého vzteku. „Za tohle tě čeká šibenice… šibenice a rozčtvrcení. Uškrcení a vykuchání vnitřností zaživa, budeš se dívat na to, jak ti pálíme střeva. A pak…“

Zarazil se uprostřed překotného přívalu slov, znovu přemožen úžasem, že si na něj někdo z akolytů dovolil zaútočit. Cale byl bílý šokem. Lord dohlížitel se pootočil a popadl něco, co vypadalo jako řeznický nůž a co skutečně byl řeznický nůž.

„Udělám to hned teď, ty sráči mrňavá.“ Přistoupil k ležícímu chlapci, zůstal nad ním s rozkročenýma nohama stát a zvedl nůž nad hlavu. V tom okamžiku se Cale rozehnal jehlicí, která při potyčce spadla na zem vedle něj, a bodl lorda dohlížitele do vnitřní strany stehna.

Lord zavrávoral a couvl, ne snad proto, že byl zraněn, ale protože byl zaskočen ještě užaslejším ohromením, než jaké kdy sám považoval za možné.

„Tys mě bodl!“ vyhrkl. Úžas. Nechápavost. Zděšení. „Bodl jsi mě!“ Sklopil k chlapci oči. „Bože můj, čeká tě hodně pomalá smrt. U všeho, co je mi…“ Zčistajasna se uprostřed věty zarazil. Obličej se mu zkřivil nechápavým výrazem, jako by mu někdo položil těžko zodpověditelnou otázku. Naklonil hlavu na stranu, jako by něčemu naslouchal.

Pomalu a ztěžka se posadil, jako by ho přitlačila k zemi obří, ale dobromyslná ruka. Podíval se na Cala a chlapec před jeho pohledem couvl a odsunul se dál od něj. Pak lord sklopil oči k vlastním nohám. Rozlévala se pod nimi velká kaluž krve, která mu doruda barvila sukni sutany. Cale náhle nevypadal jako vystrašený kluk ani jako rozzuřený vrah. Tělem se mu rozlil jakýsi podivný klid, takže nyní připomínal spíš zvědavé děcko, které sleduje něco poměrně, ale zdaleka ne přehnaně zajímavého. Vykupitel Picarbo si dál zmateně vytahoval sutanu vyš a odhalil tak spodky, vydatně nasáklé rudou krví. Téměř uraženým gestem odtáhl ruku a střelil po Calovi pohledem, jímž jako by chtěl říct: „Vidíš, cos udělal?“ Pak si znovu sáhl na nohu, odtrhl z ní spodky a odhalil kůži na stehně. Z maličké rány tryskal v pravidelných intervalech jeden gejzír krve za druhým. Picarbo na ni chvíli absolutně nechápavě zíral a pak s týmž výrazem pohlédl na Cala. „Přines mi ručník,“ poručil a ukázal na hromadu velkých kusů látky, ležící na stole vedle mrtvé dívky. Cale na příkaz zareagoval tím, že se zvedl z podlahy, zůstal ale stát na místě. Měl pocit, jako by jen část toho, co vidí, byla skutečná. Vykupitel před ním se snažil zarazit krvácení prsty a popuzeně hekal, jako by na vlastním těle našel malou, ale nanejvýš nepohodlnou trhlinku – černá krvavá kaluž se přitom celou dobu nezadržitelně rozlévala po podlaze. S pohledem na ni a s pomyšlením na to, co znamená, se Cale prostě nedokázal vyrovnat. Ta část jeho mysli, která se stále ještě nesmířila s tím, co provedl, mu namlouvala, že se ještě může vrátit zpátky tam, kde všechno bylo před necelou minutou, a přesvědčovala ho, že čím déle bude čekat, tím bude návrat obtížnější. Zároveň si ale uvědomoval, že nemůže dělat vůbec nic. Všechno se změnilo, od základu a strašně. Z paměti se mu vynořila věta z vykupitelské Knihy přísloví, kterou slyšel už nejméně stokrát a kterou si nyní znovu a znovu v duchu opakoval: „Jsme jako voda vylitá na zem, kterou už nikdy nikdo nesebere.“ A tak zcela ochromen dál přihlížel, jak se Picarbo s výrazem obrovské únavy zaklání, nejprve se opírá o loket a pak se pokládá zády na zem.

Neodtrhl od něj oči, ani když se v jeho těle zastavil dech a světlo v očích zcela vyhaslo. Vykupitel Picarbo, padesátý lord dohlížitel toho jména, byl mrtvý.

6

Kleist se probudil s pocitem, že se topí a někdo ho drzí pod vodou. Vysvětlení bylo prosté: Cale mu rukou zakrýval ústa a Váhavý Henri mu držel ruce přimáčknuté k tělu.

„Pssst! To jsme my, Cale a Henri.“ Cale počkal, dokud se Kleist nepřestal vzpírat, a potom ruku odtáhl. Také Henri svůj stisk povolil. „Musíš teď hned jít s námi. Jestli tu zůstaneš, zemřeš. Tak jdeš?“

Kleist se posadil a pohlédl v měsícem prozářené tmě na Váhavého Henriho.

„Je to pravda?“

Henri přikývl. Kleist si povzdechl a vstal. „Kde je Spider?“ zeptal se a rozhlížel se po vykupiteli, který měl službu v noclehárně.

„Sel si zakouřit. Musíme jít.“

Cale se otočil a druzí dva ho následovali. Pak se Cale zastavil a sehnul se k lůžku chlapce, který předstíral spánek. „Jestli Spiderovi řekneš jen slovo, Savio, vykuchám ti střeva, ty sráči ubohá, rozumíš?“ Bdící chlapec přikývl, aniž by otevřel oči, a Cale šel dál.

Za dveřmi, které Spider s obvyklou nedbalostí nechal ne-zamčené, je Cale vyvedl na chodník, držel se těsně u zdi a zamířil k velké soše Oběšeného vykupitele a ke dveřím, které předchozího dne objevili.

„Co se děje?“ chtěl vědět Kleist.

„Buď zticha.“

Cale strčil do dveří, otevřel je a zavedl své dva společníky dovnitř. Pak zapálil svíčku, mnohem jasnější než všechny, jaké kdy v životě viděli.

„Jak jsi ty dveře otevřel?“ zeptal se Kleist.

„Páčidlem.“

„A kde jsi vzal tu svíčku?“

„Tam, co páčidlo.“

Kleist se otočil k Váhavému Henrimu.

„Ty víš, o co jde?“ Váhavý Henri zavrtěl hlavou. Cale přešel clo zadního levého kouta tunelu a pozvedl svíčku.

„Bože!“ vyjekl Kleist, když spatřil vyděšenou postavu, která se krčila na podlaze.

„To je v pořádku,“ zašeptal Cale a sklonil se k dívce. „Přišli nám pomoct,“ dodal nepříliš přesvědčivě.

„Pověz mi, o co jde!“ vyštěkl Kleist. „Jinak si to tady na místě rozdáme.“

Cale na něj pohlédl se značně pochmurným úsměvem.

„Tak poslouchejte…,“ začal a sfoukl svíčku. Během dvaceti minut jim vypověděl všechno, co se stalo, a opět svíčku zapálil.

Oba chlapci těkali pohledem mezi ním a dívkou, vyděšení tím, co slyšeli, zároveň však fascinovaní dívčinou přítomností. Chvíli trvalo, než se Kleist vzpamatoval.

„Zabil jsi ho ty, Cale – tak proč nás do toho zatahuješ?“

„Nebuď idiot. Jen co by zjistili, že jsem to udělal já, vzali by Henriho na mučení, protože vědí, že se kamarádíme. A přes Henriho by se dostali i k tobě. Takhle máš aspoň šanci.“

„Neměl jsem s tím přece co do činění.“

„A co by na tom záleželo? V posledních několika dnech tě přinejmenším dvakrát viděli, jak se mnou mluvíš. Zabijou tě, aby dali ostatním odstrašující příklad a aby měli jistotu.“

„Znamená to, že máš nějaký plán?“ vyzvídal Henri. Měl strach, ale snažil se zachovat klid.

„Ano,“ přitakal Cale. „Pravděpodobně to nevyjde, ale určitou šanci máme.“ Sfoukl svíčku a vysvětlil jim, co vymyslel.

„Máš pravdu,“ souhlasil Kleist, když skončil. „Pravděpodobně to fakt nevyjde.“

„Jestli tě napadá něco lepšího…?“ Cale nechal větu nedokončenou. Znovu zapálil svíčku a přidržel ji těsně u dívky, která hleděla do prázdna, třásla se a oběma pažemi se objímala.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Cale. Zprvu se zdálo, že ho neslyší, potom však stočila oči a podívala se na něj. Nic ale neřekla.

„Chudinka,“ ozval se Váhavý Henri.

„Co pro tebe znamená, že ji tak lituješ?“ vyjel na něj Kleist, rozpolcený mezi vlastním strachem a tou zvláštní bytostí krčící se v koutě. „Radši by sis měl dělat starosti sám o sebe.“

Cale podal svíčku Váhavému Henrimu a zamířil ke dveřím.

„Teď,“ zavelel.

Henri sfoukl svíčku. Ozvalo se zaskřípění dveří a Váhavý Henri, Kleist a dívka zůstali v naprosté tmě.

Šok z událostí toho večera pomalu začínal ustupovat, když Cale už potřetí procházel svatyní. Držel se samozřejmě ve skrytu stínů, byl už ale o něco klidnější. Začínal si uvědomovat, že jeho celoživotní návyky – vědomí, že ho na každém kroku někdo sleduje, že jsou kolem něj neustále oči připravené zaznamenat a ohlásit každý jeho pohyb – přestaly platit. Vykupitelé vycházeli z celkem logického předpokladu, že jejich zběhlost ve sledování akolytů ve spojení s nemilosrdně krutou reakcí na jakýkoli projev neposlušnosti v myšlení či slovech dokáže mezi chlapci udržet pořádek. Dalším jejich předpokladem bylo, že v noci, když jsou akolyté zamčení v dormitářích, vyčerpaní a oprávněně se děsící důsledků případného pokusu dostat se ven, mohou ze své nepříčetné ostražitosti trochu slevit. Na této noční výpravě svatyní, už třetí v několika málo hodinách, spatřil Cale zdálky jen jediného vykupitele.

Tělem se mu rozlévala podivná triumfální rozjařenost. Lidé, které nenáviděl a kteří mu připadali tak nezranitelní a všemocní, takoví ve skutečnosti nebyli. Podařilo se mu oklamat Boska, zabít lorda dohlížitele a teď se bez problémů pohyboval po svatyni. V hloubi duše se mu ozval hlas, varující ho před přílišným sebevědomím – „Měj se na pozoru, jinak budeš za tohle viset.“

Ať o tom však jakkoli přemýšlel a ať to jakkoli zavánělo hazardní troufalostí, logika mu velela, aby se do komnat lorda dohlížitele ještě jednou vrátil. Pár věcí si sice odnesl, už když odtamtud odcházel s dívkou, jestli má ale jejich čtveřice mít venku nějakou šanci, budou potřebovat… vlastně sám nevěděl, co budou potřebovat, bylo ale pravděpodobné, že v komnatách mrtvého najde spoustu užitečných věcí, a bylo by pošetilé takové příležitosti nevyužít. S trochou štěstí bude trvat ještě čtyři hodiny, než zabitého vykupitele najdou.

O deset minut později už zase stál nad Picarbovou mrtvolou. Chviličku se u ní zdržel a pak se dal do hledání. Byl to zvláštní zážitek, protože tolik věcí pohromadě ještě nikdy neviděl. Akolytům nebyl povolen vůbec žádný osobní majetek, a dokonce i vykupitelé směli teoreticky vlastnit jen sedm věcí, ačkoli nikdo nevěděl, proč právě sedm a ne osm nebo šest. Picarbovy komnaty byly plné nejrůznějších předmětů. Cale vůbec nevěděl, co jsou mnohé z nich zač, a byl by rád strávil víc času jen tím, že by je ohmatával a snažil se uhádnout, k čemu slouží – jak neobvyklé a neobyčejně příjemné bylo dotýkat se štětky na holení z jezevčích chlupů, jak báječná byla vůně kostky kluzkého mýdla… Zvědavost ale brzy zadusila hrozba smrti, takže začal zvažovat a vybírat, co uloží do tlumoku, který nasel: nože, dalekohled – úžasný vynález, který znal, protože kdysi viděl, jak se jím Bosco rozhlíží z hradeb –, brousek na ostření Picarbových lékařských nástrojů, plátěnou tašku, pár bylinek, které viděl používat k léčení ran, tenké jehly, nitě a klubko provázku. Prohledal i skříňky, téměř všechny zásuvky však obsahovaly jen nesčetné podnosy s konzervovanými vzorky různých částí ženských těl. Většinu z nich Cale samozřejmě nepoznával. Ne že by cítil potřebu něčím si zabití Picarba zdůvodnit – na vlastní oči viděl, jak vykupitel pod záminkou formálního trestu mnohé děti surově bije a jedno z nich jak dokonce zabil. Pečlivě uchovávané vysušené části lidských těl v něm však vyvolávaly znechucení.

Potom vzal za kliku jedněch dveří, které vedly do dalších místností, a vyhýbal se při tom pohledu na nešťastnici ležící na pitevním stole.

Když dveře otevřel, okamžitě ho udeřil do nosu pronikavý zápach kněžské zatuchlosti. Už dávno si všiml, že kdykoli se v uzavřeném prostoru ocitne ve společnosti více než dvou vykupitelů, cítí z nich podivný zápach, tady měl ale pocit, že je ten puch zažraný i do zdí – něco hnilobného, jako by všechno uvnitř jejich těl, včetně samé živoucí duše, podléhalo procesu rozkladu. Cestou ven se nechtěl podívat na dívčino tělo, něco k ní ale jeho oči přitáhlo. Na kratičký okamžik pohlédl na systematicky zohavenou mrtvolu krásné mladé ženy. Pocítil příval soucitu při pomyšlení, že mohlo být něco tak hebkého a jemného takovým hrozným způsobem zničeno. Pak koutkem oka v kovové misce zahlédl ten malý tvrdý předmět, který lord dohlížitel vytáhl z dívčina žaludku těsně před tím, než Cale poprvé odešel. Nebyla to kost ani nic jiného podobně odpudivého – tvarem i strukturou to připomínalo drobný oblázek, hladce omletý dlouhým působením rychle tekoucího proudu. Byl mléčně průsvitný a měl zlatohnědou barvu. Cale do něj opatrně šťouchl ukazováčkem, pak ho zvedl a prohlédl si ho zblízka. Nakonec k němu přičichl. Vůně ho téměř porazila, jako by každou buňku jeho mozku zalil neznámý, ale úžasný parfém. Chvíli zůstal omámeně stát a neměl daleko k mdlobám. Musel ale spěchat. Zhluboka se nadechl a pokračoval v hledání, sebral a strčil do tlumoku pár dalších věcí, které jim mohly přijít vhod, i pár jiných, které se mu prostě jen zalíbily, pak vyšel ze dveří a zamířil ke své skrýši.

7

Útěk ze svatyně Cale plánoval už skoro dva roky. Byl to plán, který se nikdy nechystal realizovat, pokud se tomu jen trochu mohl vyhnout, protože naděje na úspěch byla velice malá. Vykupitelé byli ochotní pohnout nebem i zemí, jen aby každého uprchlíka chytili a potrestali, přičemž trest spočíval v jeho mučení, pověšení a rozčtvrcení. Nikomu, alespoň pokud bylo Calovi známo, se nikdy nepodařilo uniknout psům nebeské smečky a jeho dlouhodobý plán, jak vykupitelům uniknout, byl založen na trpělivosti – chtěl počkat, až mu bude dvacet let a pošlou ho na frontu, a pak si najít vhodnou příležitost. Přesto udělal dobře, pomyslel si nyní, že se připravil i na tuhle eventualitu. Tiše se kradl po chodníku a o nadějích na úspěch se snažil nepřemýšlet, nedokázal se však zbavit trpkosti při pomyšlení na to, jak draze za svůj zásah do záležitostí lorda dohlížitele platí. Záchrana té dívky byla zcela nesmyslná. Docílil jí jen vlastní téměř jisté smrti a odsoudil zároveň k smrti, byť to zdaleka nebylo tak důležité, i Váhavého Henriho a Kleista. Taková pitomost! Zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit. Předchozího večera ale vypadala tak šťastně, její úsměv byl tak… jaký? Těžko dokázal popsat, jaké pocity v něm vzbuzuje něčí štěstí, pohled na někoho, kdo je doopravdy šťastný. Právě tahle vzpomínka se mu vrátila, když se pokusil odejít, když stál v temné chodbě a třásl se hrůzou z toho, co viděl v komnatě lorda dohlížitele, hrůzou z té nechutné krutosti. Vyvolalo to v něm zuřivý vztek, na jaký byl dávno zvyklý, tentokrát se mu však poprvé v životě poddal Ničeho jsi tím, ale nedosáhl, pomyslel si. Vůbec ničeho.

Mezitím už však dorazil k cíli. Stál v malém výklenku vedle hlavního chodníku, na jehož konci byla úzká mezera, která nikam nevedla; jedna z vnitřních zdí v tom místě prostě zcela nedosahovala až k hlavním venkovním hradbám svatyně. Bokem se do mezery zasunul, supěl a namáhavě se snažil protlačit dovnitř. Ještě pár měsíců a byl by tak velký, že by se tam vůbec nedostal. Natáhl ale ruku, zachytil se otvoru, který ve zdi vyhloubil, když byl menší, a s vynaložením velkého úsilí se mezerou protáhl. Uvnitř byla tma, takže nic neviděl, skrýš ale byla tak malá, že se v ní dostatečně orientoval i po hmatu. Přikrčil se do dřepu, povolil nejdřív jednu uvolněnou cihlu, pak druhou a nakonec odsunul dvě půlcihly ležící nahoře.

Potom sáhl dovnitř a vytáhl dlouhé, s nesmírnou péčí upletené lano, na jehož konci byl připevněný zahnutý železný hák. Vstal, napřímil se a protlačil se mezi oběma zdmi zpátky.

Když se znovu ocitl ve výklenku, na chvíli se zaposlouchal. Nic. Zvedl ruku, ohmatával hrubý povrch hradební zdi a zarazil hák do úzké štěrbiny, kterou tam udělal před několika měsíci hned poté, co skončil s pletením lana. Lano nebylo vyrobené z juty ani ze sisalu, ale z vlasů akolytů a vykupitelů, které během let, kdy pracoval jako uklízeč, nasbíral v umývárnách – byla to nechutná práce a často se mu při ní zvedal žaludek, pokaždé se však přemohl, protože v ní viděl šanci na záchranu života. Zatahal za lano, aby se ujistil, že pevně drží. Pak se vytáhl nahoru a zaklínil se mezi obě stěny výklenku, zády se zapřel za jednu zeď a nohama za druhou. Uvolnil hák, opět se natáhl nad sebe, našel další štěrbinu a stejný manévr opakoval znovu a znovu.

Celou následující hodinu, během níž nikdy naráz nepostoupil výš o víc než půl metru a často ani o tolik ne, mu trvalo, než s pomocí háku vyšplhal skulinou mezi zdmi až na vrchol hradeb svatyně.

Když se překulil na vrcholek, vyčerpaně, ale radostně zabručel. Pět minut zůstal nehybně ležet a rukama, které měl položené na zemi jako mrtvou váhu, nebyl schopen pohnout, cítil v nich jen strašlivou mučivou bolest. Déle čekat už se však neodvážil. Sáhl dolů, vytáhl k sobě rozvinuté lano a zaklesl hák do největší štěrbiny, jakou našel. Pak lano spustil před druhý okraj zdi.

Doufal, že uslyší, jak konec lana dopadá na zem, žádný zřetelný zvuk se ale neozval, ani když jím několikrát škubl nahoru a dolů. Délka lana o polovinu přesahovala výšku zdi na straně svatyně, nemohl ale vědět, jestli není tahle část hradeb vybudovaná na okraji nějakého skalního útesu.

Pohlédl do nezměřitelné tmy pod sebou a na okamžik zaváhal. Pak pravou rukou nahmatal lano a zatáhl za ně, aby se hák do štěrbiny pořádně zakousl. S jednou rukou na vrcholku zdi a s druhou pevně svírající lano se znovu zarazil, když si uvědomil, v jak otřesné se ocitl situaci. Pořád je ale lepší skončit takhle, než se nechat pověsit a uškvařit. S tímto útěšlivým pomyšlením se pustil zdi a celou váhou zůstal viset na laně.

S lanem mezi zkříženýma nohama Cale ručkoval a sjížděl po laně níž. Šlo to snadno, protože veškerou práci za něj obstarávala jeho váha. Byl by se cítil přímo triumfálně nebýt toho, že lano bylo nevyzkoušené a hrozilo nebezpečí, že se přetrhne nebo o drsné hradby předře – a také nebýt nepříjemného pomyšlení, že možná nebude dost dlouhé, takže na jeho konci zůstane viset třicet metrů nad zemí. K tomu, aby si zlomil nohu, stačil i třímetrový seskok na skálu. Jaký ale mělo smysl lámat si tím hlavu? Na to už bylo pozdě.

8

Kleist a Váhavý Henri v několikaminutových intervalech zapalovali svíčku, kterou Cale ukradl lordu dohlížiteli, a dívali se na dívku. Shodli se na tom, že bude lepší, když ji čas od času zkontrolují. Měli koneckonců celých devět svíček, takže si ten přepych mohli dovolit. Nebylo to poprvé, co viděli někoho, kdo se choval stejně netečně jako ona a v očích měl podobný podivně nevidomý výraz – obvykle to byli chlapci potrestaní víc než stovkou ran. Pokud v takovém stavu zůstali déle než několik dnů, odvedli je a už je nikdy nikdo neviděl. Ti, kteří se vzpamatovali, začali často po několika týdnech či měsících – v Mortově případě to byly dokonce roky – uprostřed noci vyděšeně vřískat. Také oni zmizeli.

Sami sebe se snažili přesvědčit, že to je důvod, proč dívku kontrolují. Kdyby začala vřískat, mohl by ji někdo slyšet.

„Už je všechno v pořádku,“ ujišťoval ji Váhavý Henri po každém zapálení svíčky. Neodpovídala, jen se chvílemi roztřásla. Když svíčku zapálili potřetí, vybavil si Henri něco z nesmírně vzdálené minulosti, v hlavě se mu vynořila vzpomínka na konejšivý šepot, který kdysi slyšel a na který už dávno zapomněl. „Jen klid, klid,“ zabručel. „Jen klid, klid.“

Kromě hlídání dívky měli však i další důvod k tomu, že svíčku neustále zapalovali: nemohli se pohledu na ni nabažit. Oba do svatyně přišli ve věku sedmi let a život, který za sebou zanechali, jim teď už připadal vzdálený jako měsíc. Váhavému Henrimu zemřeli oba rodiče nedlouho poté, co se narodil, Kleista rodiče prodali vykupitelům za pět dolarů a do té doby s ním nakládali jen o něco méně krutě než oni. Od chvíle, kdy prošli velkou bránou svatyně, ani jeden z nich žádnou dívku či ženu nespatřil a od vykupitelů se dozvěděli jen to, že ženy a dívky jsou rejdištěm ďáblovým. V případě, že by nějakou spatřili, až svatyni opustí a zamíří k hranicím nebo k východním průsmykům, měli okamžitě sklopit oči k zemi. „Ženské tělo je samo o sobě hříchem, volajícím do nebes po pomstě!“ Existovala jen jedna žena, na niž mohli hledět bez znechucení a znepokojení: matka Oběšeného vykupitele, která jako jediná svého pohlaví byla čistá. Ta byla zdrojem slitování, nepřetržitého povzbuzení a útěchy – chlapci ovšem neměli ponětí, co tyto požehnané vlastnosti znamenají, protože sami se s nimi nikdy nesetkali. Stejně mlhavě mluvili vykupitelé i o tom, jak si vykládat tvrzení, že jsou ženy rejdištěm ďáblovým. Kleista a Váhavého Henriho v důsledku toho k pozorování dívky nutkala hlodavá zvědavost, smíšená se strachem a nemalou dávkou posvátné úcty. Každý, kdo ve vykupitelích dokázal vzbudit takovou extázi odporu a nenávisti, musel vládnout nesmírnou mocí a z důvodů, které si ani zdaleka nedokázali vysvětlit, bylo třeba se ho bát.

Momentálně se ovšem nezdálo, že by dívka, vyděšeně se třesoucí ve světle svíčky, představovala něco, z čeho by šel strach. Přesto je ovšem fascinovala – ne-li ničím jiným, pak svou neobyčejně nezvykle formovanou postavou. Oblečená byla ve vcelku slušných plátěných šatech, mnohem kvalitnějších než cokoli, co na sobě kdy měli chlapci, v pase stažených provazem.

Kleist kývl na Váhavého Henriho, přivolal ho k sobě, sklonil hlavu a zašeptal mu do ucha.

„Co jsou ty boule, co má na hrudi?“ zeptal se.

Váhavý Henri s maximálním taktem, jakého byl schopen někdo, kdo nemá tušení, jak se chovat k ženě, přidržel svíčku u dívčiných ňader a zamyšleně si je prohlížel.

„Nevím,“ šeptl po chvíli.

„Je nejspíš tlustá,“ odpověděl šeptem Kleist. „Jako to prase živitel.“ Mezi chlapci ve svatyni samozřejmě nikdo tlustý nebyl. Na všech deseti tisících by se dohromady našla sotva unce tuku.

Váhavý Henri se nad tím zamyslel.

„Živitel je kulatý a celý ochablý. Tahle holka mi připadá jen tak vypouklá.“

„Tak to vyzkoušej,“ vybídl ho Kleist. Henri na okamžik zaváhal.

„Ne, asi bychom ji měli nechat na pokoji. Aspoň myslím,“ dodal. „Nejspíš ji zmlátil.“

Kleist zhluboka vydechl a zkoumavě se na dívku zadíval.

„Nepřipadá mi jako někdo, kdo by dokázal přežít výprask, aspoň ne takový, jaký dává Picarbo.“

„Jaký dával Picarbo,“ opravil ho Váhavý Henri. Oba zabručeli uspokojením, které působilo poněkud zvláštně, vezme-li se v úvahu, jakému nebezpečí je Picarbova smrt vystavila. „Zajímalo by mě, proč ji asi zmlátil.“

„Nejspíš proto,“ uvažoval Váhavý Henri, „že je rejdištěm ďáblovým.“

Kleist přikývl. Znělo to věrohodně.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se už poněkolikáté Váhavý Henri. Ani teď neodpověděla.

„Rád bych věděl, jak dlouho bude Cale pryč,“ utrousil Váhavý Henri.

„Myslíš, že vážně má nějaký plán?“

„Určitě,“ ujistil ho Váhavý Henri absolutně přesvědčeným tónem. „Když Cale něco řekne, můžeš mu věřit.“

„Závidím ti tu jistotu. Rád bych si to myslel taky.“

Pak se konečně ozvala dívka, promluvila ale tak tiše, že jí nerozuměli.

„Cos říkala?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Riba.“ Zhluboka se nadechla. „Jmenuju se Riba.“

9

Když se Cale v neprostupné tmě spouštěl po laně dolů, naplnily se dvě jeho nejhorší obavy. Za prvé narazil nohama na velký uzel, který uvázal na konci lana, když ještě visel ve vzduchu a neměl ponětí, jak daleko to má dolů na zem. Za druhé cítil, že je jeho váha pro železný hák, zaražený do štěrbiny na vrcholku hradby, příliš velkou zátěží. I na tu vzdálenost poznal, že začíná povolovat. „Spadneš přece tak jako tak,“ řekl si v duchu, jediným silným kopnutím se oběma nohama odrazil od skalní stěny, zvedl ruce, aby si chránil hlavu, a začal padat.

Začal padat, pokud se totiž seskok sotva o půl metru níž dá nazvat pádem. Rozjařeně vstal a vítězoslavně zvedl ruce nad hlavu. Pak vytáhl jednu ze svíček, které ukradl lordu dohlížiteli, a pokusil se ji s pomocí suchého mechu a pazourkového křesadla zapálit. Za okamžik rozfoukal plamínek a svíčku zažehl, když ji ale zvedl do nekonečné temnoty nad sebou, skoro nic v jejím skomíravém světle neviděl. Pak mu ji vítr sfoukl.

Tma byla absolutní, i měsíc byl skrytý za hustými mračny. Věděl, že kdyby se pokusil vyrazit, dřív nebo později by upadl, a dokonce i malé zranění, které by ho na cestě, jež ho čekala, zpomalilo, by znamenalo jistou smrt. Pomyslel si, že bude lepší počkat ty přibližně dvě hodiny, které zbývají do svítání. Po tomto rozhodnutí se zachumlal do sutany, lehl si na zem a usnul.

Když skoro o dvě hodiny později otevřel oči, zjistil, že už je kalně Šedé světlo nového dne dostatečné k tomu, aby se orientoval.

Ohlédl se na lano, které viselo z hradby a označovalo teď místo, kde se svým útěkem začal, jako obrovský natažený ukazováček. S tím však nemohl udělat o nic víc než s lítostí, že se musí rozloučit s něčím, co tak pracně a s častým přemáháním nevolnosti vyráběl celých osmnáct měsíců. Ačkoli Cale nikdy nic podobného neviděl, vypadalo lano jako šedesátimetrový cop. Otočil se a v sílícím světle zamířil dolů po kamenitém a hrbolatém svahu Svatého vrchu; spokojeně přemýšlel o tom, že může trvat ještě další hodinu, než někdo najde mrtvolu lorda dohlížitele, a s trochou štěstí další dvě hodiny, než vykupitelé objeví lano.

Ani v jednom mu Štěstí nepřálo. Tělo vykupitele Picarba našel už hodinu před rozedněním sluha, jehož hysterický křik byl tak hlasitý, že se celá svatyně navzdory své rozlehlosti okamžitě probudila a během několika minut ožila horečným kvasem. Rychle byli vyburcováni ze spánku chlapci ve všech dormitářích, byla provedena jmenovitá kontrola prezence a brzy bylo zřejmé, že tři akolyté scházejí.

Pátrač Brunt, psovod a vykupitel, jehož úkolem bylo stíhání a polapení té velice malé hrstky akolytů, kteří byli tak pošetilí, že se pokusili o útěk, byl okamžitě poslán k vykupiteli Boskovi a poprvé v životě byl bez čekání uveden do jeho pracovny.

„Chci, aby se všichni tři vrátili živí, což znamená, že uděláš všechno, co je v tvých silách, aby tomu tak skutečně bylo.“

„Samozřejmě, lorde vojevůdce. Vždycky přece…“

„Ušetři mě,“ skočil mu do řeči Bosco. „Nežádám tě, abys byl opatrný, přikazuji ti to. Za žádných okolností, ani za cenu tvého vlastního života, nesmí nikdo Thomasi Calovi ublížit. Pokud přijdou o život Kleist a Henri, budu se s tím nejspíš muset smířit, raději bych je ale měl taky živé.“

„Smím se zeptat, proč je Calův život tak vzácný, lorde?“

„Ne.“

„Co mám říct ostatním? Nebudou to chápat a jsou strašně rozlícení.“

Boskovi bylo rázem jasné, co má Brunt na mysli. I ten nejposlušnější vykupitel se snadno mohl nechat unést svatou zuřivostí, měl-li co do činění s akolytou, který se dopustil něčeho tak nepředstavitelně strašlivého. Podrážděně si povzdechl. „Můžeš jim naznačit, že Cale jedná podle mých příkazů a že byl nucen se k těm vrahům přidat, protože se snaží odhalit ohavné spiknutí a plán antagonistů na zavraždění nejvyššího velekněze.“ Dost ubohá báchorka, pomyslel si Bosco, ale dostatečná pro Brunta, který okamžitě vyděšeně zbledl. I na sotva únosné poměry panující mezi vykupitelskými psovody se Brunt vyznačoval výjimečnou brutalitou, na první pohled ale muselo být každému zřejmé, že k veleknězi plane starostlivou láskou stejně hlubokou jako dítě k matce.

Lano, které Cale upletl z vlasů, bylo brzy nalezeno a předáno k očichání psům nebeské smečky; pak už se velká brána otevřela, a když oddíl pronásledovatelů vyrazil, měl před ním Cale náskok necelých pěti mil. V tom nejdůležitějším ohledu byl však jeho plán úspěšný: nikoho ani nenapadlo, že uprchl pouze jeden akolyta, takže v prostorách svatyně nikdo žádné pátrání neorganizoval. Pro danou chvíli byli Váhavý Henri, Kleist a dívka v bezpečí. Samozřejmě za předpokladu, že Cale splní, co jim slíbil.

Než se ke Calovi po větru donesl nezřetelný zvuk psího štěkotu, měl za sebou další čtyři míle. Zastavil se a zaposlouchal se do ticha. Chvíli neslyšel nic než kvílení chladného větru šelestícího mezi pískovcovými skalami. Když se ale znovu ozval štěkot, byť zatím vzdálený, bylo zřejmé, že ho čekají problémy, a to spíše dřív než později. Byl to zvláštní pronikavý zvuk, ne jako obvyklé ňafání lovecké smečky, ale nepřetržité zuřivé vřeštění, jako by někdo podřezával praseti krk rezavou pilou. Psi byli také velcí jako prasata, prchlivější než divocí kanci a jejich tesáky působily dojmem, jako by jim někdo do tlamy nasypal pytel zrezivělých hřebíků. Štěkot se znovu vytratil, Cale se rozhlížel a pátral po nějaké známce Vojničovy oázy. Neviděl však nic, co by vyvstávalo z nekonečné pláně poseté chorobně vyhlížejícími pahorky pokrytými škraloupovitou krustou, podle nichž Strupatina dostala svoje jméno. Znovu se dal do běhu a utíkal ještě rychleji. Měl před sebou ještě dlouhou cestu a se psy tak těsně v patách věděl, že bude mít štěstí, vydrží-li déle než do poledne. Kdyby běžel příliš pomalu, psi by ho dostihli, a kdyby nasadil příliš rychlé tempo, přemohlo by ho vyčerpání. Vypudil všechny podobné myšlenky z hlavy a naslouchal jen rytmu vlastního dechu.

„Jak dlouho už jsi ve svatyni, Ribo?“

Chvíli se zdálo, že dívka Váhavého Henriho neslyší, pak se ale zatvářila, jako by se na něj snažila zaostřit pohled.

„Jsem tu už pět let.“ Chlapci se po sobě užasle podívali.

„Co tady ale děláš?“ zeptal se Kleist.

„Přišly jsme sem, abychom se vyučily na nevěsty,“ odpověděla. „Jenže nám lhali. Zabil Lenu, ten chlap, a byl by zabil i mě. Proč?“ Byl to dotaz pramenící z naprosto nechápavého zmatku. „Proč by nás někdo chtěl zabíjet?“

„To nevíme,“ pokrčil rameny Kleist. „Nevíme o tobě vůbec nic. Ani jsme netušili, že existuješ.“

„Začni od začátku,“ vyzval ji Váhavý Henri. „Pověz nám, jak ses sem dostala a odkud jsi.“

„Nemusíš spěchat,“ dodal Kleist. „Času máme spoustu.“

„Vrátí se pro nás, viďte, myslím toho třetího?“

„Jmenuje se Cale.“

„Vrátí se pro nás.“

„Ano,“ přikývl Váhavý Henri. „Možná si ale dost dlouho počkáme.“

„Nechci čekat tady,“ rozkřikla se vztekle. „Je tady zima, tma a bojím se. Nebudu tady!“

„Nemluv tak nahlas.“

„Pusťte mě ven, teď hned, nebo začnu ječet.“

Problém nebyl v tom, že by Kleist nevěděl, jak jednat s příslušnicí opačného pohlaví; neměl prostě sebemenší zkušenosti s nikým, kdo by tak otevřeně dával najevo emoce. Vybuchnout neovladatelným vztekem obvykle znamenalo skončit v metr hluboké jámě na Ginkyho poli. Kleist zvedl ruku a chtěl dívku umlčet, Henri ho ale zadržel.

„Musíš být zticha,“ domlouval Ribě. „Cale se vrátí a potom tě odvedeme někam do bezpečí. Jestli nás ale někdo uslyší, jsme všichni mrtví. To musíš pochopit.“

Chvíli na něj upřeně hleděla a tvářila se, jako by jí něco do ucha našeptávalo samo šílenství. Pak kývla hlavou.

„Pověz nám, odkud jsi sem přišla, a všechno, co víš o tom, proč tu vlastně jsi.“

V předchozím záchvatu rozčilení se Riba zvedla na nohy – byla to vysoká a pohledná, byť baculatá dívka. Teď se znovu posadila a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

„Když mi bylo deset let, koupila mě matka Teresa na nevolnickém trhu v Memphisu. Lenu tam koupila taky.“

„Ty jsi otrokyně?“ podivil se Kleist.

„Ne,“ štěkla okamžitě rozhořčeně a uraženě Riba. „Matka Teresa nám řekla, že jsme volné, a že můžeme odejít, kdykoli budeme chtít.“

„Tak proč jsi neodešla?“ zasmál se Kleist.

„Protože na nás byla moc hodná, nosila nám dárky, rozmazlovala nás jako kočky, krmila nás skvělým jídlem a spoustou báječných pochoutek, učila nás, jak se mají chovat nevěsty, a říkala nám, že až budeme připravené, přijede si pro nás bohatý rytíř v zářivé zbroji, který nás bude milovat a navždy se o nás starat.“ Téměř bez dechu se odmlčela, jako by se to, o čem mluvila, doopravdy uskutečňovalo a hrůzy uplynulého dne byly pouhým snem. Bylo jen dobře, že se zarazila, protože máloco z toho, co říkala, chlapci chápali.

„Já tomu nerozumím,“ otočil se Váhavý Henri ke Kleistovi. „Mít otroky je přece proti víře.“

„Vůbec nic z toho nedává smysl. Proč by vykupitelé kupovali nějaké holky, zahrnovali je vším možným a pak je začali masakrovat jako…“

„Ticho!“ Váhavý Henri pohlédl na dívku, ta však byla momentálně ztracená ve vlastním světě. Kleist rozčileně zasyčel, Váhavý Henri ho odtáhl stranou a ztišil hlas. „Jak by ses cítil, kdyby ses musel dívat, jak něco takového provádějí s někým, s kým jsi pět let žil?“

„Poděkoval bych své šťastné hvězdě, že se objevil takový trouba jako Cale a zachránil mě. Měl by ses starat spíš o to, co bude s námi,“ dodal, „než co se stane s tou holkou. Co nám na ní záleží a co jí záleží na nás? Bůh ví, že máme dost vlastních problémů a nepotřebujeme hledat ještě další.“

„Co se stalo, stalo se.“

„Jenže to ještě neskončilo, nemyslíš?“

Což byla nepochybně pravda, takže se Henri na okamžik odmlčel.

„Proč by zrovna vykupitelé,“ ozval se konečně znovu šeptem, „přivedli do svatyně ženské, které jsou rejdištěm ďáblovým, krmili je, starali se o ně, vykládali jim úžasné lži a pak je zaživa rozřezali na kusy?“

„Protože jsou to hajzlové,“ opáčil nevrle Kleist. Nebyl ale žádný hlupák a otázka ho zaujala. „Proč pětkrát nebo možná desetkrát zvýšili počet akolytů?“ Náhle zaklel a posadil se. „Pověz mi něco, Henri.“

„Co?“

„Kdybychom znali odpověď… cítil by ses líp nebo hůř?“ A po těchto slovech se definitivně odmlčel.

Cale močil přes okraj jednoho napůl zborceného pahorku Strupatiny. Ječivý Štěkot psů byl už blízko a ozýval se nepřetržitě.

Skončil a doufal, že je zápach moči alespoň na pár minut odláká od skutečného směru jeho útěku. Navzdory odpočinku namáhavě lapal po dechu a ztěžklá stehna ho začínala táhnout k zemi. Podle propočtů vycházejících z mapy, kterou našel v pracovně vykupitele Boska, už měl být v oáze. Stále po ní ale nebylo ani známky; kam oko dohlédlo, všude se rozprostíraly jenom kopce, skály a písek. Teprve nyní se přinutil čelit možnosti, kterou v sobě nosil od okamžiku, kdy mapu našel – že to byla past, kterou mu lord vojevůdce záměrně nastražil.

Hlídat si tempo už přestalo mít smysl; věděl, že ho psi za pár minut dostihnou. Skutečnost, že jejich štěkot ani na okamžik nepolevil, znamenala, že pach jeho moči nezachytili, nebo ignorovali. Utíkal teď, co mu síly stačily, po čtyřhodinovém běhu byl už ale tak vyčerpaný, že nedokázal příliš zrychlit.

Psi se mezitím vybičovali k vražedné zuřivosti a Cale začínal zpomalovat, protože mu bylo jasné, že jim nemůže utéct. Dýchal tak chraptivě, jako by se mu v plicích převaloval písek, a začínal klopýtat. Pak upadl.

V okamžení znovu stál na nohou, pád ho ale přiměl, aby se rozhlédl po okolí. Viděl stále stejné pahorky a skály, z písku však nyní tu a tam trčely drobné chomáče plevele a trávy. A kde byla tráva, musela být i voda. Psi náhle ječivě zavyli, jako by je někdo pobídl bičem s železnými hřeby. Cale se tryskem vydal hledat oázu a v duchu se modlil k Bohu, aby běžel skutečně k ní a nemířil jen přes její okraj vstříc další poušti a smrti.

Tráva i plevel však postupně houstly, a když přeskočil nízký hřeben, na jehož protilehlém svahu málem opět upadl, rozevřela se před ním Vojničova oáza. Psi halasili, jako by cítili, že se štvanice chýlí ke konci. Cale utíkal dál a klopýtal, jak se jeho tělo začalo vzpírat vynakládané námaze. Věděl, že by se neměl ohlížet, ale neovládl se. Psi se hrnuli z vrcholku hřebene, jako když se sype uhlí z pytle, štěkali, vyli a ječeli v zoufalé touze roztrhat ho na kusy, pletli se jeden druhému do cesty, vrčeli a kousali.

Potácivě běžel dál a v patách se mu hnala smečka psů s nahrbenými plecemi a vyceněnými zuby. Za okamžik se ocitl mezi prvními několika stromy oázy. Jeden ze psů, rychlejší a zuřivější než ostatní, byl už těsně u něj. Zvíře přesně vědělo, co dělá, a hráblo přední prackou po Calově patě, takže ztratil rovnováhu a jak široký tak dlouhý se natáhl na zem.

A tím měla štvanice skončit – až na to, že pes v příliš dychtivé snaze dostihnout kořist také neudržel rovnováhu. Na nezvykle vlhké a rozměklé půdě oázy nenašel dostatečnou oporu, udělal přemet a zády dopadl na kmen stromu takovou rychlostí, že si bolestivě narazil páteř. Zuřivě zavyl, zoufalá snaha zvednout se na nohy však jeho situaci ještě zhoršila, když se marně snažil vzepřít na nestabilní zemi. Cale se rozběhl k jezeru uprostřed oázy, a než se zvíře sebralo ze země a vyrazilo za ním, měl už patnácti-metrový náskok. Protože však pes běžel čtyřikrát rychleji než on, nemohla honička trvat dlouho. Pes Cala rychle dohnal a chystal se po něm skočit, Cale ale skočil dřív. Jeho tělo opsalo ve vzduchu oblouk a s hlasitým cákancem dopadlo na hladinu jezera.

Pes vztekle zavyl a zarazil se těsně před okrajem vody. Pak se k němu připojil další a ještě další, až celá smečka na Cala štěkala tak hlasitě, jako by se schylovalo ke konci světa – nenávistně, zuřivě a hladově.

Trvalo asi pět minut, než na ponících dorazili pátrač a jeho muži a našli psy na břehu jezera, které oázu napájelo. Stále ještě štěkali, nikoho už ale nebylo vidět. Pátrač zůstal u vody chvíli stát, rozhlížel se a přemýšlel – obličej, na který nikdy nebyl hezký pohled, měl zrůzněný zklamáním a podezřívavostí. Konečně promluvil jeden z jeho mužů.

„Jste si jistý, že to byli oni, vykupiteli? Nebylo by to poprvé, co se tihle pitomci,“ pohlédl na psy, „hnali po stopě nějakého jelena nebo divokého prasete.“

„Mlč,“ okřikl ho tiše Brunt. „Třeba tady ještě jsou. Jsou to dobří plavci, o tom není pochyb. Rozestavte kolem oázy hlídky a přidělte jim lepší psy. Jestli tady jsou, dostanu je. Calovi ale nesmí nikdo ublížit, zatraceně.“ Brunt nakonec svým mužům o Boskově vymyšleném spiknutí proti veleknězi nic neřekl. Byli skutečně rozlícení, věděl ale, že se budou rozkazy řídit prostě proto, že je dostávají od něj. Skutečnost, že je jediným řadovým vykupitelem, který o tom strašlivém nebezpečí hrozícím veleknězi ví, jen ještě prohlubovala lásku, kterou k Jeho svatosti cítil, a nehodlal takovou lásku rozmělnit tím, že se o ni bude dělit s ostatními.

Vydal pokyn – jen nepatrné kývnutí, nic víc – a muži kolem něj se okamžitě dali do pohybu. Během hodiny byla oáza uzavřená důkladněji než královská pokladnice.

V tajné chodbě uvnitř svatyně Riba spala. Kleist se vydal na lov krys a Váhavý Henri se na dívku díval, zaujatý neobvyklými křivkami jejího těla, a spolu s hladem a strachem cítil něco zcela nového a záhadného. Strachoval se plným právem. Vykupitelé v pátrání po uprchlících, ať trvalo jakkoli dlouho, nikdy neustali, dokud je nenašli. A když je znovu chytili, použili je jako odstrašující příklad; při pomyšlení na jejich utrpení každému akolytovi ještě po tisíci letech ztuhla krev v žilách, srdce mu vynechalo několik tepů a vlasy se mu zježily jako bodliny podrážděného dikobraza. Krutost a agónie jejich trestu a následné smrti se stávala legendou.

Kleist se sice zaměstnával lovem krys, cítil se ale velice podobně. Další obavou, kterou oba sdíleli, bylo narůstající podezření, že je Cale už na poloviční cestě do Memphisu a nikdy se nevrátí. Kleist si tím vlastně byl zcela jistý a dokonce i loajální Váhavý Henri měl určité pochyby o tom, jak se Cale zachová. Odjakživa si přál být Calovým přítelem, ačkoli sám nedokázal říct, proč vlastně. Akolyté k sobě ze strachu z vykupitelského zákazu navazování přátelských vztahů přistupovali opatrně, k čemuž přispívalo i to, že na ně vykupitelé záměrně líčili pasti.

Vybrané chlapce, kteří měli dostatek charismatu a ochoty ke zradě, kněží školili, aby byli ještě charismatičtější a zrádnější. Tito chlapci, jimž se přezdívalo kuřata, pak své nic netušící společníky sváděli k důvěrným rozhovorům, různým hrám a dalším projevům přátelství. Kdo se jejich nabídkami nechal zlákat, byl před celým nastoupeným dormitářem potrestán třiceti ranami ostnatou rukavicí a čtyřiadvacet hodin nechán bez pomoci krvácet. Ani vyhlídka na tak extrémní důsledky však některým akolytům nezabránila v navázání pevného přátelství a spojenectví v obrovské bitvě, jejímž cílem bylo zůstat naživu a nenechat se pohltit vykupitelskou vírou.

Co se ale Cala týkalo, nebyl si Váhavý Henri nikdy jistý, jestli je to, co je poutá, opravdové přátelství. Henri si dával nesmírně záležet na tom, aby upoutal Calovu pozornost, předváděl se před ním navyklým drzým vystupováním vůči různým vykupitelům a doufal, že ho svým vtipem a lehkovážnou odvahou zaujme. Celé měsíce však měl dojem, že si Cale smysl jeho počínání vůbec neuvědomuje, nebo pokud ano, že je mu zcela lhostejné. Calův výraz byl stále stejný – chladný a ostražitý. Nikdy, za žádných okolností, nedával najevo jakékoli city. Netvářil se nijak potěšené, když při výcviku nad někým zvítězil, a tvrdé tresty, které mu Bosco často uděloval, jako by mu nepůsobily sebemenší bolest. Ne že by se ho ostatní akolyté přímo báli, také ho ale neměli v oblibě. Nikdo se v něm nevyznal; nereptal, ale nebyl ani jedním z věrných. Všichni ho nechávali na pokoji, a pokud to bylo možno posoudit, zdálo se, že mu to tak vyhovuje.

„Na co myslíš?“ To byl Kleist, který se vrátil z výpravy na krysy; bezocasé úlovky se mu houpaly na provázku uvázaném kolem pasu. Celkem pět kousků. Povolil smyčku, položil je na kámen a začal je stahovat.

„Radši to udělám, než se probudí,“ poznamenal s úsměvem. „Nejspíš by se jí moc nelíbilo, kdybychom je upekli i s kůží.“

„Proč jí nedáš pokoj?“

„Připraví nás oba o život, to je ti přece jasné, ne? Ne že bychom jinak měli nějakou velkou šanci. Tvůj kamarád má dvanáct hodin na to, aby se vrátil, nebo…“

„Nebo co?“ skočil mu do řeči Váhavý Henri. „Jestli máš nějaký plán, tak ven s ním. Poslouchám.“

Kleist si odfrkl a dal se do stahování. „Kdybych se netěšil na to, že s ním tyhle potvory,“ ukázal na krysy, „viděl bych to s námi vážně bledě. Myslím s tím, jakou máme šanci. Že ještě někdy Cala uvidíme.“

Cale se vynořil z trsu rákosového houští na břehu jezera a přesunul se asi o pět set metrů dál doprostřed výkopů. Už patnáct let vykupitelé oázu navštěvovali a odváželi si tuny bohaté jílovité půdy, která se tu pod příkrovem stromů utvářela. Působila přímo zázračně a dokázala oživit dokonce i mrtvou hlušinu v zeleninových zahradách svatyně. Byla tak úrodná, že sama o sobě svatyni umožnila víc než desetinásobně zvýšit počet cvičených akolytů. Cale však zjistil, že má půda z oázy ještě jeden účinek. Když jednoho dne pracoval na zahradě pod dohledem psů, kteří byli vycvičení k útoku na každého akolytů, který by chtěl něco ukrást, udělal si krátkou přestávku a vytáhl z kapsy kus umrlčí nohy, který našel na podlaze refektáře. Jakmile k němu přičichl, došlo mu, že nejde o ztracené, ale o vyhozené sousto: odporně páchlo a bylo zcela nepoživatelné. Všiml si, že opodál spí jeden ze psů, jehož psovod se právě dívá jinam. Sousto mu hodil nikoli z laskavosti, ale protože doufal, že zvíře, které jako všichni psi sežralo vše, na co přišlo, umrlčí nohu zhltne a udělá se mu po ní špatně – upřímně to té hnusné bestii přál. Sousto dopadlo kousek od psa a zůstalo ležet na malé hromádce jílu z oázy těsně u jeho hlavy. Pes zaslechl plesknutí a zvedl se – ostražitý a připravený. Navzdory tomu, že mu potrava ležela přímo u nosu a že to byl nos, který na tisíc metrů ucítil čerstvý mušinec, se na ni však vůbec nepodíval. Místo toho výhružně pohlédl na Cala, zívl, poškrábal se a pak se znovu natáhl a usnul. Později, když strážný se psem odešli, Cale kousek umrlčí nohy zvedl a přičichl k němu. Páchl pronikavě a příšerně. Udiveně nabral hrst jílu a sousto do něj zabalil. Znovu k němu přičichl a tentokrát cítil jen hutnou rašelinnou vůni. Něco v jílu puch žluklého tuku nejen zamaskovalo, ale úplně zlikvidovalo. Samozřejmě jen tak dlouho, dokud s ním byl v kontaktu.

V následujících několika dnech, v jejichž průběhu byla umrlčí noha čím dál zkaženější a smrdutější, provedl na zahradě se psy několik dalších experimentů. Ani jednou nic necítili. Nakonec pak jíl ze sousta otřel, pohodil je na kamenitou cestičku a během pár minut je jeden ze psů vyčenichal a sežral. Ke svému obrovskému uspokojení Cale o deset minut později viděl, jak se mu v koutě zahrady obrací nenažraný žaludek naruby.

Najít v archivu knihovny nějaké odkazy na zdroj, z něhož se jíl přiváží, bylo spíš nebezpečné než obtížné. Byla tam spousta map a foliantů, pro které ho lord vojevůdce často posílal, a stačilo jen dostatečně trpělivě počkat na příležitost, aby si příslušný foliant mohl odnést, a ještě trpělivěji na další příležitost k jeho vrácení. Bylo sice poměrně nepravděpodobné, že by ho při tom chytili, následky ale mohly být ošklivé, či dokonce fatální, kdyby si vykupitelé domysleli, že jeho zájem o dokumenty o oáze plyne spíš z plánů na útěk, než řekněme ze zápalu pro zahradničení a hnojení.

Ještě krátce poté, co se promočený až na kůži vynořil z jezera, slyšel Cale zpovzdálí štěkot psů. Jakmile se ocitl mezi stromy, neviděli ho ani neslyšeli, věděl ale, že to tak dlouho nevydrží. Téměř okamžitě zamířil k místům, kde vykupitelé těžili jíl. Jeho těžbou se vytvořila rozsáhlá plocha plná nikoli rovnoměrných brázd, ale spíše nepravidelných mělkých prohlubní, protože jíl byl příliš poddajný a neudržel ostré hrany jako obyčejná hlína; na druhé straně nebyl ale tak poddajný, aby nedokázal člověka zasypat a zadusit, pokud se na něj sesul, jak záznamy v archivu jasně uváděly. Ve chvíli, kdy se dočetl, že při těžbě jílu přišlo o život deset vykupitelů, cítil hluboké uspokojení, teď už si ale tak spokojeně nepřipadal, když se rozhlížel po něčem, čím by se zakopal a skryl tak sám sebe i svůj pach.

Vybral si vhodné místo, mělkou prohlubeň u paty jednoho z pahorků, vyhrabal tak hlubokou jámu, jak se za daných okolností odvážil, shrabal uvolněnou hlínu kolem sebe, aby pátrači nezpozorovali stopy čerstvého kopání, opatrně se do vyhloubené jámy spustil, přihrnul jíl blíž k sobě a obezřetně ho stahoval z hromady nad sebou. Netrvalo to dlouho a připadal si tak blízko povrchu zranitelný, neodvažoval se ale kopat hlouběji a riskovat, že ho jíl zavalí. Neustále si připomínal, že úplně stačí, nebudou-li ho psi vidět ani cítit. Důvěra, kterou vykupitelé ke svým zvířatům chovali, byla zároveň jejich slabinou – považovali za samozřejmost, že kde jejich psi nic necítí, tam nic není. Sami se neobtěžovali ani zběžným pátráním, protože je považovali za zbytečné. Cale se natáhl a pokusil se usnout, věděl totiž, že nic jiného už udělat nemůže. Potřeboval si odpočinout a navíc nehodlal usnout nijak hlubokým spánkem. Už dávno se naučil být v okamžení vzhůru.

Skutečně se mu podařilo usnout a skutečně se také vmžiku probudil, když zaslechl štěkot psů a křik vykupitelů. Obojí se neustále blížilo a štěkot se proměnil v tiché ňafání a funění – psi se teď místo na Štvanici soustředili na pomalejší hledání. Byli stále blíž a blíž a po chvíli se jeden z nich ozýval tak zřetelně, že musel čenichat jen pár centimetrů od Cala. Dlouho se ale nezdržel. Proč také? Jíl splnil svoji funkci a skryl před psím čichem všechno kromě vlastní vůně. Čenichání provázené občasným štěknutím brzy umlklo a Cale si dovolil chvilkový pocit vítězoslavné radosti. Musel ale zůstat schovaný ještě celé hodiny. Uvolnil se a zase usnul.

Když se znovu probudil, byl následkem dlouhého běhu celý ztuhlý a zejména v levém koleně, kde ho trápilo staré zranění, mu bolestivě škubalo. Byla mu také hrozná zima. Zabořil do jílu pravou ruku a odhrnul ho dostatek, aby se mohl pohledem přesvědčit, že je venku tma. Čekal. Po dalších dvou hodinách zaslechl zpěv ptáků a brzy poté začala obloha světlat. Pomalu vylezl, připraven při první známce přítomnosti vykupitelů okamžitě znovu zmizet v díře. Neslyšel však nic než cvrlikání ptáků v korunách vysokých stromů a šelest drobné zvěře v podrostu. Vytáhl plátěnou tašku, kterou sebral v komnatě lorda dohlížitele, začal do ní nabírat jíl a pevně ho udusával, aby se ho do ní vešlo co nejvíc.

Pak si tašku přehodil přes rameno a vydal se hledat vykupitele a jejich psy.

Našel je asi o tři hodiny později. Nebylo to nijak těžké – vykupitelů bylo dvacet a psů čtyřicet. Navíc neměli důvod stírat za sebou stopy – nikdo v okruhu dvou set mil by se dobrovolně nepřiblížil ani k jednomu osamělému vykupiteli, natož pak ke dvaceti, doprovázeným psí smečkou. To oni někoho hledali, je nevyhledával nikdo. Deset minut poté, co je Cale dohonil, začal přemýšlet o tom, jestli by neměl na trojici, která na něj ve svatyni čeká, zapomenout a raději uprchnout do Memphisu, dokud může. Kleistovi nedlužil vůbec nic, Váhavému Henrimu skoro nic a dívce už jednou život zachránil. Jako když chobotnice mění barvu, čelí-li zubům a spárům nepřítele, různé odstíny rudé a žluté se jí převalují pod kůží jako mořské vlny, přelévalo se přes Cala sem a tam střídavé nutkání zmizet a zůstat, chvílemi matné, chvílemi zcela zřetelné a pak zase smíšené. Důvody k útěku byly teď zcela zřejmé, důvody k návratu jen mlhavé a nejasné, byl to ale právě spodní proud těch druhých, který ho přiměl, aby se s velkou neochotou a s mnoha rouhačskými kletbami vrátil zpět k pátrajícím psům a kněžím.

Ačkoli byl od hlavy k patě pokrytý špinavým jílem, držel se od psů neustále po větru a udržoval si od nich vzdálenost přinejmenším půl míle. O dvě hodiny později, jak doufal, pátrání ukončili, otočili se a zamířili ke svatyni. Cale věděl, že to neznamená, že by se dalšího hledání vzdali. Tohle byla jen prvotní pátrací skupina, jejímž cílem bylo rychlé dopadení uprchlíka. Obvykle byla taková skupina úspěšná, pokud ale během třiceti hodin ztratila stopu, vrátila se a nahradilo ji až pět druhotných týmů, plně vybavených a soběstačných, které byly připraveny v případě potřeby uprchlíka pronásledovat třeba celá léta. Nikdy to ale zapotřebí nebylo. Dva měsíce byla nejdelší doba, po kterou se někomu dařilo unikat polapení, a následný trest byl nepopsatelně krutý.

Stále v bezpečném odstupu a po větru Cale jako stín vykupitele sledoval následujících dvanáct hodin, postupně se k nim nenápadně přibližoval a čekal na jakoukoli známku, že psi zachytili jeho pach. Držel se za nimi celou cestu až ke svatyni, kdy už byl tak blízko, že se prostě zařadil na konec zcela vyčerpaného oddílu a s kápí staženou přes obličej v teď už černočerné tmě spolu s ním prošel velkou bránou dovnitř. Nikdo je nekontroloval. Vždyť který šílenec, ať dospělý muž nebo chlapec, by se pokoušel potají proniknout do svatyně?

Po dvoudenním čekání v tajné chodbě seděli všichni tři potmě, každý ponořen ve vlastních myšlenkách, přitom však velice podobných a velice chmurných. Když uslyšeli tiché zaťukání na dveře, rozběhli se k nim v zoufalé naději, zároveň ale v zajetí strachu z možné pasti.

„Co když jsou to oni?“ šeptl Kleist.

„V tom případě tak či onak půjdou dovnitř, nemyslíš?“ odpověděl Váhavý Henri. Oba zabrali za dveře a začali je otevírat.

„Díky Bohu, jsi to ty,“ oddechl si Váhavý Henri.

„Koho jsi čekal?“ opáčil Cale.

„Mysleli jsme, že by to mohli být ti muži.“

Bylo to poprvé v životě, co na Cala přímo a adresně promluvila nějaká žena. Hlas měla měkký a hluboký, a kdyby mu ostatní ve tmě viděli do obličeje, spatřili by v něm obrovské překvapení a fascinovaný úžas.

„Jestli si pro nás přijdou vykupitelé, nebudou klepat.“

„Mohli by,“ namítl nepřesvědčivě Kleist. „Aby nás chytili do pasti.“

Cale zatlačil do dveří a zavřel je.

„My už jsme v pasti.“

„Už toho máme dost,“ prohlásil Kleist. „Pověz nám, cos dělal, a jestli se odtud dostaneme živí.“

„Zapalte svíčku, budeme ji potřebovat.“

Za dvě minuty už na sebe viděli a v tlumeném světle na ně byl téměř krásný pohled – všichni čtyři se krčili těsně u sebe.

„Co je to tu cítit?“ zajímal se Váhavý Henri.

Cale upustil tašku s jílem na zem. „Když si tímhle pomažete tělo a šaty, psi vás necítí. Dejte se do toho a já vám zatím vysvětlím, co se děje.“

To, co následovalo, by v jiných částech světa pravděpodobně vyvolalo velké rozpaky. Riba se šokovaně chystala namítnout, že potřebuje soukromí, všichni tři chlapci se ale k ní a k sobě navzájem otočili zády. Obnažit se v přítomnosti jiného chlapce byl prohřešek, který volal do nebes o potrestání, jak s oblibou říkával nebožtík lord dohlížitel. Existovaly mnohé prohřešky, za které nebesa hlasitým křikem vyžadovala trest.

Vedeni hluboce zakořeněným zvykem ustoupili chlapci do tmy, aby se mohli nerušeně svléknout. Riba zůstala sama a neviděla nikoho, komu by své protesty mohla adresovat. Nabrala tedy plnou hrst štiplavě vonícího jílu a také se vnořila do tmy.

„Připraveni?“ ozval se Calův posměšný hlas. „Tak poslouchejte.“

O pět hodin později, když se s temnotou začalo mísit první špinavé světlo nového dne, vyzval Brunt svých pět druhotných pátracích oddílů, každý o stovce mužů se psy, k odchodu z hlavního náměstí. Když odcházel poslední oddíl, připojily se na konec vyrovnaného útvaru čtyři další postavy zahalené v kápích proti chladu, prošly s ním bránou a pokračovaly po škvárové silnici vyprahlé pláni pod svatyní. Tam se pět set vykupitelů rozdělilo na jednotlivé skupiny a vydalo se různým směrem.

Čtveřice uprchlíků se držela oddílu mířícího k jihu. Hodinu s ním drželi krok, zatímco preceptor předzpěvoval pochodovou píseň kajícníků:

„Svatý Vykupiteli!“

„ZAŽEŇ NAŠE HŘÍCHY!“ zazněla chraptivá odpověď sto čtyř hlasů.

„Svatý Vykupiteli!“

„POTRESTEJ NAŠE ZLOČINY!“

„Svatý Vykupiteli!“

„VYPUĎ Z NÁS CHTÍČ!“

„Svatý Vykupiteli!“

„ZBIČUJ NAŠE…“

A tak to pokračovalo až k ostré zatáčce kolem prvního pahorku Strupatiny, kde se ze sto čtyř hlasů stala pouhá stovka.

Ze svého místa na hradbách lord vojevůdce sledoval, jak se pět set mužů vynořuje z nízko ležící mlhy a po míli nebo po dvou se začíná dělit na pět skupin. Stál, dokud se mu poslední z nich neztratil z dohledu, pak se otočil a zamířil na svoji oblíbenou snídani – misku černých drštěk a vejce natvrdo.

Chlapci by byli před příchodem noci urazili čtyřicet, či dokonce padesát mil, Ribina přítomnost je ale zpomalovala. Krásná, buclatá a rozmazlená dívka se v posledních pěti letech sotva kdy pohnula, přecházela pouze od masážního stolu k horké lázni a zpět a čtyřikrát denně navíc absolvovala cestu k jídelní tabuli naložené plněnými vinnými listy, vepřovými nožičkami v aspiku, kořeněnými koláčky a tolika dalšími kaloricky bohatými pochoutkami, na kolik si kdo vzpomene. V důsledku toho pro ni bylo ujít čtyřicet mil stejně nemožné jako třicet uletět. Kleista a Cala to zpočátku jen rozčilovalo; co chvíli jí přikazovali, aby sebou hnula, když ale bylo zřejmé, že přesvědčováním, hrozbami, či dokonce prosbami nešťastnou dívku nedonutí, aby udělala další krok, posadili se a Váhavý Henri ji vyzval, aby jim pověděla něco o svém každodenním životě ve skrytém koutě svatyně.

Byl to nejen úžasný příběh plný luxusu a pohodlí, tělesného hýčkání, péče a vřelosti, byl to také příběh absolutně nesrozumitelný. Pokaždé, když Riba přidala další podrobnosti o tom, jak byla obsluhovaná, obskakovaná, rozmazlovaná a obšťastňovaná, bylo pro všechny tři akolyty ještě větší záhadou, proč se měli vykupitelé k někomu takovým způsobem chovat, a zejména pak ke stvořením, která jsou rejdištěm ďáblovým. A co měla ta neuvěřitelná laskavost znamenat ve světle toho ohavného zločinu spáchaného na Ribině přítelkyni Leně, tak krutého a zvráceného, že by chlapci ani od vykupitelů něco takového nečekali. Mělo však trvat ještě hodně dlouhou dobu, než k sobě některý z nich začne skládat střípky té děsivé historie, jejíž součástí se nyní všichni tři akolyté, Riba i lord vojevůdce stali – a nemalou roli v tom hrála skutečnost, že Cale ten sladce vonící předmět, který našel v pitevní misce, uložil do jedné ze zřídka používaných kapes sutany a úplně na něj zapomněl.

Momentálně však museli řešit naléhavější problémy než osud lidstva: jak zůstat naživu a udržet se v pohybu i s krásnou, ale těžkou Ribou. Ušli toho dne deset mil, což do jisté míry svědčilo o síle Ribiny vůle, protože tím nejnamáhavějším úkonem, který dosud musela v životě provést, bylo zvednout k ústům kousek smaženého kuřete nebo se otočit na masážním stole a nechat si do hladké kůže vetřít vonné pěny a masti. Není ani třeba říkat, že u tří chlapců nedocházelo toto její odhodlání přílišného ocenění. Jen co se zastavili na noc, vyčerpaně padla na zem a usnula. Chlapci si vzali k večeři sušené maso, které Kleist připravil, a usadili se, aby se pobavili o tom, co si s ní počít.

„Necháme ji tady a utečeme,“ navrhl Kleist. „Umře,“ namítl Váhavý Henri.

„Necháme jí tu vodu. Jen se na ni podívejte,“ vyzval je Kleist; i pohlédl na její vykrmené tělo, „bude hodně dlouho trvat, než umře hlady.“

„Když budeme pokračovat tímhle tempem, umře stejně a my umřeme taky.“ Tentokrát to byl Cale, kdo promluvil, nesnažil se je ale o ničem přesvědčovat, pouze poukázal na prostý fakt.

Váhavý Henri to zkusil s lichotkami. „To bych neřekl, Cale. Hele, dokonale jsi jim zamotal hlavu. Jsou přesvědčení, že už jsme na míle daleko. Nejspíš si myslí, že nám někdo pomáhal, když jsme tak snadno utekli.“

„Kdo by nám sakra pomáhal proti vykupitelům?“ zavrčel Kleist.

„Záleží snad na tom? Myslí si, že se nám podařilo utéct. A mají pravdu. Bude jim dlouho trvat, než jim dojde, jak jsme to provedli, pokud na to vůbec někdy přijdou. Můžeme si dovolit jít pomalu.“

„Bylo by mnohem lepší, kdybychom nemuseli,“ podotkl Cale.

„Při tomhle tempu nás chytnou,“ prorokoval Kleist. „Potřebovali bychom něco víc než jednu fintu a trochu jezevčích sraček, abychom je setřásli.“

„Tohle všechno podnikáme jen proto, abychom ji zachránili. Nemůžeme ji teď nechat umřít.“

„Ale ano, můžeme,“ odsekl Kleist. „Největší milosrdenství by bylo, kdybychom jí ve spaní podřízli krk. Nejlepší pro ni i pro nás.“

Cale si krátce povzdechl, neznělo to ale nijak zvlášť lítostivě. „Henri má pravdu. K čemu to všechno bylo, když ji teď necháme umřít?“

„K čemu to bylo?“ zařval rozčileně Kleist. „Bylo to k tomu, vy pitomci zabednění, že jsme utekli. Že jsme volní. Navždycky.“

Druzí dva na to nic neřekli. Měl pravdu.

„Budeme hlasovat,“ navrhl Váhavý Henri.

„Ne, hlasovat se nebude. Radši používejte mozek.“

„Pojďme hlasovat,“ přidal se Cale.

„K čemu? Vy dva už jste se rozhodli. Vezmeme ji s sebou.“

Následovala chvíle nabručeného ticha.

„Ještě něco bychom měli udělat,“ ozval se konečně Cale.

„Co zase?“ zasténal Kleist. „Najít někde dost husího peří, abychom té tlusté mrše udělali matraci?“

„Nekřič tak,“ napomenul ho Váhavý Henri. Cale Kleista ignoroval.

„Musíme se dohodnout, kdo to udělá, kdyby nás vykupitelé chytili.“

Bylo to nepříjemné pomyšlení, věděli ale, že má pravdu. Ani jeden z nich se nechtěl dostat zpátky do svatyně živý.

„Budeme tahat slámky,“ navrhl Váhavý Henri.

„Žádné slámky tady nenajdeme,“ namítl znechuceně Kleist.

„Tak budeme tahat kameny.“ Váhavý Henri se zvedl a po chvilce hledání se vrátil se třemi kameny různé velikosti. Ukázal je druhým dvěma, kteří souhlasně přikývli. „Nejmenší prohrává.“ Henri schoval kameny za zády a pak před sebe natáhl levou ruku se sevřenou pěstí. Následovala chvíle váhání – Kleist, podezřívavý jako vždy, se nemohl rozhodnout. Cale pokrčil rameny, zavřel oči a natáhl ruku s rozevřenou dlaní. Váhavý Henri mu do ní kámen pustil tak, aby ho Kleist neviděl, a Cale kolem něj sevřel prsty. Otevřel oči. Potom Henri Kleistovi nabídl oba zbývající kameny, každý v jedné pěsti. Kleist stále váhal a odkládal rozhodnutí, jako by ho chtěl Henri nějakým způsobem, který sám nedokázal definovat, oklamat.

„Tak už dělej,“ pobídl ho neobvykle podrážděně Váhavý Henri. Kleist nesmírně neochotně klepl na Henriho pravou ruku a zavřel oči. Teď měli každý po jednom kameni.

„Budu počítat do tří. Raz, dva, tři.“

Všichni tři rozevřeli pěsti. Nejmenší kámen držel Cale.

„No, aspoň máš jistotu, že to bude udělané pořádně.“

„Nemusel sis dělat starosti, Cale,“ prohlásil Kleist. „Tebe bych podřízl bez problémů.“

Cale na něj překvapeně pohlédl, ještě však v jeho tváři spatřil stín úsměvu.

„Co to děláte?“ Riba se probudila a dívala se na ně. Kleist se k ní otočil.

„Bavili jsme se o tom, koho prvního sníme, až nám dojde jídlo.“ Významně si ji prohlížel, jako by chtěl naznačit, že odpověď je vcelku zřejmá.

„Neposlouchej ho,“ ozval se Váhavý Henri. „Jen jsme losova-li, kdo bude mít první hlídku.“

„Kdy bude řada na mně?“ zeptala se Riba.

Všichni tři akolyté byli překvapení vzdorovitým, dokonce; až popuzeným tónem její otázky.

„Ty si hlavně potřebuješ odpočinout,“ odpověděl Váhavý Henri.

„Jsem připravená přispět svým dílem.“

„Samozřejmě. Za pár dnů, až si na všechno víc zvykneš. Teď zatím potřebujeme, abys byla co nejodpočatější. Určitě sama chápeš, že to je nejdůležitější.“

S tím se samozřejmě sotva dalo nesouhlasit.

„Nechceš něco k jídlu?“ zeptal se Váhavý Henri, zvedl a ukázal jí kus sušené krysy. Nepůsobil lákavě, zejména ne na dívku odchovanou smetanou a zákusky, zapečenými kuřaty a labužnickými omáčkami. Měla ale hrozný hlad.

„Co to je?“ chtěla vědět.

„Hmm… maso,“ zahučel neurčitě Váhavý Henri.

Došel k ní a strčil jí krysu pod nos. Páchla přesně tak, jak se dá od mrtvé krysy čekat. Riba mimovolně pokrčila drobný nosík znechucením.

„Brr, to ne.“ Honem ale dodala: „Díky.“

„Neuškodí jí, když chvíli zůstane o hladu,“ zabručel si jakoby pro sebe Kleist, mluvil ale tak hlasitě, že ho dívka slyšela. Riba si ovšem ani v nejmenším nepřipouštěla, že by byla v jakémkoli ohledu méně než dokonalá. Celý život ji o tom ujišťovali, takže si teď Kleistovu poznámku nevykládala jako cílenou urážku své osoby, byť si byla vědomá jejího nevraživého tónu.

„Vezmu si první hlídku,“ prohlásil Cale, otočil se a vyšplhal se na vrcholek nedalekého strupovitého pahorku. Oba zbývající chlapci si lehli a během několika minut usnuli. Riba se na rozdíl od nich nedokázala zklidnit a tiše se rozvzlykala. Kleist i Váhavý Henri spali jako zabití, Cale ale nahoře na pahorku její pláč slyšel a rozvážně o něm přemýšlel, dokud i ji nepřemohl spánek.

Druhý den ráno se chlapci jako obvykle probudili v pět hodin, nemělo ale smysl ihned začít likvidovat tábor, pokud se tak místu jejich noclehu dalo říkat. „Nechte ji spát,“ řekl Cale. „Čím bude odpočatější, tím líp.“

„Bez ní už jsme mohli být osmdesát, možná i sto mil odtud,“ zahučel Kleist. Do země u jeho nohou se s tupým žuchnutím zapíchl nůž.

„Sebral jsem ho Picarbovi. Jestli chceš, tak ji podřízni. Cokoli, jen když konečně přestaneš kňučet.“ Znělo to věcně a ani trochu rozhněvaně. Kleist se na Cala zadíval chladnýma očima plnýma nevraživosti. Pak se odvrátil. Váhavý Henri v duchu přemýšlel o tom, jestli byl skutečně připraven dívku zabít nebo se snad s nožem vrhnout na Cala – nebo jestli mu prostě dělá dobře, když si má na co stěžovat. Cale měl každopádně dost rozumu, aby nedal najevo žádné vítězoslavné pocity, když znovu promluvil.

„Něco mě napadlo. Třeba bychom toho problému s touhle holkou mohli využít.“

Kleist se k němu trucovitě otočil zády… ale poslouchal. „Když nemůžeme pátracím oddílům na východ a na západ od nás utéct, bude nejlepší, když půjdeme v jejich stopách. Tak budeme mít jistotu, že se jim nešťastnou náhodou nepřipleteme do cesty.“

Sklonil se, vytáhl ze země nůž a začal jím kreslit do písku. „Henri, když s tou holkou půjdete přímou čarou na jih a neurazíte víc než dvanáct mil denně, budeme s Kleistem pořád celkem přesně vědět, kde jste. Kleist půjde na západ, já na východ a najdeme nejbližší dva pátrací oddíly.“ Ukázal na rovnou čáru, kterou nakreslil pro Henriho a Ribu. „Kdyby vám některý oddíl křižoval cestu a my měli dojem, že byste na něj mohli narazit, vrátíme se a odvedeme vás opačným směrem.“

Kleist se tvářil zamyšleně a pochybovačně zároveň.

„A co když se vrátíš a odvedeš je někam jinam? Jak budu vědět, kde vás najdu, když se nesejdeme na smluveném místě?“

Cale pokrčil rameny. „Budeš muset zvážit, jestli jít po našich stopách nebo se na vlastní pěst dostat do Memphisu. Tam na nás počkáš tak dlouho, jak budeš považovat za nejlepší.“

Kleist si odfrkl a zadíval se jinam. Dalo se to vykládat jako souhlas.

„Vyhovuje ti to?“ zeptal se Cale a kývl na Henriho. „Jo,“ přitakal Váhavý Henri. „Chci se té holky vyptat na spoustu věcí.“

Během pěti minut, když se rozdělili o jídlo a vodu, už Kleist s Calem mířili na východ a na západ. Po dalších pěti minutách se ztratili z dohledu.

Váhavý Henri seděl, snídal a prohlížel si spící dívku – pozoroval její nádhernou světlou pleť, rudé rty a dlouhé řasy a vychutnával si pocit nádherného klidu. Když se dívka o hodinu později probudila, stále ještě na ni hleděl. Trochu ji vystrašilo, když otevřela oči a zjistila, že na ni zírá ze vzdálenosti sotva jednoho metru.

„Nikdo ti ještě neřekl, že takhle na někoho civět je neslušné?“

„Ne,“ odpověděl po pravdě Váhavý Henri.

„Tak ti to říkám já.“

Henri sklopil oči k zemi a teprve teď pocítil rozpaky.

„Promiň,“ omlouvala se. „Nechtěla jsem ti ublížit.“

Po těchto slovech Váhavý Henri na všechny rozpaky zapomněl a hlasitě se rozchechtal.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptala se už zase nakvašeně.

„Ublížit pro nás znamená, že nás vykupitelé vyvlečou před pět set lidí a nechají nás zhoupnout.“

„Jak to myslíš, zhoupnout?“

„Že nás pověsí za krk. Však víš, jako Oběšeného vykupitele.“

„Kdo je to Oběšený vykupitel?“

To ho umlčelo. Zíral na ni, jako by se zeptala, co je to slunce nebo jestli zvířata umějí mluvit. Chvíli nic neříkal, v mozku mu ale bušila kladiva neodbytnou otázkou, co to jen může znamenat.

„Oběšený vykupitel je syn Všehotvůrce. Obětoval se, aby vlastní krví smyl naše ohavné hříchy.“

„Brr!“ otřásla se. „Proboha proč?“

Když viděla jeho užaslý pohled, okamžitě své reakce zalitovala. „Promiň, nechtěla jsem se tě dotknout. Je to ale hrozně divná představa.“

„Co jako?“ Stále na ni hleděl s otevřenou pusou.

„No… jaké hříchy? Co jsi provedl?“

„Už jsem se jako hříšník narodil. Všichni se rodíme plní hnusných hříchů.“

„To je přece směšné.“

„Myslíš?“

„Jak se může novorozené děcko dopustit něčeho špatného, natož pak něčeho příšerného?“

Ani jeden z nich chvíli nic neříkal. „A proč by se mělo něco smývat krví?“

„To je symbol,“ odpověděl zaraženě a sám nechápal, proč se tak cítí.

„Nejsem pitomá,“ odsekla. „To je mi jasné. Ale proč? Proč jako symbol něčeho takového používat krev?“

Váhavý Henri byl svým založením člověk, který vždy o všem důkladně přemýšlel. Tahle tvrzení už ale tak dlouho byla jeho nedílnou součástí, že právě tak dobře mohla zpochybňovat potřebu jeho paží nebo smysl jeho očí.

„Kde jsou ostatní?“ zeptala se Riba. Stále ještě vyvedený z míry tím, co slyšel, odpověděl jen roztržitě.

„Ti už odešli.“

„Opustili nás?“ vyhrkla s poplašeně vykulenýma očima. „Jen na pár dnů. Půjdou po stopách pátračů po obou našich stranách a postarají se o to, abychom na ně nenarazili.“

„Jak nás zase najdou?“

„Jsou to skvělí stopaři,“ zamumlal vyhýbavě Henri. „To nechápu,“ podivila se. „Říkal jsi přece, že jste ze svatyně skoro nikdy nevycházeli.“

„Hmm… radši už půjdeme. Vysvětlím ti to cestou.“

Vykupitel Bosco zvedl vycházkovou hůl a dvakrát jí udeřil do dveří.

Trvalo téměř třicet vteřin, než se dveře otevřely, nedal na sobě ale znát ani sebemenší náznak netrpělivosti či jakéhokoli jiného pocitu. Konečně se tak stalo a před lordem vojevůdcem stál vysoký muž, další vykupitel.

„Jste ohlášen?“ zeptal se.

„Nebuď hlupák,“ odsekl rázně a přezíravě Bosco. „Vrchní vykupitel mě požádal, abych přišel. Tady jsem.“

„Vrchní vykupitel nařizuje a nikoho nežádá…“

Bosco se kolem něj protlačil dovnitř. „Nech těch řečí a pověz mu, že jsem tady.“

„Je s vámi nespokojený. V životě jsem ho neviděl tak rozčileného.“ Bosco ho nebral na vědomí, dlouhán tedy došel k jedněm z vnitřních dveří, zaklepal a vešel dovnitř. Následovala krátká chvilka čekání, pak se dveře znovu otevřely a dlouhán se vrátil; usmíval se, nechtěl však svým úsměvem vyjádřit nic příjemného. „Už na vás čeká.“

Bosco vešel dovnitř. V místnosti byla taková tma, že se v ní i šeru přivyklé oči lorda vojevůdce stěží orientovaly, mohlo za ni však něco víc než jen malá zabedněná okna a zašlé gobelíny s temnými vyobrazeními, převyprávějícími pradávné a hrůzostrašné mučednické příběhy. Nejhustší temnota jako by vycházela z lůžka v koutě. Seděl na něm muž se zády podloženými přinejmenším tuctem nepohodlných polštářů. Bosco musel dojít až těsně k němu, než rozeznal jeho obličej s kůží tak bledou, že byla téměř bílá, a visící z tváří a z krku v nesčetných plandavých záhybech. Oči měl muž vodnaté, jako by z nich už dávno zmizel všechen rozum. Jakmile však zahlédl Boska, něco se v nich rozzářilo, světlo překypující nenávistí a nesmírnou vychytralostí.

„Nechal jsi mě čekat!“ postěžoval si vrchní vykupitel slabým, ale rezavým hlasem.

„Přišel jsem, jak jen to bylo možné, milosti.“ Věděl, že mu nadřízený nevěří, a ani to nečekal.

„Když si tě nechám zavolat, Bosco, máš okamžitě všeho nechat a zatraceně sebou hodit,“ zasmál se vrchní vykupitel. Byl to neobyčejně nepříjemný smích a Bosco byl pravděpodobně v celé svatyni jediný, kdo se jím nenechal vyvést z míry. Byl to zvuk něčeho mrtvého, čemu dodávala zdání života jen obrovská zlomyslnost a zloba.

„Kvůli čemu jste si mě nechal zavolat, milosti?“ Vrchní vykupitel na něj chvíli upřeně hleděl.

„Ten mladý Cale.“

„Ano, milosti?“

„Udělal z tebe hlupáka.“

„Proč myslíte, milosti?“

„Měl jsi s ním velké plány.“

„To přece víte, milosti.“

„Musíš ho přivést zpátky.“

„Ve všem se naprosto shodujeme, milosti.“

„Přivést a zbičovat.“

„Samozřejmě, milosti.“

„A potom pověsit a rozčtvrtit.“

Tentokrát Bosco neodpověděl.

„Zavraždil vykupitele. Musíme z něj udělat akt víry.“

Bosco se na okamžik zatvářil zamyšleně.

„Moje vyšetřování jasně prokázalo, že vraždu mají na svědomí ti druzí dva akolyté. K tomu, aby odešel s nimi, Cala pravděpodobně přinutili. Byli ozbrojení a on ne. Je-li tomu skutečně tak, měl by Cala postihnout jen varovný trest. Rozčtvrcení mi připadá přehnané. Stačí, když rozčtvrtíme ty druhé dva, pokud je vina na jejich straně.“

Ozvalo se pohrdlivé odfrknutí, které se snadno dalo mylně považovat za dávivé zachroptění.

„Pche! Nesnaž se předstírat soucit, Bosco, mluví z tebe jen tvoje marnivost. Je úplně jedno, jestli Picarba zabil Cale nebo ti druzí dva. Bože můj, mám tisíc chutí upálit s nimi celý jejich dormitář.“

Vrchní vykupitel se na chvíli nechal příliš unést rozčilením a teď se dusil vlastními slinami. Ukázal na džbánek s vodou na nočním stolku. Bosco si úmyslně dal načas, než mu ho podal. Vrchní vykupitel chvíli srkavě pil a konečně mu džbánek vrátil celý upatlaný a oslintaný. Bosco ho se sotva postřehnutelným výrazem odporu postavil zpět na stolek.

Sípavý dech vrchního vykupitele se postupně začal zklidňovat a vracet k normálnímu rytmu. Zlomyslné světlo v jeho očích však ještě zesílilo.

„Pověz mi něco o té záležitosti s Picarbem.“

„Záležitosti, milosti?“

„Ano, záležitosti o tom, že lorda dohlížitele našli v jeho komnatách s vykuchanou děvkou!“

„Ach tak,“ přikývl zamyšleně Bosco. „O téhle záležitosti.“

„Myslíš, že když jsem starý a nemocný, nevím, co se tady děje? To se tedy mýlíš, a není to poprvé. I když jsem těžce nemocný, pořád ještě nemáš na to, abys mě přechytračil, Bosco.“

„Nikdo, kdo má alespoň špetku inteligence, by vaši moudrost a vaše zkušenosti nepodceňoval, milosti, ale…“ Lítostivě si povzdechl. „Doufal jsem, že vás budu moci ušetřit nechutných podrobností o tom, co jsme v komnatách vykupitele Picarba našli. Byla by velká škoda, kdyby byly tak skvělé úspěchy, jakých jste při správě svatyně dosáhl, zkaleny něčím takovým.“

„Na tyhle medové řečičky už jsem starý, Bosco. Chci vědět, co s ní dělal. Nebylo to jen šoustání, že ne?“

Dokonce i Boska, jímž zdánlivě nedokázalo otřást vůbec nic, volba použitého slova zaskočila. Tak přímé pojmenování sexuálního aktu bylo absolutně neslýchané; obvykle se k jeho označení používalo takových opisných výrazů jako „oplzlost“ či „zvířeckost“ – navíc i to jen zcela výjimečně.

„Možná že jeho duše podlehla zkáze, zlo nás neustále všechny pokouší, milosti. Možná našel přílišné zalíbení ve spravedlivých trestech, které akolytům udílel. Myslím, že už jsem o podobných případech slyšel.“

„Jak se tady venku dostal k nějaké holce?“ zabručel vrchní vykupitel.

„To se mi zatím nepodařilo zjistit. Měl ale mnohé klíče. Vyptávat se na něco lorda dohlížitele by bylo povoleno jen vám nebo mně. Bude to chvíli trvat.“

„Něco takového nemohl provozovat bez něčí pomoci. Není vyloučeno, že nešlo jen o oplzlost – mohlo by za tím být i rouhačství.“

„Také mě to napadlo, milosti. Už jsem dal posadit do izolace v domě zvláštního určení dvacet jeho kumpánů. Ti výše postavení popírají – alespoň prozatím –, že o něčem věděli, řadoví vykupitelé ale přiznávají, že na Picarbův příkaz vytvořili kolem ženského kláštera ještě jeden kordon; uzavřeli další vrstvu chodeb, aby nikdo nepojal žádné podezření. Koneckonců byl klášter už předtím vykupitelům zcela nepřístupný. Nevěstám neměl nikdo nikdy pohlédnout do tváře. Picarbo jejich aktivity uvnitř i venku maskoval tím, že nechal kuchyni a prádelnu pro vyšší vykupitele přemístit do kordonu. Všechno, co jde dovnitř a ven, prochází velkým bubnem. Protože měl Picarbo v té své malé bandě kacířů i lorda živitele a náčelníka prádelny, neměli žádné problémy se zajišťováním jídla ani ničeho jiného.“

„Vždyť ale neustále zprovozňujeme celé míle starých chodeb. Molloy by je byl dřív nebo později našel.“

„Náčelník obnovovacích prací byl bohužel rovněž jedním z nich.“

„Můj ty Bože! Ten svatouškovský mraveneček Molloy pomáhal udělat ze svatyně nevěstinec?“ Při pomyšlení na hrůzný rozsah celé aféry zůstal vrchní vykupitel nehybně ležet a lapal po dechu. „Potřebujeme velkou čistku, potřebujeme akty víry od nynějška až do konce roku… musíme roz…“

„Milosti,“ přerušil ho Bosco, „zatím není ani zdaleka potvrzené, že účelem toho harému bylo páchání oplzlostí. Nejsem si dokonce jistý, jestli to vůbec byl harém nebo spíše jen izolace. Podle toho, co se mi podařilo v jeho jinak zcela šílených zápiscích vyčíst, Picarbo něco hledal a bylo to něco naprosto konkrétního.“

„Co mohl najít ve vnitřnostech nějaké tlusté děvky?“

„To vám zatím nepovím, milosti. Čistka pravděpodobně bude nezbytná, dokonce velká čistka, měli bychom ale počkat, dokud tomu všemu nepřijdeme na kloub, a teprve pak začít zapalovat boží svíce.“ Zapalování božích svící nemělo nic společného s voskem ani s knoty.

„Dávej si pozor, Bosco. Domníváš se, že jsi lepší než ostatní, protože se vyznáš ve spoustě věcí, já ale vím…“ Namířil na Boska nataženým prstem a zvýšil hlas: „Já VÍM, že znalosti leží u kořene všeho zla. Ta mrcha Eva toužila po poznání a právě poznáním na nás na všechny přivedla hřích a smrt.“

Bosco vstal a zamířil ke dveřím.

„Vykupiteli Bosco!“

Bosco se otočil a pohlédl na seschlého starého kněze.

„Až Cala přivedete zpátky do svatyně, musí být popraven. Ještě dnes vydám v tom smyslu oficiální příkaz. A zapomeň na to, že by ses dál vrtal ve zvrhlostech toho parchanta Picarba. Dej očistit každého, kdo s ním měl něco společného. Je mi jedno, že jsou třeba někteří z nich nevinní. Nemůžeme riskovat kacířství – upal je a Bůh už si je přebere sám. Ti, kteří se neprovinili, budou odměněni věčným životem.“

Pozorovatel, jehož oku nic neunikne, by si možná byl všiml, že lord vojevůdce zamrkal, jako by zvážil nějaký problém a dospěl k rozhodnutí. Také to ale mohl být jen optický klam způsobený nedostatečným osvětlením. Bosco udělal několik kroků kupředu a sklonil se, jako by chtěl natřepat polštáře kolem vrchního vykupitele. Místo toho však jeden z nich uchopil a opatrně ho pevně přitiskl k jeho drobnému starému obličeji, to všechno tak rychle a s takovým klidem, že si lord vrchní vykupitel teprve zlomek vteřiny před tím, než mu polštář zacpal ústa, s hrůzou uvědomil, co se vlastně děje.

O dvě minuty později se Bosco vynořil z jeho ložnice a viděl, že vysoký vykupitel okamžitě vstal, aby se vrátil ke svému pánovi.

„Uprostřed rozhovoru náhle usnul. To se vrchnímu vykupiteli vůbec nepodobá. Raději by ses na něj měl jít podívat.“

Bosco nejen že vrchního vykupitele zavraždil, ale navíc mu předtím lhal. Neprozradil mu skutečný rozsah Picarbovy sbírky mladých dívek a neřekl mu o svém vzrůstajícím podezření ohledně cílů nechutných experimentů někdejšího lorda dohlížitele. Pomyslel si, že si bude muset nechat chvíli na rozmyšlenou, než rozhodne, jak s dívkami naložit, nepochyboval ale, že až přijde čas, budou neobyčejně užitečnou záminkou k dalšímu kroku, jímž se zmocní absolutní nadvlády nad svatyní, a zároveň názornou lekcí pro Cala, až se vrátí.

Třetího dne Cale dostihl oddíl vykupitelů a sledoval, jak zatáčejí k západu, tedy směrem, který je odváděl dál od Váhavého Henriho a Riby. Po dalším dni se stočili zpět k východu, což je mohlo přivést do jejich nebezpečné blízkosti. Šel jim v patách a doufal, že se znovu otočí, když ho potkala jediná skutečně neobvyklá věc, jakou během celé své hlídky zažil.

Blížil se ke konci jednoho z pahorků Strupatiny, jehož okraj se zbortil a utvořil tak rozeklanou kolmou stěnu. Když zahýbal za její roh, vrazil do muže kráčejícího opačným směrem. Srážka ho tak překvapila, že mu na sypkém štěrku málem podjely nohy, muž ale stál na strmějším srázu, kde se neměl čeho zachytit, a s hlasitým žuchnutím se svalil na záda.

Calovi to poskytlo čas, aby vytáhl nůž, který ukradl lordu dohlížiteli, a postavil se nad muže, jenž mu tak byl vydán na milost a nemilost. Muž však rychle potlačil překvapení, jež se ho při neobvyklém pohledu zmocnilo, zasténal a začal se zvedat na nohy. Cale mávl nožem a jasným gestem mu naznačil, že má zůstat, kde je.

„No prosím,“ povzdechl si muž unaveně, ale přívětivě. „Nejdřív do mě vrazíš a teď mi chceš podříznout krk. Nejsi zrovna zdvořilý.“

„To o mně říká víc lidí. Co tady děláte?“ Muž se usmál.

„To, co ve Strupatině každý – snažím se z ní dostat pryč.“

„Podruhé už se ptát nebudu.“

„Řekl bych, že to vůbec není tvoje věc.“

„Nůž mám já, takže budu taky rozhodovat o tom, co je a co není moje věc.“

„Na tom něco je. Smím vstát?“

„Zatím zůstaňte, kde jste.“

Muž působil dojmem někoho, kdo už v životě pár zvláštních věcí viděl, skutečnost, že uprostřed Strupatiny narazil na tak zvláštního sebevědomého mladíka, ho však zjevně překvapila.

„Jsi hodně daleko od domova, že, chlapče?“

„O mě se nestarejte, dědo, spíš by vám mělo dělat starosti, kde tady venku koupíte hůl, o kterou byste se při chůzi opíral.“

Muž se zasmál.

„Ty jsi vykupitelský akolyta, viď?“

„Co je vám do toho?“

„Vlastně nic. Jen mě mate, že při těch pár příležitostech, kdy jsem nějaké akolyty viděl, byli vyrovnaní v řadách po dvou stovkách a hlídalo je několik tuctů vykupitelů s biči. Samotného jsem ještě nikdy žádného neviděl.“

„No,“ odtušil Cale, „všechno někdy vidíme poprvé.“

Muž se usmál.

„Ano, to je nejspíš pravda.“ Natáhl ke Calovi ruku. „IdrisPukke, momentálně ve službách gauleitera Hynkela.“

Cale se natažené ruky nechopil. IdrisPukke pokrčil rameny a stáhl ji zpět.

Možná nejsi tak mladý, jak vypadáš. Je moudré být tady venku opatrný.“

„Díky za radu.“ IdrisPukke se znovu zasmál. „Ty neznáš kompromisy, co, chlapče?“

„Ne,“ opáčil stroze Cale. „A neříkejte mi chlapče.“

„Jak chceš. Jak ti mám říkat?“

„Nemusíte mi říkat nijak.“ Cale pokynul k západu. „Jděte tímhle směrem. Jestli se mě pokusíte sledovat, IdrisPukke, přesvědčíte se na vlastní kůži, jak umím být nekompromisní.“ Gestem mu naznačil, že může vstát, a IdrisPukke poslechl. Chvíli se na Cala díval, jako by pečlivě zvažoval, co by měl udělat. Pak si povzdechl, otočil se a odcházel směrem, kterým Cale ukázal.

Následujících dvanáct hodin Cale o setkání s IdrisPukkem neustále přemýšlel s hlubokým podezřením. Nebyl to například vykupitel v přestrojení? To mu nepřipadalo pravděpodobné. Na vykupitele působil příliš frivolně a temperamentně. Najatý lovec psanců? Ani to mu nepřipadalo pravděpodobné, vykupitelé problémy tohoto druhu řešili zásadně sami. Na druhé straně byla ovšem vražda lorda dohlížitele zločinem tak ohavným, že byli možná ochotni podniknout cokoli, jen aby ho polapili a přivedli zpátky. Takové myšlenky se mu honily hlavou, když sledoval oddíl vykupitelů a doufal, že změní směr. O den později to skutečně udělali a zamířili opět na západ. Obvykle lovci pochodovali jedním směrem přinejmenším čtyřiadvacet hodin. Bylo načase vrátit se k ostatním. Pokud je najde.

O pár hodin později už byl na trase, jíž se měli podle plánu ubírat Henri s dívkou, jen pro všechny případy deset mil před jejich odhadovanou polohou. Pak se vydal zpátky, dával si pozor, aby je neminul, a neustále se držel pokud možno v úkrytu, aby náhodou nenarazil na vykupitele, které měl hlídat Kleist, nebo naopak oni na něj. Zanedlouho všechny tři našel – stáli ve velké úžlabině, obklopení asi dvaceti zohavenými lidskými těly, v několika případech rozsekanými na malé kousky. Spatřili ho ze vzdálenosti sta metrů a bez pohnutí čekali, až si k nim najde cestu mezi roztroušenými mrtvolami. Kývl všem třem na pozdrav.

„Vykupitelé zamířili na západ,“ oznámil.

„Když jsem naposledy viděl ty svoje, obraceli se na východ.“

Následovala chvíle mlčení.

„Máte ponětí, co jsou zač?“ zeptal se Cale a kývl hlavou směrem k mrtvým.

„Ne,“ opáčil Váhavý Henri.

„Řekl bych, že jsou mrtví asi tak jeden den,“ dodal Kleist.

Riba měla v obličeji tentýž ohromený výraz, který v něm viděl, když ji zachránil před Picarbem – výraz, který říkal: tohle nemůže být pravda.

„Jak dlouho už tady jste?“ zeptal se tiše Cale. „Asi dvacet minut. Kleista jsme potkali cestou sem před pár hodinami.“

Cale přikývl. „Asi bychom je měli prohledat. Ten, kdo je pozabíjel, toho moc nenechal, třeba ale najdeme něco užitečného.“

Všichni tři chlapci začali prohledávat pozůstatky zabitých; tu a tam nacházeli zapomenutou minci, opasek či potrhaný kabát. Pak Váhavý Henri v písku u uťaté hlavy zahlédl něco třpytivého, rychle písek odhrnul, našel pod ním však jen mosazný boxer. Zklamalo ho to, alespoň to ale mohla být užitečná věc.

„Pomoc,“ zachroptěla uťatá hlava.

Henri vyjekl a uskočil.

„Mluví na mě! Ona na mě mluví!“

„Cože?“ štěkl podrážděně Kleist.

„Ta hlava! Mluví na mě!“

„Pomoc,“ zachroptěla opět hlava.

„Vidíš?!“ ukázal na ni Váhavý Henri.

Cale se k hlavě obezřetně přiblížil s nožem v ruce a šťouchl ji do spánku. Hlava zasténala, ale neotevřela oči.

„Zahrabali ho až po krk,“ prohlásil Cale po chvíli hlubokého zamyšlení. Všichni tři měli s lidskou ukrutností bohaté zkušenosti a teď už si uvědomovali, že na tom, co vidí, není nic nadpřirozeného. Dívali se na zahrabaného muže a zvažovali, co s ním.

„Měli bychom ho vyhrabat,“ ozval se Váhavý Henri.

„Ne,“ odporoval Kleist. „Ti, co ho zahrabali, si s tím dali spoustu práce. Nemyslím, že by je potěšilo, kdybychom jejich úsilí zmařili. Měli bychom ho nechat být.“

„Pomozte mi,“ zašeptal znovu muž.

Váhavý Henri pohlédl na Cala. „Tak co?“ zeptal se.

Cale nic neříkal a usilovně přemýšlel.

„Nemáme celý den, Cale,“ připomněl mu Kleist. Cale už ale hleděl někam do dáli.

„Ne, to nemáme.“ Tón Calova hlasu byl podivný a znepokojivý. Druzí dva zvedli oči a sledovali jeho bezvýrazný pohled. Z vrcholku nejbližšího pahorku, vzdáleného asi tři sta metrů, na ně shlížela řada vykupitelů. Pak se dali do pohybu.

Chlapci zbledli a zůstali nepohnutě stát, nebylo kam utéct. Jako první se pohnula Riba. Rozběhla se vpřed, aby lépe viděla na řadu mužů, kteří pochodovali směrem k nim.

„Ne, ne, ne!“ opakovala znovu a znovu.

Váhavý Henri, bílý jako stěna, pohlédl na Cala.

„Nejmenší kámen sis vytáhl ty,“ připomněl.

Cale se na přítele zadíval očima, z nichž nebylo možno nic vyčíst. Chvíli se nic nedělo, pak Cale vytáhl nůž a rychlým krokem zamířil k Ribě, která stále zírala na řadu blížících se mužů. V okamžiku, kdy se ji chystal popadnout za vlasy a zvrátit jí hlavu dozadu, zazněl Kleistův výkřik.

„Počkej!“

Když to Riba slyšela, otočila se. Cale okamžitě spustil nůž k boku, přesto si však vyděšená dívka uvědomila, že se děje něco divného.

„To nejsou vykupitelé,“ křikl Kleist. „Nevím, co jsou zač, ale vykupitelé to nejsou. Radši počkáme, co se bude dít.“

Sledovali, jak se na vrcholku pahorku objevili další muži, ti však seděli na koních a za sebou vedli asi třicet dalších. Když dojeli k řadě pěších, ti se také vyhoupli do sedel a za necelou minutu už byli čtyři uprchlíci obklíčeni padesátkou jezdců. Polovina z nich sesedla a začala prohlížet pozůstatky zabitých. Ostatní s tasenými meči jen výhružně hleděli na obklíčenou čtveřici.

„Kapitáne!“ zavolal jeden z jezdců zkoumajících mrtvoly. „Jsou to vyslanci z Arnhemlandu. Tady je syn lorda Pardeeho.“

Kapitán, rozložitý chlap na obrovském koni vysokém téměř dva metry, popojel o pár kroků kupředu a sesedl. Došel ke Calovi, a aniž by se zastavil, udeřil ho do obličeje tak prudce, že se chlapec těžce svalil na zem.

„Než vás zabijeme, chci vědět, kdo dal k tomuhle příkaz.“

Cale, omámený a celý rozbolavělý, neodpověděl. Kapitán se ho chystal povzbudit kopancem, když se ozval Váhavý Henri.

„Nemáme s tím nic společného, pane. Sami jsme je před chvílí našli. Vypadáme snad, jako bychom něco takového dokázali?“ Henri pokládal za nejrozumnější držet se pravdy. „Máme dohromady jen jeden nůž, tak jak jsme to mohli udělat?“

Kapitán pohlédl nejprve na něj a pak znovu na Cala. Toho potom pořádně nakopl do břicha.

„To je fakt. Takže vám nepodřízneme hrdla za vraždu – popravíme vás za okrádání mrtvých.“

Zabloudil pohledem k malé hromádce, na niž nanosili věci, které unikly pozornosti vrahů – ležela tam brašna, talíř, pár kuchyňských nožů, trocha sušeného ovoce a mosazný boxer. Henrimu bylo jasné, že to vypadá špatně.

„Jeden z nich je ještě naživu. Zrovna jsme se ho chystali vyhrabat,“ ukázal na muže, který mezitím upadl do bezvědomí a ještě víc vypadal jako uťatá hlava v prachu.

Vojáci se k němu v mžiku seběhli a začali odhrabávat písek a štěrk.

„To je kancléř Vipond,“ oznámil jeden z nich. Kapitán jim mávnutím naznačil, aby přestali, klekl si na zem a vytáhl čutoru s vodou. Jemně bezvědomému nalil pár kapek do úst. Ten se rozkašlal a všechnu vodu vyprskl.

Jeden z vojáků mezitím přinesl dvě lopaty, takže se jim během pěti minut podařilo muže z písku vyprostit a položit ho na zem. Opakovaně naslouchali tepu jeho srdce a hledali mu na těle případná zranění.

„Chtěli jsme ho zachránit,“ ozval se znovu Henri, zatímco se Cale, dosud natažený na zemi, na kapitána nenávistně mračil.

„To tvrdíš teď. Já vím jistě jedině to, že jste banda zlodějů. Nevidím jediný důvod, proč bych neměl tu holku prodat a vás tři zabít.“

„Nebuďte přece nerozumný, drahý kapitáne Bramleyi,“ ozval se hlas nějakého muže schovaného za koněm jednoho z jízdních vojáků. Že k oddílu nepatří, bylo zřejmé z toho, že na sobě neměl uniformu, obě ruce měl svázané k sobě a kusem provazu připoutané k sedlu koně před sebou.

„Zavři tu svoji velkou hubu, IdrisPukke,“ okřikl ho kapitán.

IdrisPukke však očividně nebyl člověk, který by se ochotně řídil podobnými příkazy.

„Aspoň pro jednou projevte trochu rozumu, drahý kapitáne. Víte přece, že kancléř Vipond a já se známe déle, než sahá vaše paměť. Řekl bych, že by ho příliš nepotěšilo, kdybyste zabil tři mladíky, kteří se ho snažili zachránit. Co říkáte?“

Kapitán se poprvé za celou dobu zatvářil nejisté. IdrisPukke upustil od posměšného tónu. „Chtěl by mít možnost rozhodnout o jejich osudu sám. O tom není pochyb.“

Kapitán sklopil oči k bezvědomému muži, kterého právě nakládali na nosítka a pod hlavu mu dávali stočenou přikrývku. Pak znovu pohlédl na IdrisPukkeho.

„Ještě jedno slovo a přisámbohu, že tě na místě vykuchám. Rozumíš?“

IdrisPukke pokrčil rameny, ale moudře, jak si pomyslel Váhavý Henri, nic neřekl.

„Grady! Fogu!“ křikl kapitán na dva ze svých vojáků. „Držte se blízko toho srábka. A kdyby to jen vypadalo, že chce utéct, urazte mu tu zatracenou hlavu.“

10

Třem chlapcům nechal kapitán Bramley jen svázat ruce a dovolil jim, aby sami šli či občas běželi za jízdním oddílem. IdrisPukkeho naopak za trest nechal přivázaného k sedlu a na jeho posměšné prosby, aby směl stejně jako Riba jet v náručí některého z jezdců, zareagoval tím, že mu osobně uštědřil pár kopanců.

Utábořili se asi hodinu před setměním. Riba se směla volně pohybovat mezi kavaleristy, jimž se od Bramleyho dostalo nevraživého varování, aby se jí ani nedotkli. Byli to drsní chlapi, kteří už v životě byli svědky a sami se účastnili mnoha věcí, často takových, o jakých se jim raději ani nechtělo mluvit, pro většinu z nich bylo ale kapitánovo varování zbytečné. Ačkoli by si někteří s krásnou mladou dívkou s radostí užili, většinu z nich zjevně fascinovalo, jak si s nimi povídá a žertuje, bezelstně flirtuje a užasle kulí oči nad nekonečným proudem historek, které jí všichni s náramným gustem vyprávěli. Často sice vrhala soucitné pohledy na chlapce, přikázali jí ale, aby se k nim nepřibližovala, a pohrozili, že pokusí-li se s nimi promluvit, spoutají ji také.

Chlapcům dělal místo ní společnost IdrisPukke, byli totiž všichni čtyři připoutaní řetězy k nápravě vozu, který se k jízdě připojil krátce po jejich zajetí. Na rozdíl od IdrisPukkeho, jemuž místo konzervovaného hovězího a kvašeného chleba uštědřili jen další kopanec, dostali chlapci najíst. Měli strašlivý hlad a pustili se do jídla jako vlci.

„Co kdybyste se se mnou rozdělili?“

„Proč bychom to dělali?“ zeptal se s plnými ústy Kleist.

„Třeba proto, že jsem se vás zastal, když vás chtěl ten parchant Bramley zabít a rozházet vám střeva po věčně tak hladových píscích Strupatiny.“

Kleist spěšně spolkl poslední sousto.

„Je mi líto – ale za to dnešní odpoledne díky.“

Druzí dva prokázali větší velkomyslnost, ačkoli Cale byl ochoten podělit se o kousek svého chleba jen proto, že se chtěl IdrisPukkeho na pár věcí zeptat.

Na rozdíl od chlapců si IdrisPukke chléb i malou trošku konzervovaného hovězího, kterou mu přenechal Váhavý Henri, pomalu vychutnával.

„Víte něco o tom masakru?“ otázal se Cale.

„Já?“ podivil se IdrisPukke. „Na totéž jsem se chtěl zeptat já vás.“ Ukousl si další sousto chleba. „Vážně jste chtěli Vipondovi pomoct?“

Váhavý Henri a Cale se po sobě podívali.

„Uvažovali jsme o tom,“ řekl pak Cale.

„Velice moudré. Vždycky se pořádně rozmyslete, než někomu prokážete nějakou laskavost. Výborná rada. V případě vašeho přítele,“ dodal a ukázal na Kleista, „lituju, že jsem se jí neřídil.“

„Kdybyste to udělal, byl byste dnes bez večeře.“

IdrisPukke se tiše zasmál. „To není moc dobrý obchod – dva kousky chleba za tři životy. Řekl bych, že mi pořád ještě něco dlužíte.“

„Nic víc pro vás udělat nemůžeme,“ podotkl Váhavý Henri. „Třeba ne. Někdy v budoucnosti si ale možná budu muset ten dluh vybrat. Doufám, že jste čestní lidé.“ Cale se zachechtal. „A vy jste čestný člověk?“

„Kdybych nebyl, už by ses teď smál druhou stranou obličeje.“ Váhavý Henri považoval za vhodnější změnit téma.

„Co myslíte, že s námi provedou?“

IdrisPukke pokrčil rameny. „Odvedou vás do Memphisu. Jestli Vipond zůstane naživu, nemělo by se vám stát nic zlého.“ Usmál se. „Pokud se budete držet té své historky.“

„A když nezůstane?“ chtěl vědět Váhavý Henri.

„To bude záležet na okolnostech. Možná vás postaví před soud, možná vás ale taky prostě hodí do odkladiště.“

„Co to je?“

„Místo, kde na vás všichni zapomenou.“

„Nic jsme neudělali,“ namítl Cale.

„To je mi jasné.“ Znovu se zasmál. „To jim ale neříkejte.“

„Kdo myslíte, že je zabil?“

IdrisPukke se zamyslel.

„Po vnější Strupatině se potuluje spousta ničemů, většina z nich by se ale nikdy neodvážila přepadnout ozbrojené poselstvo Materazziů.“

„Kdo jsou Materazziové?“

„Bože můj, copak se tam u vás vůbec nic neučíte?“

Všichni tři na něj hleděli s kamennými obličeji.

„No jo. Tak abyste věděli, Materazziové vládnou Memphisu a celému území od Strupatiny na severu až k Velkému meandru – o kterém jste, jak vidím, taky nikdy neslyšeli – na jihu.“

„Jaké je to v Memphisu?“

„Úžasné. Největší podívaná na světě. Neexistuje nic, co byste v Memphisu nesehnali, nic, co by se tam nedalo koupit či prodat, žádný zločin, který ještě nikdo nespáchal, žádné jídlo, které ještě nikdo neokusil, nic…,“ odmlčel se, „…co by ještě nikdo nevyzkoušel. Čeká vás skvělý zážitek, pokud vás ovšem nezabijou nebo na vás nezapomenou – a samozřejmě pokud máte peníze.“

„Nemáme,“ ujistil ho Cale.

„Tak si je musíte sehnat. Když v Memphisu nemáte peníze, není tam pro vás místo, a když pro vás v Memphisu není místo, někdo vám brzy nějaké najde.“

„Co tím…?“

„Dost otázek. Jsem rozbolavělý a unavený. Promluvíme si ráno.“ Mrkl na ně. „Pokud tady ještě budu.“ S těmito slovy se IdrisPukke otočil na druhý bok a za pět minut už klidně pochrupoval.

Předpokládali, že si jen dělá legraci, jak měl zjevně tak často a tak záhadně ve zvyku, když se ale druhý den ráno probudili, byl IdrisPukke pryč.

Kapitán Bramley zuřil a všechny tři chlapce surově zkopal s tím výsledkem, že se jim sice notně přitížilo, jemu se ale ani trochu neulevilo. Když to Riba viděla, přiběhla k nim a prosila, aby přestal.

„Přece by mu nepomohli utéct a sami by tady nezůstali!“ domlouvala mu zoufale. „To není fér!“

Chlapci, kteří měli s nefér zacházením bohaté dlouholeté zkušenosti, stoicky mlčeli a snažili se udržet choulostivější partie mimo dosah vysoké boty kapitána Bramleye. Naštěstí pro ně byl kapitán pouhý cholerický surovec a ne rafinovaný sadista, na jaké byli zvyklí. Nefér zacházení znali stejně dobře jako vodu, mimo jiné i proto, že výprask často předcházelo kázání o Oběšeném vykupiteli a zmínka o jeho hrozivém varování – kdo ublíží dítěti, byl by na tom líp, kdyby ho hodili do moře s mlýnským kamenem kolem laku. Když byli jako malí kloučci poprvé přivedeni do svatyně, slýchali četné historky a podobenství o laskavosti Svatého vykupitele, o obzvláštní péči, kterou věnoval dětem, i o tom, jak lidem kolem sebe neustále připomínal, aby se starali o jejich spokojenost a štěstí. Skutečnost, že často před podobným kázáním o lásce a laskavosti a stejně často i po něm dostali zcela bezdůvodný výprask, pro ně zpočátku byla důvodem k roztrpčení, postupem let si však takových rozporů přestali všímat a slova útěchy a radosti jim šla jedním uchem dovnitř a druhým ven. Byla to jen slova, o jejichž smyslu nikdo ze zúčastněných nepřemýšlel.

Když si Bramley na chlapcích vybil prvotní záchvat vzteku, otočil se ke svému seržantovi a desátníkovi, kteří stáli opodál a s rezignovanou trpělivostí čekali, až dojde řada na ně.

„Ty tam!“ křikl na seržanta. „Ty velká tlustá hromado sraček! A ty!“ dodal a pohlédl na desátníka, který byl mnohem menší. „Ty vyzáblá malá hromado sraček! Seberte deset nejlepších chlapů a toho bastarda IdrisPukkeho najděte. A jestli se vrátíte živí a bez něj, přineste si oba večeři, protože až s vámi skončím, budete ji zatraceně potřebovat.“

A s touto hrozbou vztekle zamířil ke svému stanu.

„A pokračujte ve výslechu zajatců!“ křikl ještě přes rameno.

V táhlém seržantově povzdechu zaznívalo opovržení a trpělivě potlačované podráždění. „Slyšel jste kapitána, desátníku.“

Desátník přistoupil k třem chlapcům, kteří se teď zády opírali o kolo vozu a chránili se koleny přitaženými k tělu.

„Víte něco o zajatcově útěku?“

„Ne!“ zařval rozzuřený, ale vystrašený Kleist.

„Zajatec říká, že nic neví,“ oznámil pokojně desátník.

„Zeptejte se, jestli si tím je jistý, desátníku.“

„Víš to jistě?“

„Jo, vím to jistě,“ odpověděl Kleist. „Proč by nám proboha říkal, kam má namířeno?“

„Na tom něco je, seržante.“

„Ano,“ přisvědčil unaveně seržant. „Na tom skutečně něco je.“ Chvíli bylo ticho. „Řekněte sedmé četě, aby osedlala koně, a probuďte průzkumníka Calhouna. Za deset minut odjíždíme.“

Po tomto povelu se vojáci kolem nich rozptýlili a chlapci s Ribou zůstali sami, jako by se vůbec nic nestalo. Riba si k nim přiklekla a zahleděla se na ně se srdceryvným soucitem, tedy s emocí, kterou – jak je třeba dodat – sotva dokázali ocenit. Za prvé byli příliš zaujatí vlastními podlitinami a za druhé nebyli schopní pochopit, že by mohla doopravdy s jejich bolestí soucítit. Možná s výjimkou Váhavého Henriho, který se během toho týdne, který spolu strávili na Strupatině, svlékl do půl těla, aby se umyl, když narazili na jeden z tamních vzácných potůčků. Přistihl ji, jak se mu pokradmu dívá na záda a prohlíží si četné jizvy, rýhy a podlitiny, jimiž je měl posetá. Ačkoli se do té doby s ženským soucitem nikdy nesetkal, byl si, byť velice zmateně, vědom jeho zvláštního účinku.

Pak se začal hýbat celý tábor. Zajatci dostali k snídani ovesnou kaši a poté vyrazili na další cestu. Ještě než Ribu odvedli, stačila jim vzrušeně pošeptat, že za dva dny budou v Memphisu. Vzhledem k nejistému charakteru uvítání, které tam na ně čekalo, nedokázal ani jeden z trojice chlapců její nadšení sdílet.

„Ten starouš,“ obrátil se k Ribě Kleist, „ten, co jsme ho chtěli zachránit. Je mrtvý?“

„Myslím, že není.“

„Tak se pokus udělat něco užitečného a zjisti to,“ nařídil jí Kleist.

Oči jí po té výčitce vyskočily z důlků a začaly se zamlžovat slzami.

„Dej jí pokoj,“ ozval se Váhavý Henri.

„Proč?“ odsekl Kleist. „Jestli umře, tak nás pověsí – takže nechápu, jak se může na tom tlustém zadku vézt do Memphisu a ani nezjistit, co potřebujeme vědět.“

Slzy okamžitě vystřídalo dotčené rozhořčení.

„Proč pořád říkáš, že jsem tlustá? Jsem taková, jaká mám být.“

„Přestaňte se hádat,“ okřikl je podrážděně Cale. „Ty ji nech na pokoji, Kleiste. A ty zjisti, co se stalo s tím staříkem.“

Riba se ohromeně a rozhořčeně na Cala podívala, nic ale neřekla.

„Pochodovat, nebo zemřít! Pochodovat, nebo zemřít!“ rozkřičeli se desátníci, jejich hrozba však už dávno ztratila účinek, protože totéž opakovali pokaždé, když sbalili tábor a pokračovali v cestě. Vůz, k němuž byli chlapci připoutaní, sebou škubl a rozjel se, Riba zůstala stát na místě a popuzeně se za nimi dívala.

Později téhož dne kolem nich ale prošla s nosem stále okázale ohrnutým a utrousila, jako by se nechumelilo: „Ještě je naživu.“

Strupatina skončila zcela náhle a její hranice byla pouhých sto metrů dlouhá. Štěrk, popel, kamení a špinavé pahorky vystřídala zelená úrodná planina, od samého okraje posetá farmami, obytnými domy a chatrčemi zemědělských dělníků. Za živými ploty a kamennými zídkami se objevovali lidé, kteří se na ně přiběhli podívat. Ne ale na dlouho – pohled na vojáky, jejich náklad a zajatce sice vzbudil jejich zvědavost, po přibližně dvacetivteřinové prohlídce se však všichni kromě malých dětí vrátili k tomu, co právě dělali.

Po zbytek dne a po celý následující den počet obydlí i lidí kolem nich vzrůstal. Nejprve se objevily vesnice, pak města a potom předměstí samotného Memphisu. Další dvě hodiny však trvalo, než spatřili jeho velkou citadelu.

Museli zastavit kvůli dopravní zácpě a jeden z desátníků, který si všiml, jak užasle si město prohlížejí, pobídl koně a dojel k nim.

„Jsou to nejmohutnější hradby na světě – patnáct metrů tlusté v nejslabším místě a dvakrát pět mil kolem dokola.“ Chlapci na něj pohlédli.

„Takže celkem deset mil,“ poznamenal Kleist.

Desátník se přestal usmívat, pobodl koně ostruhami a jel dál.

11

Celé poslední dvě míle, až k velkým branám memphiské citadely, procházeli jedním různým tržištěm za druhým. Zvuky, vůně a barvy působily na chlapce tak silně, že kráčeli s vyvalenýma očima a téměř se zalykali nadšením. Každý poutník by návštěvu zdejších tržišť považoval za zážitek, který v sobě ponese až do Dne mrtvých – pro tři chlapce, jejichž obvyklou stravou bylo cosi, čemu říkali umrlčí noha, občas doplněné krysím masem, to však byl doslova ráj, a to ráj nepředstavitelně bohatý a neznámý. Každé nadechnutí přinášelo vůni kmínu a rozmarýnu a spolu s ní pach potu pastevce prodávajícího kozy, hospodyňky navoněné mandarinkovým olejem, zápach moči a vůni růží. Odevšad se ozýval křik a vyvolávání trhovců, vřeštění jedlých papoušků, mňoukání oblíbené pochoutky gurmetů – budoucích memphiských vařených koček, vrkání obětních holubic, štěkot psů chovaných v kopcích kolem města a určených pro sváteční rožnění; všude kvičela prasata, bučely krávy a opodál se strhl hlasitý halas, když jednomu z prodavačů ryb vyklouzla z ruky štika a s hlasitým plácáním si našla cestu ke svobodě v kanálu. Slyšeli prodavačův žalostný výkřik tragické ztráty a posměšný řehot davu.

Dál a dál kráčeli obklopeni nesrozumitelným vyvoláváním trhovců. „Vedej, vedej, hej, hej!“ vykřikoval muž, který z dřevěné bedny vytahoval a nabízel cosi jako jasně růžové kravské ocasy, stažené z kůže a barvou připomínající cukrovou vatu. „Ičí-guda-munda!“ hulákal další a rukou nad vystavenou zeleninou mával rozmáchlým gestem salonního kouzelníka, který ji právě vyčaroval z čistého vzduchu. „Kuuupujte mou zelenin-ku! Zraaalá rajčátka! Báááječné ananasy! Kuuupujte moje rostlinky, moje botanické zááázraky!“

Některé stánky zabíraly prostor velikosti půl akru – a na jednom rohu viděli polonahého starce, který poskakoval z nohy na nohu, v natažené ruce držel roztřepený hadr a snažil se prodat dvě kropenatá vajíčka, která v něm byla zabalená.

Váhavý Henri, který sledoval dění vlevo od sebe, zpozoroval řadu asi devítiletých chlapců, připoutaných k sobě řetězem ovinutým kolem jejich krků. Kdosi je vedl k bráně střežené obrovskými chlapy v kožených bundách; ti je se souhlasným přikývnutím nechali projít dovnitř. Chlapci se tvářili zdánlivě zcela klidně, Váhavého Henriho ale nejvíc znepokojila skutečnost, že měli červeně namalované rty a víčka napudrovaná delikátní modří.

Zavolal na jednoho z vojáků, kteří kráčeli vedle něj. Ukázal na chlapce a na budovu za bránou, která zářila křiklavými barvami a tísnilo se před ní ještě víc lidí než na trhu.

„Co se to tam děje?“

Voják pohlédl na chlapce a obličej mu zbledl odporem. „To je Kočičí město. Tam nikdy nechoď.“ Odmlčel se a smutně na Váhavého Henriho pohlédl. „Pokud nebudeš muset.“

„Proč se tomu říká Kočičí město?“

„Protože ho řídí Zaječí kotě. A než se začneš dál vyptávat, není to zajíc ani kotě. Drž se od něj stranou.“

Jen co prošli kolem strážných do samotného města Memphisu, okamžitě se všechno kolem nich změnilo: z tlačenice, hluku a pachu tržnice se ocitli v pronikavém chladu kamenného tunelu. Po třiceti metrech cesty téměř úplnou tmou pod hradbami se znovu vynořili na světle. A znovu se objevil úplně jiný svět. Na rozdíl od svatyně, kde bylo všechno tak šedé a jednotvárné, že každá její část vypadala přesně stejně jako všechny ostatní, vládla v citadele nekonečná různorodost: palác se špičatými měděnými minarety potaženými zeleným povlakem stál vedle šlechtického sídla ze žlutých a rudých cihel. Byly tu dokonale přímé bulváry osázené stromy s kmeny křídou nabarvenými na bílo i křivolaké staré vedlejší uličky tak úzké, že by i kočka zaváhala, jestli se do nich má odvážit. Sotva kdo chlapcům věnoval jediný pohled: ne že by si jich nikdo nevšímal, spíš se zdálo, že je nikdo vůbec nevidí. Výjimkou byly mladší děti, vesměs s kudrnatými zlatými vlasy, které je zvědavě okukovaly a krčily se přitom za filigránsky tepaným železným zábradlím zahradních náměstí.

Pak se jednou z uliček nad nimi rozlehla náhlá hlasitá vřava a na náměstí se s dusotem kopyt objevilo dvacet příslušníků domácí jízdní gardy v rudozlatých uniformách, doprovázejících bohatě zdobený kočár. Spěšně zamířili k jejich oddílu a rozestavili se kolem krytého vozu, v němž ležel bezvědomý lord Vipond. Kočár otevřel svá dvoje široká dvířka, tři důležitě vyhlížející muži chvatně došli k vozu a zmizeli v něm. Chlapci zůstali stát a pět minut čekali v chladném vánku a ve stínu stromů lemujících náměstí.

Jakási malá dívenka, asi tak pětiletá, unikla pozornosti klábosící matky a došla až k zábradlí v místě, kde stála nejblíž třem akolytům.

„Hej, ty tam, kluku.“

Cale se na ni podíval s veškerou intenzivní nevraživostí, jakou dokázal do pohledu vložit. „Ano, kluku, ty.“

„Co je?“ zabručel Cale. „Máš rypák jako prase.“

„Zmiz.“

„Odkud jsi přišel, kluku?“

Znovu se na ni podíval.

„Z pekla, abych tě v noci odnesl a sežral.“

Dívenka se nad tím na okamžik zamyslela.

„Mně připadáš jako obyčejný kluk. Obyčejný špinavý kluk.“

„Zdání někdy klame,“ ujistil ji Cale. To už jejich rozhovor zaujal i Kleista.

„Uvidíš,“ pohrozil dívence. „Ode dneška za tři noci se k tobě vloupeme do pokoje, ale tak tiše, že nás tvoje máma neuslyší. A pak ti do pusy strčíme roubík a nejspíš nebudeme na nic čekat a hned tě sežereme. A necháme tam místo tebe jenom pár kostí.“

Přesvědčení o jejich obyčejnosti zjevně začínalo kolísat. Měla ale pro strach uděláno.

„Můj taťka vám to nedovolí a zabije vás.“

„Ne, nezabije, protože ho taky sežereme. Nejspíš jako prvního, abys viděla, co tě čeká.“

Tomu se Cale hlasitě zachechtal a zavrtěl hlavou údivem, jak si Kleist rozhovor užívá.

„Přestaň ji už dráždit,“ řekl s úsměvem. „Připadá mi jako práskačka.“

„Žádná práskačka nejsem!“ ohradila se rozhořčeně dívenka. „Vždyť ani nevíš, co to práskačka je,“ posmíval se jí Kleist. „To tedy vím.“

„Ticho!“ šeptl Cale.

Matka si konečně všimla dceřiny nepřítomnosti a spěchala za ní.

„Pojď pryč, Jemimo.“

„Jen jsem se bavila s těmi špinavými kluky.“

„Buď zticha, ty nestydo! Takhle o těch nešťastnících nesmíš mluvit. Omlouvám se,“ obrátila se k oběma chlapcům. „A ty se taky omluv, Jemimo.“

„Neomluvím.“

Matka ji popadla a táhla ji pryč. „V tom případě nedostaneš pudink!“

„A co my?“ zavolal za ní Kleist. „My taky nedostaneme pudink?“

Teď před sebou zahlédli nějaký pohyb; šest gardistů sundávalo z vozu kancléře Viponda a tři důležití muži jejich počínání přihlíželi s ustaranými obličeji. Gardisté kancléře odnesli ke kočáru a opatrně ho zvedli dovnitř. Během minuty kočár opustil náměstí a oddíl pomalu vyrazil za ním.

O tři hodiny později už byli v poslední pevnosti, kde je odvedli dolů do cel, svlékli, prohledali a vylili na ně tři vědra ledové vody, do níž byly přimíchané nějaké pro ně neznámé a nepříjemně páchnoucí chemikálie. Pak jim vrátili šaty plné jakéhosi svědivého bílého prášku a zamkli je do jedné z cel. Třicet minut mlčky seděli, než si konečně Kleist povzdechl a utrousil: „Čí byl tohle nápad? No jasně, Calův. Už jsem zapomněl.“

„Rozdíl mezi touhle celou a svatyní,“ opáčil Cale, jako by mu Kleistovy nářky sotva stály za odpověď, „je v tom, že tady nevíme, co s námi bude. Kdybychom byli zpátky ve svatyni, věděli bychom to a taky bychom věděli, že si při tom hodně zakřičíme.“ S tím bylo sotva možno polemizovat a po pár minutách už všichni tři spali.

Celé tři dny lord Vipond balancoval čím dál blíž smrti. Dostával mnohé balzámy a medicíny, dnem i nocí kolem něj pálili aromatické byliny a do ran mu vtírali nejrůznější extrakty. Všechny zmíněné přípravky byly buď neúčinné, nebo vysloveně škodlivé a lord Vipond mohl děkovat jen svému přirozenému životnímu elánu a dobrému zdraví, že navzdory veškeré péči nejlepších lékařů, jaké mu Memphis mohl nabídnout, zůstal naživu. Právě když bylo jeho dědicům řečeno, aby se připravili na nejhorší (či z jejich hlediska na nejlepší), Vipond se probral a krákavým hlasem přikázal, aby otevřeli okna, vyhodili ten smrdutý plevel a omyli mu tělo převařenou vodou.

Po několika dnech, kdy mu už nebyl odepírán chladný čerstvý vzduch a přirozená obranyschopnost jeho organismu mohla odvést patřičnou práci, už seděl a popisoval události, které vedly k tomu, že skončil po krk zahrabaný v písku Strupatiny.

„Byli jsme čtyři dny od Memphisu, když nás zastihla písečná bouře, i když před sebou hnala víc drobného kamení než písku. Rozprášila celou karavanu, a než jsme se stačili znovu sešikovat, zaútočili na nás Pueblané. Pobili všechny bez rozdílu – z nějakého důvodu se ale rozhodli nechat mě tak, jak jste mě našli.“

Muž, s nímž mluvil, se jmenoval kapitán Albin a byl náčelníkem tajné služby Materazziů – dlouhán s modrýma očima mladé dívky. Tento pozoruhodný rys ostře kontrastoval s jeho celkovým vzhledem, který byl ztělesněním preciznosti (vypadal, jako by byl čerstvě vyžehlený) a chladu.

„Víte jistě,“ vyptával se Albin, „že to byli obyčejní Pueblané?“

„Nejsem žádný odborník na bandity, kapitáne, ale tvrdil mi to o nich Pardee, než zemřel. Máte snad důvod myslet si něco jiného?“

„Pár věcí nehraje.“

„Co například?“

„Taktika, s níž byly oddíly napadeny, mi připadá příliš organizovaná a propracovaná. Pueblané jsou obyčejní příležitostní řezníci a zřídkakdy se jich dá dohromady tolik, aby mohli napadnout tak dobře vycvičené vojáky, jako byli ti, kteří vás doprovázeli – i když je od sebe bouře roztrhala.“

„Rozumím,“ přikývl Vipond.

„A k tomu ta skutečnost, že vás nechali naživu. Proč?“

„Jen tak tak naživu.“

„To je pravda. Proč by to ale vůbec riskovali?“ Albin přešel k oknu a zadíval se do dvora pod sebou.

„Když vás našli, měl jste do úst strčený kus poskládaného papíru.“

Vipond na něj pohlédl a v duchu se mu vybavila vzpomínka na nepříjemný pocit – jak mu někdo násilím otevírá ústa a jak musí zápasit o dech, než ztratil vědomí.

„Omlouvám se, lorde Viponde, musí to pro vás být nepříjemné. Nemám raději přijít zítra?“

„Ne, to bude v pořádku. Co na tom papíru bylo?“

„Byla to zpráva, kterou jste vezl od gauleitera Hynkela maršálu Materazzimu. Hynkel v ní sliboval, že se ještě naše generace dočká míru.“

„Kde je teď?“

„Má ji hrabě Materazzi.“

„Je bezcenná.“

„Hmm,“ zabručel zamyšleně Albin. „Myslíte? To je opravdu zajímavé.“

„Proč?“

„To, že vás nechali naživu a do úst vám nacpali poměrně důležité poselství, naznačuje, že se nám tím někdo snažil něco říct.“

„A co jako?“

„To je právě ta záhada. Možná úmyslná záhada. Rozhodně to ale nevypadá na Pueblany. Ty zajímá znásilňování a loupení, ne politické vzkazy – ani jasné ani nejasné.“

„Pokud to doopravdy byl vzkaz, neměl být přece jen srozumitelnější?“

„Možná ne. Hynkel se považuje za něco jako šprýmaře. Nepochybně by ho pobavilo, kdyby podobným způsobem zamaskoval útok na vyslance Materazziů a zároveň nás vyvedl z rovnováhy a vyvolal v nás podezření, že se za tím skrývá ještě něco víc.“ Albin se omluvně pousmál. „Vy jste se s ním ale před pouhými pár dny setkal. Možná na to máte jiný názor?“

„Vůbec ne. Byl to příjemný hostitel, ale až příliš často na mě potutelně mrkal. Jako spousta chytrých lidí považuje všechny ostatní za hlupáky.“

„Rozhodně považuje za hlupáka našeho velvyslance.“

Následovala krátká odmlka, během níž Albin uvažoval, jestli nezašel příliš daleko. Vipond si ho zaujatě prohlížel.

„Zdá se, že toho hodně víte,“ prohlásil po chvíli obezřetným, ale vstřícným tónem.

„Hodně? Kéž by tomu tak bylo. Jisté informace ale mám.

Během několika dnů možná dostanu zprávu, která tuhle záležitost tak či onak osvětlí.“

„Byl bych vám nesmírně vděčný, kdybyste mě průběžně informoval. I já mám jisté zdroje, které by nám mohly přijít vhod.“

„Samozřejmě, lorde.“

Skutečnost, že dospěli k čemusi, co se dalo nazvat dohodou, Albina potěšila. Nepřemýšlel o tom, jestli může Vipondovi důvěřovat, protože s naprostou jistotou věděl, že nemůže. Dvůr v Memphisu připomínal klubko zmijí a do funkce tak důležité, jakou zastával Vipond, se nemohl dostat nikdo bez ostrých zubů plných jedu. Domnívat se něco jiného by byla pošetilost. Měl ale dojem, že učinil důležitý krok ke vzájemnému porozumění – k porozumění založenému na tom, že se může spolehnout, že ho Vipond nezradí, dokud nebude v jeho nejvlastnějším zájmu, aby to udělal.

„Mám ještě jednu nebo dvě další záležitosti, které bych s vámi rád projednal, lorde. Pokud už jste ale příliš unavený, můžu se samozřejmě vrátit zítra.“

„Vůbec ne. Prosím…“

„Je tu neobvyklá záležitost těch čtyř mladých lidí, které Bramley našel, jak stojí nad vámi, když jste byl…“ Zarazil se. „Po krk zahrabaný?“

„No… ano.“

„Myslel jsem,“ podivil se kancléř Vipond, „že to byl jen sen. Tři chlapci a dívka?“

„Ano.“

„Co tam dělali?“

„Totiž, domnívali jsme se, že na tuhle otázku byste mohl odpovědět vy. Bramley chce ty kluky popravit a dívku prodat.“

„Proboha proč?“

„Je přesvědčený, že patřili k té tlupě Pueblanů, která vás přepadla.“

„Přepadli nás přinejmenším čtyřiadvacet hodin před tím, než mě našli. Co by tam ve jménu Božím dělali, kdyby měli s těmi Pueblany něco společného?“

„Bramley je přesto chce nechat popravit. Tvrdí, že bychom měli dát jasný signál, aby každý, kdo se odváží napadnout vyslance Materazziů, věděl, co ho čeká.“

„Ten váš Bramley je krvežíznivý parchant.“

„Ale ne, Bramley není můj člověk – Bože chraň.“

„A co k tomu říkají ty děti?“

„Že tam zrovna přišly a chtěly vás vyhrabat.“

„A vy jim nevěříte?“

„Nebyla tam žádná známka hrabání.“ Albin se odmlčel. „A neříkal bych jim zrovna děti. Tem třem klukům je třináct nebo čtrnáct let, působí ale hodně tvrdě. Ta holka naopak vypadá, jako by ji někdo choval v bavlnce. A co dělali uprostřed Strupatiny?“

„Jak to sami vysvětlují?“

„Prohlašovali se za cikány.“

Vipond se zasmál. „V tomhle koutě světa žádní cikáni nejsou od té doby, co je vykupitelé před šedesáti lety všechny vyvraždili.“

Na okamžik se zatvářil zamyšleně. „Promluvím si s nimi sám, ale až za pár dní, až se budu cítit líp. Podejte mi ten šálek s vodou, buďte tak laskav.“

Albin se natáhl ke stolku u postele a podal Vipondovi vodu. Kancléř teď byl velice bledý.

„Už vás nechám odpočívat, pane kancléři.“

„Neříkal jste, že máte dvě věci?“

Albin se zastavil. „Ano. Než vás Bramley našel, chytil IdrisPukkeho, jak se schovává asi čtyři míle od vás.“

„Výborně,“ zaradoval se Vipond a oči mu zazářily zájmem. „Zítra si s ním promluvím.“

„Bohužel uprchl.“

Vipond podrážděně zachrčel. Trvalo téměř minutu, než promluvil.

„IdrisPukkeho chci. Jestli na něj někde narazíte, přivedete ho ke mně a nikomu jinému o tom nepovíte.“

„Samozřejmě,“ přikývl Albin. Z Vipondova pokoje odcházel s pocitem uspokojení.

Byl to už šestý den, který trávili uvěznění v celách pod Memphisem, navzdory nejisté budoucnosti měli však všichni tři chlapci skvělou náladu. Dostávali tři dobrá jídla denně, což převedeno do standardů normálního člověka znamená, že dostávali denně tři jídla, nad nimiž by se vám nejspíš zvedl žaludek, mohli spát tak dlouho, jak se jim chtělo, a využívali toho až osmnáct hodin denně, jako by si chtěli vynahradit celoživotní spánkový dluh. Kolem čtvrté hodiny odpolední odemkl žalářník dveře jejich cely a pustil dovnitř Albina, který je už jednou vyslýchal, s nějakým téměř šedesátiletým a zjevně velice váženým mužem.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil je lord Vipond.

Váhavý Henri a Kleist na něj opatrně pohlédli z lůžek, na nichž byli natažení. Cale na svém lůžku seděl s koleny přitaženými k hrudi a s kápí staženou přes obličej.

„Vstaňte, když k vám vejde lord Vipond,“ poručil klidným hlasem Albin. Váhavý Henri s Kleistem se pomalu zvedli. Cale se nepohnul.

„Ty taky, vstaň a sundej si tu kápi – nebo zavolám strážné, aby to udělali za tebe.“ Albinův hlas byl nadále klidný a věcný, ani trochu výhrůžný.

Chviličku se nic nedělo, pak Cale náhle vyskočil, jako by vstával po osvěžujícím spánku, a shrnul si kápi na záda. Zahleděl se na podlahu, jako by ho něco ve vrstvě prachu nesmírně zaujalo.

„Tak tedy,“ promluvil Vipond, „poznáváte mě?“

„Ano,“ odpověděl Kleist. „Jste ten chlap, kterého jsme se na Strupatině pokoušeli zachránit.“

„Správně,“ přitakal Vipond. „Co jste tam dělali?“

„Jsme cikáni,“ vysvětloval Kleist. „Ztratili jsme se.“

„Co jste za cikány?“

„No, docela obyčejní cikáni,“ prohlásil Kleist s úsměvem.

„Kapitán Bramley si myslí, že jste mě chtěli okrást.“

„Kapitán Bramley je špatný člověk,“ povzdechl si Kleist, „moc špatný. Nešlo nám o nic jiného, než abychom se pokusili zachránit důležitého člověka, jako jste vy, a on nás vsadí do řetězů jako nějaké zločince a strčí nás sem. Tomu říkám vděk.“

V drzosti, s níž Kleist významnému muži před sebou čelil, byla jakási podivná a znepokojivá rozjařenost, jako by nejen nečekal, že mu bude Vipond věřit, ale jako by mu na tom, zda mu věřit bude nebo nebude, vůbec nezáleželo. S podobnou troufalou vyzývavostí se Vipond setkal u lidí jednoho jediného dalšího druhu: u těch, které doprovázel k šibenici a kteří věděli, že už je nic nemůže zachránit.

„Chtěli jsme vám pomoct,“ ozval se Váhavý Henri – a ze svého hlediska samozřejmě mluvil pravdu.

Vipond pohlédl na Cala.

„Jak se jmenuješ?“

Cale neodpověděl.

„Pojď se mnou.“ Vipond zamířil ke dveřím a žalářník je spěšně otevřel. Vipond se otočil ke Calovi. „Tak pojď, chlapče. Jsi snad nejen drzý, ale taky hluchý?“ Cale pohlédl na Váhavého Henriho, který přikývl, jako by ho vybízel, aby poslechl. Cale ještě okamžik zůstal nepohnutě stát, pak ale pomalu došel ke dveřím cely.

„Buďte tak laskav a pojďte s námi, kapitáne.“ Vipond vyrazil s Calem v patách a pár kroků za nimi kráčel Albin, který zároveň jedním prstem uvolnil poutko přidržující jeho meč v pochvě. Když žalářník zamykal celu, přistoupil Kleist k mřížím.

„A co já? Taky bych se chtěl projít.“

Pak oba chlapci slyšeli cvaknutí odemykaného zámku vnějších dveří a Cale byl pryč.

„Víš jistě,“ zeptal se Váhavý Henri, „že to máš v hlavě úplně v pořádku?“

Cale zjistil, že se nachází na příjemném nádvoří s elegantním trávníkem uprostřed. Vyrazili po cestičce vinoucí se kolem hradeb a Cale srovnal krok s kancléřem Vipondem.

„Jsem odjakživa zastáncem zásady,“ ozval se Vipond poté, co vedle sebe asi minutu mlčky kráčeli, „že bys nejlepšímu příteli nikdy neměl říkat nic, co bys nebyl ochoten říct nejhorší-mu nepříteli. Pokud jde ale o tebe, teď přišel čas, kdy ti ze všeho nejlépe poslouží upřímnost. Nechci tudíž slyšet ty nesmysly o cikánech a nechci slyšet ani žádné jiné nesmysly. Chci slyšet pravdu o tom, co jste zač a co jste dělali na Strupatině.“

„Máte na mysli takovou pravdu, jakou bych řekl nejlepšímu příteli?“

„Nejsem možná tvůj nejlepší přítel, mladíku, jsem ale tvoje nejlepší naděje. Pověz mi pravdu a možná budu ochoten velkomyslně přehlédnout, že zatímco mi to děvče s tím poněkud nechápavým mládencem chtěli pomoct, ty a ten druhý ničema jste mě tam chtěli nechat.“

Cale po něm střelil pohledem. „Když už říkáme pravdu, lorde, vy byste nepřemýšlel o tom, jaké to může mít důsledky – myslím kdybyste byl na našem místě?“

„Samozřejmě. Tak už povídej. A jestli si budu myslet, že lžeš, nebudu se rozmýšlet, a než by jehně dvakrát mrsklo ocasem, předám tě Bramleyovi.“

Cale několik vteřin nic neříkal a pak si povzdechl, jako by dospěl k nějakému rozhodnutí.

„Všichni tři jsme akolyté vykupitelů z velké svatyně na Střelecké stráni.“

„Á, takhle zní pravda,“ usmál se Vipond. „Hned se to pozná, nezdá se ti? A co to děvče?“

„Hledali jsme něco k jídlu v katakombách – to jsou tunely a chodby, které vykupitelé uzavřeli. Narazili jsme na ni na místě, o kterém jsme nikdy neslyšeli. Byly tam i další, jako je ona.“

„Ženy ve svatyni? To je zvláštní! Nebo vlastně možná ne.“

„Viděli nás s tou holkou, takže jsme neměli na vybranou. Museli jsme prásknout do bot.“

„Pokud je mi známo, je to velice riskantní.“

„Kdybychom tam zůstali, už bychom si s žádným rizikem nemuseli lámat hlavu.“

„To je pravda.“ Asi minutu přemýšlel o tom, co slyšel, zatímco bok po boku přecházeli vyrovnaným krokem kolem dvora. „A co Strupatina?“

„Byl to nejvhodnější úkryt – kvůli všem těm pahorkům a morénám, co se po ní táhnou, není nikde moc daleko vidět.“

„Vykupitelé pronásledují uprchlíky se psy. Jednoho jsem viděl – jsou oškliví jako smrt, ale stopu drží úžasně.“

„Přišel jsem na to, jak je zastavit.“ Cale vysvětlil, co udělal, vynechal jen podrobnosti svého dvojitého útěku. Skutečnost jejich útěku byla sice možná neoddiskutovatelná, ale ať říkal Vipond cokoli, události, které k němu vedly, pravdivě nepůsobily. Navíc se po Kleistově přihlouplém pokusu vydávat je za cikány všichni shodli na tom, že by jejich historka měla být co nejjednodušší. Všechno, co jim vykupitelé napovídali o cikánech, byla evidentní lež: před šedesáti lety nedošlo k žádnému zrádnému útoku na svatyni, následovanému jen omezenou trestnou expedicí, jejímž účelem bylo dát cikánům na pamětnou, aby v budoucnu nic podobného nezkoušeli. Vykupitelé je zjevně zmasakrovali do posledního děcka.

„Předáte nás vykupitelskému pátracímu oddílu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Dobrá otázka,“ zasmál se Vipond. „Nemáme k tomu ale žádný důvod. Dokonce s nimi ani neudržujeme diplomatické styky. Jednáme s nimi výhradně prostřednictvím Duenů.“

„Kdo jsou Duenové?“

„Víš, co je to žoldnéř?“

„Někdo, kdo zabíjí pro peníze.“

„Duenové jsou žoldnéři, kteří místo zabíjení dostávají zaplaceno za to, že vyjednávají. Máme s vykupiteli tak řídké kontakty, že nás vyjde levněji zaplatit někomu, kdo to obstará za nás. Myslím, že je načase, aby se to změnilo. Děláme chybu, když zůstáváme v nevědomosti. Mohli byste nám být náramně užiteční. Už sto let se zaměstnávají tou svou válkou ve východních průsmycích. To zvyšování počtu akolytů, o kterém jsi mi vyprávěl, možná nějak souvisí s jejich plány pro tuhle válku – také ale možná s něčím jiným. Měli bychom se o tom dozvědět něco víc.“ Usmál se na chlapce. „Takže mi možná můžeš věřit, protože bys mi mohl být užitečný.“

„Ano,“ odpověděl zamyšleně Cale. „Možná.“

To už došli zpět k vnějšímu vchodu do vězeňských cel. Vipond do nich důkladně udeřil pěstí a dveře se okamžitě otevřely. Otočil se ke Calovi.

„Za pár dnů vás přestěhujeme do něčeho pohodlnějšího. Do té doby vám to tady trochu zpříjemníme – dostanete slušnou stravu a možnost protáhnout se.“

Cale přikývl a vešel do dveří, které se za ním okamžitě zavřely.

Vipond se otočil v okamžiku, kdy k němu zezadu přistoupil Albin. „Velice zvláštní, milý Albine; v životě jsem takové děti neviděl. Přijdou-li je sem nějací vykupitelé hledat, nic jim neříkejte a nedovolte, aby se dostali dál než na předměstí. Ti chlapci budou mít režim domácího vězení.“

S těmito slovy se otočil a odcházel, jen ještě zavolal přes rameno: „Zítra v jedenáct ke mně přiveďte to děvče.“

12

„Tak tedy, Ribo,“ začal Vipond přívětivým tónem laskavého ředitele školy, „dokud ti tři mladíci čirou náhodou nenarazili na vykupitele, který se ti snažil ublížit, a při následné rvačce ho neomráčili, vůbec sis nebyla vědoma toho, že se ve svatyni nacházejí muži?“

„Ne, pane.“

„Přitom jsi tam ale žila od deseti let a podle toho, co říkáš, s tebou zacházeli jako s malou princeznou? To je velice zvláštní, nemyslíš?“

„Byla jsem na to prostě zvyklá, pane. Dostávaly jsme skoro všechno, co jsme chtěly, a jediné přísné pravidlo, za jehož porušení nám hrozil strašlivý trest, nám zakazovalo opustit vymezené prostory. Byly velice rozsáhlé a zdi bychom stejně nepře-lezly. A byly jsme tam šťastné.“

„Vysvětlily vám ty ženy, které se o vás staraly, proč se k vám chovají tak laskavě a štědře?“

Riba si povzdechla při vzpomínce na konec dlouho hýčkaného snu.

„Říkaly, že až nám bude patnáct, odvedou nás a staneme se nevěstami v místě ještě mnohem krásnějším, než je svatyně, a že tam budeme navěky žít v požehnaném štěstí. Jen ale tehdy, když budeme co možná nejdokonalejší.“

„Nejdokonalejší? V jakém směru?“ zeptal se poněkud udiveně Vipond.

„Naše pleť musí být bez jediné poskvrnky, naše vlasy lesklé a hebké, musíme mít široké jasné oči, růžové tváře, velká a kulatá ňadra, hladké a objemné zadky a nesmíme dovolit, aby nám mezi nohama, v podpaží ani nikde jinde kromě na hlavě rostl jediný chloupek. Musíme být vždycky pozorné a okouzlující a neustále musíme vonět květinami. Nikdy se nesmíme rozzlobit, peskovat nebo kritizovat jiné lidi, ale musíme být laskavé, přívětivé a neustále připravené k polibkům a něžnostem.“

Albin i Vipond byli muži s bohatými zkušenostmi, viděli už mnohé podivné věci a o mnoha dalších slyšeli, když ale Riba domluvila, ani jednoho z nich nenapadalo, co by měl říct. Nakonec to byl Albin, který promluvil.

„Vraťme se ještě k tomu vykupiteli, který ti chtěl ublížit. Nikdy předtím jsi ho neviděla?“

„Ani jeho, ani žádného jiného muže.“

„A jak,“ zeptal se Vipond, „jste nacvičovaly ty svoje… něžnosti? Když jste tam neměly muže.“

„Na sobě navzájem, pane.“ To oba muže ohromilo ještě víc.

„Střídaly jsme se a předstíraly jsme, že jsme unavené a rozzlobené, hlasitě jsme křičely a práskaly dveřmi. A některá jiná dívka nás uklidňovala a konejšila tak dlouho, dokud jsme nebyly šťastné.“ Dívala se na ně, jako by si uvědomovala, že je svou odpovědí v nějakém směru neuspokojila. „A taky jsme měly panny.“

„Panny?“

„Ano, mužské panny. Oblékaly jsme je, dávaly jsme jim masáže a chovaly jsme se k nim jako ke králům.“

„Rozumím,“ přikývl Vipond.

„Mně a Leně…“ Na okamžik se zarazila. „Lena byla ta dívka, kterou vykupitel zabil – říkaly, že jsme byly vybrané k tomu, abychom se vdaly a žily šťastně až do smrti. Pak nás ale tetičky – tak jsme říkaly těm ženám, které nás vychovávaly a tvrdily nám, že se vdáme – odvedly do komnaty toho muže. A pak ten muž přišel a Lenu zabil.“

„Ty vaše tetičky, věděly o tom, co se s vámi má stát?“

„Proč by s námi zacházely tak laskavě, kdyby to věděly? Určitě je někdo podvedl.“

„Není to zvláštní shoda okolností,“ ujal se slova Albin, který si nebyl zcela jistý, jestli je dívka nevodí za nos, ačkoli si říkal, že pokud ano, musí to být přímo geniální lhářka, „že jsi během pouhých čtyřiadvaceti hodin narazila nejdřív na toho vykupitele a pak na Cala a že Cale dorazil přesně na poslední chvíli, aby tě stačil zachránit?“

„Ano. Taky jsem si to říkala – dokonce i v těch chvílích. Jak zvláštní, že jsem po tolika letech poznala hned čtyři muže najednou – jednoho tak krutého a ostatní ochotné riskovat pro mě vlastní život, ačkoli mě vůbec neznali. Jsou takové věci běžné?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Vipond, „nejsou běžné. Děkuji ti, Ribo, to bude prozatím všechno.“ Zacinkal zvonkem, který před ním ležel. Dveře se otevřely a do místnosti vešla mladá žena. Vyzařovala z ní aura hrdého chladu, typická pro všechny šestnáctileté příslušnice aristokracie, jako by už viděla úplně všechno a jen máloco z toho ji zaujalo. Když však spatřila Ribu s tmavými vlasy a nesmírně bujnými křivkami, vykulila oči. Když stály vedle sebe, působily dojmem jen vzdáleně spřízněných bytostí.

„Tohle je moje neteř, Ribo, mademoiselle Jane Weldová. Příštích několik dnů se o tebe bude starat.“

Mademoiselle Jane, stále ještě zcela vyvedená z míry, nepatrně přikývla. Riba se jen nervózně usmála.

„Albine. Počkal byste s Ribou venku, než si s mademoiselle Jane promluvím?“

Albin odvedl Ribu z místnosti a zavřel dveře. Vipond pohlédl na užaslou neteř.

„Zavři pusu, Jane, mohl by se otočit vítr a ty bys musela zůstat takhle.“

Mademoiselle Jane zavřela pusu s téměř slyšitelným klapnutím, jen ale proto, aby ji téměř okamžitě znovu otevřela.

„Co to bylo proboha za podivnou existenci?“

„Posaď se, poslouchej a alespoň pro jednou se snaž dělat, co ti říkám!“

Mademoiselle Jane ho neochotně poslechla. „Tvým úkolem je spřátelit se s Ribou a přimět ji, aby ti znovu pověděla všechno, co už řekla mně, a co nejvíc dalších věcí. Zapíšeš si to a pošleš mi to, nevynecháš žádnou maličkost, ať jakkoli bezvýznamnou nebo podivnou…“ Pohlédl na dívku. „A podivné to bude. Až si vyslechneš její příběh, uvidíš, jestli ji dokážeme vycvičit tak, aby o něm mlčela a předstírala, že přišla z Jižních ostrovů nebo z nějakého podobného místa. Je vcelku slušně vychovaná, ty ji ale naučíš naši etiketu. Když si povede dobře, mohla by dělat osobní služebnou, nebo dokonce společnici.“

„Chceš po mně, abych školila služku?“ ušklíbla se pobouřeně mademoiselle Jane.

„Chci, abys dělala, co ti povím. A teď běž.“

13

Vykupitel Stape Roy, pátrač jižního oddílu pronásledovatelů, zanechal svoji stovku mužů i se psy ve třicet mil vzdáleném městečku, a když vjížděl do Memphisu, háral v jeho mysli větší neklid, než jaký kdy cítil v celém dosavadním životě. Vzhledem k tomu, že měl zkušenosti s četnými pekelnými událostmi a celou řadu dalších sám zapříčinil, byl to neklid opravdu nezanedbatelný. Teď ale mířil ke Kočičímu městu a měl pocit, že je tak blízko peklu, jak se k němu jen může člověk na zemi dostat. Kousek od křiklavě vyzdobené a osvětlené brány do hrůzostrašného předměstí Memphisu zastavil, sesedl z koně a posledních pár metrů ho vedl za sebou. I v tak pozdní hodinu proudily kolem stráží davy turistů i místních obyvatel; stráže si většiny z nich nevšímaly, některé ale prohledávaly.

„To zvíře dovnitř vzít nemůžete,“ zastavil ho jeden ze strážných a ukázal na koně. „Jste ozbrojený?“

Po zuby, pomyslel si Stape Roy. „Nechci jít dovnitř,“ prohlásil. „Nesu dopis pro Zaječí kotě.“

„O nikom takovém jsem v životě neslyšel. Koukejte zmizet!“

Pomaličku, sledován bedlivým pohledem strážných, sáhl Stape Roy do sedlových brašen a vytáhl dva váčky s penězi, jeden podstatně větší než druhý. Natáhl ke strážnému ruku s tím menším. „O tohle se můžete rozdělit. Ten větší je pro Zaječí kotě.“

„Dej ho sem. Postarám se o to, aby ho dostal.“ Strážní, celkem pět chlapů, obrovitých a pečlivě vybraných pro obzvlášť hrozivý vzhled, se začali stahovat kolem Stapea Roye. „Vrať se zítra nebo ještě líp pozítří.“

„Do té doby si nechám peníze u sebe.“

„Ne, to by nešlo,“ ušklíbl se strážný. „U nás budou v bezpečí.“

Vyrazil ke Stapeu Royovi tak rychle, jak je to jen u muže o váze sto třiceti kilogramů možné, a hmátl po penězích. Stape Roy jako by rezignoval. Ramena mu poklesla v gestu absolutní kapitulace. A pak, když ho strážný strčil do prsou, prostě překryl jeho natažené paže vlastníma rukama a stlačil je dolů. Ozvalo se nepříliš hlasité zapraštění a strážný s výkřikem agónie padl na kolena. Jeho kolegové, na okamžik zaražení tak nenadálým vývojem událostí, se rozběhli kupředu. Sotva se však stačili pohnout, když viděli, že Stape Roy drží strážnému u krku hrot krátkého meče. Zaječení klečícího, který jim přikazoval, aby se drželi zpátky, ani nebylo třeba.

„Koukejte mi sem přivést nějakého nadřízeného a hoďte sebou. Nehodlám v tomhle doupěti neřesti zůstat déle, než bude nutné.“

O dvacet minut později už Stape Roy seděl v předpokoji a navzdory tomu, že to byla jedna z nejpříjemnějších místností, v jaké se kdy ocitl – s obložením z cedrového a santalového dřeva, které vypovídalo o bohatství a jednoduchosti a vonělo něčím tak nevtíravé konejšícím všechny smysly, že měl sto chutí kus si ho odříznout a odnést s sebou –, neklid ho neopouštěl. Ne kvůli potyčce u brány Kočičího města, ale kvůli tomu, co viděl, když ho pustili dovnitř. Muže, který velel masakrům v Oděse a v Polském lese, notoricky známého i v onom dlouhém výčtu brutality, charakteristické pro války ve východních průsmycích, vyváděly věci, které v posledních několika minutách spatřil, z míry. Pak se na opačném konci místnosti otevřely dveře, objevil se v nich jakýsi stařec a zdvořile oznámil: „Zaječí kotě vás nyní přijme.“

V okamžiku, kdy se dveře otevřely, ovanul ho nějaký zvláštní pach. Byl jen lehce nepříjemný, a dokonce trochu nasládlý,

Stape Roy měl přesto dojem, že se mu ježí vlasy v týle. Byl si zcela jistý, že nic podobného v životě necítil, a přesto ho něco varovalo, něco k němu vysílalo výstražné signály a přes všechnu brutální odvahu ho hluboce znepokojovalo. Beztak už silně vykolejený scénami z Kočičího města došel ke dveřím; stařec, který zůstal v předpokoji, je za ním zavřel.

Místnost byla tmavá, ale důmyslně osvětlená tak, že podlahu bylo jasně vidět. Nad úrovní pasu nebylo naopak pořádně vidět vůbec nic kromě sotva rozeznatelných kontur. U psacího stolu uprostřed místnosti někdo seděl, vypadalo to ale, jako by to byla pouhá stínová postava.

„Udělej si prosím pohodlí, vykupiteli.“

Ten hlas! Nepodobal se žádnému jinému hlasu, jaký kdy slyšel. Nebyl v něm žádný podtón krutosti, žádný náznak syčivé zlomyslnosti, žádná hrozba ani varování, ani jeden z hlasových odstínů, které odedávna důvěrně znal. Podobal se spíš něčemu mezi hrdliččím cukrováním a vzdechem nesmírného žalu, hlubokému mňoukání. V jistém směru to byl nejpříšernější zvuk, jaký kdy slyšel. Stapeu Royovi se zdálo, že mu rezonuje v útrobách jako nejhlubší neslyšitelný tón varhan velké katedrály v Kyjevě. Měl pocit, že se pozvrací.

„Nevypadáš dobře, vykupiteli,“ zavrkal hlas. „Nechtěl bys trochu vody?“

„Ne, díky.“

Hlas Zaječího kotěte si povzdechl, jako by byl hluboce znepokojený. Na Stapea Roye to zapůsobilo, jako by ho políbilo něco nepředstavitelně oplzlého.

„Tak tedy k věci.“

Aby byl vykupitel schopen odpovědi, musel zmobilizovat veškerou sílu své vůle, již už tolikrát prokázal při upalování odpadlíků a všeobecném masakrování nevinných.

Zhluboka dýchat nebylo k ničemu. Jen se tím násobily účinky toho příšerného nasládlého pachu.

„Je pravda,“ oznámil Zaječí kotě, „že ty čtyři mladé osoby, které hledáš, jsou drženy v Memphisu.“

„Můžeš se k nim dostat?“

„Ach, vykupiteli, ke každému se lze dostat. Chtěl bys, abychom je přivedli živé?“

„Dokázal bys to?“ Stape Roy se stěží bránil mdlobám.

„Nemám v úmyslu to udělat, vykupiteli. Rozuměj, nevyhovuje to mým plánům.“

Pak vydal jakýsi zvuk, který snad mohl, ale také nemusel být míněn jako rozverný smích. Dveře se otevřely a stařec, který Stapea Roye uvedl dovnitř, ho vyzval: „Rač jít se mnou, vykupiteli. Ostatní s tebou dojednám já.“

O deset minut později, s žaludkem stále jako na vodě, se vykupitel Stape Roy vzpamatovával z děsivé audience u Zaječího kotěte.

„Už se cítíš líp, vykupiteli?“ zeptal se stařec. Stape Roy na něj pohlédl. „Co to…?“

„Neklaď otázky, které by se mohly vykládat jako urážlivé,“ zarazil ho stařec. „Vyjadřovat se o podobných věcech nezdvořile je v těchto místech nemoudré.“ Zhluboka se nadechl. „Věci se mají následovně. Chtěl bys, abychom ty čtyři osoby odvedli ze starého města. Bylo by to proveditelné, ale nestane se tak, protože by se to křížilo se zájmy, na nichž nám nesmírně záleží.“

„V tom případě odjedu a budu informovat svého nadřízeného. Špatné zprávy chce vždy slyšet okamžitě.“

„Nechovej se nerozumně, vykupiteli,“ napomenul ho stařec. „Víš přece, že spěchat se má pomalu. Budeme je sledovat. Dřív nebo později musejí město opustit. Dáme ti vědět. A pak ti je jako gesto dobré vůle nedotčené vrátíme. Považuj to za slib.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Jak bude třeba, vykupiteli. Svému slibu dostojíme – musím tě ale jasně varovat. Pokusíte-li se jakýmkoli způsobem se jich zmocnit sami, bude to Zaječí kotě považovat za útok na svoje zájmy.“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále.“

Dveře se otevřely a vešli dva strážní. „Tihle muži tě doprovodí k bráně Kočičího města. Tvého koně jsme na znamení vstřícných úmyslů nakrmili a napojili. Sbohem.“

Když vykupitel Stape Roy vyšel z budovy, atmosféra Kočičího města ho udeřila jako rána do obličeje. Ten rámus! Těch lidí! Připadal si jako slepec, který poprvé otevřel oči a spatřil barvy pekla, jako hluchý, jemuž se vrátil sluch uprostřed rachotu konce světa. Byli tam dryáčníci s kotlíky kolotiny, chrapláci s ropetami volně vystavenými na odiv všem kolemjdoucím, byli tam benjamíni v suletách vyvolávající: „Žlutá, raz, dva a pojď, pojď!“ Byli tam burtoni s obnaženými krotláky, prostředníci povolávající agónii, bedrnice s dlouhými střepety zmalovanými růží, nabízející se půl na půl. Byli tam hugenoti prodávající faroprach za nejvyšší nabídnutou cenu a potrhlíci s dlouhými vyplazenými jazyky, pátrající po holubech ve dvojitých nádobách.

Ochromen a zdrcen hrůzou tak, že chvilku nebyl mocen jediného pohybu, vykupitel Stape Roy náhle vyrazil výkřik absolutního hnusu a odporu. Pak se k úžasu obou strážných, kteří ho doprovázeli, rozběhl – štván svou zdeptanou duší se hnal k bráně Kočičího města a ven do noci.

Třicet mil od poslední vesnice, která se těšila ochraně Memphisu, seděl IdrisPukke na dešti ve škarpě. Neměl kousek suchého dřeva, kterým by mohl rozdělat oheň, a i kdyby měl, byl by to považoval za příliš nebezpečné. K jídlu měl za posledních čtyřiadvacet hodin jenom půl bramboru, ještě ke všemu slizkého a nahnilého. Jak se stalo, že muž, který velel třem armádám, byl rádcem králů i císařů a zneuctil téměř celou jednu generaci krásných dcer nabobů a satrapů nejrůznějších státečků a držav – jak se stalo, že skončil tady a takhle? Dobrá otázka, IdrisPukke na ni však znal odpověď. Jestliže se většině lidí může jednou stát, že až příliš pokoušejí štěstí, IdrisPukke to své pokoušel téměř každodenně. Sklízel tam, kde nesil, kde mu nabídli prst, bral si celou ruku, šestkrát v životě zbohatl a sedmkrát o všechno přišel. Svých devět životů vyčerpal už dávno. Nikdo mu nemohl upřít genialitu při vojenských taženích, ostrovtip ani obratnost v zacházení se zbraněmi a jeho politický přehled byl předmětem obdivu v celém známém světě – čímž je myšleno všude, kde proti němu byl vynesen rozsudek smrti, nemluvě o mnoha dalších místech, kde se takové zbytečnosti jako soudní procesy a rozsudky považovaly jen za otravné formality. Krátce řečeno neexistoval žádný stát, kam by se IdrisPukke mohl uchýlit, aniž by mu hrozila velká pravděpodobnost, že bude uvařen, rozčtvrcen, upálen nebo oběšen, často dokonce to všechno několikrát po sobě. Nejslavnější žoldnéř, jakého kdy svět viděl, byl nucen schovávat se ve škarpě před jedním z mnoha tuctů vojáků a nájemných lovců psanců, promoklý, vyčerpaný a trpící strašlivými bolestmi žaludku z posledního plesnivého jídla.

Už dvakrát za poslední měsíc byl polapen a v obou případech téměř okamžitě uprchl. Skutečným jeho problémem však bylo to, že neměl kam uprchnout. Stačilo, aby IdrisPukke zavřel oči, a zaslechl svištění minulosti, která se k němu obloukem vracela vzduchem jako bumerang.

PRÁSK!

IdrisPukke se bez přemýšlení ocitl na kolenou a co nejrychleji prchal po čtyřech škarpou pryč.

„Pochodně! Světlo! Viděl nás!“

Všude kolem něj se v inkoustové černi pole rozžehly zapálené pochodně. Jenže to, co pomáhalo pronásledovatelům, pomáhalo i jemu a IdrisPukke teď třicet metrů před sebou viděl skupinku vzrostlých stromů. Běžel dál, rychle jako pes, smekal se ale a klouzal v blátě.

„Támhle je!“

Zahlédli ho. Pachtivě uháněl škarpou a viděl, jak se světla pochodní začínají obracet k němu. Každým okamžikem to muselo přijít – šíp nebo meč a bolestivá smrt. Zadýchaný a vyděšený se zoufale škrábal dál. Pořád ještě byl volný a v pohybu. Potřeboval se dostat mezi ty stromy. Vyšplhal se po boční stěně příkopu, která podkluzovala a smekala se, a právě když se zvedl nad jeho okraj, zasáhl ho úder.

PRÁSK!

Na okamžik zůstal stát. Celý svět se zastavil v ohňostroji světla a bolesti. Následoval další úder a IdrisPukke padal zpět do příkopu. Byl v bezvědomí dřív, než dopadl na dno a ještě jednou se strašlivě uhodil do hlavy.

Když se probral, držela obě jeho nohy jednou prackou v pevném sevření obrovská chlupatá gorila a ledabyle mu otloukala hlavu o cihlovou zeď, asi jako když unavená hospodyňka neochotně klepe koberec. Potom rány ustaly, gorila si ho zvedla až k obličeji a zadívala se mu do očí. Věděl, že je to gorila, protože jednu kdysi viděl v cirkuse v Arnhemlandu. Tahle byla mnohem větší, měla horký vlhký dech páchnoucí měsíc starým hnijícím masem a z nosu jí tekly husté proudy zeleného hnisu.

„Vida, ještě je naživu,“ poznamenala. Teprve v tom okamžiku si IdrisPukke s úlevou uvědomil, že je stále ještě v bezvědomí a tohle všechno se mu jen zdá. Pak mu gorila znovu začala líně otloukat hlavu o cihlovou zeď.

Přinutil se otevřít oči, scéna kolem něj se rozplynula a proměnila se v selský vůz, na němž ležel se spoutanýma rukama a nohama a hlava mu při každém poskoku na hrbolaté zemi narážela do dřevěné postranice.

Zhluboka se nadechl, aby se udržel při vědomí, a přesunul hlavu blíž ke středu vozu. Je to pravda, pomyslel si: člověku se opravdu uleví, když přestane mlátit hlavou do zdi. Pak se ale bolest důrazně znovu přihlásila o slovo a úleva zmizela. Zasténal.

„Jsi vzhůru, co?“

Byl to voják, a ne lovec psanců, což přinejmenším naznačovalo, že padl do rukou lidí, kteří třeba budou chtít dostát jistým formalitám, než přikročí k nějakým nepříjemnostem. To znamenalo šanci na útěk. Voják ho krátce šťouchl do břicha ratištěm krátkého oštěpu. „Slušně jsem se na něco ptal a čekám slušnou odpověď.“

„Ano, jsem vzhůru“ zachroptěl IdrisPukke. „Kam mě vezeš?“

„Zavři hubu. Mám rozkaz nebavit se s tebou, a to za žádnejch okolností, i když nechápu proč. Nepřipadáš mi nijak nebezpečnej.“ Voják ho ještě jednou šťouchl ratištěm oštěpu do břicha, pohodlně se opřel a znovu už nepromluvil.

14

„Co s nimi mám provést?“ chtěl vědět Albin.

Vipond zvedl oči od stolu a zamyslel se. „Zajímají mě. Myslím ale, že je načase, abychom je trochu víc zmáčkli. Chci, abyste osobně dohlédl na jejich výslechy ohledně vykupitelů. Potřebujeme si udělat lepší představu o svatyni a zjistit, jestli se to, co mají vykupitelé za lubem, nějak dotkne i nás. Prozatím ty mládence zařaďte mezi kadety mondu.“

„To se Solomonu Solomonovi nebude líbit.“

„Bože dobrý!“ vyprskl Vipond. „Copak už tady nikdo neposlouchá rozkazy? Jestli se mu to nebude líbit, může se jít vycpat.“

„Kadeti mondu jsou nafoukaná cháska, lorde kancléři, ti tři to tam nebudou mít jednoduché.“

„Toho jsem si vědom. Chci ale, abyste je držel pod bedlivým dohledem. Chci vědět, jak budou na jejich zacházení reagovat. Nemám jim za zlé, že mi lhali – na jejich místě bych se zachoval stejně –, chci se ale celé téhle záležitosti dostat na kloub.“

Tak se tedy stalo, že se o dva dny později Cale, Kleist a Váhavý Henri ocitli na nástupišti Pole dokonalosti, kde spolu s padesáti dalšími kadety sledovali, jak se stejný počet mladých materazziovských aristokratů rozcvičuje pod vedením Solomona Solomona, hlavního instruktora bojových umění mondu. Byl to rozložitý chlap s vyholenou hlavou a nevraživýma očima.

Noví kadeti stáli a obdivovali čtrnáctileté a patnáctileté mladíky, kteří si na cvičišti protahovali a uvolňovali svaly. Svým celkovým vzhledem si všichni byli velice podobní – vysocí, překvapivě mrštní, plavovlasí a štíhlí. Vzduch kolem nich se tetelil sebedůvěrou a sebevědomím, když napínali dlouhé údy a ohýbali je v nemožných úhlech nebo prováděli kliky na jedné ruce, jako by jejich pružné paže poháněly kouzelné motory. Sedmačtyřicet kadetů přihlíželo v němém ohromení – byli to synové bohatých obchodníků, kteří Solomonu Solomonovi zaplatili nemalé částky za to, aby měli chlapci pouhého řemeslnického původu možnost každodenního kontaktu s Materazzii. Skutečnost, že byli tři z nich na poslední chvíli nahrazeni nějakými divochy ze Strupatiny, Solomona Solomona připravila o víc než tisíc dolarů ročně. Proto bylo jeho ledové srdce ještě mnohem ledovější než obvykle.

Každý z kadetů byl přidělen pod určitý erb, a přestože Cale neměl sebemenší ponětí, jaký je jejich význam, povšiml si, že všichni Materazziové, kteří se nedaleko nich rozehřívají, mají na prsou vyšité znaky a že některé z těchto znaků se shodují s emblémy, jež viděl za některými kadety. Chvíli mu trvalo, než našel nositele znaku, který se shodoval s jeho vlastním erbem. Byl stejný jako ostatní, jen ještě mnohem nápadnější: vyšší, blonďatější, elegantnější a silnější. Pohyboval se velice rychle, když v předstíraném souboji čelil několika protivníkům, zadržoval údery na poslední chvíli, přesto však dokázal kteréhokoli z nich srazit na záda. Cale se na pár vteřin zahleděl přes rameno za sebe a prohlížel si pestrou a bohatou sbírku zbraní, připravenou pro každého příslušníka mondu – půltucet různých mečů, krátké, střední a dlouhé oštěpy, sekery a několik dalších, jaké ještě nikdy neviděl.

„Ty tam! TY! STŮJ A ANI SE NEHNI!“ To hulákal Solomon Solomon a díval se přímo na Cala. Sestoupil z primitivní tribuny plné výcvikových figurín, z níž řídil rozcvičku, a rázně zamířil rovnou ke Calovi; ani na okamžik z něj nespustil oči, dokud nestál přímo před ním. Aktivita na cvičišti ustala a mladí Materazziové sledovali, co se bude dít. Nemuseli čekat dlouho. Jen co Solomon Solomon došel ke Calovi, obrovskou silou ho rozevřenou dlaní udeřil ze strany do hlavy. Několik chlapců z mondu se zasmálo podobně bezcitným smíchem, jaký vyrazí divák na závodech, když některého z běžců postihne ošklivý pád, nebo na boxu, když si neobratný boxer naběhne na úder, po němž zůstane několik hodin v bezvědomí.

Cale se sice zapotácel, ale nepadl k zemi, jak Solomon Solomon očekával. Zvedl hlavu a vyrovnal ji zpět do řady, nesnažil se ale protestovat, ani Solomona Solomona nepočastoval rozzuřeným pohledem – na to, aby se dopustil některého z obou zmíněných omylů, měl se svévolným a bezdůvodným násilím i ničím nepodloženým hněvem nadřízených až příliš bohaté zkušenosti.

„Víš, cos provedl?“

„Ne, pane,“ odpověděl Cale.

„Ne, pane? Ty se mi opovažuješ tvrdit, že to nevíš?“ V otázce zazníval všechen potlačovaný vztek lakomce, který bez přijatelného vysvětlení přišel o tisíc dolarů ročně. Znovu Cala udeřil. Když přišla třetí rána, uvědomil si Cale svoji chybu. Nechal-li se někdo ve svatyni úderem srazit k zemi, byla to jen záminka k dalšímu pořádnému výprasku, tady ale zjevně platil pravý opak. Poslušně se tedy poroučel k zemi. „Propříště,“ zaječel Solomon Solomon, „se budeš dívat před sebe, budeš sledovat svého pána a nespustíš z něj ani na okamžik oči. ROZUMÍŠ?“

„Ano, pane.“

Po těchto slovech se Solomon Solomon otočil a rychlým krokem se vrátil na tribunu. Cale se pomalu zvedl a v hlavě mu zvonilo. Všichni ostatní kadeti vyděšeně hleděli před sebe s výjimkou Váhavého Henriho a Kleista, kteří před sebe hleděli prostě proto, že věděli, že se to po nich chce. Jeden z přítomných se ale díval na Cala: nejvyšší a nejelegantnější z Materazziů, pod jehož erbem Cale stál. Chlapci kolem něj se smáli, plavovlasý Materazzi se však nesmál. Byl téměř sytě rudý vztekem.

Ani výprask, který Calovi uštědřil, nezlepšil Solomonu Solomonovi náladu; Ztráta tak velké částky ho hluboce zasáhla přímo do srdce. „Věnujte se svým kadetům. Krátké meče.“

Mond zamířil k nastoupené řadě kadetů a zastavil se proti ní. Vysoký mladý Materazzi pohlédl na Cala a tiše promluvil: „Ještě jednou sehraješ takovéhle divadlo a budeš litovat, že ses narodil. Slyšíš?“

„Ano, slyším,“ odpověděl Cale.

„Jsem Conn Materazzi. Odteď mi můžeš říkat šéfe.“

„Ano, šéfe, slyším.“

„Podej mi meč.“

Cale se otočil. Na dřevěném trámku za ním byly zavěšené tři meče se stejně dlouhými čepelemi, ale různého tvaru – od zcela rovného až po výrazně zakřivený. Pro Cala byl meč prostě meč. Jeden z nich uchopil.

„Ten ne.“ Connova slova následoval kopanec do zadku. „Ten druhý.“ Cale sáhl po vedlejším meči. Dostal další kopanec. Ozval se hlasitý smích Connových kumpánů i některých kadetů. „Ten druhý“ opakoval Conn Materazzi. Cale se chopil správného meče a usmívajícímu se mladíkovi ho podal. „Fajn, a teď mi poděkuj za ten výchovný kopanec.“ Rozhostilo se ticho, vyčkávavé ticho plné naděje, že se kadet ukáže jako naprostý hlupák a pokusí se protestovat nebo – což by bylo ještě lepší – ránu vrátit.

„Poděkuj mi,“ opakoval Conn.

„Děkuju, šéfe,“ vypravil ze sebe téměř zdvořile Cale k obrovské úlevě Váhavého Henriho, a dokonce i Kleista.

„Výborně,“ pochválil ho Conn a rozhlédl se po kamarádech. „Ohnutá páteř, to se mi na slouhovi líbí.“ Pobavený smích ostatních přerušil další štěkavý povel Solomona Solomona. Následující dvě hodiny Cale s bolavou hlavou sledoval, jak mond absolvuje nejrůznější běžný výcvik. Když skončil, odešli chlapci se smíchem ze cvičiště vykoupat se a najíst. Pak vyšlo na náměstí několik starších mužů, instruktorů, kteří kadety cvičili v používání a údržbě zbraní, jež byly za nimi připravené.

Později všichni tři seděli a diskutovali, Váhavý Henri i Kleist překvapivě skleslejší než Cale.

„Bože,“ ulevil si Kleist, „myslel jsem, že se na nás konečně trochu usmálo štěstí, když nás poslali sem.“ Vyčítavě pohlédl na Cala. „Ty jsi skutečně talent, Cale, v tom, jak proti sobě všechny poštvat. Trvalo to kolik – dvacet minut? – a podařilo se ti rozházet si to se dvěma největšími parchanty z bandy, kde o ně evidentně nebude žádná nouze.“

Cale se zatvářil zamyšleně, nic ale neřekl.

„Chceš zmizet ještě dnes v noci?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Ne,“ odpověděl stále zamyšleně Cale. „Budu potřebovat čas, abych toho stačil co nejvíc nakrást.“

„Není moudré čekat. Jen pomysli, co by se mohlo stát.“

„Nic se nestane. Navíc není třeba, abyste vy dva taky odcházeli. Kleist má pravdu, docela dobře jste sem zapadli.“

„Pche!“ odfrkl si Henri. „Jen co zmizíš, přeorientujou se určitě na nás.“

„Možná ano a možná ne. Třeba má Kleist pravdu – je na mně něco, co lidi vzteká.“

„Půjdu s tebou,“ prohlásil Váhavý Henri.

„Nechoď.“

„Říkám, že půjdu.“

Následovala dlouhá chvíle ticha, které nakonec prolomil Kleist. „No, já tady sám taky nezůstanu,“ zavrčel a navztekaně někam odešel trucovat.

„Možná,“ ozval se Cale, „bychom měli zmizet dřív, než se vrátí.

„Bude rozumnější, když se budeme držet pohromadě.“

„To máš asi pravdu, proč ale musí pořád tak kňučet?“ Je prostě takový. Patří to k němu. Jinak je fajn.“

„Vážně?“ opáčil Cale, jako by na tom příliš nezáleželo.

„Kdy chceš zmizet?“

„Za týden – je tady spousta věcí, co stojí za ukradení. Musíme se zásobit.“

„Je to příliš nebezpečné.“

„Zvládnu to.“

„Nesouhlasím.“

„Hele, je to moje hlava a můj zadek, tak o tom budu rozhodovat já.“

„Asi máš pravdu,“ pokrčil rameny Váhavý Henri. Změnil téma. „Co jsi říkal mondu – zatraceně nafoukaná cháska, nemyslíš?“

„Ale taky dost dobrá.“

„No,“ pousmál se Váhavý Henri, „řekněme, že dost.“ Po chvíli mlčení se zeptal: „Myslíš, že Riba bude v pořádku?“

„Proč by neměla?“

Bylo zřejmé, že to Váhavému Henrimu dělá skutečné starosti. „Problém je v tom,“ zahučel, „že není jako ty nebo já. Nesnesla by pořádný výprask a nic podobného. Není k tomu vychovaná.“

„Nic se jí nestane. Vipond se o nás přece postaral, ne? Je to tak, jak říkal Kleist – nebýt mě, žili byste si tady jako v bavlnce.“ Nevěděl sice, co je to bavlnka, několikrát ale to rčení slyšel a zalíbilo se mu. „Riba umí s lidmi vycházet. Bude se jí tu dařit dobře.“

„A proč ty s lidmi taky neumíš vycházet?“

„Nevím.“

„Jen se pokus pořád na sebe neupozorňovat, a když už se tomu nevyhneš, přestaň se tvářit, jako bys chtěl každému podříznout krk a hodit ho psům.“

Následujícího dne se však naděje Váhavého Henriho, že by problémy se Solomonem Solomonem a Connem Materazzim mohly časem přejít samy od sebe, rozplynula. Solomon Solomon si našel další záminku, aby zopakoval důkladný výprask z předchozího dne, tentokrát ale přímo uprostřed cvičiště, aby ho všichni dobře viděli a inspirovali se tak k hledání vlastních důvodů k jeho napodobení. Conn Materazzi byl ovšem rafinovanější než jeho bojový instruktor a nechtěl, aby se zdálo, že ho pouze napodobuje; dál Cala při sebemenší zámince častoval kopanci, nevkládal do nich ale téměř žádnou sílu. Mladík měl úžasnou schopnost ponižovat druhé a s Calem zacházel, jako by bylo jeho údělem chovat se k tomu komickému břemeni co nejlaskavěji. Díky dlouhým pružným nohám a celoživotnímu tréninku dokázal Cala zezadu zasáhnout do lýtka, do zadku nebo mu uštědřit jemné plesknutí za ucho, jako by chtěl naznačit, že trestat ubožáka Calova typu rukama by znamenalo brát ho příliš vážně. Po čtyřech dnech takového zacházení to byl právě Connův účinek na Cala, který začal Váhavému Henrimu dělat větší starosti než surovosti, jimiž ho zahrnoval Solomon Solomon. Cale byl zvyklý na brutalitu mnohem extrémnější, než bylo cokoli, co mu dokázal Solomon Solomon připravit. Ponižování a zesměšňování však bylo něco, s čím zkušenosti neměli. Henri začínal mít strach, aby se Cale nedal vyprovokovat k odvetě.

„Připadá mi klidnější než kdy dřív,“ prohlásil Kleist, když si k němu Váhavý Henri přisedl a svěřil se mu se svými obavami.

„Asi tak klidný jako strašidelný dům, než začne jeho démon běsnit.“ Oba se tomu přirovnání, které často slýchali od vykupitelů, zasmáli.

„Už jen dva dny.“

„Co takhle přemluvit ho, abychom utekli už zítra?“

„Tak dobře.“

Conn Materazzi se do své role tolerantního pána, který si musí poradit s pošetilým šaškem, vžíval s čím dál větší zlomyslností – a odměnou mu za to byl neskrývaný obdiv jeho přátel. Mezi surovými výprasky z rukou Solomona Solomona krákal kvůli předstíraným omylům Cala za vlasy, jako by to byl starý rodinný mazlíček – nesvéprávný, ale zahrnovaný soucitem. To bylo doplněno četnými provokativními jemnými záhlavci či lehkými pleskanci přes zadek plochou čepelí meče. A celou tu dobu se Cale stále zřetelněji uzavíral do sebe. Conn si toho byl vědom – viděl, že zatímco brutální bití na Calovi zjevně nezanechává žádné stopy, jeho posměšky pomalu, ale jistě pronikají Calovou tvrdě zakalenou duší, byť se to pečlivě snaží zamaskovat. Conn Materazzi byl zrůda, hlupák to ale nebyl.

Materazziové byli proslavení ze dvou důvodů: tím prvním byla jejich neobyčejná obratnost v bojových uměních, doprovázená bezstarostnou odvahou, a druhým neobyčejná krása jejich žen, jíž se mohl rovnat jen jejich neobyčejný chlad. Říkalo se dokonce, že ochotu Materazziů zemřít v bitvě nemůže nikdo pochopit, dokud se nesetká s některou z jejich manželek. Individuálně i kolektivně představovali Materazziové děsivý válečný stroj. Pokud jste se však doopravdy setkali s některou z jejich manželek, mohli jste najisto počítat s tím, že se setkáte s blahosklonností, pýchou a přezíravostí, na jaké jste ještě nikdy v životě nenarazili. Zároveň vás však jako skutečný úder blesku ohromila jejich krása – a stejně jako muži Materazziů jste rázem byli ochotni snést téměř cokoli pro jediný úsměv či blahosklonný polibek. Ačkoli Materazziové drželi téměř třetinu známého světa v pevném sevření své vojenské, ekonomické a politické síly, jejich porobení protivníci se vždy mohli utěšovat pomyšlením, že ať je jejich nadvláda jakkoli pevná, jsou sami Materazziové otroky svých žen.

Zatímco Calovo bití a šikanování pokračovalo, věnovali všichni tři bývalí akolyté co možná nejvíc času krádežím. Nebyla to činnost nijak zvlášť obtížná ani nebezpečná – Materazziové měli totiž ke svým hmotným statkům vztah, který chlapcům připadal zcela bizarní. Zdálo se, že jen co si koupí něco nového, už by to nejraději zase vyhodili. Pro někoho, kdo měl jako akolyta zakázáno cokoli vlastnit, to bylo nepochopitelné. Zpočátku předměty, o nichž se domnívali, že by jim mohly přijít vhod, kradli – získali tak zavírací nůž, brousek a pak i peníze, které zůstaly ledabyle pohozené v ložnicích jejich šéfů, a to často v překvapivě velkých sumách. Pak zjistili, že je snazší zeptat se šéfa, jestli nepotřebuje něco uklidit nebo uložit jinam, protože často dostali pokyn, aby se toho prostě někde zbavili. Během čtyř dnů ukradli a dostali „darem“ víc věcí, než mohli použít, často i takových, s nimiž ani neuměli zacházet: nože a meče, lehký lovecký luk s malou vadou, kterou Kleist snadno opravil, malý polní kotlík, misky, lžíce, provazy a nitě, konzervované potraviny z kuchyní a slušnou sumu peněz, kterou hodlali ještě rozmnožit, až těsně před útěkem ložnice svých šéfů úplně vybílí. To všechno bylo pečlivě ukryto v nejrůznějších zákoutích a štěrbinách, nebezpečí odhalení však prakticky nehrozilo, protože nikdo nic nepostrádal. Vědomí, že by si na tomhle místě mohli královsky žít jen z věcí, o které ostatní neměli zájem, naplňovalo Kleista i Váhavého Henriho při pomyšlení na neodvratný odchod hlubokým smutkem. Váhavý Henri ale viděl, jak se Cale s každým posměšným gestem Conna Materazziho, s každým jeho ponižujícím šťouchancem a dloubancem víc uzavírá do sebe. Conn tahal Cala za uši a pleskal ho přes nos jako zlobivého malého kluka.

Odpoledne pátého dne se Cale vydal pátrat po něčem užitečném, co by mohl ukrást v té části pevnosti, kam měl jako kadet zakázaný přístup. Slovo „zakázaný“ mělo v Memphisu naprosto jiný význam než totéž slovo ve svatyni – tam mohlo porušení zákazu znamenat dejme tomu čtyřicet ran koženým řemenem pobitým kovovými cvočky, po nichž mohl potrestaný snadno vykrvácet a zemřít. Tady znamenalo, že jste se dopustili něčeho, čeho jste se dopustit neměli, a následoval nějaký jen mírně nepříjemný trest, či dokonce něco, z čeho jste se snadno dokázali vymluvit. Kdyby byl Cale v tomto konkrétním případě přistižen, byl připraven omluvně vysvětlit, že se ztratil.

Procházel nyní nejstarší částí pevnosti, která byla zároveň i nejstarší částí Memphisu. Velká část jejích zdí i s vnitřními prostorami sloužícími dnes jako skladiště byla stržená a nahrazená elegantními domy s obrovskými okny, která Materazziové nesmírně milovali. Tahle část starého Memphisu však byla temná, jediné světlo sem proudilo otevřenými průchody ve vnějších hradbách, často od sebe vzdálenými až dvacet metrů. Byla to chodba určená pro obránce při obléhání, a ne pro každodenní chození. Cale právě opatrně stoupal po temném kamenném schodišti bez jakéhokoli zábradlí či ochozu, který by mu zabránil v pádu na dlažební kameny o dvanáct či ještě více metrů níž, když zaslechl, jak někdo spěšně sbíhá po schodech dolů směrem k němu. Neviděl, kdo to je, protože se schodiště zatáčelo, neznámý ale zjevně nesl v ruce lucernu. Cale se vmáčkl do výklenku u schodiště a doufal, že ho příchozí bez povšimnutí mine. Spěšné kroky doprovázené matným světlem se přiblížily a pak se objevila ženská postava. Cale se přimáčkl ke zdi a dívka se kolem něj mihla tak rychle, že si ho vůbec nevšimla. Mizerné světlo však nestačilo rozlehlý temný prostor dostatečně ozářit a kameny byly nerovné. Dívka proběhla zatáčkou schodiště příliš rychle a ve chvíli, kdy ji pohyb vyvedl z rovnováhy, navíc zachytila podpatkem o výčnělek kamene. Přetočila se a na okamžik se jí podařilo udržet rovnováhu; kolísala nad dvanáctimetrovou propastí a pádem na tvrdé kameny. Ozval se tlumený výkřik, když upustila lucernu přes okraj, a málem už padala za ní, když ji Cale popadl za paži a přitáhl zpět.

Překvapená tím, jak se znenadání vynořil ze tmy, vyrazila vyděšený výkřik.

„Bože můj!“

„Už je dobře,“ uklidňoval ji Cale. „Byla bys spadla.“

„Ach!“ vydechla a pohlédla dolů na lucernu, která se rozbila, vylitý olej však stále hořel. „Ach!“ povzdechla ještě jednou. „Vylekal jsi mě.“

Cale se rozesmál. „Buď ráda, že jsi naživu a můžeš být vylekaná.“

„Nic by se mi nestalo.“

„To tedy stalo.“

Pohlédla v matném světle do hloubky pod sebou a pak zpátky na Cala. Nepodobal se žádnému z chlapců nebo mužů, jaké kdy viděla – byl jen středně velký a měl temně černé vlasy, mátl ji však zejména výraz v jeho očích, starých a ponurých, a ještě něco jiného.

Náhle dostala strach.

„Musím jít,“ vyhrkla. „Děkuju.“ A rychle se rozběhla po schodech dolů.

„Opatrně,“ šeptl Cale tak tiše, že ho rozhodně nemohla slyšet. Pak zmizela.

Cale měl pocit, jako by do něj udeřil blesk. Dívka, na kterou čirou náhodou narazil, by dokázala poplést hlavu i těm nejstarším a nejmoudřejším mužům, a pokud šlo o ženy, měl Cale k tomu obojímu hodně daleko. Byla to Arbell Materazziová, dcera maršála Materazziho, memphiského dóžete. Nikdo s výjimkou otce však o Arbell nikdy neuvažoval jako o Materazziové. Vždy a pro všechny to byla Arbell Labutí šíje, a všichni ji jednomyslně uznávali za nejkrásnější ženu Memphisu a pravděpodobně i všech jeho rozsáhlých území. Jak popsat její krásu? Představte si ženu podobnou labuti.

Jak jinak by se byla historie vyvíjela nebýt toho, že se s ní Cale toho odpoledne za zdí velké hradby potkal, nebo kdyby v tom temném a kluzkém místě neměl dostatek obratnosti, aby ji zachytil, a nechal ji spadnout na dlažební kameny dole, na nichž by si zcela nepochybně zlámala svůj tak nádherně dlouhý a elegantní krk.

Už po několika hodinách sdělil láskou zmámený Cale jednomu ohromenému a druhému podrážděnému společníkovi, že si svůj plán na odchod z Memphisu rozmyslel. S pravým důvodem té změny se jim pochopitelně nesvěřil, prohlásil jen, že je celý život zvyklý na horší zacházení, než jakého se mu dostává od Solomona Solomona, a nesmyslné popichování Conna Materazziho že se prostě rozhodl ignorovat. Proč by měl dovolit, aby ho vyváděly z míry připitomělé žerty nějakého rozmazleného spratka, když mají tolik dobrých důvodů k tomu, aby zůstali? Váhavého Henriho a Kleista to sice překvapilo, neměli ale důvod o jeho slovech pochybovat. Váhavý Henri o nich přesto pochyboval.

„Ty mu věříš?“ zeptal se, když později zůstali sami s Kleistem.

„Proč bych se o to měl starat? Jestli tu chce zůstat, vyhovuje mi to. Nemám jenom rád, když se v jednom kuse chová jako všemohoucí Bůh.“

V příštích několika dnech Váhavý Henri sledoval pokračující výprasky i posměšky. Stejně jako dosud to bylo právě Calovo zesměšňování a ponižování, které mu dělalo největší starosti. Conn Materazzi sice možná byl rozmazlený spratek, také to ale byl neobyčejně obratný mistr bojových umění. Jen ti nejostřílenější a nejzkušenější z materazziovských bojovníků ho dokázali porazit v dokonale realistických soubojích, které se konaly každý pátek a trvaly celý den. A tyto porážky v bojích s vojáky vyznačujícími se smrtící dovedností a bezohledností se postupem týdnů vyskytovaly stále vzácně]i. Conn prostě získával věhlas, a to z velice dobrého důvodu. Nikoho ani v nejmenším nepřekvapilo, že mu v posledním týdnu formálního výcviku byla udělena cena, kterou jen nesmírně zřídkakdy dostával někdo, kdo do armády Materazziů teprve vstupoval: Forza neboli Gdaňská čepel, obecně známá pod přezdívkou Břit. Meč, který před sto lety vyrobil slavný zbrojíř Martin Bacon, byla zbraň vykovaná z oceli unikátní pevnosti a pružnosti, jeho tajemství však bylo bohužel ztraceno, když Bacon spáchal sebevraždu kvůli mladé materazziovské aristokratce, která o něj nejevila zájem. Tehdejší dóže Peter Materazzi, pro něhož byl meč určen, se z jeho smrti dlouho nemohl vzpamatovat a do konce vlastního života odmítal uvěřit, že se tak geniální muž jako Bacon mohl zabít kvůli takové prkotině. „Kvůli holce!“ vykřikoval nevěřícně. „Stačilo požádat a byl bych mu dal vlastní manželku.“

Vzhledem k pověstnému chladu materazziovských žen zůstává ovšem účinnost takové nabídky poněkud pochybná.

Skutečnost, že bude Břit svěřen do jeho péče, však každopádně znamenala pro Conna obrovskou poctu, jaká nebyla nikomu udělena už přes dvacet let.

Ceremoniální předání ceny a následná přehlídka byly událostí tak okázalou, jak si jen lze představit: obrovské davy přihlížejících, mávající klobouky, jásot, hudba, nádhera a pompa, projevy a všechny další nezbytné náležitosti. Mond stál nastoupený před šiky svých předků o síle pěti tisíc mužů. Přitom je třeba mít na paměti, že nešlo o obyčejné vojáky – tohle byla ozbrojená elita, vycvičená a vybavená nejlépe na celém světě, a všichni její příslušníci se pyšnili vysokou hodností a aristokratickým původem.

A v centru toho všeho stál Conn Materazzi: šestnáctiletý, přes sto osmdesát centimetrů vysoký, plavovlasý, svalnatý, štíhlý a krásný – sledovaný očima všech přítomných, střed veškeré pozornosti, miláček davů, pýcha Materazziů. Jak důležitě se cítil, když přijímal ovace a potlesk v okamžiku, kdy mu byl Břit slavnostně předán! Zvedl ho vysoko nad hlavu a dav zaburácel, jako by nastal konec světa.

Váhavý Henri tleskal, aby k sobě nepřilákal pozornost. Kleist nadšeně dával najevo svoji nelibost tím, že svůj potlesk teatrálně přeháněl a hulákal tak hlasitě, jako by byl Conn jeho dvojče. Cale však navzdory tomu, že do něj Kleist naléhavě šťouchal a Váhavý Henri mu šeptem domlouval, jen lhostejně přihlížel, což byla reakce, která jeho pánovi neunikla, byť měl Conn v té chvíli pocit, že ho zasáhl blesk štěstí ze samotného nebe.

Vzhledem k beztak už vysokému mínění, které Conn sám o sobě měl – a které dále posilovala četná společnost jeho pochlebnických obdivovatelů –, dosáhl nyní jeho pocit vlastní úžasnosti závratných nových výšin. Ještě o dvě hodiny později, když se davy rozešly a Conn se vrátil do soukromí velké pevnosti, mu v hlavě bzučelo jako v úlu plném rozčilených včel. Jen co však začal slábnout proud gratulací a lichotek osobních přátel i smetánky materazziovské společnosti, vrátil se natolik do reálného světa, že si vzpomněl na cílevědomou urážku, jíž ho Cale počastoval, když odmítl byť jen zatleskat jeho triumfu. Tak křiklavé porušení subordinace nebylo možno strpět, poslal tedy jednoho ze sluhů, aby jeho přiděleného kadeta okamžitě přivedl.

Sluhovi chvíli trvalo, než Cala našel, zejména pak proto, že když dorazil na ubikace kadetů, měl tu smůlu a zeptal se, kde by Cala nasel, právě Váhavého Henriho. Ten už sice nějakou dobu svůj talent k vyhýbavosti nepotřeboval, pod přímými dotazy se však jeho přirozená kluzká opatrnost sama přihlásila o slovo.

„Cale?“ opakoval, jako by si nebyl docela jistý, co to slovo má znamenat.

„Nový kadet lorda Conna Materazziho.“

„Lorda koho?“

„Má černé vlasy. Asi takhle velký.“ Sluha si uvědomil, že mluví s někým zjevně nechápavým, a přidržel ruku asi sto šedesát pět centimetrů nad zemí. „Vypadá dost uboze.“

„Aha, ty myslíš Kleista. Ten je dole v kuchyni.“

Možná, pomyslel si sluha, doopravdy hledá Kleista. Měl dojem, že Conn Materazzi říkal Cale, mohl to ale být i Kleist a vzhledem k tomu, v jaké byl Conn náladě, se mu příliš nechtělo vracet se a ověřovat si to. Naneštěstí Cale právě přišel na ubikaci, protože doufal, že se tam na chvíli vyspí, a plán Váhavého Henriho, který chtěl sluhu poslat někam na půl cesty ke svatyni, se tak zhroutil.

„To je on,“ řekl sluha Váhavému Henrimu.

„To ale není Kleist,“ odpověděl triumfálně Váhavý Henri. „To je Cale.“

Než Cale došel do letní zahrady, dav kolem Conna prořídl a rozptýlil se. Konečně však naopak dorazila poslední a z Connova hlediska nejdůležitější návštěvnice: Arbell Labutí šíje. Jako dívce vychované k tomu, aby k mužům přistupovala s pohrdáním, které mohla vystřídat pouze nadřazená přezíravost, dělalo Arbell jisté problémy působit dojmem, že v ní Conn vzbuzuje nějaké jiné osobní city než v nejlepším případě lhostejnost. Ve skutečnosti nebyla k jeho kráse a k jeho úspěchům o nic lhostejnější, než by byla většina jiných mladých žen, byť jakkoli obdařených labutí spanilostí. Kdyby šlo o kohokoli jiného než o Conna, instinktivně by se byla objevila někdy v polovině oslav, zamumlala nějaký neslaný nemastný kompliment a zase zmizela. Chovat se lhostejně v jeho případě nebylo tak snadné jako obvykle. Ani ty nejmrazivější příslušnice materazziovské ženské elity nedokázaly zůstat zcela lhostejné k tak báječnému mladému válečníkovi, ke křiku davu a k úžasné a neobvykle působivé atmosféře ceremoniálu. Arbell Labutí šíje nebyla ani zdaleka tak přezíravá, jak se zdálo, a v okamžiku, kdy Conn zvedl nad hlavu Břit a dav úžasného mladého muže pozdravil souhlasným pokřikem, se k vlastnímu obrovskému zmatení doslova roztřásla. V důsledku toho ji nadání počínat si ve společnosti mladých mužů, dokonce i tak úžasných mladých mužů, zcela lhostejně, do značné míry opustilo a její nerozhodnost způsobila, že jednak dorazila pozdě a jednak se začervenala (byť ne tak silně, aby si toho Conn všiml), když mu k jeho obrovskému úspěchu blahopřála. Na světě byli jen dva lidé, k nimž Conn cítil určitou úctu – byli jimi jeho strýc a strýcova dcera. K Arbell vzhlížel s úctou přímo posvátnou jednak kvůli její dech beroucí kráse, jednak kvůli tomu, s jak zjevně absolutním pohrdáním s ním jednala. Navzdory uplynulému dni, který jeho beztak už obrovské mladické nafoukanosti dodal ještě větší sílu a majestát, Conna její příchod vyvedl z míry a jejího vlastního neklidu by si byl všiml snad jedině v případě, že by se mu vrhla kolem krku a zasypala ho polibky. Naslouchal jejím gratulacím tak rozpačitě, že sotva rozuměl slovům, natož aby si všiml nejistého hlasu, jímž je odříkávala. A právě v okamžiku, kdy se jeden druhému uklonili a Arbell Labutí šíje se otočila k odchodu, přišel Cale.

Za normálních okolností by Arbell pouhému kadetovi nevěnovala víc pozornosti než šedivé můře. V jejím momentálně rozrušeném stavu ji však nečekané setkání s tím zvláštním chlapcem, který ji před pouhými několika dny zachránil před pádem ze starých hradeb, zaskočilo a uvrhlo do ještě hlubšího zmatku. Obličej jí z toho vypětí ztuhl v masku absolutní prázdnoty.

Jen ti největší a nejzkušenější milovníci v celé historii, možná legendární Nathan Jog nebo bájemi opředený Nicholas Panick, by byli dokázali takovou masku prohlédnout a spatřit onu emocemi kypící mladou ženu pod ní. Nešťastník Cale se samozřejmě žádnému z proslulých milovníků ani zdaleka nemohl rovnat, a viděl tudíž jen to, co se obával, že uvidí. V Arbellině výrazu četl pouze chladnou urážku: zachránil jí život, zamiloval se do ní a ona ho vůbec nepoznávala. I ve stavu naprostého zmatení dokázala dát Arbell Labutí šíje zcela jasně najevo, že na místě tohoto nečekaného setkání nehodlá setrvat. Prostě se otočila a zamířila k bráně, nacházející se asi sto metrů od ní na opačném konci zahrady. Kromě nich tří už v té chvíli bylo v zahradě jen sedm dalších lidí: čtyři blízcí přátelé Conna Materazziho a tři znudění strážní v plné slavnostní zbroji, ověšení trojnásobným množstvím zbraní, než jaké by nesli do skutečné bitvy. Navíc tam nyní byl i jeden pozorovatel: Váhavý Henri, který si o přítele dělal starosti, vylezl na střechu, z níž byl výhled do zahrady, a schovaný za komínem všechno sledoval.

Conn Materazzi se teď otočil ke svému kadetovi, ať se však chystal udělat cokoli, předběhl ho jeden z jeho přátel; poněkud podnapilého mladíka napadlo, že všechny přítomné pobaví a napodobí Connův zvyk zacházet s Calem jako se slabomyslným ubožákem. Napřáhl ruku a uštědřil mu několik pleskavých políčků do tváře. Všichni ostatní s výjimkou Conna se rozesmáli tak hlasitě, že se Arbell Labutí šíje otočila a třetí posměšný políček spatřila. To, co viděla, ji znechutilo, Cale však v jejím výrazu četl jen další důkaz pohrdání.

Na tvář mu dopadl čtvrtý políček a dalo by se říci, že svět se v tom okamžiku otočil naruby. Zjevně bez jakéhokoli zvláštního úsilí popadl Cale mladíka levou rukou za zápěstí, pravou za předloktí a zabral. Ozvalo se hlasité prasknutí, následované bolestivým zavřeštěním. Cale pokračoval ve zdánlivě pomalém pohybu, chytil ječícího holobrádka za obě ramena, hodil ho na překvapeného Conna Materazziho a srazil ho k zemi. Pak o krok ustoupil, levou rukou si podepřel zaťatou pravou pěst a vrazil loket do obličeje nejbližšího dalšího Materazziho. Ten byl v bezvědomí, ještě než dopadl na zem. Zbývající dva mezitím překonali úžas, vytasili ceremoniální dýky, rozkročili se a zaujali bojové postavení. Nejenže vypadali impozantně, oba to skutečně byli impozantní bojovníci. Cale pokračoval v pohybu směrem k nim, zároveň se však sehnul, nabral plnou hrst vápencového štěrku a prachu a hodil ji svým dvěma protivníkům do obličeje. V bolesti se odvrátili stranou, Cale bližšímu z nich zasadil drtivý úder do ledvin a druhému do hrudní kosti. Zvedl ze země obě upuštěné dýky a otočil se ke Connovi, který ze sebe mezitím shodil dosud ječícího přítele. Všechno dohromady to netrvalo déle než čtyři vteřiny. Následovala dlouhá chvíle ticha, v níž si Conn s Calem upřeně hleděli do obličeje, Conn s výrazem stěží ovládané zuřivosti, Cale absolutně bez jakéhokoli výrazu.

To už k nim doběhli i tři vojáci, kteří opodál pod krytou arkádou hledali v plné zbroji trochu chladu.

„My už se o něj postaráme, pane,“ prohlásil slavnostně vyšňořený seržant.

„Zůstaňte, kde jste,“ zarazil ho klidným hlasem Conn. „Jestli se ho pokusíte zatknout, přísahám u všech svatých, že budete do konce života sbírat koňské koblihy. Víte, že jste povinni mě poslechnout.“

To byla pravda. Seržant o krok ustoupil, zároveň však dal jednomu ze zbývajících vojáků pokyn, aby přivedl další stráže. Doufám, pomyslel si v duchu, že ten nafoukaný malý hajzlík dostane pořádnou nakládačku. Věděl ale, že se to nestane. Conn Materazzi byl výjimečně schopný voják, v šestnácti letech už na mistrovské úrovni. Byl to sice hajzlík, ale tohle se mu muselo uznat.

Conn vytasil Břit. Byla to zbraň natolik cenná, že až na výjimky, kdy jako dnes sloužila ceremoniálním účelům, byla jen vystavená v bezpečí velké síně. Rozhodně příliš cenná na to, aby se používala při skutečných soubojích. Conn ovšem věděl, že bude moci s úspěchem tvrdit, že neměl na vybranou, a tak byl tedy Břit poprvé po čtyřiceti letech tasen z pochvy s úmyslem někoho zabít.

„Nechte toho!“ křikla Labutí šíje.

Conn ji nebral na vědomí – do něčeho takového neměla právo mluvit ani ona. Cale nedal nijak najevo, že by ji slyšel. Nahoře na střeše bylo Váhavému Henrimu jasné, že nemůže vůbec nic dělat.

A pak to začalo.

Conn obrovskou rychlostí švihl Britem před sebe, po první ráně okamžitě následovala další a ještě další; Cale pomalu ustupoval a každý úder blokoval dvěma ornamentálními dýkami, které byly po chvíli zubaté jako stará pila. Conn se pohyboval, útočil a odvracel rány s nesmírnou elegancí a hbitostí, takže působil dojmem nejen šermíře, ale i tanečníka. Cale neustále ustupoval a jen na poslední chvíli se mu dařilo zablokovat každé seknutí či bodnutí, jimiž mu Conn mířil na hlavu, srdce, nohy, kamkoli, kde viděl nekrytou skulinku. Všechno se to odehrávalo v naprostém tichu, do něhož zaznívala jen podivná hudba téměř melodického řinčení Britu a tupě dunivé odezvy obou dýk.

Conn Materazzi pokračoval v dravých útocích, které Cale nadále blokoval, vysoko zdviženou dýkou proti jednomu úderu, hluboce skloněnou proti dalšímu, a neustále přitom couval. Konečně ho Conn dotlačil až ke zdi, takže neměl dál kam ustupovat. Teď, když ho měl v pasti, Conn poodstoupil, aby mu zabránil v jakémkoli případném pokusu skočit doprava či doleva.

„Bojuješ, jako když kouše pes,“ houkl na Cala. Calův výraz, prázdný a netečný, se však nijak nezměnil. Zdálo se, že ho vůbec neslyší.

Conn se zhoupl ze strany na stranu a několikrát elegantně zatočil mečem, aby dal přihlížejícím najevo, že se nyní chystá soupeře skolit. Srdce mu bušilo, šokováno extatickým vědomím, že už nikdy nebude stejný jako dřív.

Do zahrady mezitím dorazilo asi dvacet dalších vojáků, mezi nimi i několik lučištníků, kteří se na seržantův pokyn rozestavili do půlkruhu několik metrů od souboje. Seržant stejně jako všichni ostatní viděl, kam jeho dosavadní průběh směřuje. Navzdory Connovým příkazům velice dobře věděl, že kdyby se mladému oslavenci něco stalo, čekaly by ho velké problémy. Toho chlapce přitlačeného ke zdi mu bylo doopravdy líto, když Conn zvedl meč k poslednímu úderu. Chvíli ho ale podržel nad hlavou a čekal – pátral po strachu v Calových očích. Calův výraz se však ani teď nezměnil – netečný a nepřítomný, jako by snad v těle neměl duši.

Tak už to skoncuj, ty malá svine, pomyslel si seržant.

Potom Conn udeřil. Nebylo možno sledovat, jak rychle Břit prosvištěl vzduchem – blesk se v porovnání s ním pohyboval pomalu. Cale tentokrát úder nezablokoval – prostě jen téměř neznatelným úkrokem ustoupil stranou. Meč ho minul, sotva ale o šíři mušího křídla. Následoval další úder a další úkrok. Pak výpad a bodnutí rychlostí útočícího hada, jemuž se Cale stačil vyhnout.

A potom, poprvé za celou dobu, zaútočil Cale. Conn ránu odrazil, ale jen s velkým štěstím. Úder za úderem ho zatlačoval dozadu, až byli oba téměř zpátky tam, kde souboj začal. Conn těžce oddechoval a vzrůstající strach ho nutil lapat po dechu ještě pracněji – tělo nepřivyklé děsu a hrozbě smrti se vzpíralo jeho obrovské dovednosti a dlouholetému výcviku, nervy povolovaly a vnitřnosti se kroutily.

Pak se Cale zastavil.

Ustoupil z protivníkova dosahu a přejel Conna pohledem od hlavy až k patě. Vteřinu nebo dvě oba vyčkávali, potom zoufalý Conn znovu zaútočil a Břit proťal vzduch s hlasitým zasyčením. Cale však byl v pohybu ještě dřív, než úder začal, jednou dýkou Břit zablokoval a druhou vrazil hluboko do Connova ramene.

Conn s výkřikem bolesti a šoku upustil meč, Cale protivníka popadl, přetočil, předloktím ho pevně objal kolem krku a zbývající dýku mu přiložil k břichu.

„Ani se nehni,“ šeptl mu tiše do ucha a pak hlasitěji křikl na vojáky, kteří se k němu blížili, aby ho zadrželi. „Zůstaňte, kde jste, nebo toho pitomečka rozpářu!“ Na potvrzení své hrozby lehce Conna píchl hrotem dýky do břicha. Seržant, teď už zcela vyděšený, mávnutím své muže zastavil.

Po celou tu dobu tiskl Cale Connův krk tak silně, že mu nedovolil dýchat. Ještě jednou mu zašeptal do ucha.

„Než se rozloučíme, šéfe, tak ti povím něco na cestu: souboj není balet.“

Po těchto slovech Conn ztratil vědomí a zůstal bezvládně viset v sevření Calovy paže, jejíž stisk kolem jeho krku nyní povolil.

„Ještě je naživu, seržante, ale nebude, jestli si zkusíte hrát na odvážlivce. Teď seberu ten meč – tak zůstaňte v klidu.“

Cale jednou rukou podpíral nemalou Connovu váhu, pomalu klesl do dřepu a natáhl se pro Břit. Jen co ho držel v ruce, znovu se postavil a bedlivě sledoval vojáky. Vnější bránou se teď do zahrady valili další, takže už jich tam musela být skoro stovka.

„Kam chceš jít, synku?“ zeptal se seržant.

„No vidíte,“ opáčil Cale, „o tom jsem vůbec nepřemýšlel.“

Jakoby v odpověď na seržantovu otázku se ze střechy ozval Váhavý Henri.

„Slibte, že mu neublížíte, a nechá ho být!“ křikl.

Překvapení vojáci zareagovali na tento první pokus o vyjednávání tím, že Henriho směrem vyslali tři šípy. Váhavý Henri se přikrčil a zmizel jim z dohledu.

„Nechte toho!“ houkl seržant. „Další, kdo se bez rozkazu pohne, dostane padesát ran a rok bude čistit latríny!“

Otočil se zpět ke Calovi. „Co ty na to, synku? Pusť ho a nikdo ti nic neudělá.“

„A co potom?“

„To ti nepovím. Udělám, co budu moct. Povím jim, že tě ti kluci šikanovali, ale jestli mě bude někdo poslouchat… Máš snad jinou možnost?“

„Cale! Udělej, co říká!“ hulákal ze střechy Váhavý Henri a dával si pozor, aby tentokrát vystrčil přes okraj jen hlavu.

Cale ještě chviličku počkal, ačkoli mu bylo naprosto jasné, co musí udělat. Odtáhl Břit od Connova hrdla, důkladně se rozhlédl kolem sebe a hledal, kam by ho odložil. Měl štěstí. Jen dva kroky za ním byla stará část zdi, v níž se těsně pod úrovní kolen sbíhaly dva obrovské základové kameny. Opatrně k ní ustoupil a zastrčil asi pětadvacet centimetrů čepele Britu do škvíry mezi oběma balvany.

„Co to děláš, chlapče?“ zavolal na něj seržant.

V tom okamžiku Cale nechal bezvědomého Conna Materazziho dopadnout na zem, otočil se k meči a vší silou zapáčil proti váze velkých kamenů. Břit, pravděpodobně nejúžasnější meč v dějinách celého světa, se prohnul a pak praskl s cinknutím připomínajícím úder zvonu – PING!

Vojáci vyjekli jako jeden muž. Cale pohlédl na seržanta a pak klidně upustil polovinu přelomeného Britu, kterou dosud držel v ruce. Seržant k němu zamířil a od jednoho z vojáků vedle sebe si vzal řetěz a zámek.

„Otoč se, chlapče.“

Cale poslechl. Když mu seržant poutal ruce za zády, tiše mu šeptl do ucha: „To byla poslední pitomost, kterou jsi v životě provedl, synku.“

Bezvědomého Conna už prohlížel vojenský lékař – v armádě Materazziů byl jeden na každých šedesát mužů. Kývl na seržanta a pak se šel podívat i na ostatní. Poté do kruhu přihlížejících, který se kolem Cala a raněných utvořil, vtrhla Arbell Labutí šíje, klekla si na zem ke Connovi a nahmatala mu pulz. Když se přesvědčila o jeho pravidelnosti, vstala a pohlédla na Cala, kterého mezi sebou drželi dva vojáci. Cale její pohled lhostejně a klidně opětoval.

„Počítám, že napodruhé už na mě nezapomeneš,“ utrousil a vzápětí už ho vojáci vlekli pryč. A právě v té chvíli se na něj usmálo štěstí. Váhavý Henri nebyl totiž na střeše sám. Poháněn stejně silnou zvědavostí, byť ne stejnými obavami z toho, co by se Calovi mohlo stát, tam za ním vylezl i Kleist. Jen co souboj začal, Váhavý Henri Kleista poslal, aby se pokusil přivést Albina.

Kleist Albina našel na jediném místě, o němž věděl, že by se tam mohl nacházet. Albin v okamžení vyběhl ze dveří kanceláře a svolával své muže, aby ho doprovodili. A tak se stalo, že dorazil přesně v okamžiku, kdy čtyři vojáci vyvlekli Cala ze zahrady a mířili s ním do městské šatlavy, tedy na místo, kde by musel mít obrovské štěstí, aby se dožil příštího rána.

Teď už se o něj postaráme my,“ prohlásil Albin; za zády mu stálo deset jeho mužů v uniformách sestávajících z černých vest a buřinek.

„Seržant nám nařídil, abychom ho odvedli do vězení,“ namítl služebně nejstarší z vojáků.

„Jsem kapitán Albin z vnitřních záležitostí a zodpovídám za bezpečnost citadely – takže mi ho předejte, nebo bude zle.“

Albinovo rozhodné vystupování spolu s přítomností deseti drsně vyhlížejících „buldoků“, jak zněla jejich nikterak dobromyslně myšlená přezdívka, vojáky zastrašilo – jen zřídkakdy směli vstoupit do citadely a okamžitě je vyvedlo z míry, když se jim někdo v tak nezvyklých místech postavil. Velitel skupinky to přesto zkusil ještě jednou.

„Budu se muset zeptat seržanta.“

„Zeptej se, koho chceš, je to ale náš vězeň a půjde teď s námi.“ S těmito slovy Albin kývl na své muže a vojáci, kteří proti nim byli ve zřetelné nevýhodě, jim Cala neochotně vydali. Velitel dal pokyn jednomu z ostatních a ten se rozběhl zpět do zahrady pro posily – to už se však buldoci Cala chopili, vzali ho mezi sebe a zamířili do labyrintu klikatých uliček vedoucích do citadely a zpět. Zmizeli dřív, než posily dorazily.

Neuplynulo ani deset minut, než byl Cale zamčený v jedné z Vipondovych soukromých cel a žalářník pracoval na okovech, které mu poutaly ruce. O dalších dvacet minut později byl volný, stál uprostřed spoře osvětlené cely a díval se, jak se za žalářníkem zavírají dveře. Po obou jeho stranách byly další cely, oddělené částečně zdí a částečně mřížemi. Cale se posadil a začal pečlivě zvažovat to, co provedl. Nebyly to šťastné úvahy, po několika minutách je však přerušil hlas, který se ozval z cely po jeho pravé ruce.

„Nemáš trochu tabáku?“

15

„Zřejmě je nám souzeno,“ poznamenal IdrisPukke, „abychom se setkávali jen za nešťastných okolností. Možná bychom měli změnit způsob života.“

„Mluvte za sebe, dědo.“ Cale seděl na dřevěné pryčně a předstíral, že si svého spoluvězně nevšímá. Byla to až příliš neuvěřitelná náhoda, že znovu narazil právě na IdrisPukkeho.

„Dost zvláštní shoda okolností, co?“ nedal si pokoj IdrisPukke.

„Dalo by se říct.“

„Nejen dalo, já to říkám“ Chvíli bylo ticho. „Co tě sem přivedlo?“

Cale odpověď pečlivě zvážil. „Popral jsem se.“

„Jen to, že ses popral, by tě nepřivedlo do Vipondova soukromého vězení. S kým ses popral?“

Cale opět zvažoval, jak má odpovědět – co na tom ale záleželo? „S Connem Materazzim.“

IdrisPukke se rozesmál, v jeho smíchu ale zřetelně zaznívalo potěšení a obdiv, a ačkoli se Cale snažil lichotkám odolat, příliš se mu to nedařilo.

„Bože můj, se samotnými Zlatými koulemi. Podle toho, co jsem slyšel, máš štěstí, že jsi ještě naživu.“

Cale si měl uvědomit, že ho IdrisPukke provokuje, přes všechno svoje neobyčejné nadání byl ale ještě hodně mladý.

„Jestli má někdo Štěstí, tak on. Teď někdy by se měl nejspíš probírat a bude ho ošklivě bolet hlava.“

„No, musím říct, že jsi plný překvapení, co?“ IdrisPukke se na chvíli odmlčel. „To ale pořád ještě nevysvětluje, co děláš tady. Co to má společného s Vipondem?“

„Možná je to kvůli tomu meči.“

„Kvůli jakému meči?“

„Meči Conna Materazziho.“

„Proč by s tím měl mít něco společného jeho meč?“

„On to vlastně nebyl jeho meč.“

„Jak to myslíš?“

„Byl to totiž meč maršála Materazziho. Ten, kterému říkají Břit.“ Ticho teď bylo mnohem zřetelnější.

„Když jsem Conna porazil, vrazil jsem ho mezi dva kameny a zlomil jsem ho.“

Ticho plynoucí od IdrisPukkeho bylo hluboké a chladné. „To byl ovšem obzvlášť nesmyslný akt čirého vandalismu, smím-li to tak říct. Ten meč, to bylo umělecké dílo.“

„Neměl jsem čas ho obdivovat, když se mě s ním Conn snažil rozseknout vejpůl.“

„To už přece ale bylo po boji – tak jsi to aspoň říkal.“

Popravdě řečeno Cale svého náhlého popudu litoval od okamžiku, kdy meč zlomil.

„Chceš radu?“

„Ne.“

„Dám ti ji tak jako tak. Když chceš někoho zabít, tak ho zabij. Když ho chceš nechat naživu, nech ho naživu. Jedno ani druhé bys ale neměl zbabrat.“

Cale se otočil k IdrisPukkemu zády a lehl si.

„Až budeš spát, nech si zdát o tomhle: všechno, co jsi udělal, zejména nesmyslné zlomení toho meče, znamená, že bys teď měl být v rukou dóžete. Nic z toho nevysvětluje, proč ses ocitl tady.“

O půl hodiny později vyrušilo stále bdícího Cala cvaknutí zámku ve dveřích jeho cely. Posadil se a spatřil, že dovnitř vcházejí Albin s Vipondem. Vipond na něj zlověstně pohlédl.

„Dobrý večer, lorde Viponde,“ ozval se zvesela IdrisPukke.

„Drž zobák, IdrisPukke!“ odpověděl Vipond, aniž by odtrhl oči od Cala. „Teď mi povíš – a chci slyšet celou pravdu, jinak tě přisámbohu okamžitě předám dóžeti – povíš mi přesně, co se stalo. A až skončíš, povíš mi přesně, co jsi zač a jak je možné, že jsi tak snadno porazil Conna Materazziho a jeho kamarády. Myslím to vážně – povíš mi pravdu, jinak si nad tebou umyju ruce tak rychle, jako bych myl vařený chřest.“

Cale samozřejmě nevěděl, co je to chřest. Jediný problém viděl v tom, jak se rozhodnout, kolik toho bude muset Vipondovi prozradit, aby ho přesvědčil, že je k němu stoprocentně upřímný.

„Nechal jsem se unést vztekem. To se přece lidem stává každou chvíli, ne?“

„Proč jsi zlomil ten meč?“

Cale se zatvářil rozpačitě. „To byla ode mě pitomost – bylo to v zápalu boje. Dóžeti se za to omluvím.“

„No jistě. Hlavně, že toho lituješ,“ uchechtl se Albin.

„Kde ses naučil tak skvěle bojovat?“ zeptal se Vipond.

„Ve svatyni – cvičil jsem se celý život, dvanáct hodin denně, šest dnů v týdnu.“

„Chceš říct, že Henri a Kleist umějí bojovat taky tak?“

To byla pro Cala ožehavá chvilka.

„Ne. Totiž, jsou taky cvičení k boji, ale Kleist je spi… specialista.“

„Na co?“

„Na oštěp a na luk.“

„A Henri?“

„Zásobování, kreslení map, špehování.“ Byla to pravda, ne ale celá pravda.

„Ani jeden z nich by tedy nedokázal to, co jsi dnes udělal ty?“

„Ne. Už jsem vám to říkal.“

„Jsou ve svatyni další, kteří mají stejné schopnosti jako ty?“

„Ne.“

„Jak to,“ chtěl vědět Vipond, „že jsi tak výjimečný?“

Cale se na chvíli odmlčel, aby vyvolal dojem, že se mu nechce odpovědět.

„Když mi bylo devět, byl jsem v zápasení docela dobrý – ne ale jako teď.“

„A co se stalo?“

„Stalo se to při cvičném zápase s mnohem starším klukem –byl to boj naplno s opravdovými zbraněmi, jenom s otupenými hroty a čepelemi. Byl jsem lepší než on a srazil jsem ho k zemi, přestal jsem si ale dávat pozor a jemu se podařilo stáhnout mě k sobě. Pak mě praštil kamenem do spánku. A tím se to stalo. Vykupitelé ho ode mě odtrhli dřív, než mi stačil vymlátit mozek z hlavy. Probral jsem se až po pár týdnech a za další dva týdny už jsem byl zase v pořádku až na důlek v lebce.“ Zvedl ruku a prstem si ukázal na levou stranu hlavy poblíž týla. Pak se znovu odmlčel, jako by neměl chuť pokračovat.

„Nebyl jsi ale stejný jako dřív?“

„Ne. Ze začátku jsem nebyl schopen bojovat ani tak dobře jako předtím. Měl jsem problémy s odhadem načasování, po nějaké době jsem si ale na to, co se stalo, když mi rozrazil lebku, zvykl.“

„Na co sis zvykl?“ zeptal se Albin.

„Pokaždé, když proti někomu vedete úder, znamená to, že už jste se rozhodli, kam rána protivníka zasáhne. A vždycky se předem prozradíte – tím, kam se díváte, jak natočíte tělo, jak se sehnete, abyste neztratili rovnováhu, až udeříte. Tím vším protivníkovi říkáte, kam se ho chystáte udeřit; pokud si ty signály vyloží špatně, rána skutečně dopadne, pokud si je ale vyloží správně, zablokuje ji a vyhne se jí.“

„To přece ví každý zápasník a každý sportovec“ namítl Albin. „Dobrý zápasník nebo někdo, kdo to doopravdy umí s míčem, dokáže chystaný úder nebo manévr zamaskovat.“

„Přede mnou ho zamaskovat nedokáže, ať se snaží sebevíc. Teď už ne. Vždycky poznám, k čemu se můj soupeř chystá.“

„Můžeš nám to předvést?“ zajímal se Vipond. „Myslím tak, abys při tom nikomu neublížil?“

„Požádejte kapitána Albina, aby si dal ruce za záda.“

Albin se při jeho požadavku zatvářil lehce nervózně, což neuniklo až doposud mlčky přihlížejícímu IdrisPukkemu.

„Na vašem místě bych mu nevěřil, drahý kapitáne.“

„Držte zobák, IdrisPukke.“ Albin se pozorně zadíval na Cala a pak si pomalu založil ruce za záda.

„Stačí jen, když si vyberete, kterou rukou na mě ukážete tak rychle, jak jen umíte. Můžete dělat, co chcete, abyste mě zmátl –naznačovat pohyb opačnou rukou, natáčet trup, snažit se mě přimět, abych zvolil špatně. Je to na…“

Než stačil doříct větu, Albin k němu vyrazil levou rukou, Cale ji však vlastní pravicí zachytil tak lehce a jemně, jako by to byl míček hozený nemotorným tříletým děckem. Albin to zkusil ještě šestkrát, ať se ale jakkoli snažil, skončilo to pokaždé stejně.

„A teď já,“ řekl Cale, když to Albin, podrážděný, ale uchvácený jeho výkonem, konečně vzdal. Založil si ruce za záda a pak začali zkoušet totéž v opačném gardu. Cale šestkrát jednou rukou vyrazil a Albin šestkrát zvolil tu druhou.

„Poznám na vás, co se chystáte udělat,“ vysvětloval Cale, „jakmile se začnete hýbat. Je to jen nepatrně rychlejší než před tím mým zraněním, ale vždycky to stačí. A co se chystám udělat já, to nepozná nikdo, i kdyby byl seberychlejší a sebezkušenější.“

„A v tom je celé tajemství tvého úspěchu?“ ujišťoval se Albin. „V jedné ráně do hlavy?“

„Ne,“ odsekl rozhořčeně Cale, přestože si sám nebyl jistý, proč se zlobí. „Celý život mě cvičili jen k jednomu. Conna Materazziho bych dokázal porazit i bez toho, ať je jak chce dobrý, jen bych to nedokázal tak snadno a nezvládl bych zároveň čtyři další. Takže ne, kapitáne, není v tom celé moje tajemství.“

„Jak na to reagovali vykupitelé, když si uvědomili, co se stalo?“

Cale neartikulovaně zabručel; bylo to cosi jako smích bez jakéhokoli pobavení.

„Ne vykupitelé, ale jeden vykupitel – Bosco, lord vojevůdce, který řídí všechen bojový výcvik.“

„Ten bojový výcvik – podobá se našim bojovým uměním?“

Cale se zasmál, tentokrát nefalšovaně pobaveně.

„V tom, co dělám, žádné umění není – zeptejte se Conna Materazziho a jeho kumpánů.“

Vipond si jeho posměchu nevšímal. „A tenhle Bosco, co dělal, když zjistil následky tvého zranění?“

„Celé měsíce mě testoval, stavěl mě proti mnohem starším a silnějším soupeřům. Nechal dokonce přivézt pět veteránů, bojovníků z válek ve východních průsmycích, říkal o nich, že jsou všichni odsouzení k smrti.“ Cale se odmlčel.

„A co se stalo?“

„Čtyři dny po sobě mě proti nim nechal bojovat. ‚Zabijte, nebo zemřete,‘ to bylo všechno, co nám pokaždé oběma řekl. Po čtvrtém dni už toho nechal.“

„Proč?“

„Viděl už dost, aby si mnou mohl být jistý. Zkoušet to popáté by bylo zbytečné riziko.“ Usmál se, vůbec to ale nebyl hezky úsměv. „Koneckonců nikdy nevíte předem, jak souboj dopadne, že ano. Vždycky hrozí určité nebezpečí – že dostanete nějakou nečekanou zákeřnou ránu.“

„A pak?“

„Pak se mě snažil okopírovat.“

„Jak to myslíš?“

„Strávil celé dny tím, že měřil to zranění na mé hlavě a porovnával ho s několika lebkami, které si přinesl ze hřbitovů. Pak si vyrobil hliněný model. Dalších šest měsíců strávil tím, že se to pokoušel zopakovat.“

„Teď ti nerozumím. Jak?“

„Přivedl si tucet akolytů stejně starých a velkých, jako jsem byl já, svázal je a vrážel jim do hlavy majzlík, který si vyrobil ve stejném tvaru, jako měla moje rána – přirážel jim ho kladivem ke stejnému místu lebky. Silněji, pak mírněji a pak ještě mírněji.“

Na chvíli se všichni odmlčeli.

„A co se stalo?“ zeptal se tiše Vipond.

„Stalo se to, že polovina z nich prakticky okamžitě umřela a ti ostatní – no, už to pak nebyli oni. A potom už je nikdo nikdy neviděl.“

„Odvezli je někam jinam?“

„I tak se to dá říct.“

„A pak?“

„Bosco začal osobně řídit můj výcvik. To nikdy předtím nedělal. Někdy mě honil deset hodin denně – hledal i ty nejmenší nedostatky, dával mi pořádný výprask pokaždé, když jsem něco zkazil, a pak to se mnou opakoval správně. Potom na šest měsíců zmizel, a když se vrátil, přivedl s sebou sedm vykupitelů; tvrdil o nich, že v tom, co dělají, jsou nejlepší ze všech.“

„A co dělali?“

„Většinou zabíjeli – lidi ve zbroji i beze zbroje, meči, holemi, holýma rukama. Jak zorganizovat hromadné zabíjení…“ Cale se odmlčel.

„Zajatců?“

„Nejen zajatců – kohokoli. Dva z nich byli něco jako generálové. Jeden se specializoval na taktiku – bitvy, ústupy, velké operace. Druhý organizoval partyzánské akce – malé skupinky bojující na nepřátelském území, atentáty, jak vyděsit místní obyvatele, aby pomáhali vám, a ne nepříteli.“

„A k čemu to všechno bylo?“

„No, nikdy jsem nebyl takový idiot, abych se ptal.“

„Mělo to něco společného s vykupitelskými válkami na východě?“

„Říkám, že jsem se neptal.“

„Nějaký názor sis ale jistě udělal.“

„Názor? To ano. Že to má něco společného s válkami na východě.“

Vipond se na Cala dlouze a pronikavě zahleděl a Cale jeho pohled sebejistě opětoval. Pak se zdálo, jako by kancléř dospěl k nějakému rozhodnutí. Otočil se k Albínovi.

„Přiveďte ty druhé dva co nejdřív ke mně domů.“

Albin mávl na žalářníka a oba odešli.

Cale se posadil na pryčnu a IdrisPukke přistoupil k mřížím. „Zajímavý život,“ řekl Calovi. „Měl bys sepsat knihu.“

16

Jen co si lord Vipond promluvil s Váhavým Henrim a s Kleistem, zamířil rovnou do paláce maršála Materazziho, memphiského dóžete.

Dóže měl četné poradce, byl to totiž člověk, který se nesmírně rád radil a dlouze a důkladně o všem diskutoval. Skutečnost, že se jen zřídkakdy podle poskytnutých rad opravdu zařídil, byla jednou z oněch osobitých zvláštností, jimiž se často vyznačují lidé v dědičném postavení obrovské moci. Jedinou výjimkou z tohoto pravidla rádců bez skutečného poradního hlasu byl lord Vipond, který svou rovněž neobyčejnou moc získal díky vlastní síti špehů a informátorů i díky nepopiratelnému nadání mít vždy pravdu. Trefně to vystihovala oblíbená říkanka:

Neseje-li kancléř Vipond, pak čas sklizní tráví,

o všem, co se v světě šustne, určitě má zprávy.

Nebyl to příliš povedený veršík, také ale nebyl příliš daleko od pravdy. Maršál Materazzi byl velice bezohledný člověk, který se stal vládcem největší říše, jakou kdy svět poznal. Udržet si nad ní dvacet let nikým nezpochybňovanou kontrolu, to vyžadovalo obrovské vojenské schopnosti, politické nadání a značnou inteligenci. Přestože však měl dóže téměř po celou dobu svého panování jako kancléře po boku Viponda, nikdy zcela nepochopil, jak se stalo, že sám Vipond získal téměř stejnou moc. Jednoho dne, bylo to asi tři roky po získání titulu panovníka, si ke své hrůze začal uvědomovat, že se pro něj Vipond stal nepostradatelným. Zpočátku na tuto skutečnost reagoval hlubokou nevraživostí – něco takového bylo naprosto neúnosné, protože se tím otevírala možnost jeho zavraždění nebo – což by bylo ještě horší – přeměny v jakousi loutku. Vipond mu však dal zcela jasně najevo, že vždy zůstane jeho věrným služebníkem – za předpokladu, že maršál nebude zasahovat do jeho kancléřských pravomocí a nebude mu nadále všemožně otravovat život. Od té doby byl jejich vzájemný vztah ne snad přímo napjatý, ale spíše, jak se říkalo mezi venkovany kolem Memphisu, tak trochu na vodě.

Když byl nyní Vipond uveden k Materazzimu, kývl mu na pozdrav a dostal svolení, aby se posadil.

„Jak se cítíte, Viponde?“

„Výtečně, můj pane. A co vy?“

„Díky, ujde to.“

Následovala chvíle rozpačitého mlčení – rozpačitého pro maršála, protože Vipond prostě seděl a dobromyslně se usmíval. „Slyšel jsem, že jste se dnes setkal s norskými vyslanci.“

„To je pravda.“

Norové jako jeden z pohraničních národů, jež si Materazziové před více než patnácti lety podrobili, nadšeně uvítali veškeré výhody, které jim okupace nabízela – kvalitní silnice, ústředně vytápěné paláce a dovoz luxusního zboží –, aniž by přitom ztratili divošskou zálibu ve válčení. Maršál, kterého už naopak vedení válek unavovalo a kterého navíc rozčilovaly neustále stoupající výdaje na správu obrovské říše, dospěl před pěti lety k rozhodnutí, že nadále nebude usilovat o žádné její další rozšiřování. Norové byli sice vůči svému přemožiteli až dojemně loajální, neustále však vyvolávali nějaké rozmíšky, a kdykoli se jim naskytla sebemenší příležitost, přes opakované zákazy se snažili posunout hranice vlastního teritoria dál na sever. S nevyčerpatelně lstivou vynalézavostí provokovali své sousedy a obecně vzato využívali všech triků pod sluncem, aby mohli tvrdit, že byli napadeni, takže neměli na vybranou a museli se bránit tím, že vpadli na agresorovo území. Vipond přitom dobře věděl, že zmíněné útoky měli ve skutečnosti na svědomí norští vojáci přestrojení do uniforem toho souseda, jehož území se jim právě zachtělo vyplenit. „Co vám řekli?“

„No,“ odpověděl Vipond, „jako obvykle se prezentují v roli obětí – mírumilovných obětí, které jen brání samy sebe a jako loajální poddaní i celou říši.“

„A co jste na to řekl vy?“

„Vysvětlil jsem jim, že nejsem včerejší, a pohrozil jsem, že pokud se jejich armáda nevrátí do kasáren, mohli bychom uvažovat o tom, že jim nabídneme nezávislost.“

„A jak na to reagovali?“

„Všech šest zbledlo hrůzou a slíbili, že se jejich armáda do týdne stáhne.“

Materazzi na Viponda pozorně pohlédl.

„Možná bychom jim tu nezávislost měli nabídnout tak jako tak, jim a ještě několika dalším. Správa a udržování pořádku na jejich územích spolyká zatracené spousty peněz. Víc, než vybereme na daních, nemám pravdu?“

„Skoro to tak bude – jenže v tom případě bychom museli buď snížit počty ve vlastní armádě a řešit problém spousty naštvaných bývalých vojáků, kteří by se potloukali po kraji a dělali neplechu, nebo jim platit ze svého.“

Materazzi nespokojeně zabručel.

„Jedna možnost horší než druhá.“

„Přesně tak, můj pane. Ale samozřejmě, pokud chcete, abych vypracoval patřičnou analýzu…“

„Proč jste sebral toho kluka, co zlomil můj meč?“

Tahle náhlá změna tématu byla starou oblíbenou maršálovou taktikou, jíž se snažil vyvést z rovnováhy každého, kdo ho něčím rozčilil.

„Zodpovídám za bezpečnost města.“

„Jste zodpovědný za záležitosti, které nějak souvisejí s protistátní činností – nejste obyčejný policista. Tohle s vámi nemá nic společného. Zlomil můj meč – zbraň nedozírné ceny –, vážně zranil mého synovce a syny čtyř dalších dvořanů. Chtějí jeho krev a řeknu vám zcela upřímně a zadarmo, že já ji chci taky.“

Vipond se zatvářil zamyšleně.

„Třeba by bylo možné Břit opravit.“

„V podobných věcech se vůbec nevyznáte, tak mi tady nehrajte divadlo.“

„Nevyznám – vím ale o jednom muži, který se v nich vyzná. Prefekt Walter Gurney se vrátil z vyslanecké mise v Ribenu.“

„Proč se u mě nehlásil?“

„Je nemocný – řekl bych, že se nejspíš nedožije konce roku.“

„Jak to souvisí s mým mečem?“

„Gurneyho hlášení obsahovalo dlouhou pasáž pojednávající o úrovni kovozpracujících řemesel v Ribenu. Tvrdí, že nic podobného v životě neviděl. Krátce jsem s ním mluvil a řekl mi, že pokud je vůbec možno Břit opravit, měli bychom se obrátit na ribenské mečíře.“ Odmlčel se. „Samozřejmě bych osobně garantoval jeho bezpečí a uhradil bych náklady.“

„Proč?“ zeptal se Materazzi. „Co pro vás ten kluk znamená, že jste ochoten vynaložit tolik úsilí a peněz?“

„V naprosto pochopitelném rozčilení z toho, co se stalo s vaším tak ceněným pokladem, i ze zranění, která utrpěl váš synovec, tak trochu přehlížíte – mohu-li být upřímný – skutečnost, že se čtrnáctiletému klukovi podařilo spráskat na jednu hromadu pět nejnadanějších materazziovských vojáků včetně toho, který by měl být šampiónem celé jedné generace. To vás neznepokojuje?“

„O důvod víc, abychom se ho zbavili.“

„Vás vůbec nezajímá, jak ty svoje neobyčejné schopnosti získal?“

„A jak tedy?“

„Toho mladíka – jmenuje se Cale – vycvičili vykupitelé ve svatyni.“

„S těmi jsme nikdy neměli žádné problémy.“

„V minulosti ne – ten kluk ale tvrdí, že v posledních sedmi letech došlo v životě i ve výcviku ve svatyni k zásadním změnám. Vychovávají víc vojáků a zacházejí s nimi ještě bezohledněji.“

„Máte snad strach, že nás napadnou? To by ovšem udělali obrovskou hloupost.“

„Za prvé je mou povinností podobných věcí se obávat. A za druhé, kolik králů a císařů si o vás před třiceti lety myslelo totéž?“

Materazzi si popuzeně a nespokojeně povzdechl; v dobách, kdy budoval svoji obrovskou říši, měl pověst divokého a krvelačného válečníka, pravda byla ale taková, že za deset let míru už zálibu ve válčení ztratil. Nemilosrdný voják, jehož jméno bylo kdysi symbolem nenasytné dobyvačnosti, se změnil v muže pozdního středního věku, toužícího po klidném životě, v němž už nikdy nebude znovu muset jeden týden mrznout jako rampouch, příští umírat žízní a neustále se děsit toho, jak se kdysi v opilosti Vipondovi přiznal, že se mu vnitřnosti vyvalí z břicha na zem, protože se nějakému uvozhřenému sedlákovi podaří zasadit mu žabikuchem šťastlivou ránu. Nikdy se s tím nikomu nesvěřil, ale definitivně se mu válčení zprotivilo poté, co strávil zimu na ledových pláních Stetlu, kde trpěl takovým hladem, že byl nucen sníst ostatky svého nesmírně oblíbeného štábního seržanta.

„Co tedy máte v úmyslu? Určitě máte nějaký plán – a doufám, že v něm počítáte i s tím, co udělat, aby mě bratr přestal otravovat kvůli Connovi.“

Vipond položil na stůl dopis. Byl podepsaný Connem Materazzim. Maršál ho otevřel a dal se do čtení. Když skončil, odložil ho zpět na stůl.

„Conn Materazzi má mnohé obdivuhodné vlastnosti, nebyl jsem si ale vědom toho, že mezi ně patří i ochota projevit velkomyslnost.“

„Vaše umění správně posoudit lidský charakter je pro nás všechny ponaučením, maršále. Co byste řekl ješitnosti? Promluvil jsem si s Connem a vysvětlil jsem mu, že nechá-li Cala potrestat za to, že ho porazil, jen se tím zesměšní. Souhlasil.“

„Nemůžete toho svého kluka nechat volně běhat po Memphisu. Otcové města to nebudou tolerovat a já také ne. Nemohu si dovolit něco takového přehlédnout, Viponde.“

„Samozřejmě, že ne. Všichni ale vědí, že je v mých rukou. Kdyby utekl, padne kritika na mne.“

„Vy ho chcete propustit?“

„To tedy nechci. Ten kluk je naprosto unikátní – a navíc je on a jeho kamarádi jediným naším opravdovým zdrojem informací o vykupitelích a o jejich záměrech. Musíme se o nich dozvědět mnohem víc. Už jsem rozjel nezbytná opatření, potřebuju je ale k tomu, abych si mohl získané informace ověřit. Jsou příliš cenní – důležitější než jakýkoli meč a všechny modřiny party rozmazlených násilnických hulvátů, kteří dostali jen to, co si vrchovatě zasloužili.“

„Stavíte se mi snad na odpor, zatraceně?“

„Pokud jsem se vás nějak dotkl, můj pane, okamžitě podám rezignaci.“

„A je to tady!“ zabručel popuzeně Materazzi. „Už zase! Nikdo vám nesmí říct jediné křivé slovo, abyste hned nevyletěl jako rachejtle. Čím jste starší, Viponde, tím jste nedůtklivější.“

„Omlouvám se, maršále,“ opáčil Vipond neupřímně omluvným tónem. „Možná ta moje zranění způsobila, že jsem mrzutější, než bych sám chtěl být.“

„To bude ono! Drahý Viponde, musíte na sebe být opatrný. Prošel jste strašlivým utrpením, strašlivým. A já vás tu držím už takovou dobu – to je ode mne neomluvitelně sobecké. Běžte si odpočinout.“

Vipond vstal, úklonou vzal na vědomí maršálovu starostlivost a otočil se k odchodu. Než však došel ke dveřím, Materazzi za ním dobromyslně zavolal:

„Zařídíte tedy na svoje náklady opravu toho meče a postaráte se i o tu druhou záležitost.“

17

O dva dny později se IdrisPukke a Cale pomalu ubírali po hlavní silnici číslo sedm, jedné z širokých kameny dlážděných tepen, které vedly z Memphisu a dnem i nocí byly plné zboží proudícího do tohoto největšího střediska světového obchodu i opačným směrem. Po několika hodinách mlčení se Cale odhodlal k otázce.

„Posadili vás do té cely, abyste mě špehoval?“

„Ano,“ přitakal IdrisPukke. „Ne, neposadili.“

„Tak proč se ptáš?“

„Chtěl jsem vědět, jestli vám můžu věřit.“

„To nemůžeš.“

„Vám kancléř Vipond věří?“

„Asi jako klubku zmijí.“

„Tak proč trval na tom, že musím zůstat s vámi, jestli chci, aby ochránil moje přátele?“

„Na to ses měl zeptat jeho.“

„Zeptal jsem se.“

„A co ti řekl?“

„‚Kdo se moc ptá, moc se dozví“

„Tak vidíš.

Cale se na chvíli odmlčel. „Čím si pojistil, že zůstanete vy se mnou?“

„Zaplatil mi.“

Nebyla to tak docela lež, IdrisPukkeho však ke Calovi poutalo něco mnohem důležitějšího než peníze. Aby vám byly peníze něco platné, musíte mít možnost někde je utratit. A neexistovalo jediné místo, kde stálo za to žít, kde by na něj zároveň nečekal rozsudek smrti nebo něčeho ještě horšího. Vipond prostě poukázal na fakta, týkající se IdrisPukkeho budoucnosti –řečeno jinými slovy ho upozornil, že žádnou nemá –, a pak mu nabídl potenciální východisko. Nejprve přiměřeně pohodlnou skrýš, v níž by se mohl na několik měsíců schovat, a následně, pokud udělá, co po něm bude Vipond chtít, naději na sérii dočasně udělených milostí, která mu bude přinejmenším zaručovat, že ho žádná oficiální vláda pod správou Materazziů nedá popravit.

„A co všichni ti, kteří mě chtějí zabít neoficiálně?“ zeptal se Viponda.

„To je tvůj problém. Když se ale s tím klukem spřátelíš, dozvíš se od něj něco užitečného a uchráníš ho před maléry, možná bych pro tebe něco měl.“

„To je trochu slabá nabídka, lorde kancléři.“

„Řekl bych, že pro někoho v tvém postavení, to znamená v postavení absolutně beznadějném, je až dost velkomyslná,“ odpověděl Vipond a mávnutím ruky naznačil, že rozhovor je u konce. „Dostaneš-li nějakou lepší, radil bych ti, abys ji přijal.“

„Co budeme dělat,“ ozval se Cale po další hodině mlčení, „až dojdeme tam, kam máme namířeno?“

„Vyhýbat se malérům – a taky ti budu muset vysvětlit několik věcí.“

„Jakých věcí?“

„Počkej si, až tam budeme.“

„Víte o tom,“ zeptal se Cale, „že nás někdo sleduje?“

„Ten svalnatý ošklivec v zelené haleně?“

„Ano,“ přikývl zklamaně Cale. „Trochu moc okatě, nemyslíš?“

Cale se ohlédl přes rameno, jako by mu chování jejich pronásledovatele bylo právě tak nápadné. IdrisPukke se rozesmál.

„Ten, kdo na nás tohohle komika poslal, čeká, že ho chytíme a necháme ho ležet někde ve škarpě. Skutečný špeh je asi dvě stě metrů za ním.“

„Jak vypadá?“

„To bude tvoje první lekce. Pokus se ho odhalit ještě před tím, než se ho zbavím.“

„Chcete ho zabít?“ IdrisPukke na Cala pohlédl.

„Ty jsi vážně krvežíznivý malý hrdlořez. Vipond mi dal jasně na srozuměnou, že se máme beze stopy vypařit, a obávám se, že kdybychom za sebou nechávali šňůru mrtvol, nedalo by se tomu říkat ‚beze stopy.“

„Tak co chcete udělat?“

„Dívej se a uč se, synáčku…“

Na všech silnicích vedoucích do Memphisu jsou ve vzdálenosti pěti mil od sebe rozmístěny malé strážnice s posádkou půl tuctu vojáků. Právě v jedné z těchto strážnic se IdrisPukke, sledován pobaveným Calem, dostal do sporu s desátníkem.

„Pro Boha živého, člověče, tohle je glejt podepsaný osobně kancléřem Vipondem.“

Desátníkův tón byl omluvný, ale rozhodný.

„Je mi líto, pane. Vypadá to oficiálně, ale v životě jsem ještě takový papír neviděl. Cestovní glejty obvykle podepisuje vrchní velitel. Vím, jak vypadají, a poznám jeho podpis. Snažte se na to dívat z mého hlediska. Pošlu pro poručíka Webstera.“

„Kdy ho můžeme čekat?“ chtěl vědět rozčilený IdrisPukke.

„Pravděpodobně zítra.“

IdrisPukke podrážděně zavrčel a pak přešel k oknu. Asi po minutě k sobě mávnutím přivolal Cala. „Počkej venku,“ pošeptal mu.

„Myslel jsem, že se mám dívat a učit.“

„Nehádej se, zatraceně, a prostě poslechni. Běž zadem a dávej pozor, ať tě nikdo nevidí.“

Cale s úsměvem jeho příkaz splnil. Za strážnicí seděli na zídce čtyři vojáci, pokuřovali a tvářili se znuděně. O pět minut později se objevil IdrisPukke, kývnutím vyzval Cala, aby se k němu připojil, a odváděl koně postranní cestou směrem od hlavní silnice.

„Tak co,“ zeptal se Cale, „co se děje?“

„Ty dva chlapy zatkne a nechá je pár dní sedět v cele.“

„Co ho přimělo, aby se rozmyslel?“

„Co myslíš?“

„Nevím, proto se ptám.“

„Podplatil jsem ho. Patnáct dolarů pro něj a pět pro každého z jeho lidí.“

Calem tato informace nefalšovaně otřásla. Ať byli vykupitelé jakkoli krvežízniví, krutí a úzkoprsí, to, že by pro peníze zanedbali svoje povinnosti, bylo absolutně nemyslitelné.

„Měli jsme glejt,“ prohlásil rozhořčeně. „Tak proč jsme je museli ještě podplácet?“

„Nemá smysl dělat kolem toho takový povyk,“ okřikl ho podrážděně IdrisPukke. „Považuj to prostě za součást své výuky – nový poznatek, který si musíš zapsat za uši, jestli chceš pochopit, co jsou lidé doopravdy zač. Nemysli si,“ pokračoval mrzutě, „že jen proto, že s tebou vykupitelé zacházeli jako se psem, víš všechno o tom, co je lidská rasa za bandu prohnilých a zkorumpovaných parchantů.“

S těmito zahořklými slovy vykročil kupředu a po zbytek dne znovu nepromluvil.

Někomu by se snad mohlo zdát divné, proč se IdrisPukke, který musel být zvyklý na mnohem horší věci, nechal tak rozčilit faktem, že musel zaplatit bezvýznamné cynické nule, jakou byl desátník. Kdo z nás však nevyhnutelně potřebuje nějakou obrovskou katastrofu, aby se ho zmocnil záchvat podrážděnosti?

Ztratit klíč, stoupnout na ostrý kámen, narazit na nesouhlas v nějaké zcela nedůležité věci, to všechno stačí, aby jinak i docela rozumný člověk propadl zuřivosti, je-li k tomu okolnostmi naladěn. Nic víc není třeba – a ať bylo Calovo chápání povahy lidí nepatřících mezi zaslepené fanatiky jakkoli omezené, měl dostatek rozumu, aby nechal IdrisPukkeho na pokoji a počkal, dokud se sám neuklidní.

Je ovšem pravda, že kdyby byl IdrisPukke znal totožnost toho, kdo je nechal sledovat, byl by měl pro svoji podrážděnost naprosto legitimní důvod – a navíc by měl i oprávněný důvod k obavám, protože by si byl nepochybně uvědomoval, že Zaječí kotě by nikdy nedovolil, aby byli jeho špehové tak snadno odhaleni. Oba muži, jichž si IdrisPukke všiml, byli sice během hodiny zatčeni a uvězněni, byly to ale jen vějičky vyslané právě proto, aby se nechaly chytit. Když se Cale a IdrisPukke oklikou vrátili na hlavní silnici, o den později z ní sešli a zamířili k Bílému lesu, sledovaly je další dva páry očí, v tomto případě podstatně vychytralejších.

V hornaté krajině, do níž se dostali, zářilo slunce a vzduch byl čistý jako pramenitá voda. IdrisPukke už na mizernou náladu z předchozího dne zapomněl, byl už zase oním dřívějším řečným společníkem a vyprávěl Calovi všechno možné o svém životě, o svých dobrodružstvích i názorech na všechno – jichž měl velkou spoustu. Někdo by si možná myslel, že Calovi, schopnému zuřivého vzteku a děsivého násilí, bude proti mysli skutečnost, že se jeho partner stylizuje do role mentora a k němu se chová jako ke svému učedníkovi – nelze však zapomínat, že Cale byl přes veškerou svoji železnou odolnost stále ještě mladík a že rozsah a charakter IdrisPukkeho zážitků, jeho vzestupů a pádů, jeho lásek i jeho protivníků by byl strhl a okouzlil i toho nejflegmatičtějšího posluchače. Jednou z jeho nejpoutavějších dovedností byl způsob, jakým se dokázal sám sobě vysmívat a hlásit se k vině za většinu svých životních krachů. Dospělý člověk, který se směje sám sobě, byl pro Cala něčím nejen zcela neznámým, byl pro něj něčím téměř nepochopitelným. Pro vykupitele byl smích jako takový výrazem hříchu – nepřirozeným aktem, k němuž člověka podněcuje sám ďábel.

Ne že by snad měl IdrisPukke v jakémkoli směru na svět optimistický názor, svůj pesimismus však dokázal vyjadřovat se zasvěceným požitkem a s ochotou sám sebe zahrnout mezi terče vlastního vtipného cynismu – s ochotou, již Cale shledával nejen zábavnou, ale také jakýmsi zvláštním způsobem konejšivou. Cale rozhodně nebyl člověk, který by měl chuť naslouchat někomu, kdo by na lidstvo pohlížel s radostným optimismem –takový temperament by nikdy nenašel souznění s jeho každodenními zkušenostmi. Zjišťoval ale, že svoji zlobu lépe snáší, a dokonce si od ní částečně ulevuje, naslouchá-li někomu, kdo se lidské krutosti a hlouposti dokáže smát.

„Existuje jen málo spolehlivějších způsobů,“ prohlásil IdrisPukke jakoby mimo veškerou souvislost, „jak lidi dobře naladit, než vyprávět jim o nějakém strašlivém neštěstí, které tě v nedávné době postihlo.“

Či při jiné příležitosti: „Pro lidi, jako jsme ty nebo já, je život jako cesta – cesta, během níž si nikdy nejsi zcela jistý, kam vlastně jdeš. Máš někam namířeno, pak ale spatříš nový a lepší cíl, a tak to jde pořád dál, až nakonec na to původní místo určení úplně zapomeneš. Jsme jako alchymisté – začínáme tím, že hledáme zlato, cestou ale objevíme užitečné léky, logický způsob uspořádání svých záležitostí nebo ohňostroj – jediné, co nikdy neobjevíme, je zlato.“

Cale se rozesmál. „Proč vlastně poslouchám něco z toho, co mi vykládáte? Když jsem se s vámi poprvé setkal, složil jste se mi k nohám, a podruhé i potřetí jste byl vězeň.“

IdrisPukkemu se obličejem mihl výraz mírného nesouhlasu, jako by šlo o dobře známý argument, u kterého je sotva třeba se obtěžovat odpovědí.

„Tak se z mých chyb koukejte poučit, pane Utřinose – a taky se poučit z toho, že i když se už čtyřicet let pohybuju v kuloárech moci, pořád ještě jsem naživu, což je mnohem víc, než můžeš říct o většině lidí, kteří se tam pohybovali se mnou. A dovolím si tvrdit, že pokud neprokážeš podstatně víc rozumu než doposud, bude totéž platit i pro tebe.“

„Zatím si vedu docela dobře.“

„Myslíš?“

„Ano.“

„Zatím jsi měl štěstí, synku, velké štěstí. A vůbec nezáleží na tom, jak skvěle se umíš ohánět pěstmi. Že jsi došel až sem a zatím ses nezhoupl na konci provazu, za to vděčíš právě tak štěstí jako dobrému úsudku.“ Odmlčel se a povzdechl si. „Věříš Vipondovi?“

„Nevěřím nikomu.“

„Každý hlupák dokáže říct, že se nespoléhá na nikoho. Potíž je v tom, že někdy se na někoho spolehnout musíš. Lidé dokážou být šlechetní, obětaví a bůhvíco ještě – všechny tyhle obdivuhodné vlastnosti opravdu existují, problém je ale v tom, že taková šlechetnost ve většině lidí občas je a občas není. Od dobře naloženého chlapa a dobromyslné ženské nikdo nečeká, že budou dobře naložení a dobromyslní každý den a každou minutu – náramné pohoršení ale vzbuzuje, když jsou lidé měsíc nebo rok spolehliví a důvěryhodní a pak hodinu nebo den nejsou.“

„Když se na někoho nemůžu spolehnout kdykoli, nevěřím mu vůbec.“

„A na tebe se lze spolehnout?“

„Ne – zjistil jsem o sobě, IdrisPukke, že jsem schopný ušlechtilých činů. Dokážu zachraňovat nevinné,“ usmál se ironicky, „ze spárů zloduchů a zvrhlíků. Normálně to ale nemám v povaze – měl jsem jen dobrý, nebo možná špatný den, když jsem zachránil Ribu. A hned tak se to nebude opakovat.“

„Víš to docela jistě?“

„Nevím. Ale vynasnažím se.“ Další půl hodiny pokračovali v jízdě mlčky. „Vy Vipondovi věříte?“ zeptal se konečně Cale.

„Přijde na to. V čem?“

Cale se v sedle nervózně zavrtěl.

„Slíbil, že když s vámi zůstanu a budu vás poslouchat, Váhavému Henrimu ani Kleistovi se nic nestane. Že je ochrání. Udělá to?“

„Aha… děláš si starosti o přátele. Nemáš tak kamenné srdce, jak se snažíš předstírat.“

„Myslíte? Zkuste se na moje srdce spolehnout – a uvidíte, jak dopadnete.“

IdrisPukke se rozesmál. „Ve Vipondově případě musíš mít na paměti, že je to velký muž, že velcí muži mají velké povinnosti a nedodržování daných slibů je jednou z nich.“

„Jen se snažíte říct něco vtipného.“

„Vůbec ne. Vipond má spoustu důležitých želízek v ohni a ty a tvoji kamarádi nijak zvlášť důležité želízko nejste. Co kdyby na tom, že poruší slovo dané třem malým utřinosům, jako jsi ty a tvoji kamarádi, záležela stovka životů nebo budoucí bezpečnost Memphisu a celého milionu jeho duší? Co bys udělal na jeho místě? Myslíš, že jsi takový tvrdý chlap, tak mi to pověz.“

„Kleist není můj kamarád.“

„Co myslíš, že po tobě Vipond chce?“

„Chce, abych se vám naučil věřit a abych vám pověděl celou pravdu o tom, co se děje mezi vykupiteli. Myslí si, že by mohli představovat hrozbu.“

„A má pravdu?“

Cale na něj pohlédl. „Vykupitelé jsou jako epidemie neštovic na tváři země…“ Zdálo se, jako by se chystal říct ještě něco, s velkým úsilím se ale zarazil.

„Chtěl jsi ještě něco dodat.“

„Ano, chtěl.“

„A co?“

„Jak vidíte, rozmyslel jsem si to.“

„No prosím. Pokud jde o Viponda… Můžeš mu věřit, ale má to svoje meze. Vynasnaží se, aby tvého kamaráda i toho druhého, co není tvůj kamarád, ochránil, pokud nebude mít pádný důvod, aby to nedělal. Nebudou-li pro něj mít nějaký význam v tom nesprávném směru, jsou absolutně bezpeční.“

Mlčky pokračovali v jízdě a ani jeden z nich si stále nebyl vědom toho, že je oči Zaječího kotěte pozorují a jeho uši jim naslouchají.

Toho dne ve čtyři hodiny odpoledne IdrisPukke sesedl, mávl na Cala, aby učinil totéž, a odbočil ze stezky zdánlivě přímo do panenského lesa. Terén by byl těžce schůdný i bez koní, s nimi jim však trvalo téměř dvě hodiny, než stromy a keře kolem nich prořídly a po chvíli se objevila další, zjevně téměř nepoužívaná stezka.

„Řekl bych, že se tady docela dobře vyznáte,“ poznamenal Cale k zádům IdrisPukkeho.

„Jak vidím, člověk před vámi nic neutají, pane Vševěde.“

„Jak je to možné?“

„Jako malý kluk jsem sem na Lesní výšiny s bratrem chodíval velice často.“

„Vy máte bratra?“

„Kancléře Leopolda Viponda.“

18

Kdyby měl Cale alespoň jednu další šťastnou vzpomínku, která by mu posloužila jako měřítko, byl by pravděpodobně následující dva měsíce strávené v chatě na Lesních výšinách považoval za nejšťastnější chvíle svého života. Vzhledem k tomu, že oproti jeho životu ve svatyni by mu byly jako příjemná změna připadaly i dva měsíce strávené v sedmém kruhu pekla, nemohl svoje štěstí srovnávat vůbec s ničím. Byl prostě šťastný. Spal dvanáct a často ještě víc hodin denně, pil pivo a večer si vždy vychutnal doutníček stejně jako IdrisPukke, který ho musel dlouho přesvědčovat, že musí jen překonat počáteční odpor a kouření se stane obrovským požitkem a jedním z mála doopravdy spolehlivých prostředků útěchy, které mu život může nabídnout.

Po večerech sedávali na velké dřevěné verandě před starou loveckou chatou, poslouchali bzučení a cvrkot hmyzu a pozorovali, jak vlaštovky a netopýři na konci dne střemhlav padají k zemi, zatáčejí a převracejí se ve vzduchu. Často celé hodiny proseděli v mlčení, jen čas od času přerušovaném jednou z IdrisPukkeho groteskních historek o životě, jeho radostech a iluzích.

„Samota je úžasná věc, Cale, a to hned ve dvou směrech. Za prvé člověku umožňuje, aby byl sám se sebou, a za druhé ho chrání před společností druhých.“ Cale přikývl s upřímností tak nefalšovanou, jaké je schopen jen někdo, kdo celý život trávil každou hodinu spánku i bdění ve společnosti stovky dalších lidí a koho neustále někdo pozoroval a špehoval.

„Vést společenský život,“ pokračoval IdrisPukke, „je riskantní – a může to být i fatální –, protože to znamená být v kontaktu s lidmi, kteří jsou většinou nudní a perverzní ignoranti a stýkají se s tebou vlastně jen proto, že nesnášejí vlastní společnost. Lidé se většinou o samotě nudí a vidí v tobě ne opravdového přítele, ale vítané rozptýlení – něco jako tančícího psa nebo nějakého připitomělého herce se zásobou zábavných historek.“ Na herce měl IdrisPukke obzvlášť spadeno a často vedl dlouhé přednášky o jejich nedostatcích, které se ovšem v Calově případě míjely účinkem, protože ten v životě žádnou hru neviděl: nechápal, jak může někdo předstírat, že je někým jiným, a vydělávat si tím na živobytí.

„Ty jsi ještě samozřejmě mladý, takže ten nejsilnější stimul tě ještě čeká: myslím lásku k ženám. Jen abys mě správně pochopil, každý muž a každá žena by měli pocítit, co znamená milovat a být milován – ženské tělo je tím nejlepším symbolem dokonalosti, jaký jsem kdy poznal. Mám-li k tobě ale být naprosto upřímný, Cale – ačkoli tobě to zatím nic neřekne –, touha po lásce, jak kdysi řekl nějaký velký mudrc, znamená touhu být připoután řetězem k šílenci.“

Pak otevřel další pivo, nalil čtvrtinu – nikdy víc a nikdy příliš často – do Calova džbánku a odmítl dát mu další doutníček; vysvětloval mu, že v případě kouření platí, že ani dobrá věc se nesmí přehánět, a že přílišné kouření by ho mohlo připravit o dech.

A potom, někdy až do časných ranních hodin, už se Cale těšil na to, co se stalo jeho téměř největším potěšením – na teplou postel, měkkou matraci, a to všechno patřící kompletně a výhradně jen jemu – žádné chrápání, sténání a křik ze spánku, žádný pach pšouků stovek spolunocležníků, jen úžasné ticho a klid. Samotný fakt, že je naživu, byl v těch dnech pro Cala požehnáním.

Navykl si celé hodiny se bezcílně potulovat po lese, odcházel hned po probuzení a do lovecké chaty se vracel, teprve když se snášela noc. Kopce a občasné louky, řeky, plachá vysoká zvěř a holubi vrkající za horkých odpolední v korunách stromů – to báječné blaho, které na svých osamělých toulkách cítil, pro něj bylo požitkem ještě intenzivnějším než pití piva nebo kouření. Jediné, co kalilo jeho štěstí, bylo pomyšlení na Arbell Labutí šíji, jejíž tvář se mu mimoděk vybavovala pozdě v noci nebo odpoledne, když odpočíval na břehu řeky, kde k němu nedoléhaly jiné zvuky než občasné šplouchnutí skákající ryby, zpěv ptáků a tichý šelest větru ve větvích stromů. Pocity, jež se ho zmocňovaly, když se mu její podoba vybavila, byly cizí a nevítané – nepříjemně kontrastovaly s úžasným klidem, který ho naplňoval. Rozčilovaly ho a on už se nikdy rozčilovat nechtěl, chtěl si navždy připadat jako teď – volný, lenivý a nikým nehlídaný v teplé a zelené nádheře velkého letního lesa.

Další obrovskou rozkoší, kterou objevil, bylo jídlo. Jíst proto, aby se člověk udržel naživu, ukájet hlodavý hlad prostě tím, že si čímkoli zaplní žaludek, to byla jedna věc, možnost dobře se v novém životě najíst však pro chlapce, jehož jídelníček po většinu života tvořily především umrlčí nohy, znamenala, že něco, co lidé často považují za samozřejmost, se pro něj mohlo stát zdrojem úžasného potěšení.

IdrisPukke byl velký milovník jídla a vzhledem k tomu, že v různých obdobích svého života pobýval téměř ve všech koutech civilizovaného světa, považoval se v tomto směru, jako ostatně i ve většině jiných, za odborníka. Přípravu jídla miloval skoro stejně jako jeho následnou konzumaci, ve snaze poučit svého ochotného žáka o divech světové kuchyně však zpočátku bohužel narazil na jisté obtíže.

Jeho první pokus zasvětit Cala do velkého umění stolování skončil fiaskem. Když se Cale jednoho dne vrátil k chatě po desetihodinové nepřítomnosti hladový jako smečka nenažraných vlků, čekala ho tam Císařská pochoutka – IdrisPukkeho improvizovaná verze nejúžasnějšího pokrmu, jaký kdy ochutnal, speciality připravované v hostinci Imura Lantany ve městě Apsny. Četné ingredience musel něčím nahradit: vepřovou žílu v horách nesehnal, protože místní lidé považovali prasata za nečistá, šafrán proto, že byl příliš drahý a navíc byl ve zdejším kraji něčím zcela neznámým. Chyběla také jedna z pochoutek, kterou mnozí znalci považovali za zlatý hřeb celé hostiny; ačkoli IdrisPukke rozhodně nebyl sentimentální, nedokázal se přinutit, aby utopil deset skřivánčích mláďat v brandy a pak je necelých třicet vteřin pekl v rozpálené troubě.

Když Cale přišel, vyhladovělý a s obličejem sluncem ožehlým dohněda, hlasitě se rozesmál při pohledu na pochoutky, které před ním IdrisPukke hrdě rozložil.

„Začni tímhle,“ vyzval ho usměvavý kuchař a Cale se téměř doslova vrhl na talíř mletých sladkovodních garnátů, osmažených na bílém chlebu a politých omáčkou z kyselých lesních malin. Když spořádal pět kousků, ukázal IdrisPukke na plátky grilované kachny se švestkovou omáčkou a pak – s mírným napomenutím, aby trochu zpomalil – na smažená obalovaná kuřecí křidélka a fritované bramborové hranolky.

Samozřejmě netrvalo dlouho a Cale se dramaticky pozvracel. IdrisPukke už v životě viděl mnoho lidí zvracet a často byl i jedním z nich. Na vlastní kůži si vyzkoušel nepříjemný kvenlandský zvyk prokládat bankety o devětatřiceti chodech návštěvami emetoria neboli zvraciště, návštěvami, jež bylo nutno absolvovat přibližně po každých deseti chodech, pokud jste chtěli vydržet až do konce a nedopustit se smrtelné urážky, za kterou by hostitelé považovali, kdybyste se neprojedli až k devětatřicátému chodu. Cale zvracel skutečně impozantně a IdrisPukke měl dojem, že se jeho přetížený žaludek zbavil nejen veškerých pochoutek, které snědl v posledních dvaceti minutách, ale i všeho ostatního, co pozřel za celý svůj dosavadní život.

Konečně se zcela vyčerpaný mladík zklidnil a šel si lehnout. Když druhý den ráno vyšel ven, hrál jeho obličej zelenobílou barvou, jakou do té doby IdrisPukke viděl jen na tři dny starých mrtvolách. Posadil se a nesmírně opatrně vypil šálek slabého čaje bez mléka. Šeplavým hlasem začal IdrisPukkemu vysvětlovat, proč mu bylo tak strašně špatně.

„No,“ prohlásil IdrisPukke, když mu Cale dopověděl, jak to u vykupitelů chodilo s jídlem, „kdybych si o tobě ještě někdy myslel něco špatného, pokusím se tě omluvit, protože co může člověk čekat od dítěte, které vyrostlo na něčem, čemu se říká umrlčí noha?“ Na okamžik se odmlčel. „Doufám, že ti nebude vadit, když ti dám jednu radu.“

„Ne,“ vzdechl Cale, příliš slabý, než aby se cítil dotčeně.

„Tolerantnost, kterou můžeme od druhých lidí očekávat, má jisté hranice. Asi by bylo lepší, kdyby na to ještě někdy přišla řeč ve slušné společnosti, nezmiňovat se o těch krysách.“

19

Váhavý Henri a Kleist se s Calem před jeho spěšným odjezdem viděli jen na pouhých pár minut, takže měli sotva čas zaznamenat, že se na scéně nanejvýš podezřele znovu objevil IdrisPukke, a vůbec už se jim nedostalo uspokojivého vylíčení všech událostí, které Cala postihly poté, co byl odvlečen z letní zahrady. Kleist ke své značné nevoli neměl ani čas Calovi vyčíst, že v důsledku jeho nekázně a všeobecné sobeckosti zůstanou teď oba s Henrim po krk v žumpě. Jak se ale ukázalo, Kleistovy vcelku oprávněné obavy, že se kvůli Calovi stanou terčem nevraživosti všech kolem sebe, se tak úplně nepotvrdily. Nevraživost kolem sebe samozřejmě cítili, jenže po surovém výprasku, který Cale elitě mondu uštědřil, přistupovali všichni, kdo toužili po odvetě, k Váhavému Henrimu i ke Kleistovi s nesmírnou obezřetností pro případ, že by byli obdařeni podobným nadáním. Ne že by měli příslušníci mondu strach z vážného zranění nebo smrti, spíš se báli ponížení, jemuž by se vystavili, kdyby je spráskal někdo, kdo jim zjevně společensky nesahal ani po kotníky.

Vipond nechal oba chlapce přidělit na práci do kuchyně, kde nehrozilo nebezpečí, že se setkají s někým důležitým. Sotva je třeba podrobněji se zmiňovat o výmluvných a opakovaných kletbách, které Kleist svolával na Calovu hlavu za to, že sám zmizel a je nechal deset hodin denně umývat nádobí. Nečekaného povzbuzení se jim ale dostalo v tom, že služebnictvo, které příslušníky mondu pro jejich pýchu a arogantnost nemělo rádo – a to platilo pro značnou jeho část – na ně na oba pohlíželo s velkým obdivem, každopádně s tak velkým, že asi po měsíci jim dovolilo pomáhat se zajímavějšími pracemi, než bylo umývání nádobí. Kleist se nabídl, že pomůže s přípravou masa, a udělal na všechny značný dojem svými řeznickými schopnostmi. „Má nadání od boha,“ tvrdili o něm. Měl tolik rozumu, aby se před nimi nezmiňoval o tom, na kterých konkrétních drobných zvířatech se svému umění vyučil. „Člověče,“ svěřil se Váhavému Henrimu, když spokojeně boural obrovskou holštýnskou krávu, „je to paráda, pracovat ve velkém.“

Váhavý Henri se musel spokojit s krmením zvířat a s tím, že ho čas od času poslali s nějakým vzkazem ke vchodu pro služebnictvo některého z okolních paláců. To mu poskytlo příležitost vídat se s Ribou, na kterou nyní myslel prakticky nepřetržitě. Nikdy se s ní neviděl nadlouho, pokaždé se však celá rozzářila, vzrušeně štěbetala, dotýkala se jeho paže, usmívala se a ukazovala krásné malé bílé zoubky. Pomalu si ale začínal uvědomovat, že sotva existuje někdo, komu by se při setkání s ní nedostalo téhož úsměvu a týchž projevů potěšení. Měla v povaze chovat se ke každému vstřícně a roztomile, lidé na to pozitivně reagovali a často je samotné překvapovalo, jak velice si toho půvabného úsměvu cení. Váhavý Henri však její úsměv chtěl jen pro sebe.

Temné tajemství svých citů k Ribě v sobě hýčkal už delší dobu, přesněji řečeno od oněch téměř pěti dnů, které spolu sami dva strávili na Strupatině. Zpočátku se k ní choval s užaslou pokorou, asi jako někdo, kdo si vyšel na procházku s andělem. Všichni muži dříve nebo později poznají, co je to být okouzlen ženskou krásou, představte si ale, jak musela fascinovat někoho, kdo po celé dospívání takovou bytost neviděl ani si neuměl představit. Po několika dnech v její společnosti se začal trochu uklidňovat, jen ovšem za tu cenu, že v sobě objevil city méně ušlechtilé než posvátnou úctu a zbožnění. Pečlivě dbal na to, aby se k té božské bytosti nechoval způsobem, který by mohl nějak znevážit jeho vlastní užaslý obdiv (ačkoli neměl sebemenší tušení, v čem by takové znevážení mohlo spočívat). Hluboko v jeho nitru se dalo do pohybu něco, co neuměl nijak pojmenovat. Po několika dnech došli k malé oáze s pramenem, naštěstí právě plným vody vytvářející drobné jezírko. Potěšeně se rozesmála a přirozený jemnocit Váhavého Henriho přiměl k nabídce, že počká schovaný za malým pahorkem u jezírka. Lehl si na záda a pomalu začal svůj první doopravdy úporný zápas s ďáblem. Ve svatyni se nabízelo jen velice málo příležitostí k velkému pokušení. Vykupitel Hauer, který mu téměř deset let dělal duchovního poradce, by se byl zděsil, kdyby viděl, jak slabý kladl Váhavý Henri odpor, jak neúčinné bylo nekonečné vyhrožování jistotou pekla pro každého, kdo se dopustí nějakého zločinu proti Duchu svatému. (Z jakéhosi nikdy blíže nevysvětleného důvodu to byl právě Duch svatý, koho hříšné touhy tohoto druhu obzvlášť traumatizovaly.) Henriho vůle se náhle ocitla v ďáblově područí; otočil se na břicho a jako hadí služebník Belzebubův, v něhož se právě proměnil, pomalu dolezl až pod samý vrcholek pahorku. Dostalo se snad někdy pokušení, jemuž nějaký hříšník podlehl, bohatší odměny? Riba stála do poloviny stehen ponořená ve vodě a líně se v ní oplachovala. Měla obrovská ňadra, byť Henri neměl nic, s čím by je mohl srovnávat, a barva dvorců pokrývajících jejich hroty měla neobyčejný růžový odstín nepodobný ničemu, co kdy v životě viděl. Pohnula se pokaždé, když se pohnula Riba, poskakovala však s grácií, z níž se mu tajil dech. Mezi nohama… tím se ale zabývat nesmíme, ačkoli Váhavý Henri na podobný zákaz ani na okamžik nepomyslel; ďábel už ho pevně držel v hrsti. Úplně přestal dýchat, zasažený v tom nejtajnějším místě. Měl do duše pevně vryté četné představy pekla, až do tohoto božského okamžiku v ní však neměl ani jedinou představu ráje. Bylo to ztělesnění půvabu v kůži s jemnými faldy, které nikdy nemělo být překonáno a mělo mu v duši zářit a zvučet až do dne jeho smrti.

V takovém stavu byl tedy Váhavý Henri, když se přerozen posvátnou hrůzou pomalu sesul zpět pod okraj pahorku. Riba, která byla příčinou jeho prohřešku, ještě dlouhé minuty pokračovala v koupeli, aniž by si byla vědoma onoho zjevení a prohlédnutí, k němuž došlo hned za pahorkem. Kdyby byl Henri zůstal u jezírka a prostě se na ni díval, nebyla by v tom viděla nic nepatřičného. Ráda mužům poskytovala potěšení, byla k tomu koneckonců vychována. Pokud ale šlo o Váhavého Henriho, ten se podobal rozeznělé ladičce, která vibrovala ještě celé měsíce poté. Příroda ho obdařila palčivou touhou, život mu však neposkytl zkušenosti ani informace, které by mu umožnily vyrovnat se s ní.

Co se zaměstnání týkalo, měla Riba mnohem větší štěstí než chlapci. Začala jako pomocná služebná pod služebnou přidělenou osobní služebné mademoiselle Jane Weldové, což bylo v bezohledně konkurenčním světě dámských služebných postavení poměrně nízké, jeho dosažení nicméně často vyžadovalo patnáct i více let předchozích služeb v terénu. Neteř kancléře Viponda Ribu přijala jen s obrovskou nevraživostí pramenící z vědomí, že bude mít – a bude se to o ní vědět – pod-podslužebnou tak nevalné společenské úrovně. Zmíněná nevraživost se však začala zmírňovat (stejnou rychlostí, jakou se naopak prohlubovala už tak intenzivní nevraživost ostatních služebných), když vyšlo najevo, že Riba přímo geniálně zvládá dovednosti, pro něž jsou dámské služebné tak vysoce ceněné: byla to velice jemná a umná kadeřnice, uměla vymáčknout pupínek či uher, poškodit při tom pleť tak minimálně, jak jen bylo v lidských silách, a začervenalou skvrnku zamaskovat tak, že byla zcela neviditelná. Pleť pod kúrou Ribiných vlastnoručně vyráběných krémů a mastiček, při jejichž přípravě prokazovala téměř magické schopnosti, přímo rozkvétala, ošklivé drápy se měnily v elegantní nehty, řasy byly husté, rty rudé a nohy hladké (depilované tak bezbolestně, jak jen bylo možné, což znamená jeden stupeň pod nesnesitelným utrpením). Zkrátka a dobře, Riba byla poklad.

V důsledku toho musela mademoiselle Jane řešit problém, co si počít se dvěma ostatními, nyní přebytečnými osobními služebnými, z nichž ta nejstarší se o ni starala už od jejích dětských let. Ačkoli mademoiselle Jane v mnoha směrech působila dojmem chladné krásky, měla i svoji citlivou stránku a nedokázala se přimět k tomu, aby staré Briony řekla, že už její služby nadále nepotřebuje. Věděla, že to její bývalou chůvu hluboce raní, a navíc jí, když o tom teď přemýšlela, dělala starosti četná důvěrná tajemství, s nimiž se Briony svěřila, tajemství, která by rozezlená osoba mohla být ochotná vyjevit, pokud by se jí k tomu nabízela dostatečná motivace. Mademoiselle Jane proto Briony ušetřila bolestného šoku propuštění po dvanácti letech věrné služby a nechala jí sbalit všechny věci poté, co ji poslala koupit kelímek rozmarýnového krému. Když se nešťastná služebná vrátila, našla jen holou místnost a v ní sluhu s obálkou v ruce. Obálka obsahovala dvacet dolarů a dopis s poděkováním za věrné služby a se sdělením, že ji posílají jako služebnou do daleké provincie k jisté vzdálené příbuzné a jako uznání za zmíněné služby že ji na té předlouhé cestě bude doprovázet sluha, který jí obálku předal a který má instrukce, aby se od ní ani na okamžik nehnul a chránil ji, dokud nedorazí na místo určení. Mademoiselle Jane jí popřála hodně štěstí a vyjádřila naději, že tak skvělé příležitosti dokáže maximálně využít. Za dvacet minut už Briony seděla na koni, vyjížděla i se svým ochráncem vstříc novému životu a nikdy už o ní nikdo neslyšel.

Čistě pro případ, že byla Briony stejně indiskrétní jako její paní, byla podobně zapuzena i zbývající služebná a mademoiselle Jane mohla hledět vstříc životu, v němž byly pihy, pupínky, tenké rty a nepoddajné vlasy pouhou vzpomínkou na minulost.

Několik měsíců si mladá aristokratka připadala jako v ráji. Díky zkušenostem s uměním zkrášlování dokázala Riba z jejího jen průměrně hezkého vzhledu vytěžit maximum. Objevovalo se čím dál víc nápadníků, což jí umožňovalo chovat se k těmto rádoby milencům – jak velely materazziovské tradice dvoření –s ještě větší nevšímavostí a pohrdáním. Velice dobře věděla, že ani ta nejvzácnější a nejdražší droga nenabízí tak skvělou rozkoš jako situace, kdy je dívka středem snů a tužeb mladého muže a přitom ho může jediným úsměvem či pohledem připravit o všechny naděje.

Ačkoli se zpočátku zcela utápěla v báječném vědomí, že teď láme dokonce ještě víc srdcí než nenáviděná Arbell Labutí šíje, začala si být mademoiselle Jane nepříjemně vědomá něčeho tak podivného a neznámého, že to celé týdny považovala jen za výplod své fantazie.

Někteří z mladých aristokratů, kteří ji navštěvovali, byť rozhodně ne všichni, se jejím vytrvalým odmítáním nezdáli být tak zdrcení, jak se od nich naučila očekávat. Stejně jako ostatní sténali, lamentovali a škemrali, aby jejich nabídku ještě jednou zvážila, jak už jsme ale viděli, byla Jane senzitivní dívka (byť jen ‚ ve vztahu k sobě samé) a začala mít dojem, že jejich přesvědčování nezní zcela upřímně. Co to ale mohlo znamenat? Možná, pomyslela si, už si začíná na lámání srdcí příliš zvykat, a potěšení z něj se proto zmenšuje, jak tomu bývá s každou rozkoší, jíž si užíváme příliš často. Tak tomu ale být nemohlo, protože v případě těch nápadníků, kteří byli z jejího chladného odmítání doopravdy zoufalí, stále cítila přesně stejný příval emocí. Dělo se něco jiného.

Mademoiselle Jane si na lámání srdcí zásadně vyhrazovala čas v pozdním dopoledni a poskytovala nápadníkům velkomyslně dlouhé audience, někdy až třicet minut v případě těch, kdo v nářcích nad její krásou, bezcitností a krutostí zvlášť vynikali. Rozhodla se celé jedno dopoledne vyhradit pro vybrané jedince, kteří v ní vzbuzovali podezření, a přesvědčit se, jestli tak neobjeví pravou příčinu svých znepokojivých pochyb. Uspořádání jejích komnat jí umožňovalo nápadníky při příchodu i při odchodu snadno špehovat a mademoiselle Jane této možnosti celé dopoledne pilně využívala.

Už v jeho polovině s ní lomcoval zuřivý vztek, protože všechny její obavy se potvrdily, byť způsobem, který jí připadal naprosto neuvěřitelný. Za všechno mohla ta nevděčná mrcha Riba.

Třikrát toho dopoledne musela přečkat předstírané utrpení zlomeného srdce mladých mužů, kteří – jak teď už bylo zcela zřejmé – ji chodili navštěvovat jen proto, že jim to dávalo možnost přijít o něco dřív, pak si odbýt rituál plazení se u nohou mademoiselle Jane a co nejrychleji odejít, aby ještě mohli vrhat telecí pohledy po té tlusté děvce Ribě. Bylo to nepředstavitelně pokořující; nejenže klamali nejkrásnější a nejžádanější ženu v Memphisu (to bylo poněkud přehnané tvrzení, protože byla přinejlepším na patnáctém místě, je ovšem třeba vzít v úvahu její zcela pochopitelné pobouření), ale navíc to dělali kvůli neskutečně rozměrnému stvoření, které se při každém kroku roztřáslo jako pudink.

Ani tahle urážka – a když některá z materazziovských žen řekla o jiné ženě, že je tlustá, bylo to míněno jako smrtelná urážka – nebyla rozhodně přesná a zasloužená. Je pravda, že Riba nápadně kontrastovala nejen se svou paní, ale se všemi ženami Materazziů, v žádném případě se ale netřásla jako pudink. Navíc měla v těch dvou měsících, které v Memphisu strávila, velice napilno a neměla možnost ani čas jíst tolik, jako jídala ve svatyni. Výsledkem bylo, že značnou část své tučné krásy ztratila. Jestliže dřív byla její neobvyklá postava až přehnaně nápadná, nyní působila neobyčejně přitažlivě. Stále více materazziovských mužů, zvyklých na chlapeckou štíhlost a nevraživou povahu svých žen, Ribu sledovalo se vzrůstajícím zájmem, když kolem nich procházela se svou přezíravě pohrdlivou paní. Téměř stejně podmanivě působil její radostný úsměv a vstřícné vystupování. Muži Materazziů byli vychováváni na ideálech dvorné lásky založené na zoufalém a neopětovaném zbožňování nepřístupného objektu náklonnosti, který se ke všem mužům choval jako k hroudě bláta. Sotva je tudíž třeba sáhodlouze vysvětlovat, proč tolik mladých mužů tak rychle přeorientovalo pozornost na pohlednou kyprou dívku, která nad nimi neohrnovala nos, jako by byli něčím, co vytáhla kočka z popelnice.

Mademoiselle Jane ve strašlivém afektu vyběhla ze své skrýše, proběhla vchodem svého apartmá a vrazila do přijímací síně, kde Riba právě zavřela dveře za mladým Materazzim, kterého její úsměv doprovodil na ulici v oparu žádostivosti a touhy. Mademoiselle Jane křikem přivolávala hospodyni.

„Anno-Marie! Anno-Marie!“

Užaslá Riba zírala na svou paní, která vzteky zrudla jako ředkvička.

„Co se stalo, mademoiselle?“

„Zavři zobák, ty břichatá bečko sádla!“ vyštěkla mademoiselle Jane naprosto nemademoisellovským tónem v okamžiku, kdy do místnosti přispěchala Anna-Maria, vyděšená jejím zuřivým řevem. Mademoiselle Jane na hospodyni pohlédla, jako by měla v příštím okamžiku prasknout, a pak ukázala na Ribu.

„Postarej se, aby ta zrádná podvodnice vypadla z mého domu! Už tu mrchu nechci v životě vidět!“

Mademoiselle Jane se chystala svoji tirádu ukončit tím, že Ribě vrazí pořádný políček, rozmyslela si to ale, když viděla, jak po její zuřivé urážce nechápavý úžas v obličeji mladé ženy vystřídal hněv. „Ať mi zmizí z očí!“ zaječela na Annu-Marii a zaplula zpět do svých komnat.

20

IdrisPukke se snahy o převýchovu Calova žaludku odmítal vzdát. Bylo třeba, aby byl jeho nový jídelní lístek zpočátku jednoduchý, a co jiného je koneckonců jednoduchost než prubířský kámen schopností dobrého kuchaře? Když Cale příště zasedl k jednomu z jeho speciálních jídel, dostal čerstvého pstruha uloveného v jezeře u chaty, lehce ovařeného v páře a podávaného s vařenými brambory a bylinkami. Brambory jedl jen obezřetně, protože byly polité kapkou rozpuštěného másla, udržel je ale v žaludku a dokonce požádal o přídavek.

A tak ubíhaly další dny a noci. Cale nadále vyrážel na dlouhé procházky s IdrisPukkem i bez něj. Celé hodiny jen mlčky proseděli a další trávili v rozhovorech, ačkoli většinu mluvení obstarával IdrisPukke. Také Cala naučil rybařit, stolovat v civilizované společnosti (vyvarovat se říhání, mlaskání a žvýkání s otevřenými ústy) a vyprávěl mu o svém neobyčejném životě –včetně četných humorných příběhů o vlastních nezdarech, což Cala nepřestalo uvádět v úžas. Smát se někomu z dospělých znamenalo koledovat si o surový výprask – dospělý, který si přímo říkal o to, abyste se mu smáli, byl čímsi neuvěřitelným. V noci občas bez jakéhokoli zjevného důvodu cítil přívaly téměř nesnesitelné slasti. IdrisPukke ho také neustále obdarovával střípky své životní filozofie. „Láska mezi mužem a ženou je nejlepším možným názorným příkladem skutečnosti, že všechny naděje tohoto světa jsou jen absurdní iluzí; je tomu tak proto, že láska neobyčejně mnoho slibuje a neobyčejně málo dokáže.“ Nebo jindy: „Vím, že není třeba, abych ti říkal, že je tenhle svět peklo, snaž se ale pochopit, že muži a ženy jsou v tom pekle na jedné straně mučenými dušemi a na druhé ďábly, kteří mají to mučení na svědomí.“ A ještě jindy: „Žádný skutečně inteligentní člověk nepovažuje nic za prokázané jen proto, že to prohlašuje nějaká autorita. Nepovažuj za pravdivé nic, co sis sám neověřil.“

Cale mu na oplátku vyprávěl o svém životě mezi vykupiteli.

„Zpočátku jsme neměli strach jen z toho, že dostaneme výprask. V těch dnech jsme věřili všemu, co nám říkali – že i když nás nepřistihli při žádné špatnosti, jako špatní jsme se už narodili, a že Bůh vidí všechno, co děláme, takže se musíme ke všemu přiznat. Kdybychom to neudělali a zemřeli v hříchu, dostali bychom se do pekla a navěky bychom se v něm smažili. Taky někteří umírali, každých pár měsíců někdo, a tvrdili nám, že většina z nich jde do pekla a navěky se tam smaží. Často jsem v noci ležel, nespal jsem a myslel jsem na modlitby, které vždycky končily: ‚Co kdybys dnes v noci zemřel?‘ Občas jsem byl úplně nezvratně přesvědčený, že kdybych usnul, umřel bych a navěky bych se smažil v agónii.“ Na okamžik se odmlčel. „Kolik vám bylo let, IdrisPukke, když jste poprvé poznal, co je to hrůza?“

„Určitě o dost víc než pět. Bylo to v bitvě u Kozí řeky. Kolik mi to tehdy bylo…? Sedmnáct. Na průzkumné výpravě nás přepadli ze zálohy. Poprvé jsem se ocitl v opravdovém boji. Ne že bych k něčemu takovému nebyl vycvičený. A byl jsem docela dobrý, třetí ve svém ročníku. Přes kopec se převalila drůzská kavalerie a pak všude zavládl zmatek, povyk a chaos. Nedokázal jsem promluvit, jazyk se mi lepil na patro. Roztřásl jsem se a měl jsem pocit, že se… no… však víš, co myslím.“

„Že se poděláte?“ nadhodil Cale.

„Proč to neříct bez obalu? Když bylo po všem – a netrvalo to víc než pět minut –, byl jsem pořád naživu. Ani jsem ale nevytasil meč.“

„Viděl to někdo z ostatních?“

„Ano.“

„A co vám řekli?“

„Zvykneš si.“

„Nezbili vás?“

„Ne. Pokud by se to ale opakovalo, no… dlouho bys nevydržel.“ Následovala další chvíle mlčení. „Tys nikdy neměl podobné pocity?“ zeptal se konečně IdrisPukke.

To ani zdaleka nebyla jednoduchá otázka. Jednou z podmínek, pod nimiž IdrisPukkeho jeho bratr, či přesněji řečeno nevlastní bratr, propustil a svěřil mu do péče Cala, bylo, že musí o chlapci zjistit úplně všechno – zejména pak o jeho zdánlivé neznalosti strachu a o tom, zda je to výjimečný charakterový rys nebo něco, co v něm uměle vypěstovali vykupitelé.

„Jako malý kluk jsem se pořád něčeho bál,“ promluvil po chvíli Cale. „Pak to ale přestalo.“

„Proč?“

„To nevím.“ To samozřejmě nebyla pravda, přinejmenším ne plná pravda.

„A teď se nebojíš vůbec ničeho?“

Cale na něj pohlédl. Uplynulých několik týdnů ho naplňovalo úžasem, byl IdrisPukkemu vděčný a cítil mnohé zvláštní a dosud neznámé emoce přátelství a důvěry. Pouhých pár týdnů laskavosti a velkomyslnosti však samo o sobě nemohlo otřást základy Calovy obezřetnosti. Zvažoval, jestli má nebo nemá změnit téma. Měl ale pocit, že nemůže ničemu příliš uškodit, poví-li pravdu.

„Bojím se věcí, které mi obecně mohou nějak ublížit. Vím, co by ode mne vykupitelé chtěli, abych dělal. Těžko se to vysvětluje. Ale boj – to je něco jiného. To, co jste říkal o bitvě u…“ Pohlédl na IdrisPukkeho.

„U Kozí řeky.“

„…o tom, jak jste se třásl a měl jste pocit, že se poděláte.“

„Nemusíš mít strach, že by ses mě nějak dotkl.“

„Se mnou je to úplně naopak. Proměním se v kus ledu –všechno vnímám naprosto zřetelně.“

„A potom?“

„Jak to myslíte?“

„Potom nemáš strach?“

„Ne. Většinou necítím nic – výjimkou bylo, když jsem dal ten pořádný výprask Connovi Materazzimu. Z toho jsem měl vážně dobrý pocit. Pořád ještě mám. Když jsem ale v ringu zabíjel vojáky, žádný dobrý pocit jsem neměl. Koneckonců – nic špatného mi neudělali.“ Zarazil se. „Už o tom nechci mluvit.“

A IdrisPukke měl dost rozumu, aby už dál nepokoušel štěstí. Na dalších několik týdnů se tedy Cale vrátil ke každodenním toulkám, po večerech pak spolu popíjeli, kouřili a jedli. Strava pomalu nabývala na rozmanitosti a Cale už byl schopen zvládnout ryby osmažené v křupavém těstíčku, víc másla na zelenině a kapku smetany na borůvkách.

Po celé dva měsíce, po které si Cale a IdrisPukke vychutnávali samotu a ničím nerušený klid Lesních výšin, sledovali jejich počínání jeden muž a jedna žena. Ne že by je snad sledovali s péčí či obavami – představte si spíše láskyplnou pozornost, jakou věnuje matka dítěti, ale bez lásky.

V příbězích o dobru a zlu jsou to pouze dobří lidé, kteří jsou stíháni strašlivou smůlou, nešťastnými náhodami a vlastní omylností. Ti zlí jsou vždy precizní a ukáznění a mají lstivě vymyšlené plány, které se podaří zmařit až v posledním možném okamžiku. Zloduchové jsou za všech okolností ve vrcholné formě. Ve skutečném životě se zlí i dobří lidé dopouštějí hloupých chyb, jichž by se snadno mohli vyvarovat, mají smolné dny a pronásledují je nezdary. Bídáci mají i jiné slabiny než ochotu zabíjet a ubližovat. I ten nejčernější a nejkrutější padouch může mít citlivé místo. I ta nejvyprahlejší poušť má svoje oázy se stinnými stromy a konejšivou vodou. Nejenže na spravedlivé i nespravedlivé padá stejný déšť, ale stejným dílem zakoušejí i štěstí; i smůlu, nehledaná vítězství a nezasloužené porážky.

Daniel Cadbury, zády opřený o morušovník, zaklapl knihu, kterou právě četl, Melancholického prince, 2. spokojeně zabručel.

„Buď zticha!“ sykla žena, která pozorně hleděla kamsi opačným směrem, když ale uslyšela klapnutí zavírané knihy, okamžitě otočila hlavu k němu.

„Ten kluk je dvě stě metrů od nás,“ uklidňoval ji Cadbury. „Nic neslyšel.“

Žena se rychlým pohledem přesvědčila, že Cale stále ještě spí na břehu řeky pod nimi, znovu se otočila ke Cadburymu a tentokrát na něj jen beze slova hleděla. Kdyby byl Cadbury někým jiným, než ve skutečnosti byl, tedy vrahem, bývalým otrokem na galejích a občasným zpravodajským agentem Zaječího kotěte, nejspíš by ho to bylo vyvedlo z míry. Žena nebyla přímo ošklivá, spíše jen neobyčejně nezajímavá, její oči, v nichž se nezračilo nic než nepřátelská nevraživost, však dokázaly zneklidnit téměř každého.

„Nechceš si ji půjčit?“ nabídl Cadbury a natáhl k ní ruku s knihou. „Je fakt dobrá.“

„Neumím číst,“ odsekla a pomyslela si, že ji schválně popichuje, v čemž měla pravdu. Za normálních okolností by Cadbury nebyl tak pošetilý, aby dráždil Jennifer Plunkettovou, jejímuž zabijáckému umění se Zaječí kotě natolik obdivoval, že si ji šetřil jen na případy těch nejobtížnějších vražd. Zdrceně zasténal, když mu Zaječí kotě oznámil, kdo bude jeho partnerkou.

„Jennifer Plunkettovou ne, prosím.“

„Není to příjemná společnice, to uznávám,“ zavrněl Kotě, „o toho kluka se ale zajímá spousta důležitých lidí včetně mne, a moje instinkty mi říkají, že bude nejspíš třeba hodně toho drsného násilí, v němž Jennifer Plunkettová tak vyniká. Udělej mi to k vůli a vydrž to s ní, Cadbury.“ A bylo rozhodnuto.

Byla to nuda, která Cadburyho přiměla, aby tuhle nebezpečně talentovanou řeznici, která na něj stále nevrle zahlížela, popichoval. Už téměř měsíc sledovali chlapce, který nedělal nic jiného, než že jedl, spal, plaval, chodil a běhal. Ani potěšení, které čerpal z Melancholického prince– knihy, jejíž četbu si užil nejméně tucetkrát za tucet let –, nemohlo zabránit jeho narůstající netrpělivosti.

„Bez urážky, Jennifer.“

„Neříkej mi Jennifer.“

„Nějak ti říkat musím.“

„Ne, nemusíš.“ Nespustila z něj oči a nemrkla. Její snášenlivost měla své meze a ty nebyly příliš velké. Pokrčil rameny, aby dal najevo, že se vzdává, ani se však nehnula. Napadlo ho, že by se měl možná připravit k boji. Pak jako nějaké zvíře, které nikterak nestojí o lidskou společnost, odvrátila hlavu a znovu se zadívala na spícího chlapce.

Nejde jen o to, že má divné oči, pomyslel si Cadbury, jde hlavně o to, co se za nimi skrývá. Je naživu, není mi ale jasné, jak vlastně.

Vzhledem ke své profesi byl Cadbury s osobami vyznačujícími se vražednými sklony velice dobře obeznámen. Byl koneckonců jednou z nich. Zabíjel, když bylo třeba, jen výjimečně s potěšením a někdy naopak zdráhavě, či dokonce s výčitkami svědomí. Většina nájemných vrahů ze své činnosti více či méně čerpá jisté uspokojení. Jennifer Plunkettová se od nich lišila v tom, že absolutně nebyl schopen říct, co se v ní při zabíjení děje. Zkušenost, kterou s ní udělal, když likvidovala ty dva muže, jež zatkli vojáci podplacení IdrisPukkem, se nepodobala ničemu, co kdy v dosavadním životě viděl. Nebyli si vědomí své role volavek, a když byli propuštění z vězení, podařilo se jim nějakou náhodou dostat se lesem do vzdálenosti asi půl míle od Lesních výšin a utábořit se tam. Aniž by to s ním Jennifer Plunkettová konzultovala – byla to profesionální nezdvořilost, ale rozhodl se, že to nechá bez komentáře –, došla k místu, kde seděli a vařili si čaj, a oba je probodla. Byla to absolutní nepřítomnost jakýchkoli emocí, která Cadburyho tak ohromila. Zabila je tak snadno, jako když matka sbírá rozházené dětské hračky, s jakousi znuděnou lhostejností. Než si stačili uvědomit, co se děje, už umírali. I ti nejnásilnější vrazi, s nimiž měl Cadbury zkušenosti, se před zabíjením museli nebo chtěli uvést do potřebného rozpoložení. Jennifer Plunkettová ne.

Ze zamyšlení ho vytrhly zvuky nesoucí se zdola od řeky; chlapec se probudil a hýbal se. Poodešel od vody do vzdálenosti dvaceti metrů, začal dlouze a tiše houkat, pak se rozběhl k říčnímu břehu a celou cestu nabíral tempo. Zvýšil hlas a s pronikavým výkřikem skočil ze břehu, ve vzduchu přitáhl nohy k tělu a s hlasitým stříkancem dopadl jako bomba do vody. Téměř okamžitě vystřelil na hladinu, ječivě se chechtal ledové zimě a cákavými tempy plaval zpět ke břehu. Nahý jako Adam poskakoval sem a tam, smál se a hulákal potěšením ze studené vody a teplého letního vzduchu.

„Je to krása, být mladý, co?“ poznamenal Cadbury. Bylo nemožné nenakazit se chlapcovou rozkoší. Teprve pak s úžasem zjistil, jak je tohle jeho pomyšlení pravdivé. Jennifer Plunkettová se usmívala a její obličej se proměnil jako obraz světce. Jennifer Plunkettová byla zamilovaná. Jen co si uvědomila, že se na ni Cadbury dívá, okamžitě zmizela z toho neznámého ráje, do kterého ji chlapec zavedl. Otočila se ke Cadburymu, zamrkala jako jestřáb nebo divoká kočka a pak se obrátila zpět k řece, s obličejem už zase zcela bezvýrazným.

„Co myslíš, že s ním má Zaječí kotě v plánu?“ zeptala se.

„Nemám ponětí,“ pokrčil rameny Cadbury. „Nic dobrého to ale nebude. Škoda,“ dodal zcela upřímně. „Připadá mi jako docela obyčejný spokojený malý kluk.“ Zalitoval svých slov, jen co je vypustil z úst, byl ale stále ještě vyvedený z míry tím, čeho byl svědkem. Asi jako by viděl hada, jak se červená. To tě naučí, napadlo ho, myslet si, že vis, co se v někom druhém děje. Plný úžasu nad tak zvláštním obratem událostí se posadil a znovu se opřel zády o morušovník.

Jak se ukázalo, nemusel na další vývoj událostí čekat dlouho. Jennifer Plunkettová se domnívala, že usnul, Cadbury měl však příliš rozumu na to, aby v duchu nezvažoval potenciální důsledky této nepředvídané komplikace. Nespouštěl ne zcela zavřené oči z Jennifeřiných zad, vytáhl svůj vojenský nůž a s rukou pevně obtočenou kolem střenky ho ukryl pod pravé stehno, tedy na stranu, která od ní byla vzdálenější. Pozoroval její nehybná záda plných třicet minut a čas od času slyšel chlapcův opakovaný křik, cákání a ječivý smích. A pak se Jennifer otočila a opět bez sebemenšího náznaku emocí zamířila k němu; v ruce držela nůž a rozpřáhla se ke smrtící ráně. Zablokoval ji levačkou a vojenským nožem v pravé ruce bodl vzhůru. Žasl nad její rychlostí, zatímco se oba zmítali v suchém podzimním listí, které pokrývalo lesní půdu. V děsivém objetí se převalovali sem a tam, sem a zase tam, jen sami dva slyšeli tichý chraptivý sykot svého horkého dechu a šustění odumřelého listí, když si se rty téměř u sebe vzájemně hleděli do očí. Pak se pomalu začala projevovat jeho větší síla. Zmítala se, kroutila a svíjela s veškerou svou šlachovitou energií, Cadbury ji však držel přimáčknutou k zemi, takže nemohla vůbec nic dělat. Jennifer ovšem kromě nenávisti a vzteku měla ještě jednu zbraň, s níž se mohla vytasit: svou děsivou lásku. Jak by se jí mohla vzdát a zemřít? Vzepjala se a sklouzla na jednu stranu, zbavila Cadburyho rovnováhy, vyprostila se ze sevření jeho levé ruky, vyskočila a pelášila jako zajíc po svahu dolů za svým miláčkem.

„Thomasi Cale! Thomasi Cale!“ volala. Chlapec, který právě nahý vylézal na mechem obrostlý říční břeh, k ní zvedl oči. S otevřenými ústy zíral na ječící harpyji, která se k němu zoufale hnala z kopce a opakovaně vykřikovala jeho jméno: „Thomasi Cale! Thomasi Cale!“

V životě poznamenaném prokletím mnoha neobyčejných výjevů patřil tenhle k těm nejpodivnějším: rozjívená bezpohlavní bytost, která na něj volala jménem, mávala nožem a hnala se k němu s hrůzostrašným šílenstvím v očích. Užasle se rozběhl ke svým šatům, rozčileně nahmatal meč, upustil ho, znovu ho sebral a s divokým výkřikem ho pozvedl k ráně v okamžiku, kdy už byla téměř u něj. Pak zaslechl pronikavé zasvištění následované dutým nárazem, jako když jezdec pleskne rukou do koňského boku. Jennifer rezavě zakašlala, střemhlav prolétla vzduchem kolem vyděšeného Cala a s hlasitým zaduněním narazila do kmene rozložitého dubu.

Cale se úprkem schoval za strom; srdce mu bušilo a poskakovalo jako právě polapený pták. Okamžitě se začal rozhlížet po únikové cestě. Kolem dokola stromu byl nepravidelný kruh holé, ničím neporostlé země, široký od čtyřiceti do šedesáti metrů. Pohlédl na ležící tělo. Teď už rozeznával, že je to žena, zhrouceně spočívající pod kmenem stromu se zády nahrbenými do vzduchu a natočenými na jednu stranu. Ze zad jí trčelo něco, co vypadalo jako tříuncový šíp; nepatrný koneček hrotu jí vyčníval z hrudi. Z nosu jí tekla krev, každé tři nebo čtyři vteřiny dopadla na zem jediná kapka. Trefit takto pohybující se cíl nebylo nijak jednoduché, také to však nebyl nijak výjimečný výstřel. Běžela stejným směrem jako šíp, který ji stíhal, zatímco kdyby se on teď okamžitě rozběhl, utíkal by příčně přes palebné pole. Protože by se rozbíhal ze stoje, doběhl by do bezpečí za pět nebo šest vteřin. Dost času na jeden výstřel, ne ale na víc, a musel by to být skvělý střelec. Třeba byl ale stejně dobrý jako Kleist. Ten by za podobných podmínek cíl zasáhl třikrát ze čtyř pokusů.

„Hej, ty tam!“

Je zhruba dvě stě metrů daleko a přímo přede mnou, odhadoval Cale.

„Co chcete?“

„Co takhle poděkovat mi?“

„Díky. A teď táhněte k čertu.“

„Ty zmetku nevděčná, zrovna jsem ti zachránil život.“ Pohyboval se? Vypadalo to tak. „Kdo jste?“

„Tvůj anděl strážný, kamaráde, nikdo jiný. Byla to špatná holka, moc špatná.“

„Co chtěla?“

„Chtěla ti podříznout lak, kamaráde. Tím si totiž vydělávala na živobytí.“

„Proč?“

„Nemám tušení, kamaráde. Vipond mě poslal, abych dával pozor na tebe i na toho budižkničemu, jeho bratra.“

„Proč bych vám měl věřit?“

„Nemusíš, je mi fuk, jestli mi věříš. Jenom nechci, abys za mnou chodil. Nerad bych, abys mě donutil taky tě prošpikovat, zvlášť když mi dalo tolik práce udržet tě naživu. Takže teď prostě patnáct minut zůstaneš, kde jsi, pěkně trpělivě počkáš, než zmizím, a všechno bude v pořádku. Souhlasíš?“

Cale se nad tím zamyslel: pokusit se o útěk, pak ho sledovat, chytit a vymlátit z něj pravdu. Nebo taky skončit se šípem v zádech. Tenhle chlap působil dojmem, že ví, co dělá. Navíc existovala i jiná alternativa.

„Tak dobrá. Patnáct minut.“

„Čestné slovo?“

„Cože?“

„Ale nic. Tak co bude s tím poděkováním?“

A po těchto slovech Cadbury i Cale vyrazili. Cadbury rychlým během zamířil do nejhlubší houštiny lesa, zatímco Cale použil stromu jako zástěny, vklouzl do řeky, tiše odplaval podél břehu a zmizel.

O tři hodiny později už byli Cale i IdrisPukke znovu u řeky a ve skrytu několika hustých stromů zkoumali mrtvolu zastřelené ženy. Dvě hodiny strávili pátráním po nějaké stopě, kterou po sobě zanechal Calův údajný zachránce, nenašli však vůbec nic. IdrisPukke prohledal tělo a v krátké chvíli našel tři nože, dvě škrticí šňůry, palečnici, boxer a v ústech pod levou dásní pružnou třícentimetrovou čepelku zabalenou v hedvábí.

„Nevím, o co jí šlo,“ prohlásil, „ale rozhodně neprodávala kolíčky na prádlo.“

„Vy mu věříte?“

„Tvému zachránci? To, co říkal, zní věrohodně. Jestli mu můžeme věřit stoprocentně, tím si nejsem jistý, ale řekněme si upřímně – kdyby tě chtěl zabít, mohl to za poslední měsíc udělat kdykoli. Pořád mi na tom ale něco smrdí.“

„Myslíte, že ho vážně poslal Vipond?“

„Možné to je, připadá mi to ale jako náramná spousta námahy, vynaložená na někoho, jako jsi ty. Bez urážky.“

Cala se IdrisPukkeho poznámka nijak nedotkla především proto, že si právě v duchu říkal totéž.

„Co s ní uděláme?“ zeptal se konečně.

„Hodíme ji do řeky.“

To vzápětí udělali a definitivně tak s Jennifer Plunkettovou skoncovali.

Večer pak pro jistotu oba seděli u jídla uvnitř v chatě a diskutovali o tom, jaké důsledky z podivných událostí toho dne vyvodit.

„Otázka zní,“ uvažoval IdrisPukke, „co vůbec můžeme udělat. Kdyby ten, kdo zabil tu mladou ženu, chtěl zabít i tebe, byl by to už udělal. Taky to ale může udělat zítra.“

„Říkal jste, že to smrdí.“

„Je docela dobře možné, že Vipond poslal někoho, kdo na nás má dohlížet, i když v tom případě k tomu nejspíš měl vlastní důvody. Taky je ale možné, že někdo z mondu, koho jsi tak veřejně ponížil, někomu zaplatil, aby tě uložil do rakve. Mají na to dost peněz i zášti. Vypadá to, že tě ta ženská chtěla napadnout; koneckonců držela v ruce nůž. Ten chlap ji zastavil a pak zmizel. To jsou fakta, evidentně to ale nejsou všechna fakta a může se stát, že později zjistíme něco, co nás přinutí vidět tahle fakta, která teď máme, v úplně jiném svědě. Do té doby je ale všechno, o čem mluvíme, pouhá spekulace. Ať zůstaneme tady nebo se přesuneme někam jinam, nic nezměníme na tom, že pořád budeme snadným cílem pro kohokoli s jistou rukou a touhou po pomstě nebo po odměně. Vycházíme z předpokladů, které nám známá fakta naznačují, protože nemáme jinou možnost. Tebe snad napadá něco jiného?“

„Ne.“

„Tak vidíš.“

Calovi bylo jasné, že nemá příliš smysl schovávat se uvnitř, a vyšel si ven zakouřit. Chápal sice důvody IdrisPukkeho fatalismu, nebyl to ale IdrisPukke, jehož život byl v sázce. Jak jeho společník sám často říkal, bolest zubů umí snášet každý filozof kromě toho, který jí právě trpí. V hlubokém zamyšlení si sotva všiml, že po terase ťapká sem a tam elegantně vyhlížející holub a zobe tvrdé drobečky chleba.

„Nehýbej se,“ ozval se za jeho zády tichým hlasem IdrisPukke, s kouskem chleba v ruce pomalu přistoupil k ptákovi a začal ho krmit, opatrně mu přiložil ruku k tělu a vzápětí ho pevně popadl. Otočil ho břichem vzhůru a začal mu z jedné nohy uvolňovat malou kovovou rourku, kterou k ní měl přivázanou. Cale naprosto nechápavě přihlížel.

„To je poštovní holub,“ vysvětloval IdrisPukke. „Posílá ho Vipond. Tu máš, podrž ho.“ Podal ptáka Calovi, odšrouboval víčko rourky, vytáhl z ní lístek rýžového papíru a dal se do čtení. Po přečtení několika slov se zatvářil ustaraně.

„Oddíl vykupitelů unesl Arbell Labutí šíji.“

Calův obličej zrudl údivem a zmatením.

„Proč?“

„To se tu nepíše. Důležité je, že právě pobývala u jezera Constanz, to je asi padesát mil odtud. Nejrychlejší zpáteční cesta do svatyně vede průsmykem Cortina – a ten leží asi osmdesát mil severně od nás. Pokud se vydali touhle trasou, musíme je najít a informovat o jejich pohybech vojáky, které za námi Vipond posílá.“ Tvářil se ustaraně a nechápavě. „Vůbec mi to nedává smysl. To se rovná vyhlášení války. Proč by to vykupitelé dělali?“

„To nevím, nějaký důvod ale určitě mají. Něco takového se nemohlo stát bez Boskova souhlasu. A Bosco vždy ví, co dělá.“

„No, měsíc je právě v novu, takže nemůžou cestovat v noci a my taky ne. Sbalíme se, trochu se prospíme a za svítání vyrazíme. Zhluboka si povzdechl. „I když Bůh ví, že máme sotva nějakou naději, že je dostihneme.“

21

Následujícího dne odmítal IdrisPukke vyrazit, dokud nebyl dostatek světla, aby jasně viděli na cestu. Cale namítal, že by to měli risknout, ale IdrisPukke byl neústupný.

„Kdyby některý z koní potmě špatně našlápl a zchromil se, jsme nahraní.“

Cale si uvědomoval, že má pravdu, zoufale ale toužil konečně se vydat na cestu, takže jen popuzeně a odmítavě zabručel. IdrisPukke ho ještě dalších dvacet minut ignoroval a pak teprve vyjeli.

Příští dva dny se zastavovali jen proto, aby nechali koně odpočinout a najedli se. Cale neustále reptal, že by měli jet rychleji, IdrisPukke však pokaždé nevzrušeně opakoval, že koně ani on sám by rychlejší tempo nevydrželi, i kdyby Cale snad ano. Pokud vůbec bylo možno vykupitele dostihnout, bylo třeba, aby je dostihli všichni čtyři. A alespoň jeden kůň musel být dostatečně fit, aby mohl rychle dojet zpět k Materazziům a dovezl jim informace o počtu a směru pohybu nepřítele.

„Připadá mi, že o to děvče vůbec nemáte strach,“ poznamenal Cale.

„Právě proto, že o ni mám strach, to děláme po mém – protože mám pravdu. A kromě toho, co pro tebe Arbell Labutí šíje znamená?“

„Vůbec nic. Kdybych ale dokázal pomoct vykupitele zastavit, měl by maršál dobrý důvod pohlížet na mě velkomyslněji než teď. Mám koneckonců v Memphisu kamarády, kteří jsou tam držení jako rukojmí.“

„Myslel jsem, že žádné kamarády nemáš – měl jsem dojem, že vás jen okolnosti svedly dohromady.“

„Zachránil jsem jim život – řekl bych, že to je docela kamarádský počin.“

„Ahá,“ protáhl IdrisPukke. „A já myslel, že jsi v celé té záležitosti hrdinou proti své vůli.“

„Taky že ano.

„Tak jak to s vámi vlastně je, mistře Cale, jste ušlechtilý od přirozenosti nebo jen čirou náhodou?“

„Vůbec nejsem ušlechtilý.“

„To tvrdíš ty. Mám ale takový dojem, že v tobě někde dřímá latentní hrdina.“

„Co je to ‚latentní?“

„Něco, co je skryté před světem a co může v kterémkoli okamžiku vyplout na povrch.“

Cale se zasmál, nebyl to ale příjemný smích.

„Jestli si tohle myslíte, tak doufejte, že nikdy nebudete mít příležitost si to ověřit.“

Po těchto slovech IdrisPukke usoudil, že bude lepší mlčet.

Druhého dne sestoupili z hor na hlavní cestu do průsmyku Cortina. Nebyla to cesta příliš udržovaná.

„Nikdo tudy v dnešní době nejezdí a je tomu tak už šedesát let – od té doby, co vykupitelé uzavřeli hranice.“

„Jak daleko je to od průsmyku ke svatyni?“ chtěl vědět Cale.

„Ty to nevíš?“

„Vykupitelé nikde nenechávali povalovat žádné mapy – nic, co by nám mohlo usnadnit útěk. Ještě před pár měsíci jsem si myslel, že je Memphis tisíce mil daleko.“

Nebýt toho, že pozornost IdrisPukkeho právě rozptýlila překrásná rumělkové červená a zlatá vážka, byl by si v Calově obličeji všiml výrazu lháře, který si právě uvědomil, že se pravděpodobně podřekl. „Chci říct,“ dodal Cale, „než jsem sem přišel a uvědomil si, že to tak není.“ Teď už IdrisPukke jeho rozpačitý tón zaznamenal.

„Co se děje?“

„Nic.“

„Když myslíš.“

Vyděšený, že prozradil něco, co chtěl za každou cenu udržet v tajnosti, zůstal Cale následujících deset minut pohroužený do poplašeného mlčení. Když IdrisPukke znovu promluvil, zdálo se, že už na celou záležitost zapomněl – což byla také skutečně pravda.

„Od průsmyku do svatyně jsou to dobré dvě stovky mil – tak daleko ale jezdit nemusejí. Dvacet mil za hranicemi mají posádku – v Mučednickém městě.“

„O tom jsem v životě neslyšel.“

„No, není to nijak velké město, má ale pevné hradby. K jejich dobytí by byla zapotřebí celá armáda.“

„Tak co se bude dít?“

„Nic. Materazzi to děvče zbožňuje. Dá jim všechno, co budou chtít.“

„Jak víte, že budou něco chtít?“

„Jinak by to celé nedávalo smysl.“

To, co dává smysl vám a co vykupitelům, můžou být dvě naprosto rozdílné věci.“

„Takže ty máš nějakou teorii – myslím ohledně cíle jejich počínání?“

„Ne.“

„Nemá to náhodou něco společného s tebou?“

Cale se zasmál. „Vykupitelé jsou pěkně zparchantělá banda –vážně si ale myslíte, že by kvůli třem klukům a tlusté holce rozpoutali válku s Memphisem?“

„Když to stavíš takhle, tak ne,“ zabručel IdrisPukke. „Na druhé straně je ale pravda, že mi už dva měsíce lžeš.“

„A kdo jste, že bych zrovna vám měl říkat pravdu?“

„Nejlepší přítel, jakého máš.“

„Vážně?“

„Ano – náhodou je to tak. Doopravdy mi nechceš nic říct?“

„Ne.“ A tím hovor skončil.

Dvacet minut poté dojeli k vyhaslému ohništi.

„Co tomu říkáte?“ vyzvídal Cale, když IdrisPukke proséval mezi prsty zbytky popele.

„Ještě je horký. Jen pár hodin, to je všechno.“ Kývl na slehlou trávu a lehce rozrytou hlínu. „Kolik jich bylo?“

Cale si povzdechl. „Pravděpodobně nejmíň deset – ale asi ne víc než dvacet. Je mi líto, ale ve čtení stop se moc nevyznám.“

„Já taky ne.“ Zamyšleně a nejisté se rozhlédl. „Myslím, že jeden z nás by se měl vydat zpátky a povědět Materazziům, jak se věci mají.“

„Proč? Pojedou pak rychleji? A i kdyby jeli, co udělají, až se sem dostanou? Kdyby se strhla nějaká větší bitka, vykupitelé ji zabijou. Žádný z nich se nevzdá, to vám říkám rovnou.“

„Tak co tedy navrhuješ?“ zeptal se s povzdechem IdrisPukke.

„Dohonit je a držet se nepozorovaně za nimi. Až zjistíme, kam mají namířeno, můžeme se rozhodnout, co podnikneme. Přivést malou skupinku Materazziů a provést to v tichosti. Tak si to aspoň zatím představuju, dokud je nedosáhneme. Pak to možná bude vypadat jinak.“

IdrisPukke odfrkl a odplivl si na zem.

„Tak dobrá. Znáš je líp než já.“

Když se asi o pět hodin později začínalo stmívat, připlížili se Cale a IdrisPukke k vrcholím malého pahorku těsně před ústím průsmyku Cortina – obrovské rozsedliny v žulovém masivu, kudy se táhla severní hranice mezi územími vykupitelů a Materazziů.

Z pahorku byl výhled do přibližně šest metrů hluboké a osmdesát metrů dlouhé kotliny, v níž spatřili šest vykupitelů, kteří budovali tábor. Uprostřed skupinky seděla Arbell Materazziová, pravděpodobně spoutaná, protože se za celou dobu, co ji pozorovali, ani nehnula. Po pěti minutách se oba stáhli zpět do křoví vzdáleného asi dvě stě metrů.

„Jen pro případ, že se divíte, proč je jich jen šest,“ poznamenal Cale, „další přinejmenším čtyři jsou na hlídce kolem okraje té doliny. Jednoho vyslali napřed k posádce se vzkazem, aby na ně čekali na druhé straně průsmyku.“

„Pojedu zpátky a pokusím se přivést Materazzie,“ prohlásil IdrisPukke.

„K čemu to bude?“

„Pokud jsou dost blízko, budou možná ochotní riskovat a jet potmě. I kdyby cestou sem ztratili polovinu koní, vykupitelů je tu maximálně tucet.“

„A pokud se s nimi nevrátíte a nezasáhnete před svítáním, vjedou do průsmyku a už je nedoženeme. I kdybychom je dohnali, útok za denního světla by znamenal, že to děvče zemře. Zastavíme je, než odjedou, nebo už vůbec ne.“

„Jsme jen dva,“ připomněl mu IdrisPukke.

„To ano,“ přitakal Cale, „ale jedním z těch dvou jsem já.“

„Je to sebevražda.“

„Kdyby to byla sebevražda, nedělal bych to.“

„Tak proč to děláš?“

Cale pokrčil rameny. „Když tu holku zachráním, bude mi Jeho obrovitost maršál zavázaná nehynoucí vděčností. Tak velkou, že mi dá peníze – spoustu peněz – a zaručí mi bezpečný odjezd.“

„Kam pojedeš?“

„Někam, kde je teplo, dobré jídlo a kde budu tak daleko od vykupitelů, jak se jen může člověk dostat a nespadnout při tom přes okraj světa.“

„A tvoji přátelé?“

„Přátelé? No, ti můžou jet se mnou. Proč ne?

„Je to příliš riskantní. Bude lepší, když je necháme, aby si ji odvezli jako rukojmí, a Materazziové ji pak můžou vyměnit za to, co budou vykupitelé chtít.“

„Jak si můžete být tak jistý, že ji vezou jako rukojmí?“ otázal se Cale chladným a nepříjemným hlasem. IdrisPukke na něj udiveně pohlédl.

„Aha… teď se možná dostaneme k pravdě.“

„Pravda je taková, že jsou vykupitelé podle vás stejní jako vy, jen o něco surovější a šílenější, jde jim ale v podstatě o totéž jako vám. Jenže to není pravda.“ Povzdechl si. „Ne že bych chtěl tvrdit, že jim rozumím, protože jim nerozumím. Myslel jsem, že ano, dokud se nepřihodilo to, kvůli čemu jsem zabil ten pytel sraček Picarba – myslím toho vykupitele. Říkal jsem, že jsem ho zabil, protože ji chtěl, však víte, přesilnit.“

„Znásilnit.“

Cale se začervenal; nenáviděl, když ho někdo opravoval. „To je jedno, jak se tomu říká – jenže o to tenkrát nešlo. Chystal se ji rozřezat.“ A pověděl IdrisPukkemu, co přesně se toho večera stalo.

„Bože můj!“ vydechl zděšený IdrisPukke, když domluvil. „Proč?“

„Nemám ponětí. Právě to jsem měl na mysli, když jsem říkal, že jsem si přestal myslet, že vím, co se děje v těch jejich ohavných mozečcích.“

„Proč by chtěli něco takového provést Arbell Materazziové?“

„Říkám přece, že nevím. Možná se chtějí podívat, jak vypadají materazziovské ženy, no, však víte…,“ udělal kupodivu rozpačitou pomlku, „…zevnitř. Že by ji ale chtěli pro peníze, to nedává smysl, takové věci vykupitelé nedělají.“

„Kdyby tě chtěli dostat zpátky, dávalo by to naopak ještě větší smysl.“

Cale zalapal po dechu a téměř se rozesmál.

„Rádi by ze mě udělali odstrašující příklad – se vší slávou by mě upálili na hranici. A nepopírám, že by na to byli schopní vynaložit extrémní úsilí – ale rozpoutat kvůli akolytovi válku s Materazzii? To ani náhodou.“ Ponuře se usmál. „Řekl bych, že totéž nejspíš napadlo i maršála. Byl bych ochoten se vsadit, že než by jehně dvakrát mrsklo ocasem, už bychom prostě jako gesto jeho dobré vůle všichni čtyři mířili do svatyně. Nemyslíte?“

IdrisPukke neodpověděl, protože Cale jeho myšlenky vystihl naprosto přesně. Oba několik minut mlčeli.

„Je to sice riskantní, ale zvládnout se to dá,“ prohlásil Cale. „Osobně mi na ní vůbec nezáleží,“ zalhal. „Nezahodil bych vlastní život kvůli nějakému rozmazlenému materazziovskému spratkovi. Když ji ale vykupitelé odvezou, můžu všechno ztratit. Když ji přivezeme zpátky, můžu naopak všechno získat. A vy jste na tom dost podobně jako já. Stačí, když mě budete krýt. I kdybych selhal, máte padesátiprocentní šanci, že se vám podaří utéct. A navíc, řekněme si to upřímně, vám nikdo moc nepoděkuje, jestli zjistí, že jste ji dohonil, dovolil, aby ji odvezli, a nijak se jim v tom nepokusil zabránit.“

„Nespravedlivost života,“ usmál se IdrisPukke, „to je odjakživa ten nejlepší argument. Tak dobrá. Pověz mi svůj plán.“

„Jsou tři slova, která do mě Bosco vtloukal skoro každý den mého života – překvapení, brutalita, rychlost. Teď bude litovat, že to dělal.“ Cale nakreslil kruh do vrstvy opadaného borového jehličí, které pokrývalo lesní půdu.

„Po obvodu kruhu budou čtyři hlídky – na východní, západní, jižní a severní straně. Měsíc dnes v noci nesvítí, takže nemůžeme začít dřív než za prvního úsvitu. V tu chvíli budete muset zabít hlídku na západě – jen co ji potmě rozeznáte. Já se pak postarám o jižní hlídku. Budete muset zaujmout postavení západní hlídky a ubránit ho, protože to je jediný směr, kterým je možné rychle se dostat za ten kámen, u kterého to děvče leží. Tam ji taky vezmu, jen co jí přeříznu pouta. Umíte napodobit nějakého ptáka?“

„Umím houkat jako sova,“ zahučel pochybovačně IdrisPukke. „Ve zdejších končinách ale žádné sovy nejsou.“

„To vykupitelé pravděpodobně nevědí,“ Cale se odmlčel. „Jak houká sova?“

IdrisPukke mu to předvedl. „Co když ten strážný nadělá nějaký hluk, až se ho pokusím zabít?“

„Pokusím?‘ zhrozil se Cale. „Žádné pokusy nebudou. Nechci slyšet nic o tom, že se vynasnažíte. Když to zpackáte, je po mně. Rozumíte?“

IdrisPukke střelil po Calovi popuzeným pohledem. „Se mnou si starosti nedělej, chlapče.“

„Právě že dělám. Takže jen co uslyším váš signál, zabiju strážného na jižní straně. Budu potřebovat asi minutu, abych si navlékl jeho sutanu. Potom co nejtišeji vejdu do tábora. Jakmile zbývajícím strážím dojde, co se děje…“

„Proč nejdřív nezabijeme všechny hlídky?“

„Nemáme naději, že byste se dokázal příliš dlouho plazit sem a tam a neprozradil se při tom. Tohle je ten nejbezpečnější možný způsob. Budou rozespalí a zmatení, protože já budu vypadat přesně jako všichni ostatní v táboře. Pořád ještě bude skoro tma. Pokud správně splníte svůj úkol, nebude to tak či onak trvat dlouho.“

„A co budu dělat pak?“

„Kde jsou hlídky na severní a východní straně, to neuvidíte, pokud nezačnou střílet – a kdyby začaly, budete jejich střelbu opětovat, přinutí je to aspoň držet hlavy u země. Já zatím holku odvedu tam za ten kámen. Nemůžou nás napadnout odjinud než přímo seshora.“ Cale se usmál. „V tom okamžiku to začíná být ožehavé. Musíte jim zabránit, aby se dostali přímo nad nás a za nás, dokud se nebudu moct rozběhnout zpátky. Bude za tím kamenem v bezpečí, pokud nedovolíte, aby vás vytlačili z vaší pozice. Až se přehoupnu přes okraj svahu, budeme dva proti dvěma.“

„To je čtyřicet metrů otevřeným prostorem, z toho posledních patnáct do příkrého kopce. Jestli jsou jen trochu dobří, nedávám ti moc velkou šanci.“

„Budou dobří.“

„Stejně vlastně nechápu, proč si tím sebevražedným během vůbec lámu hlavu – koneckonců budeš muset napřed sám zabít šest ozbrojených chlapů. Celý ten plán je směšný, měli bychom počkat na Materazzie.“

„Zabijou ji dřív, než se k ní Materazziové dostanou. Tohle je jediná šance, kterou má. Věřte mi, dokážu to provést rychleji, než vám to stačím vysvětlit. Tak těsně před svítáním to nebudou čekat a potmě mě nerozeznají od svých vlastních společníků. A až jim dojde, že je to přepadení, budou čekat, že se budou všude hemžit Materazziové, s takovýmhle útokem počítat vůbec nebudou.“

„Protože něčemu tak pitomému by prostě nevěřili.“

„Jde o můj život, ne o váš.“

„A o život toho děvčete.“

„To děvče má nějakou cenu jen v případě, že to budeme my, kdo ji osvobodí. Jinak se z vás stane pan Nikdo – nebo něco ještě horšího. Řekl bych, že je to docela snadné rozhodnutí.“

O šest hodin později stál IdrisPukke nad mrtvým tělem západního strážného.

V uplynulých dobách velel IdrisPukke armádám v četných bitvách, v nichž zahynuly tisíce vojáků. Uběhlo už ale hodně času od té doby, kdy naposledy někoho zabil v boji muže proti muži. Okamžik zůstal stát, díval se na skelné oči a otevřená ústa, rozšklebené rty a vyceněné zuby a cítil, jak se celý roztřásl.

V důsledku toho mu pokus o napodobení sovy uvázl v hrdle a byl by pravděpodobně vyplašil každého, kdo už někdy soví houkání slyšel. Za necelou minutu však zahlédl sotva rozeznatelnou Calovu postavu; Cale pomalu scházel ze svahu dolů a dával pozor, aby nenadělal žádný hluk a aby pro případ, že by si ho všimli zbývající dva strážní, nepůsobil dojmem přílišného spěchu.

IdrisPukkeho začala zaplavovat vlna děsivého strachu, když se díval, jak jeho společník, který koneckonců nebyl víc než pouhý chlapec, klidně přistupuje k šesti spícím mužům a pouští se do díla.

Nevěděl přesně, co má vlastně očekávat, něco takového ale nečekal ani náhodou. Cale vytasil krátký meč a týmž pohybem zamířil čepelí dolů a probodl prvního spáče; muž nestačil vykřiknout ani se pohnout. Stále beze spěchu přešel Cale k druhému. Opět následoval prudký k zemi vedený úder a ani tentokrát se nic neozvalo. Když se Cale pohnul, třetí vykupitel se zavrtěl a dokonce zvedl hlavu. Třetí úder – a pokud oběť vykřikla, IdrisPukke ji neslyšel. Cale přešel ke čtvrtému muži, který teď už vzpřímeně seděl a ospale na něj mžoural – nechápal, co se děje, ale nebál se. Když mu meč probodl hrdlo, s přidušeným, ale hlasitým výkřikem se svalil na záda.

Poslední dva spáči, pátý a šestý, se probudili – byli to zkušení vojáci, zocelení bitvami a četnými překvapeními. První na Cala něco křikl, vyrazil přímo proti němu a mířil mu do obličeje krátkým oštěpem. Cale ho chtěl bodnout do krku, ale minul a hrot meče vjel muži uchem do hlavy. Vykupitel zaječel, zhroutil se a řval bolestí. Poslední spáč ztratil obvyklou duchapřítomnost, léta bojů mu náhle nebyla nic platná, a s hrůzou zíral na přítele, který zatínal prsty do suchého lesního listí pocákaného krví. Tiše stál, nehybný jako pařez, dokud mu Cale ve vražedném transu neprohnal meč hrudní kostí. S jediným heknutím padl k zemi, na níž se dosud s řevem zmítala předešlá oběť.

Teď teprve se Cale dal do běhu a mířil k dívce, která se probudila a přihlížela zabití posledních tří mužů. Měla spoutané ruce i nohy, Cale ji jediným pohybem zvedl, přehodil si ji přes rameno a rozběhl se do úkrytu za velkým balvanem, u něhož spala. Kolem levého ucha mu prosvištěl šíp a s rachotem se odrazil od kamení.

Z houští přímo nad jejich hlavami odpověděl IdrisPukke vlastním šípem. Na ten okamžitě zareagoval druhý strážný, jehož šíp vlétl mezi stromy, v nichž se IdrisPukke schovával.

V dalších několika minutách létaly šípy sem a tam, IdrisPukke však v jejich svištění rozeznával jasný řád – jeden ze strážných se k němu nenápadně kradl blíž a druhý ho střelbou kryl. Světla s každou míjející vteřinou přibývalo a jakákoli šance, že se Calovi podaří úspěšně prchnout z úkrytu za kamenem, s blížícím se úsvitem rychle mizela. IdrisPukke se navíc už brzo musel pohnout, aby nezůstal v pasti.

Cale gestem naznačil Arbell, aby zůstala ležet a nehýbala se, a pak se dal do pohybu – vyběhl zpoza balvanu a mířil ke svahu při okraji kotliny. Jakmile IdrisPukke viděl, že se Cale rozběhl, zůstal stát s nataženou tětivou a doufal, že to lučištníka přiměje k předčasnému výstřelu, jímž prozradí svoji pozici. Lučištník však zachoval klid – hodlal si počkat, až Cale dorazí k srázu, který ho nevyhnutelně zpomalí, a teprve pak ho dostat. Chlapci to trvalo jen asi čtyři vteřiny a pak už se drápal vzhůru, nohy i ruce se mu bořily do povrchové vrstvy spadaného suchého borového jehličí – a neustále zpomaloval. Ve třech čtvrtinách cesty vzhůru uklouzl na kořeni stromu obaleném jílovitou hlínou, zavrávoral, zastavil se a hledal nohou pevnou oporu. Byla to jen vteřina, ztratil ale veškerou hybnost a to lučištníkovi poskytlo potřebný čas. Vylétl šíp, jako bzučící vosa přelétl kotlinu a zasáhl Cala přesně v okamžiku, kdy se překulil přes okraj.

IdrisPukkemu poskočilo srdce v hrudi; v pološeru nebylo vidět, kam přesně šíp dopadl, zvuk zásahu byl ale jednoznačný – napůl měkké a napůl tvrdé plesknutí.

Teď čekaly problémy i jeho. Dva strážní nyní měli proti sobě jen jeho; pokud zůstane na místě, má jen slabou šanci, pokud se ale přesune jinam, stačí, aby zaujali jeho současnou pozici, vyklonili se přes okraj kotliny a mohou dívku pohodlně zabít –teď, když zůstali jen dva, to nepochybně budou chtít udělat. Křoví kolem něj bylo husté, a přestože mu skýtalo bezpečný úkryt, stejně mohlo posloužit i strážným. Za této situace všechno hrálo do karet jim, zatímco jemu nic.

V následujících pěti minutách se mu hlavou mihly četné nepříjemné myšlenky. Děsivý fakt blížící se smrti a pokušení vyhnout se jí a utéct. Pokud tady zemře – a zemře zcela určitě, ujišťoval ho ďábel pokušitel –, nijak tím dívce nepomůže: budou prostě jen dva mrtví místo jednoho. Jenže by potom samozřejmě musel žít se svým svědomím. To bys ale přece dokázal, přesvědčoval ho ďábel pokušitel. Živý pes je lepši než mrtvý lev.

A tak IdrisPukke s mečem zaraženým do země před sebou a s lukem nataženým a připraveným čekal a čelil myšlenkám, které mu bušily v hlavě jako kladivo. A čekal. A čekal.

Bolest nebyla pro Cala ničím novým, ale muka, jež vyvolal Šíp, který ho zasáhl těsně nad lopatkou, byla neporovnatelně horší než cokoli, co do té doby v životě poznal. Zasténání, které mu uniklo mezi zaťatými zuby, se podobalo tichému vlčímu zavytí a odvaha ani silná vůle je nemohla zastavit o nic víc než krev, jejíž teplý proud mu stékal po zádech. Celé tělo se mu roztřáslo bolestí jako v záchvatu zimnice. Snažil se zhluboka dýchat, bolest na něj ale dorážela v opakovaných vlnách, v nichž stačil jen křečovitě a přerývaně lapat po dechu. Pomyslel si, že se musí posadit a zvládnout to. Začal se plazit a sténat, plazit a sténat. Pak ztratil vědomí. Když se probral, netušil, jak dlouho o sobě nevěděl – vteřiny, minuty? Jdou si pro něj a on se musí postavit na nohy. Doplazil se k borovici, chytil se jí a začal se zvedat. Bylo toho na něj moc. Zarazil se a pak to zkusil ještě jednou. Zvedni se na nohy, nebo zemřeš. Dokázal se však jen pootočit a opřít se o strom nezraněnou polovinou zad. Pozvracel se a znovu upadl do bezvědomí. K vědomí se probral se škubnutím a bolestivým zachroptěním, tentokrát ho však z mrákot vytrhl jako pěst velký kámen, jímž po něm hodil vykupitel stojící asi deset metrů od něj.

„Hned mě napadlo, že to jenom hraješ,“ ušklíbl se vykupitel. „Kde jsou ostatní?“

„Cos říkal?“ Cale si uvědomoval, že musí mluvit a zůstat při vědomí.

„Kde jsou ostatní?“

Ti jsou támhle.‘ Pokusil se zvednout ruku a ukázat opačným směrem, než kde se nacházel IdrisPukke, ale znovu omdlel. Další kámen ho opět probral. „Co? Co je?“

„Pověz mi, kde jsou, nebo tě příštím šípem střelím rovnou mezi nohy.“

;“Je jich dvacet… znám vykupitele Boska… to on mě poslal.“

Vykupitel, který dospěl k přesvědčení, že z Cala žádnou užitečnou informaci nedostane, už stál s nataženou tětivou luku, zmínka o Boskovi ho ale zaskočila a ohromila. Jak mohl někdo ve zdejších končinách znát jméno lorda vojevůdce? Sklonil luk a to stačilo.

„Bosco říká…,“ začal Cale a další slova mumlal tak tiše, jako by se o něj už zase pokoušelo bezvědomí; vykupitel mimoděk postoupil o několik kroků kupředu, aby mu lépe rozuměl. To už ale Cale máchl zdravou levou paží a mrštil kamenem tak přesně, že vykupitele zasáhl přímo do čela. Oči se útočníkovi protočily v sloup, ústa se mu rozevřela dokořán a sesypal se k zemi. Cale opět omdlel.

IdrisPukke pořád ještě čekal na malé, přibližně kruhovité mýtince, kterou ze tří stran lemovalo křoví tak husté, že skrz ně neviděl ven a nikdo jiný naopak nemohl vidět dovnitř. Za zády měl deset metrů hluboký příkrý sráz, pod jehož úpatím, jak doufal, stále čekala Arbell Materazziová. Zpoza houštiny k němu dolehlo tiché zašustění. Zvedl luk s napjatou tětivou a čekal. Doprostřed mýtinky dopadl kámen. Málem vystřelil a prozradil se, jak vrhač kamene doufal. Připraven na náhlý útok přejížděl napjatým lukem v oblouku sem a tam a roztřeseným hlasem zavolal.

„Pojď za mnou a máš padesátiprocentní šanci, že dostaneš šíp do břicha!“ Okamžitě poodstoupil o tři kroky stranou pro případ, že voláním prozradil svoji pozici. Houštím prolétl šíp a zmizel přes okraj kotliny, když IdrisPukkeho minul právě o vzdálenost tří kroků. „Ztrať se a nebudeme tě pronásledovat.“ Přikrčil se a znovu se přesunul na stranu. Další šíp. Opět prolétl téměř přesně místem, kde předtím stál. Mluvit byla chyba. Uplynulo asi dvacet vteřin. Vlastní dech zněl IdrisPukkemu v uších tak hlasitě, že si byl jistý, že vykupitel musí přesně znát jeho polohu.

Ze vzdálenosti dvou set metrů se ozval pronikavý vřeštivý výkřik bolesti a hrůzy, který vzápětí něco umlčelo. Všechno kolem jako by se zastavilo, jen čerstvý vítr ševelil v listí; zdálo se, jako by uplynuly celé minuty.

„To byl tvůj přítel, vykupiteli. Teď už zbýváš jen ty.“ Další šíp, opět mimo. „Uteč a necháme tě běžet. Tak jsem ochoten se dohodnout a máš moje slovo.“

„Proč bych ti měl věřit?“

„Za dvě nebo za tři minuty tady bude můj společník. Ten se za mě zaručí.“

„Dobrá. Souhlasím s dohodou – jestli se za mnou ale vydáte, přísahám při Bohu všemohoucím, že než mě dostanete, vezmu jednoho z vás s sebou.“

IdrisPukke usoudil, že bude moudřejší zůstat zticha. V situaci, kdy byl tam někde venku Cale, zjevně živý a pořádně naštvaný, mu stačilo jen počkat. Ve skutečnosti Cale ihned poté, co zabil vykupitele, znovu omdlel; když pak nabyl vědomí, nebyl téměř schopen se pohnout a na nějaké zachraňování IdrisPukkeho už vůbec neměl myšlenky. Po deseti minutách čekání, během nichž IdrisPukkeho nervozita pomalu stoupala, se Cale nicméně tiše ozval za křovím po jeho pravé ruce.

„IdrisPukke, jdu dovnitř a nerad bych, abyste mi ustřelil hlavu, až se objevím.“

„Díky Bohu,“ zabručel si pod vousy IdrisPukke, sklonil luk a povolil tětivu.

Ozvalo se hlasité těžkopádné chrastění a pak se Cale objevil před ním.

IdrisPukke se posadil, dlouze vydechl a začal šmátrat v kapse po tabáku.

„Myslel jsem, že jsi nejspíš mrtvý.“

„Nejsem,“ odpověděl Cale. „Co ten strážný?“

„Ten je mrtvý.“

IdrisPukke se nevesele uchechtl. „Ty jsi vážně číslo.“

„Nevím, co to znamená.“

„To nic.“ IdrisPukke skončil s balením tabáku a zapálil si. „Nechceš taky?“ zeptal se a mávl na Cala ubaleným doutníčkem.

„Abych pravdu řekl,“ opáčil Cale, „necítím se nejlíp.“ A s těmito slovy se svalil a omdlel jako špalek.

Celé tři následující týdny se Cale neprobral k vědomí a při nejedné příležitosti se za tu dobu ocitl na samém prahu smrti. Částečně za to mohla infekce vyvolaná hrotem šípu, který mu zajel do ramene, z větší části to ale bylo důsledkem péče, jíž se mu dostávalo z rukou nákladných lékařů, kteří se o něj dnem i nocí starali a jejichž katastrofálně stupidním ošetřovatelským metodám (pouštění žilou, vyškrabávání a vymačkávání ran) se téměř podařilo dosáhnout toho, co nedokázala celoživotní brutalita ve svatyni. A bylo by se jim to podařilo úplně nebýt toho,

Že horečka v jednu chvíli dočasně ustoupila a umožnila Calovi na pár hodin nabýt vědomí. Když celý zmatený a dezorientovaný otevřel oči, spatřil nad sebou stát nějakého starce s malou červenou čepičkou na hlavě. „Co jste zač?“

„Jsem doktor Dee,“ představil se stařec a znovu se chystal přiložit k žíle v Calově předloktí ostrý a nepříliš čistý nůž.

„Co to děláte?“ zeptal se Cale a odtáhl paži.

„Jen klidně lež,“ napomenul ho stařec konejšivým tónem. „Máš v rameni ošklivou ránu, která se navíc zanítila. Musím ti pustit žilou, aby se jed vyplavil.“ Popadl Cala za paži a pokoušel se ji znehybnit.

„Okamžitě mě pusť, ty zatracený starý šílence!“ zaječel Cale, byl ale tak slabý, že se mu podařilo sotva víc než trochu hlasitěji šeptat.

„Nehýbej se, zatraceně!“ zaklel hlasitě lékař; jeho rozčilený výkřik naštěstí pronikl i zavřenými dveřmi a upoutal pozornost IdrisPukkeho.

„Co se tu děje?“ zeptal se ve dveřích. „Díky Bohu!“ vydechl pak, když spatřil, že je Cale vzhůru. Doběhl k lůžku a sklonil se k ležícímu chlapci. „Moc rád tě vidím.“

„Pošlete toho starého idiota pryč.“

„Je to tvůj doktor – je tady, aby ti pomohl.“

Cale znovu vytrhl paži z lékařova sevření. Škubl sebou, když mu ramenem projela bolest.

„Řekněte mu, ať mi dá pokoj,“ zasípěl. „Nebo tomu starému ničemovi přisámbůh podříznu krk.“

IdrisPukke gestem lékaři naznačil, aby odešel, a stařec s okázalým výrazem uražené důstojnosti poslechl.

„Chci, abyste se na tu ránu podíval.“

„Já o medicíně nic nevím. Ať se ti na ni radši podívá doktor.“

„Ztratil jsem hodně krve?“

„Ano.“

„V tom případě nepotřebuju, aby mi nějaký připitomělý blb pomáhal ztratit další.“ Převalil se na pravý bok. „Povězte mi, jakou má barvu.“

IdrisPukke opatrně – ačkoli i tak způsobil Calovi značnou* bolest – odtáhl od rány zakrvácený a umolousaný obvaz.

„Je v ní spousta hnisu – světle zeleného – a na okrajích je zarudlá.“ Tvářil se teď velice chmurně; viděl už podobné rány, které skončily smrtí.

Cale si povzdechl.

„Potřebuju červy.“

„Cože?“

„Červy. Vím, co dělám. Potřebuju jich asi dvacet. Pětkrát je opláchněte čistou vodou, pokud možno pitnou, a pak mi je přineste.“

„Nech mě přivést jiného doktora.“

„Prosím, IdrisPukke. Jestli to pro mě neuděláte, je se mnou konec. Prosím.“

A tak se tedy stalo, že se o dvacet minut později IdrisPukke, plný pochybností, vrátil s dvaceti pečlivě omytými červy, které sebral z těla mrtvé vrány nalezené venku v příkopě. S pomocí služebné se přesně držel Calových instrukcí. „Umyjte si pořádně ruce a pak ránu očistěte převařenou vodou.… Nasypte červy na ránu. Přiložte na ně čistý obvaz a okraje pevně přichyťte ke kůži.… Dbejte na to, abych pořád ležel na břiše. Dávejte mi pít co nejvíc vody…“ Po těchto slovech znovu ztratil vědomí a probral se až po dalších čtyřech dnech.

Když znovu otevřel oči, seděl u postele už o něco klidnější IdrisPukke.

„Jak ti je?“

Cale se několikrát zhluboka nadechl.

„Ujde to. Mám horečku?“

IdrisPukke mu přiložil ruku k čelu.

„Není to nejhorší. První dva dny jsi přímo hořel.“

„Jak dlouho jsem spal?“

„Čtyři dny – moc sis při tom ale neodpočal. Dělal jsi hrozný kravál a bylo dost těžké udržet tě na břiše.“

„Podívejte se pod obvaz. Svědí to.“

IdrisPukke poněkud nejisté povolil okraj obvazu; nos měl pokrčený odporem v očekávání toho, co pod ním najde. Znechuceně zabručel.

„Je to zlé?“ zeptal se nervózně Cale.

„Bože můj!“

„Co je?“

„Hnis je pryč – a ta zarudlost taky, aspoň většinou.“ Odtáhl další kousek obvazu a tentokrát začali na prostěradlo po dvou a po třech vypadávat tlustí červi. „Nic podobného jsem v životě neviděl.“

Cale si oddechl obrovskou úlevou.

„Zbavte se jich – myslím těch červů – a přineste mi další. Všechno ještě jednou zopakujte.“ Dořekl to a usnul hlubokým spánkem.

22

O tři týdny později se IdrisPukke a dosud trochu zažloutlý Cale vypravili do velké memphiské pevnosti.

Cale v skrytu duše tajně čekal nějaké oficiální uvítání a – byť to sám před sebou popíral – docela by je byl ocenil. Zabil koneckonců vlastnoručně osm mužů a zachránil Arbell Labutí šíji před strašlivou smrtí. Ne že by za překonání takových nebezpečí vyžadoval něco obzvlášť přehnaného: byla by mu stačila přehlídka před několika tisícovkami lidí rozhazujících květiny a skandujících jeho jméno, završená uslzeným uvítáním krásné Arbell, stojící na hedvábím vyzdobené tribuně po boku nekonečně vděčného otce, dojetím neschopného vykoktat jediné slovo.

Namísto toho je nečekalo vůbec nic, jen Memphis jako vždy ponořený do neúnavné honby za vyděláváním a utrácením peněz – dnes navíc pod zamračenou oblohou věštící blížící se bouři. Právě když se chystali projít velkou branou pevnosti, Calovo srdce poskočilo, protože se náhle rozezněl hlasitý cinkot zvonů velké katedrály, k nimž se po celém rozlehlém městě přidala nádherná znělá ozvěna, jak se připojily i všechny ostatní chrámy. IdrisPukke však jeho naděje zaplašil.

„Vyzvánějí,“ vysvětlil mu a kývl směrem k přicházející bouři, „aby zahnali blesky.“

Po dalších deseti minutách sesedali z koní před výstavným sídlem lorda Viponda. Uvítání obstaral jediný čekající sluha.

„Zdravím, Stillnochu,“ oslovil sluhu IdrisPukke.

„Vítejte zpátky, pane,“ odpověděl Stillnoch, muž s obličejem rozrytým tak hlubokými a zkrabatělými vráskami, že to Calovi připomínalo stařecká varlata. IdrisPukke se otočil k vyčerpanému, přitom však hluboce zklamanému chlapci. „Půjdu si promluvit s Vipondem. Stillnoch tě zavede do tvého pokoje. Večeřet budeme společně, takže se uvidíme u stolu.“ S těmito slovy zamířil k hlavnímu vchodu. Cala mezitím Stillnoch odváděl k menším dveřím na opačném konci domu.

Nějaká smrdutá ratejna, pomyslel si Cale se stoupajícím rozhořčením.

Jak se však ukázalo, byl jeho pokoj – či přesněji řečeno pokoje – neobyčejně příjemný. Měl pro sebe obývací salonek s měkkou pohovkou a dubovým jídelním stolem a koupelnu s vlastní toaletou, což bylo něco, o čem už sice slyšel, považoval to ale jen za výplod příliš bujné fantazie. A samozřejmě ložnici s velkou postelí a peřím nacpanou matrací.

„Budete si přát lunch, pane?“ zeptal se Stillnoch.

„Ano,“ přikývl Cale, který si pomyslel, že by to mohlo být něco k jídlu. Stillnoch se uklonil. Když se asi o dvacet minut později vrátil a přinesl podnos s pivem, zapečeným vepřovým, vařenými vejci a osmaženými brambory, Cale ležel na posteli a spal.

Stillnoch slyšel pověsti, které o Calovi kolovaly. Odložil podnos a pozorně se na spícího chlapce zahleděl. Se zažloutlou pletí a rysy stále ztrhanými následkem infekce, která ho málem připravila o život, mu nepřipadal nijak impozantní. Jestli ale dokázal dát tomu nafoukanému malému hajzlíkovi Connu Materazzimu pořádný výprask, rozhodně si zasloužil úctu a obdiv. A s tímto pomyšlením přehodil Stillnoch přes spícího chlapce pokrývku, zatáhl závěsy a odešel.

„Prošel jejich táborem jako Smrťák s kosou. Už jsem v životě pár zabijáků viděl, tomuhle klukovi se ale žádný nemohl rovnat.“

IdrisPukke seděl proti svému nevlastnímu bratrovi, popíjel z šálku čaj a zjevně se cítil velice ustaraně.

„A to je všechno, co v sobě má – že umí zabíjet?“

„Mám-li být upřímný, kdybych v něm neviděl nic jiného… no, koukal bych se s ním co nejrychleji rozloučit. A tobě bych poradil, abys ho vyplatil a zbavil se ho.“

Vipond se zatvářil překvapeně.

„Můj ty Bože, jsi na stará kolena nějak náramně sentimentální. Takoví lidé jsou užiteční – samozřejmě, že jsou. Ptám se tě ale, jestli je něco víc než jen zlotřilý vrah.“

IdrisPukke si povzdechl.

„Řekl bych, že mnohem víc. A kdyby ses mě byl zeptal před tím bojem u cortinského průsmyku, pokud se tomu totiž dá říkat boj, byl bych ti řekl, že je to neocenitelný poklad. Zakusil velké utrpení, má ale mozek i důvtip – i když v některých směrech je až bolestně nevědomý – a byl bych si myslel, že v sobě skrývá i dobré srdce. To, co se stalo, mnou ale otřáslo. No, a to je všechno. Nevím, co si o něm mám myslet. Líbí se mi, ale – mám-li to říct otevřeně – nahání mi strach.“

Vipond se zamyšleně rozvalil v křesle. „No,“ ozval se konečně, „bez ohledu na tvoje pochyby ti pomohl dostat se zpátky na výsluní – a upřímně řečeno mně pomohl taky. Bůh ví, že tobě to přišlo zatraceně vhod. Maršál Materazzi ti odpustil všechny hříchy a těšíš se momentálně jeho oblibě asi jako rampouch na Holanďanově plnovousu,“ usmál se na IdrisPukkeho.

„Nebýt toho, že je třeba celou tu záležitost udržet v tajnosti, byl by pro vás pro oba dokonce uspořádal slavnostní přehlídku, kapelu a všechno, co k tomu patří.“ Tentokrát byl jeho úsměv trochu ironický. „To by se ti líbilo, co?“

„Ano, líbilo,“ přitakal IdrisPukke. „A proč ne? Bůh ví, že už je to dávno, co mě naposledy někdo rád viděl.“

„A čí je to vina?“

„Moje, bratříčku,“ zasmál se IdrisPukke. „Jen moje.“

„Možná bys měl tomu chlapci vysvětlit, proč jsme ho přijali tak chladně.“

„Upřímně řečeno myslím, že je mu to úplně jedno. To, že zachránil Arbell Labutí šíji, pro něj byl jen prostředek k dosažení žádoucího cíle. Usoudil, že dát v sázku život je v jeho zájmu –a to je všechno. Od té doby se na ni ani jednou nezeptal. Přes všechny uvedené výhrady jsem ho chválil za projevenou statečnost, díval se na mě ale jako na hlupáka. Chce peníze a záruku bezpečného odchodu tak daleko od svých bývalých pánů, jak ho jen moře donese. Není to člověk, kterému by záleželo na chvále nebo haně. Je mu úplně jedno, jestli někoho potěší nebo naštve.“

„V tom případě,“ opáčil lord Vipond, „je to skutečně mimořádně výjimečný člověk.“ Vstal. „Tak či tak, ať máš pravdu nebo ne, maršál mu chce dnes večer osobně poděkovat a Arbell Labutí šíje tam bude samozřejmě také – i když podle toho, jak se tvářila, když jí to oznámil, raději by spolkla pavouka.“

23

„Pro Boha živého,“ domlouval maršál své dceři, „nebuď tak zapšklá.“

„Nahání mi strach,“ postěžovala si smrtelně bledá, ale krásná dívka.

„Strach? Zachránil ti život. Co je to s tebou?“

„Vím, že mi zachránil život – byla to ale hrůza.“

Maršál si podrážděně odfrkl.

„Samo sebou, že to byla hrůza. Zabíjení je hrozná věc. Udělal ale, co bylo nezbytné, a riskoval svůj vlastní život – za daných okolností víc než jen riskoval – a ty si tady stojíš a stěžuješ si, jaká to byla hrůza. Měla by ses spíš zamyslet nad tím, jaké hrůzy by tě byly čekaly, kdyby tě nezachránil.“

Arbell Labutí šíje, která nebyla zvyklá, aby ji někdo takhle plísnil, se zatvářila ještě nešťastněji.

„Vím, že mi zachránil život – ale stejně z něj mám strach. Tys neviděl, co je zač. Já ano – už dvakrát. Nepodobá se ničemu, co jsem kdy viděla – není to člověk.“

„Nebuď směšná – něco tak směšného jsem v životě neslyšel. U všech všudy, budeš se k němu chovat zdvořile, jinak uvidíš.“

Ani na výhrůžky nebyla Arbell zvyklá a právě se chystala vypadnout z role ustrašené dívenky a vybrat si nějakou temperamentnější polohu, když se dveře malé jídelny otevřely a vyrušilo ji oznámení jednoho ze sluhů.

„Kancléř Vipond a jeho hosté, mylorde.“

„Vítejte, vítejte!“ zahlaholil maršál a snažil se chladnou atmosféru v místnosti rozehnat s takovým zápalem, že bylo Vipondovi i IdrisPukkemu okamžitě jasné, že dorazili těsně po nějaké nepříjemné scéně.

Cale si nevšímal ničeho jiného než přítomnosti Arbell Labutí šíje, která stála u okna, vypadala nádherně a neúspěšně se snažila, aby na ní nebylo vidět, jak se třese. Cale, který se od okamžiku, kdy mu řekli, že bude u večeře i ona, nacházel ve stavu částečně toužebného a částečně vystrašeného očekávání, se také snažil odolat třesavce.

„Ty musíš být Cale,“ uvítal ho maršál a vřele mu potřásl rukou. „Děkuji ti, děkuji. To, co jsi udělal, ti nikdy nedokážu splatit.“ Pohlédl na dceru. „Arbell.“ Tón jeho hlasu byl povzbudivý i výhrůžný zároveň. Mladá krasavice, přirozeně půvabná, vysoká a štíhlá, pomalu došla ke Calovi a natáhla k němu ruku.

Cale se jí chopil, jako by sotva věděl, co si s ní má počít. Nevšiml si, že Arbellin obličej (byť by to někdo sotva považoval za možné) zbledl jako měsíční světlo na sněhu.

„Děkuji ti za všechno, co jsi pro mne udělal. Jsem ti nesmírně vděčná.

IdrisPukkeho napadlo, že víc života a nadšení už slyšel v posledních slovech odsouzence kráčejícího k šibenici. Maršál střelil po dceři rozzuřeným pohledem – a přece si v tom okamžiku uvědomil, že má dívka z chlapce, který před ní stojí, skutečně obrovský strach. K podráždění z jejího nezdvořilého chování se připojilo i nefalšované zmatení. Přes veškerou vděčnost, kterou ke Calovi cítil – a ta byla obrovská, protože dceru doopravdy zbožňoval –, ho mladík popravdě řečeno trochu zklamal. Čekal… no, vlastně si sám nebyl jistý, co vlastně čekal, ale vzhledem ke Calově hrozivé pověsti určitě někoho impozantního, vyzařujícího charizmatickou sílu, jakou se podle jeho zkušeností vyznačovali všichni, kdo se proslavili svými násilnými činy. Cale byl sice jistým nevyumělkovaným způsobem docela pohledný, působil ale dojmem typického mladého venkovana a jako všichni venkované se v přítomnosti majestátu choval ohromeně a zaraženě. Jak si mohl někdo takový poradit s elitním výběrem mladých Materazziů a vlastnoručně pobít tolik nepřátel, zůstávalo absolutní záhadou.

„Pojďme se najíst, máš už určitě obrovský hlad. Posaď se ke mně,“ vyzval Cala a položil mu ruku na ramena.

Sotva se stačil posadit naproti Arbell, která měla sklopené oči upřené na talíř před sebou, když si všiml, jaká je na stole před ním vyrovnaná spousta všemožného jídelního náčiní, dlouhá řada vidliček různé velikosti a početný oddíl nožů, ostrých i tupých. Ze všeho nejvíc ho znepokojoval předmět, který vypadal jako nástroj používaný k obzvlášť bolestivému mučení – odhadoval to na utržení nosu nebo penisu. Trochu připomínal kleštičky, na konci byl ale naprosto záhadně a nepochopitelně ohnutý a zakřivený.

Už tak se cítil dost mizerně – žena, která seděla proti němu a která se chopila jeho ruky asi s takovým nadšením, jako by to byla mrtvá ryba, v něm vyvolávala nepochopitelnou směsici zbožňování a nenávisti. Krásná a nevděčná mrcha. Vůbec už nepochyboval o tom, že v téhle společnosti vypadá jako hlupák, a to pro něj bylo zcela nesnesitelné pomyšlení. Příšerná bolest, či dokonce smrt Calovi zjevně strach nenaháněla – kdo koneckonců dokázal obojí rozsévat obratněji než on sám? Při představě, že působí směšně, se mu však úzkostí téměř podlamovala kolena.

Málem vyskočil ze židle, když se za ním Stillnoch zjevil tak tiše, že si jeho přítomnosti vůbec nebyl vědom – což se hned tak někomu nepodařilo. Náhle se před ním objevil talíř a Stillnoch mu spiklenecky zašeptal do ucha: „Šneci!“

Nebyl si samozřejmě vědom toho, že je ve Stillnochových očích hrdinou, a domníval se proto, že je sluhovi jeho přítomnost mezi tak vybranou společností proti srsti a ono šeptané „Šneci!“ že je nějakou pohrdlivou urážkou. Také ovšem, pomyslel si a usilovně se snažil zachovat klid, by to mohlo být varování. Pokud ale ano, tak před čím? Pohlédl na talíř a zmatek, který cítil, se ještě prohloubil. Leželo na něm šest předmětů, které vypadaly jako malé spirálovitě stočené vojenské helmy, z nichž vytékala jakási odporně skvrnitá lepkavá tekutina. Rozhodně působily dojmem něčeho, před čím je třeba se mít na pozoru.

„Aáá!“ zaradoval se IdrisPukke a zavětřil jako nejhorší šmíra v pantomimě. „Vynikající. Šneci v česnekovém másle!“ Ze svého místa hned vedle Cala si okamžitě všiml chlapcova ohromení tou impozantní sbírkou příborů, která před ním ležela, i zděšených pohledů, jež vrhal na šest hlemýžďů v ulitách. Když teď upoutal Calovu pozornost – a je třeba dodat, že i pozornost všech ostatních kolem stolu –, zvedl pravou rukou ten podivný kleštičkám podobný nástroj a zmáčkl ho. Oba lžičkovité konce se rozevřely a IdrisPukke do nich uchopil jednu hlemýždí ulitu. Povolil stisk držadla, lžičky přilehly k ulitě a držely ji v pevném sevření. Vzal malou jehlici se slonovinovou rukojetí, zarazil ji do ulity a obratně, byť teatrálně, aby Cale dobře viděl, jak na to, nabodl a vytáhl cosi, co (navzdory směsi česneku, petrželky a másla, jíž to bylo bohatě zalité) vypadalo jako zelenošedá chrupavka velikosti ušního boltce. S dalším teatrálním vzdechem uspokojení si sousto strčil do úst.

Ačkoli byli ostatní lidé kolem stolu zprvu tím podivným představením trochu vyvedení z míry, rychle si uvědomili, o co IdrisPukkemu jde, a okázale se vyhýbali pohledu na Cala, který si podmračeně prohlížel první chod své večeře.

Někoho možná překvapuje, že chlapec, který bez sebemenších rozpaků pojídal krysy, ohrnoval nos nad takovou pochoutkou, jako jsou hlemýždi. V životě ale hlemýždě neviděl, a kde stojí psáno, že byste za obdobných okolností i vy nedali přednost vykrmené energické kryse s lesklou srstí před hlemýžděm, pomalu se v nepravidelné slizké stopě plazícím zpod prohnilé klády?

Cale se ještě jednou rychlým pohledem přesvědčil, že se i všichni zbývající hosté pouštějí do své helmovité večeře, zvedl klíšťky, popadl jednu ulitu a jehlicí z ní vytáhl měkkou a vlhkou šedivou masu. Okázale ignorován ostatními na okamžik zaváhal, pak si ji vložil do úst a začal žvýkat asi stejně nadšeně jako muž, který přežvykuje jedno z vlastních varlat.

Zbývající chody večeře už mu byly naštěstí známé nebo přinejmenším připomínaly něco z toho, co ochutnal u IdrisPukkeho stolu. Díky tomu, že svého mentora neustále sledoval, se mu podařilo i víceméně správně volit další jídelní náčiní, ačkoli vidličky pro něj stále zůstávaly jen velmi neohrabaně zvládanou záhadou. Veškerý hovor obstarávali tři přítomní muži, přičemž ani jednou nepřišlo na přetřes nic důležitého: pouze vzpomínky a historky související s tím či oním dávným společným zážitkem. Pečlivě se přitom vyhýbali ožehavému tématu IdrisPukkeho minulých prohřešků a následné exkomunikace z přízně.

Po celou dobu večeře Arbell Labutí šíje ani jednou nezvedla oči od talíře, ačkoli toho z žádného chodu příliš mnoho nesnědla. Cale po ní čas od času střelil pohledem a pokaždé se mu zdála ještě o něco krásnější – obdivoval její dlouhé plavé vlasy, zelené oči tvaru mandlí a zejména její rty! Byly jako rudé šípky ostře kontrastující s bledou pletí a s krkem tak dlouhým a štíhlým, až mu oči přecházely a nenacházel slova, jimiž by ho popsal. Když se otočil zpátky ke své večeři, duše mu zvučela jako dobře rozhoupaný zvon. Byl to však zvon, v němž zaznívalo nejen nadšení a zbožňování, do jeho zvuku se mísil i podtón zloby a odporu. Vyhýbala se pohledu na něj, protože o jeho společnost nestála. Nenáviděla ho a on (mohl snad jinak?) jí oplácel stejnou nenávistí.

Jen co přinesli poslední chod – jahody se šlehačkou –, přestala Arbell Labutí šíje jíst a omluvila se: „Je mi líto, ale necítím se dobře. Smím odejít?“

Otec ji zpražil pohledem, jehož rozezlenost tlumil jen kvůli hostům. Stroze přikývl a doufal, že si správně vyložila předchozí podrážděné zavrtění hlavy: O tomhle si ještě promluvíme.

Arbell ještě rychlým pohledem přejela ostatní přítomné, samozřejmě s výjimkou Cala, a zmizela. Cale seděl a v duchu zuřil. Na kamennou duši mladého muže narážely a skrápěly ji obrovité vlny emocí – lásky, hořkosti a zloby.

Když však dívka odešla, nebylo už nadále třeba opatrně se vyhýbat otázce jejího únosu a tajemného účelu tohoto činu. Cale se také konečně dozvěděl, proč úžasnou statečnost, již při záchraně Arbell Materazziové projevil, neodměnily shromážděné davy nadšeným pokřikem vyjadřujícím věčný vděk. Skoro nikdo o ní totiž nevěděl. Maršál se Calovi omluvil, zároveň mu však vysvětlil, že kdyby únos vešel ve všeobecnou známost, pravděpodobně by se neubránil tlaku veřejnosti na vyhlášení války. S lordem Vipondem se oba shodovali na tom, že než přistoupí k tak drastickému kroku, potřebují o tom zcela nepochopitelném činu vykupitelů získat co nejvíc dalších informací.

„Jsme slepí,“ vysvětloval Calovi Vipond. „A protože jsme slepí, snadno bychom mohli v tak důležité akci klopýtnout. IdrisPukke mi říkal, že nemáš tušení, proč se vytasili s takovou provokací?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Proč bych lhal? Nedává mi to o nic větší smysl než vám. Vykupitelé nikdy nemluvili o žádné jiné válce než o té proti antagonistům. A dokonce i o té říkali jen to, že antagonisté zbožňují antivykupitele a jsou to kacíři, které je třeba vyhladit z povrchu zemského.“

„A co říkali o Memphisu?“

„O tom se zmiňovali zřídkakdy a jen s odporem – je to podle nich město zvrácenosti a hříchu, kde je možné koupit nebo prodat cokoli.“

„Tvrdě řečeno,“ ozval se IdrisPukke, „je ale vcelku jasné, co tím naznačují.“

Maršál i Vipond ho okázale ignorovali.

„Takže nám k tomu nemůžeš říct vůbec nic?“ zeptal se dóže.

Cale si uvědomoval, že se ho chystají poslat pryč a že tím přijde o svoji jedinou příležitost zařídit si vlastní budoucnost mezi mocnými.

„Jen tohle. Pokud se vykupitelé pro něco rozhodli, nic je nezastaví. Nevím, proč se chtějí zmocnit vaší dcery, ujišťuji vás ale, že se o to budou pokoušet znovu a znovu bez ohledu na to, jak tvrdě za to zaplatí.“

Maršál po těchto slovech zbledl. Cale využil výhody, kterou mu to nabízelo.

„Vaše dcera je nesmírně…,“ odmlčel se, jako by hledal nejvhodnější slovo, „…prestižní osoba.“ Ten výraz se mu zalíbil, když ho poprvé slyšel, ačkoli přesně nevěděl, co vlastně znamená. „Chci tím říct, že se na ni lidé v celé říši – slyšel jsem, jak o tom mluví – dívají jako na její nejvzácnější ozdobu. Všechno, co na ní obdivují, je zároveň vizitkou všech Materazziů. Je vaším symbolem, nemám pravdu?“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se maršál.

„Pokud chtěli do světa vyslat nějaké sdělení…“ Nechal nedořečenou větu vyznít do prázdna.

„Jaké sdělení myslíš?“ vyptával se čím dál nervóznější maršál.

„Unést Arbell Materazziovou, nebo ji zabít a ukázat tak vašim poddaným, že vykupitelé v téhle zemi dosáhnou i do těch nejvyšších kruhů.“ Odmlčel se, opět pouze pro efekt. „Určitě si uvědomují, že druhý únos už by se jim pravděpodobně nepodařil, podle mého názoru jí ale nedají pokoj. Když něco začnou, vždycky to také dokončí. Přesvědčit vás o tom je pro ně stejně důležité jako dát vám na vědomí, že dosáhnou na kohokoli. Pokoušejí se vám říct, že od svých plánů za žádných okolností neupustí.“

Teď už byl maršál bílý jako stěna.

„Tady bude v bezpečí. Vytvoříme kolem ní hradbu, přes kterou se nikdo nedostane.“

Cale se snažil vypadat ještě pochybovačněji, než se ve skutečnosti cítil.

„Slyšel jsem, že ji chránila garda čtyřiceti mužů, když ji unesli z toho hradu u jezera Constanz. Přežil někdo z nich?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou maršál.

„A až přijdou tentokrát – je to jen můj názor, jistý si tím být nemůžu –, přijdou už jen kvůli zabíjení. Víte jistě, že je zastaví osmdesát mužů? Nebo sto osmdesát?“

„Jestli nás historie něčemu učí, můj pane,“ přidal se IdrisPukke, „pak tomu, že jste-li ochoten obětovat vlastní život, dokážete zabít kohokoli.“

Vipond ještě v životě maršála neviděl tak znepokojeného a vystrašeného.

„A ty je dokážeš zastavit?“ zeptal se maršál Cala.

„Já?“ Cale se zatvářil, jako by ho něco takového vůbec nenapadlo. Na okamžik se zamyslel. „Řekl bych, že mám větší šanci než kdokoli jiný. A mám Váhavého Henriho a Kleista.“

„Koho?“ podivil se maršál.

„To jsou jeho přátelé,“ odpověděl Vipond, kterého čím dál víc zajímalo, kam Cale vlastně míří.

„Jsou stejně dovední jako ty?“ zajímal se maršál.

„Vyznají se zase v jiných věcech než já. Když spojíme síly, zvládneme všechno, co proti nám mohou vykupitelé poslat.“

„Máš ve vlastní schopnosti velkou důvěru, Cale,“ poznamenal Vipond. „Vezmeme-li totiž v úvahu, že nám tady už deset minut vykládáš, jak jsou vykupitelé neporazitelní.“

Cale na něj pohlédl.

„Říkal jsem, že jejich cvičení vrazi jsou neporazitelní vašimi silami.“ Usmál se. „Neříkal jsem, že je nedokážu porazit já. Jsem lepší než všichni vojáci, které kdy vykupitelé vycvičili. To není vychloubání, jen holá skutečnost. Jestli mi nevěříte, pane,“ dodal a zadíval se maršálovi do očí, „zeptejte se dcery a IdrisPukkeho. A jestli vám to nestačí, zeptejte se Conna Materazziho.“

„Drž jazyk za zuby, ty drzé štěně,“ okřikl ho Vipond, v němž podrážděnost zvítězila nad zvědavostí. „Takhle s maršálem Materazzim mluvit nebudeš.“

„Už jsem slyšel horší věci,“ mávl rukou maršál. „Jestli dokážeš udržet moji dceru v bezpečí, udělám z tebe boháče a v soukromí se mnou můžeš mluvit, jak chceš. Doufám ale, že mluvíš pravdu.“ Vstal. „Zítra odpoledne chci vidět písemný plán její ochrany. Rozumíš?“

Cale přikývl.

„Prozatím vyhlašuji pohotovost všech vojáků ve městě. Teď buď tak laskav a nech nás o samotě. Ty také, IdrisPukke.“

Cale i IdrisPukke vstali, kývli na pozdrav a odešli.

„To bylo úžasné představení,“ poznamenal IdrisPukke, když se za nimi zavřely dveře. „Byla něco z toho pravda?“

Cale se zasmál, ale neodpověděl.

Kdyby chtěl IdrisPukkemu pravdivě odpovědět, byl by musel říct, že jen velice malá část jeho zlověstných varování měla skutečný základ v něčem jiném než v touze přinutit Arbell Labutí šíji, aby mu věnovala pozornost. Její nevděk ho doháněl k zuřivosti, přitom do ní ale byl čím dál zamilovanější. Za to, jak se k němu chovala, si ovšem zasloužila trest a existoval snad lepší trest než mít možnost kdykoli rozhodnout, že se s ní chce vidět, a mít neomezené příležitosti k tomu, aby jí svou přítomností ztrpčoval život? Skutečnost, že jí je jeho přítomnost tak nepříjemná, ho samozřejmě zraňovala přímo u srdce, s tak bolestnými rozpory se však byl schopen vyrovnat právě tak dobře jako kdokoli jiný.

Starosti o dceru donutily maršála obávat se nejhoršího, takže se stal snadnou obětí Calových chmurných předpovědí. Vipond nebyl o nic přesvědčenější než IdrisPukke, na druhou stranu se však domníval, že Calovy návrhy nemohou ničemu uškodit. A nebezpečí, že by se vykupitelé mohli pokusit Arbell zavraždit, zjevně nebylo nijak nereálné. Každopádně, uvažoval v duchu Vipond, to v maršálovi vzbudí dojem, že se alespoň něco dělá, zatímco on sám bude dnem i nocí pracovat na tom, aby zjistil, o co vlastně vykupitelům jde. Nepochyboval už, že taková či onaká válka je nevyhnutelná a že se na ni bude muset nějak nenápadně připravit. Z jeho hlediska však každá válka, kterou vedete, aniž byste věděli, o co přesně vašemu nepříteli jde, znamenala zárodek možné katastrofy. Klidně byl tedy ochoten Calovi dovolit, aby sledoval vlastní cíl – byť nebylo nijak obtížné jeho záměry prohlédnout. O motivu únosu Cale zjevně nic nevěděl, jako osobní strážce Arbell Materazziové byl ale zárukou jejího bezpečí. Svým vlastním méně otcovským způsobem byl Vipond Calovi za dívčinu záchranu stejně vděčný jako její otec: o politických dopadech skutečnosti, že je nezbožňovanější příslušnice vládnoucí rodiny v rukou režimu tak vražedného a brutálního, jaký představovali vykupitelé, raději ani nepřemýšlel. Zprávy o krutém patovém postavení armád vykupitelů a antagonistů přicházející z východní fronty byly děsivé, dokonce tak děsivé, že působily až neuvěřitelně – až na to, že ta žalostná hrstka uprchlíků, kteří se dostali přes hranici na území Materazziů, vesměs uváděla znepokojivě se shodující fakta, hrůzně potvrzující veškeré výpovědi, jež zaznamenávali a posílali jeho agenti. Jestliže se schylovalo k válce s vykupiteli, měla to zřejmě být válka jako žádná jiná.

24

„Pověz mi všechno, co víš o válce, kterou vykupitelé vedou s antagonisty.“

Vipond si Cala zamračené prohlížel přes svůj obrovský stůl. IdrisPukke seděl u okna a tvářil se, jako by ho víc zajímalo, co se děje v zahradě pod nimi.

„Jsou to antivykupitele,“ odpověděl Cale. „Nenávidí svatého Vykupitele a všechny, kdo v něj věří, chtějí ho zničit a usilují o to, aby ze světa zmizelo všechno dobro.“

„A ty tomu věříš?“ otázal se Vipond, který s překvapením sledoval, jak Cale náhle a nečekaně přešel z normální řeči k monotónnímu papouškování naučených dogmat.

„Museli jsme to dvakrát denně odříkávat při mši. Nevěřím ničemu, co vykupitelé říkají.“

„Co ale o antagonistech víš – myslím o jejich názorech?“

Cale se zatvářil nechápavě a na okamžik se zamyslel.

„Nic. Nikdy nám nikdo neřekl, že by antagonisté v něco věřili. Nejde jim o nic jiného než o zničení jediné pravé víry.“

„A ty ses neptal?“

Cale se zasmál. „Nevyplatilo se vyptávat se na něco ohledně jediné pravé víry.“

„Když jsi věděl, že antagonisté vykupitele tak nenávidí, proč ses nepokusil utéct na východ?“

„Protože bychom museli cestovat patnáct set mil vykupitelským územím a pak se pokusit přejít několik set mil zákopů na východní frontě. A i kdybychom byli takoví idioti, abychom se o něco podobného pokusili, vždycky jsme slýchali, že antagonisté každého vykupitele, na kterého narazí, okamžitě umučí. V jednom kuse nám vyprávěli o svatém vykupiteli Georgeovi, kterého zaživa uvařili v kravské moči, nebo o svatém vykupiteli Paulusovi, kterého obrátili naruby – nacpali mu do krku hák a ten pak přivázali k páru koní. Nikdy nám nepřestali vykládat o podzemních žalářích, o ohni a meči. Jak už jsem říkal, nikdy jsem nepřemýšlel o tom, že by antagonisté věřili v něco jiného než v zabíjení vykupitelů a v útoky na jedinou pravou víru.“

„A všichni ostatní akolyté se na to dívali stejně?“

„Někteří to viděli podobně jako já – spousta jiných ale ne. Pro ně to bylo všechno, co kdy poznali, takže o tom vůbec nepochybovali. Byl to prostě jejich svět. Mysleli si, že budou-li tomu věřit, dojdou spasení, zatímco nebudou-li tomu věřit, budou se navěky smažit v pekle.“

Vipondovi začínala docházet trpělivost.

„S válkou proti antagonistům začali vykupitelé dvě stě let před tvým narozením. Neustále mi tvrdíš, že kromě toho, že jste byli součástí jediné pravé víry, jste byli všichni – a v tvém případě to platí dvojnásobně – připravováni výhradně k boji, přitom ale nevíš nic o vítězstvích a porážkách, o taktice, která vedla k tomu, že jste tu či onu bitvu vyhráli nebo prohráli. Tomu se mi nechce věřit.“

Vipondovy pochybnosti byly naprosto oprávněné. Cale podrobně prostudoval každou bitvu a potyčku, k níž mezi vykupiteli a antagonisty došlo; vykupitel Bosco přitom stál nad ním a uštědřoval mu rány opaskem pokaždé, když se v analýze příčin všech úspěchů a neúspěchů dopustil nějakého omylu. Veškeré údaje o bitvách na východě Cale po dobu deseti let vstřebával čtyři hodiny denně. Naproti tomu skutečně nelhal, když tvrdil, že nemá ponětí, v co vlastně antagonisté věří. Rozhodnutí lhát o tom, co o probíhající válce ví, bylo napůl výsledkem instinktu a napůl zcela racionální kalkulace: pokud se schylovalo k válce Materazziů s vykupiteli, bylo mu jasné, že s ní přijde mnoho děsivého utrpení a smrti. Na něčem takovém se nehodlal podílet, věděl ovšem, že kdyby přiznal, co všechno ví, Vipond by se ho za každou cenu snažil zatáhnout do hry.

„Vykládali nám jen o slavných vítězstvích a zrádných prohrách. Byly to prostě obecné historky bez jakýchkoli podrobností. A vyptávat se nikdo nesměl. Pokud jde o mě,“ pokračoval ve lhaní, „cvičili mě zkrátka v zabíjení. To bylo všechno – souboje muže proti muži a třívteřinová smrt. Nic jiného neznám.“

„Co pro Boha živého,“ ozval se od okna IdrisPukke, „myslíš tou třívteřinovou smrtí?“

„Přesně to, co říkám,“ odpověděl Cale. „Skutečný souboj na život a na smrt se rozhoduje v prvních třech vteřinách a o to se musíte snažit. Všechno ostatní – včetně těch vyumělkovaných pitomostí, které se cvičí v mondu – jsou naprosté hovadiny. Čím déle souboj trvá, tím větší roli v něm hraje náhoda. Můžete zakopnout, váš slabší protivník se dostane ke šťastnému úderu nebo objeví nějakou vaši slabinu, proti které může použít vlastní přednost. Musíte ho tedy zabít za tři vteřiny nebo nést důsledky. Ti vykupitelé v průsmyku Cortina zemřeli jako psi, protože jsem jim nedal šanci zemřít jinak.“

Cale se posluchače úmyslně snažil šokovat. Od raného dětství vynikal ve lhaní stejně jako nyní v umění zabíjet. A obě zmíněné dovednosti si osvojil ze stejného důvodu – potřeboval je k tomu, aby přežil. Vyhnul se jejich zájmu o tu stránku své minulosti, kterou chtěl uchovat v tajnosti, tím, že přiznal pravdu jinde. A samozřejmě platilo, že čím víc ta pravda otřese i tak zkušenými harcovníky, jakými byli Vipond a IdrisPukke, tím líp. Bylo v Calově zájmu přesvědčit vedení Materazziů, že je jen mladým bezohledným zabijákem a ničím jiným. Byla to samozřejmě pravda, což jeho tvrzení dodávalo na přesvědčivosti, ani zdaleka to ovšem nebyla celá pravda.

Vipond mu položil ještě několik dalších otázek, bez ohledu na to, zda jeho odpovědím bezvýhradně věřil, se však zdálo zcela jasné, že se už od chlapce nic dalšího nedozví; přešel tedy k jeho plánům na zajištění bezpečnosti Arbell Labutí šíje.

Z písemné přípravy, kterou pro svá bezpečnostní opatření vypracoval, i z odpovědí na Vipondovy otázky zjevně vyplývalo, že se Cale v předcházení smrti vyzná stejně dobře jako v jejím rozsévání. Když Viponda Calovy odpovědi alespoň v tomto směru plně uspokojily, vzal ze stolu tlustou složku písemností a otevřel ji.

„Ještě než půjdeš, chci se tě na něco zeptat. Mám tady řadu výpovědí antagonistických uprchlíků a dvojitých agentů i ukořistěných dokumentů týkajících se vykupitelské taktiky, které sami říkají odsun. Slyšel jsi o ní?“

„Ne,“ pokrčil rameny Cale. Nechápavý výraz jeho obličeje tentokrát Viponda přesvědčil.

„V těch výpovědích se mluví o jakýchsi aktech víry. Říká ti ten termín něco?“

„To jsou popravy za zločiny proti náboženství, kterým všichni věnci přihlížejí.

„Tvrdí se v nich, že jsou zajatí antagonisté někdy až po tisícovkách odváženi do center vykupitelských měst a tam zaživa upalováni. Těm, kteří se antagonistického kacířství zřeknou, se dostane milosrdenství a jsou před upálením uškrceni.“ Odmlčel se a pozorně se na Cala zadíval. „Myslíš, že jsou takové akty víry možné?“

„Možné jsou. Ano.“

„V dalších výpovědích, potvrzovaných ukořistěnými dokumenty, se tvrdí, že jsou zmíněné popravy pouhým začátkem. Ty dokumenty se zmiňují o chystaném odsunu všech antagonistů. Někteří z mých lidí se domnívají, že jde o plán, podle něhož má být po dosažení vítězství veškeré antagonistické obyvatelstvo přestěhováno na Malgašský ostrov. Podle některých antagonistických uprchlíků se ale v plánu odsunu počítá s tím, že jakmile bude antagonistická populace přestěhována na ostrov, bude celá vyvražděna, aby se navždy vymýtilo její kacířství. Tomu si mi ani nechce věřit – ty máš ale s povahou vykupitelů větší zkušenosti než kdokoli z nás. Co si o tom myslíš? Je to možné?“

Cale chvíli nic neříkal a zjevně váhavě volil mezi svou nenávistí k vykupitelům a obludností kancléřovy otázky. „Nevím,“ zavrtěl nakonec hlavou. „O ničem takovém jsem nikdy neslyšel.“

„Poslyš, Viponde,“ ozval se IdrisPukke, „vykupitelé jsou nesporně brutální cháska, vzpomínám si ale, jak při montském povstání před dvaceti lety kolovaly pověsti, že v každém dobytém městě shromáždí všechny malé děti, před očima matek je vyhazují do vzduchu a napichují na meče. Všichni tomu věřili, a přitom to byla snůška zatracených lží. Nikde se to doopravdy nedělo. Podle mých zkušeností připadá na každé opravdové zvěrstvo dalších deset vymyšlených.“

Vipond přikývl. Nebylo to produktivní setkání a zprávy přicházející z východu ho zároveň rozčilovaly i znepokojovaly. Vadilo mu ale i něco mnohem triviálnějšího. Podezřívavě pohlédl na Cala.

„Ty kouříš. Cítím ti to z dechu.“

„A co vám na tom vadí?“

„O tom, co mi vadí, rozhoduju jenom já sám, ty drzé štěně.“ Pohlédl na IdrisPukkeho, který se stále ještě s úsměvem díval z okna, a otočil se zpět ke Calovi. „Byl bych myslel, že máš víc rozumu, než abys v něčem napodoboval IdrisPukkeho. Měl bys ho považovat za názorný příklad toho, jak si nemáš počínat. A pokud jde o kouření, je to dětinský zlozvyk: na pohled odporný, ohavně smradlavý, škodlivý pro mozek a nebezpečný pro plíce, páchne ti po něm z úst a navíc každý chlap, který mu dlouhodobě holduje, vypadá zženštile. A teď oba zmizte.“

25

O čtyři hodiny později už se Cale, Váhavý Henri a Kleist zabydlovali v pohodlných komnatách ve stejné části paláce, kde přebývala Arbell Materazziová.

„Co když přijdou na to, že o práci tělesných strážců vůbec nic nevíme?“ strachoval se Kleist, když si sedali k jídlu.

„Já jim to určitě nepovím,“ odsekl Cale. „Ty snad ano? A co na tom koneckonců může být tak těžkého? Zítra si to tady celé projdeme a pořádně to zabezpečíme. Kolikrát už jsme si něco přesně takového vyzkoušeli? A potom nepustíme dovnitř nikoho, koho neznáme, a jeden z nás ji bude doprovázet na každém kroku. Když bude chtít někam jít, což se jí raději budeme snažit rozmluvit, nesmí opustit pevnost, aniž by s ní byli dva z nás a tucet strážných. Nic víc na tom není.“

„Proč jsme prostě neshrábli odměnu za její záchranu a nevypadli jsme?“

Byla to od Kleista dobrá otázka; Cale si totiž uvědomoval, že přesně to měli udělat, a nebýt citů, které choval k Arbell Labutí šíji, také by přesně to skutečně byl udělal.

„Jsme tady v právě takovém bezpečí, v jakém bychom byli kdekoli jinde,“ odpověděl pouze. „Odměnu, kterou nám slíbili, dostaneme, a další odměnu nám dají za to, že pro ně vyřešíme tuhle situaci. Jsou to zatraceně snadno vydělané peníze a navíc si uvědom, že nás tady před vykupiteli chrání celá armáda. Jestli víš o nějakém lepším místě, nebudu tě tady zdržovat.“

A tím to skončilo. Tu noc spali Váhavý Henri s Kleistem na podlaze přede dveřmi komnaty Arbell Labutí šíje. „Bude lepší, když budeme opatrní, dokud si zítra nenakreslíme podrobný plán celého paláce,“ prohlásil Cale, který neustále myslel na to, jak se před ní následujícího dne objeví a představí se v roli jejího všemocného ochránce. Měl v úmyslu dát jasně najevo, jaké k ní a ke všemu, co s ní souvisí, cítí pohrdání, očekával, že bude zastrašená a vyděšená, a těšil se, že jeho zoufalé zklamání nahradí obrovské sebeuspokojení.

Bylo devět hodin ráno příštího dne, když Arbell Labutí šíje vyšla ze svých soukromých pokojů poté, co jí služebné přinesly snídani a zároveň ji informovaly, že venku na chodbě jsou dva strážní a společnost jim dělají dva otrhaní vandráci, jež do té doby viděly, jen když uklízeli ve stájích.

Nasadila nejchladnější výraz, jakého byla schopna, ke svému zklamání však zjistila, že kromě dvou strážných, kteří se po obou stranách dveří formálně postavili do pozoru, před sebou nemá Cala, ale jiné dva mladíky, jež dosud nikdy nespatřila.

„Co jste zač a co tady děláte?“

„Dobré ráno, lady,“ pozdravil přívětivě Váhavý Henri.

Jako by ho neslyšela.

„No tak?“ vyštěkla.

„Jsme vaši osobní strážci,“ odpověděl Kleist, přemáhal nutkání zcela podlehnout její úžasné spanilosti a zakrýval je výrazem, který měl naznačit, že už v životě viděl bezpočet krásných aristokratek a ani jedna z nich – zejména a ze všech nejméně pak tahle – na něj neudělala žádný zvláštní dojem.

„Kde je váš…,“ nemohla Arbell najít dostatečně urážlivé označení, „…kápo?“ rozhodla se říct nakonec, ačkoli ji ten termín vůbec neuspokojoval.

„Hledáš mě?“ ozval se hlasitě Cale, který právě vyšel z nedaleké chodby v doprovodu dvou mužů nesoucích několik dlouhých rolí papíru.

„Co jsou tihle dva zač?“

„Tvoji osobní strážci. Tohle je Henri a ten druhý se jmenuje Kleist. Mají ve všem moje absolutní zplnomocnění a ty se laskavě budeš řídit jejich pokyny.“

„Ach tak, jsou to tvoji familiárové,“ protáhla Arbell co nejurážlivěji.

„Familiárové? Co to znamená?“

„Ďáblové,“ odpověděla vítězoslavně. „Něco jako mouchy, co doprovázejí Belzebuba pokaždé, když odejde z pekla.“

Henriho a Kleista se to vcelku pochopitelně dotklo, zato Cale se pobaveně usmál.

„Ano,“ přikývl a spiklenecky na oba mrkl. „Rozhodně jsou co moji familiárové.“

„Nemáš pocit, že na osobní strážce jsou oba trochu mrňaví?“

Cale se na ně lítostivě zahleděl. „Omlouvám se za to, jak vypadají – samotného by mě taky netěšilo, kdybych se na ně měl celý den dívat. Ale mrňaví? Třeba bys na ně mohla zkusit poštvat pár Materazziů, pak by ses sama přesvědčila, co mrňousové dokážou.“

„Takže jsou to zabijáci jako ty?“

Henriho její slova hluboce urazila, zato Kleista urážka zjevně potěšila.

„Ano,“ přitakal Cale, „přesně takoví zabijáci jako já.“

Arbell Labutí šíje, kterou nenapadala žádná příhodná odpověď, se vrátila do svých komnat a práskla za sebou dveřmi.

O deset minut později na dveře někdo zaklepal a Arbell Labutí šíje gestem naznačila své osobní služebné, aby otevřela. Služebná poslechla a s uspokojením sledovala, jak na ni Cale užasle vyvalil oči. Byla to Riba.

Za vzestup do tak vysokého postavení vděčila Riba svým způsobem stejně zvláštním okolnostem jako Cale. Jen co Anna-Maria dohlédla na její vystěhování z příbytku mademoiselle Jane, rozběhla se stará služebná rychle do paláce, v němž přebývala ctihodná Edith Materazziová, matka Arbell Labutí šíje a maršálova odcizená a odděleně žijící manželka. Na tomto místě je třeba dodat, že od té doby, co před dvaceti lety uzavřeli rodiči dohodnutý sňatek, si ani na okamžik nepřipadali jinak než zcela cizí a že početí Arbell Labutí šíje muselo být jedním z nejmrazivějších spojení vladařských rodů v dějinách lidstva. Maršálovy snahy za každou cenu se manželce vyhýbat často slavily úspěch, mnohem méně úspěšné byly však jeho pokusy zbavit ji veškeré moci a možnosti ovlivňovat memphiské záležitosti. Ctihodná Edith Materazziová byla žena, která věděla, v jakých skříních jsou schovaní čí kostlivci, a v Memphisu jen zřídkakdy proběhla nějaká pokoutní či pochybná událost, o níž by nebyla tak či onak informována – nebo, pokud to okolnosti vyžadovaly, v níž by sama neměla prsty. Ačkoli v ničem nedisponovala absolutně žádnou oficiální pravomocí – to byla jedna z věcí, na něž maršál osobně dohlédl –, měla ctihodná Edith Materazziová obrovský vliv vyplývající ve většině případů z vědomostí o zmíněných kostlivcích i o dalších poklescích vyskytujících se v každé rodině bez ohledu na její proslulost a hrdost. Tak se také stalo, že už třicet minut po hysterickém útoku mademoiselle Jane na Ribu se o něm ctihodná Edith Materazziová od své špionky Anny-Marie dozvěděla a postarala se, aby byl rozzuřené a zmatené Ribě přidělen pokoj v jejím vlastním paláci.

Když se Vipond doslechl, co se stalo, a zjistil, že je teď Riba ve spárech ctihodné Edith Materazziové, okamžitě si nechal zavolat mademoiselle Jane a strašlivým způsobem jí vynadal. Když odcházela ze strýcovy pracovny, plakala a vyděšeně kvílela, nezbývalo už však nic jiného než čekat, dokud se neukáže, co má ta stará čarodějnice za lubem.

Ctihodná Edith Materazziová nemarnila čas. Věděla, že se děje něco divného a že se to nějak týká její dcery. Po výletu k jezeru Constanz, kde byla před třemi týdny, kolovaly o její nepřítomnosti nejrůznější fantastické zvěsti, v nichž se spekulovalo o tajném sňatku a stejně tajném porodu, žádná z nich však nebyla tak fantastická jako skutečnost. Ctihodná Edith Materazziová vynaložila spoustu času i peněz na to, aby zjistila, co se vlastně stalo, zatím se jí to ovšem nepodařilo – a neúspěch nebyl něčím, s čím by se byla ochotná smířit.

„Zacházeli s tebou slušně?“ zeptala se a s laskavým úsměvem poklepala na pohovku vedle sebe na znamení, že se k ní má Riba posadit. Riba její výzvě nervózně a zároveň obezřetně vyhověla. Měla už s uspořádáním společenské struktury Memphisu dostatečné zkušenosti a uvědomovala si, že se děje něco velice podivného – každý, byť sebemenší rozdíl ve zdejší sociální hierarchii se zdůrazňoval tak okázale, jako by byl dán přímo Božím přikázáním, a všichni, kdo přišli odjinud, byli terčem posměchu bez ohledu na to, jak vysoké měli postavení v provinciích. Například o hraběnce z Karoo, která se do Memphisu přistěhovala před více než deseti lety, Riba už několikrát slyšela, že cestu zaplatila z peněz, jež stržila prodejem svého prasečince. Všichni přitom dobře věděli, že jde o nesmyslnou pomluvu, protože v Karoo se prasata považovala za nečistá zvířata. Co je tedy důvodem, přemýšlela Riba, když si sedala na pohovku, že jí žena v tak vysokém postavení prokazuje tolik laskavosti?

„Především, má drahá,“ pokračovala ctihodná Edith Materazziová, „je mi líto, že jsi u Jane musela vytrpět tolik nepříjemností. Není to samozřejmě žádná omluva, přátelila jsem se ale s její nebožkou matkou a nemohu to říct nijak jinak: je strašně rozmazlená, vždycky muselo být všechno po jejím. Tak to dnes ovšem bohužel chodí, děti dostanou všechno, o co si řeknou, a sama vidíš, jak to končí. Je to ale tak,“ povzdechla si a popleskala Ribu po ruce. „Vážně je mi to líto.“

Riba dost dobře nevěděla, co na to říct. „Ano, madam.“

„Dobrá,“ usmála se ctihodná Edith Materazziová, jako by ji Ribina odpověď potěšila. „A teď tě chci požádat o laskavost.“

Riba stěží věřila vlastním uším.

„Jak jistě víš, mám také dceru,“ konstatovala posmutnělým tónem ctihodná Edith Materazziová. „A dělám si o ni starosti.“ Otočila se k Ribě. „Už ses s ní viděla?“

„S mademoiselle Arbell? Ano, madam.“

„Ach,“ vzdechla tiše ctihodná Edith Materazziová, jako by si vybavovala nějakou dávnou vzpomínku. „Je mimořádně krásná, že ano?“

„Ano, madam.“

Ctihodná Edith Materazziová vzala Ribu za ruku.

„Chtěla bych se ti teď s něčím svěřit a zároveň bych ti ráda pomohla, protože mám pocit, že jsi děvče s velmi laskavým srdcem a že ti v záležitosti svých mateřských obav můžu věřit. Je to tak, Ribo?“

„Ano, madam, doufám, že můžete,“ odpověděla překvapená dívka.

„Ano, myslím, že můžu,“ přikývla ctihodná Edith Materazziová, jako by právě nahlédla do Ribiny duše a spatřila v ní jen dobrosrdečnost a hluboký soucit s mateřským nepokojem.

„Musím se zmínit o některých věcech, o nichž se mi těžko mluví, ale mateřství je důležitější než osobní hrdost, jak sama nepochybně jednoho dne zjistíš.“ Povzdechla si. „Manžel mě nenávidí a dělá všechno, co může, aby mi znemožnil s dcerou se vídat. Co tomu říkáš?“

Riba vykulila oči úžasem.

„Myslím, že to je moc smutné, madam.“

„To tedy je. Nedovoluje nám, abychom se scházely, a ještě ji proti mně štve. Nemůžu se ale bránit, protože kdyby se postavila na moji stranu proti maršálovi, zničilo by to její vyhlídky do budoucnosti. Něco takového jí nemůžu udělat, takže se musím se svou situací smířit, Ribo. Ačkoli je to moje vlastní milovaná dcera, musím se smířit s tím, že mě považuje za chladnou a povýšenou mrchu, které na ní vůbec nezáleží. Co říkáš tomu?“

„No…“ zaváhala Riba. „Asi to pro vás musí být strašné.“

„To ano. Ty mi ale můžeš pomoct.“

Riba vykulila oči ještě o něco víc, nenapadalo ji ale nic, co by na to řekla.

„Slyšela jsem, že jsi vynikající společnice a neobyčejně zručná zkrášlovatelka.“

„Děkuji, madam.“

„Všude se mluví o tom, jak tvoje nadání dokázalo proměnit tu nevděčnici, mademoiselle Jane. Popravdě řečeno to nebyla žádná velká krasavice, ty jsi z ní ale málem krasavici udělala.“

„Děkuji, madam.“

Na okamžik zavládlo ticho.

„Teď ti tedy povím, co po tobě chci, a navíc ti tím dopomůžu ke skvělému postavení. Zařídila jsem, že dostaneš místo zkrášlovatelky mé dcery.“

„Ach,“ vydechla Riba.

Ctihodná Edith Materazziová se usmála.

„Ach ano. Není to úžasné?“

„Ano, madam.“

„Vím, že si povedeš dobře. Chci ale, abys pro mne na oplátku udělala jen dvě věci. S tou jednou budeš mít nejspíš problémy, protože vidím, že jsi dobré a upřímné děvče.“ Pohlédla na Ribu, která už zvědavě čekala, jaký v tom všem bude háček. „Chci po tobě, abys mé dceři neprozradila, že ses k ní dostala mým prostřednictvím.“ Pevně stiskla Ribinu ruku, jako by se jí zoufale snažila zabránit v naprosto přirozeném protestu. „Vím, že to nepovažuješ za správné, a chápu tě, žádám tě o to ale jen proto, že by tě jinak odmítla. Někdy se stává, že chceš-li udělat něco opravdu dobrého, musíš se uchýlit k nějaké drobné špatnosti. Nechci nic jiného, než abys za mnou čas od času zašla a pověděla mi, jak se jí daří, o čem mluví, co jí dělá starosti. Jen maličkosti, věci, jaké by dcera matce, která ji miluje, normálně řekla sama. Můžeš to pro mě udělat, Ribo?“

Samozřejmě, že to mohla udělat, a co jiného jí ostatně zbývalo? Uzavřela tedy se ctihodnou Edith Materazziovou takovouto dohodu, a pokud jí snad ve všem plně nevěřila, co na tom záleželo? Ve skutečnosti neměla na vybranou a toho si byly vědomy obě.

Jeho svatost vykupitel Bosco seděl na balkoně a shlížel na vojáky, kteří se dole pod ním pohybovali a zaplňovali, kam až oko dohlédlo, veškeré obrovské prostory svatyně. Muži pokřikovali, mezci hýkali, koně odfrkovali a snášeli nadávky štolbů. Přihlížel a naslouchal těm rozsáhlým přípravám s velkým potěšením –koneckonců se jimi začínaly naplňovat jeho celoživotní ambice. Usrkl další lžíci své oblíbené polévky, vývaru z kuřecích nožiček a zeleniny známé v Memphisu pod přezdívkou vytřiřiť – pěstovala se tam jen pro svoji stravitelnost, rozhodně ne pro kulinářskou lahodnost.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále.“

Vešel vykupitel Stape Roy.

„Chtěl jste se mnou mluvit, Vaše zbožnosti.“

„Chci, aby sis vzal dvacet vykupitelů a pokusil se zabít Arbell Materazziovou.“

„Ale to je nemožné, Vaše zbožnosti!“ zaprotestoval Stape Roy?

„Toho jsem si velice dobře vědom. Kdyby to bylo možné, neposílal bych tě.“

Byť Stape Roy cítil podráždění a strach, podařilo se mu odolat pokušení a nepožádat Boska, aby mu laskavě vysvětlil, o co sakra vlastně jde.

„Rozčilil jsem tě, vykupiteli Stape Royi.“

„Sloužím všem vašim přáním, Vaše zbožnosti.“

Bosco vstal a mávnutím ruky vykupitele přivolal ke stolu, na němž ležela mapa opevnění města Memphisu.

„Zúčastnil ses obléhání Voorheisu, že ano?“

„Ano, Vaše zbožnosti.“

„Jak dlouho trvalo, než padl?“

„Skoro tři roky.“

Bosco ukázal na mapu memphiských opevnění. „Jak dlouho bys jako zkušený voják odhadoval, že bude trvat dobytí a zničení Memphisu?“ Ještě déle.“

„O kolik déle?“

„O hodně.“

Bosco se otočil a pohlédl na něj.

„Byť jsme nesmírně silní, mohly by snahy o násilné dobytí Memphisu skončit neúspěšně, a proto to ani nebudeme zkoušet. Slyšels, co se povídá o tom, proč jsme se pokusili unést Arbell Materazziovou?“

Vykupitel Stape Roy se zatvářil rozpačitě.

„Je hříšné naslouchat klevetám a ještě hříšnější předávat je dál, Vaše zbožnosti.“

Bosco se usmál.

„To je samozřejmě pravda, ale v tomto případě ti předem udílím rozhřešení. Hřích šíření klevet je ti už nyní odpuštěn.“

„Většinou se proslýchá, že tajně konvertovala k antagonistům a šířila jejich víru, že to byla čarodějnice, pořádala orgie a po tisícovkách sváděla muže na scestí a také že nutila zajaté vykupitele, aby se znečistili – mučením se je snažila přimět, aby jedli garnáty.“

Bosco přikývl.

Je-li to pravda, pak je to opravdu neobyčejná hříšnice.“

„Opakoval jsem jenom to, co jsem slyšel, netvrdím, že tomu sám věřím.“

„To děláš dobře, vykupiteli,“ usmál se Bosco. „Nechal jsem ji unést, protože jsem chtěl Materazzie přimět, aby opustili hradby Memphisu. Pro všechny obyvatele jejich říše je to nesporná královna, idol mládí a krásy, hvězda na nebeské klenbě.

Všude, dokonce i v těch nejzapadlejších a nejubožejších vesničkách celého impéria kolují historky o jejích úžasných činech, mnohé z nich nepochybně smyšlené nebo velice přehnané. Zbožňují ji, vykupiteli, a nejvíc ze všech ji zbožňuje její otec. Když jsem se ale dozvěděl, že se únos nezdařil, nebyl jsem nijak zvlášť zklamán. Stačilo totiž, aby se rozneslo, že jsme se o něco tak ohavného pokusili, a mého cíle by bylo dosaženo. Materazziové by okamžitě vyrazili z Memphisu plní vzteku, pomstychtivosti a odhodlání všechny nás smést z povrchu zemského.“ Bosco se posadil a zadíval se na drsně vyhlížejícího muže před sebou. „To se samozřejmě nestalo, a ty si tudíž myslíš, že jsem se zjevně zmýlil. Jen přílišná zdvořilost nebo možná strach ti brání, abys to řekl nahlas. Jenže bys to byl ty, kdo by se mýlil, vykupiteli. Maršál Materazzi se mnou naopak souhlasí. Ukázalo se totiž, že je to sice milující otec, netrpí ale sentimentalitou. Uchoval ten únos v tajnosti právě proto, že si uvědomuje, že by jinak nedokázal vzdorovat touze svého lidu po pomstě. A tím se dostávám k tobě, vykupiteli. Podařilo se ti navázat tak dobrý vztah s tím objektem v…“

„V Kočičím městě, Vaše zbožnosti.“

„Chci, abys ho přemluvil, aby ti pomohl zorganizovat útok tolika vojáků – třiceti nebo třeba padesáti –, kolik budeš považovat za vhodné. Těmhle vybraným vojákům sdělíš, že veškeré pověsti o jejím ohavném a hříšném odpadlictví, které už mezi vykupiteli kolují, jsou pravdivé a zaručíš jim status mučedníků pro případ, že by přišli o život… a o ten také skutečně přijdou. Postaráš se o to, aby každý z kapitánů, které si sám vybereš, měl u sebe mučednický certifikát, v němž bude vysvětleno, že vykonávají Boží dílo. S trochou štěstí zůstanou někteří z nich naživu dost dlouho, aby je Materazziové mučením přinutili doznat pravdu. Chci tentokrát vyloučit jakoukoli možnost, že naši akci opět ututlají. Je ti to jasné?“

„Ano, Vaše zbožnosti,“ přikývl bledý vykupitel Stape Roy.

„Jsi úplně bílý, vykupiteli. Měl bych ti říct, že tvoji smrt nevyžaduji. Právě naopak. Měl bys také vybrat vojáky, kteří se v minulosti něčím provinili proti své cti. To, co žádám, je nehezké, ale nezbytné.“

Když se vykupitel Stape Roy dozvěděl, že se od něj oběť jeho vlastního bídného života nevyžaduje, vrátila se mu do tváří barva. „Zaječí kotě bude chtít vědět, do čeho se ho snažíme zatáhnout,“ prohlásil. „Sotva si bude myslet, že by bylo v jeho zájmu podílet se na tak pochybném podniku.“

Bosco přezíravě mávl rukou.

„Slib mu všechno, co bude chtít. Pověz mu, že až zvítězíme, prohlásíme ho memphiským satrapou.“

„Není to hlupák, Vaše svatosti.“

Bosco si povzdechl a na okamžik se zamyslel.

„Daruješ mu zlatou sošku Smyslné Venuše straboské.“

Vykupitel Stape Roy se zatvářil ohromeně.

„Myslel jsem, že byla rozbitá na deset kusů a vhozená do kráteru v Delfách.“

„To je jen fáma. Je to sice rouhačská a obscénní soška, zacpe ale té tvé kreatuře uši, takže ať je nebo není hloupá, nebude slyšet žádné otázky, které by si snad mohla klást.“

26

Během následujících několika týdnů si Cale vyzkoušel všechny varianty pochybného potěšení, které můžeme čerpat z toho, že znepříjemňujeme život někomu, koho zbožňujeme a přitom nenávidíme. Kdyby měl přiznat pravdu, což samozřejmě odmítal učinit, byl by musel připustit, že už toho všeho začíná mít plné zuby.

Ani jednou se předem upřímně nezamýšlel nad tím, co vlastně od jmenování osobním strážcem Arbell Labutí šíje čeká. Sotva by se našel člověk, který by se dokázal vyrovnat s city, které k ní Cale choval – s nepřekonatelnou touhou a stejně nepřekonatelným odporem –, a už vůbec se to nedalo očekávat od někoho, v němž se tak zvláštním způsobem mísily brutální zkušenosti s absolutní nevinností. Snad jedině trocha šarmu mohla zabránit, aby sebou vyděšeně neškubla pokaždé, když na ni promluvil – jenže kde se měl v chlapci, jakým byl Cale, vzít nějaký šarm? To, že Arbell na jeho přítomnost reaguje přímo fyzickým odporem, se ho pochopitelně nesmírně dotýkalo, nedokázal na to ale reagovat ničím jiným než tím, že k ní sám zaujímal ještě nepřátelštější postoj.

Pro Ribu byla tato zvláštní atmosféra, panující mezi Calem a její paní, zdrojem obrovského znepokojení. Měla sice vyšší ambice než dělat služebnou jakkoli úžasné a vysoce postavené dámě, Arbell Labutí šíje se jí však přesto zamlouvala. Byla to laskavá a ohleduplná dívka, která se k Ribě poté, co se přesvědčila o její inteligenci, chovala velice vstřícně a otevřeně. Calovi byla ovšem Riba oddaná tak, že to hraničilo se zbožňováním. Dal v sázku vlastní život, aby ji zachránil před něčím tak příšerným, co si člověk obvykle raději nepřipomíná jinak než ve zlých snech. Arbellin chlad v jednání s Calem absolutně nechápala a byla odhodlaná chování své paní napravit.

Způsob, jakým se to rozhodla udělat, by nezávislému pozorovateli nejspíš připadal poněkud zvláštní: předstírala klopýtnutí a úmyslně na Cala vylila šálek horkého čaje, do kterého předem opatrně přilila trochu studené vody, aby ho příliš neopařila. Horký byl ale pořád ještě dost. Cale ze sebe s výkřikem bolesti strhl bavlněnou halenu, v níž byl oblečený.

„Ach, promiň, to je mi líto,“ omlouvala se Riba, pak popadla hrnek se studenou vodou, který si připravila tak, aby ho měla po ruce, a polila ho ještě tou. „Neublížila jsem ti? Promiň mi to.“

„Co je to s tebou?“ vyjel na ni, neznělo to ale rozzlobeně. „Nejdřív mě opaříš a pak se mě ještě pokoušíš utopit.“

„Achich ouvej,“ vyhrkla Riba. „Je mi to hrozně líto.“ Nepřestávala se omlouvat, podala mu malý ručník a starostlivě ho obskakovala.

„Nic se nestalo, nějak to přežiju,“ ujistil ji a otíral se. Pak kývl na Arbell. „Musím se jít převléct. Neodcházej, prosím, ze svých komnat, dokud se nevrátím.“ A s těmito slovy zmizel. Riba se otočila k Arbell, aby se přesvědčila, jestli její lest zabrala – jenže jak to v případě komplikovaných lstí obvykle bývá, měla i ta její komplikované účinky. Tím, co v Arbell vzbudilo soucit – a navíc soucit toho druhu, jaký si ve vztahu ke Calovi vůbec nedokázala představit – byla skutečnost, že byla jeho záda pokrytá šrámy a jizvami. Sotva se na jeho kůži našlo místečko, které by neneslo stopy jeho brutální minulosti.

„Tys to udělala schválně.“

„Ano,“ přiznala Riba.

„Proč?“

„Abyste na vlastní oči viděla, co všechno vytrpěl. A abyste se k němu, při vší úctě, chovala trochu laskavěji.“

„Co tím myslíš?“ otázala se užasle Arbell. „Smím mluvit upřímně?“

„Ne, nesmíš!“

„Stejně to řeknu, když už jsem zašla tak daleko.“

Na aristokratické poměry nebyla sice Arbell nijak zvlášť namyšlenou primadonou, ale nikdo, nejen ze služebnictva, ale prostě vůbec nikdo s výjimkou otce s ní nikdy nemluvil tímto tónem. Úžasem nebyla schopná slova.

„Vy a já, mademoiselle,“ pokračovala rychle Riba, „toho dnes nemáme moc společného, bývaly ale doby, kdy stačilo říct a splnilo se mi téměř každé přání, a kdy jsem čekala, že celý můj život bude jen nepřetržitým rozdáváním a přijímáním rozkoše. To všechno ale během jediné hodiny skončilo a zjistila jsem, jak je život strašlivý, krutý a neuvěřitelný.“

Pak své nevěřícně zírající paní všechno podrobné vylíčila, neušetřila ji žádných detailů osudu své přítelkyně a vypověděla, jak Cale riskoval všechno včetně ještě děsivější smrti, aby ji zachránil.

„Cestou přes Strupatinu mi pořád opakoval, že když mě zachránil, byla to ta nejpitomější a nejšílenější věc, jakou kdy udělal.“

„A ty mu věříš?“ Arbell otázku doprovodila zřetelně slyšitelným zalapáním po dechu. Riba se zasmála.

„Nejsem si jistá. Řekla bych, že někdy to myslí vážně a jindy zase ne. Viděla jsem ale jeho záda, když jsme se myli v jednom jezírku, která na Strupatině jsou – jen Bůh ví, jak ho v tom příšerném kraji našel. Henri mi pak ale pověděl, jak s Calem zacházeli. Už v době, kdy byl ještě docela malý kluk, si ho jistý vykupitel Bosco vybral a trestal ho za každičkou maličkost. Obviňoval ho ze všeho možného, čím zanedbatelnější to byl přestupek, tím víc se mu líbil – třeba že se modlil se zkříženými palci nebo že napsal devítku s příliš krátkou nožičkou. Pak ho pokaždé vytáhl před ostatní a surově ho zmlátil – když ho srazil na zem, ještě do něj kopal. A pak z něj udělal zabijáka.“

Než Riba ve svém vyprávění dospěla až sem, probudila v sobě zuřivou zášť – a nejen vůči vykupitelům. „Takže mi připadá docela překvapivé, že mu vy nebo já vůbec stojíme za to, aby nás nechal přičichnout ke svým pšoukům – natož aby pro naši záchranu nasazoval život.“

Ačkoli se to už sotva zdálo možné, vykulila Arbell Labutí šíje po tom překvapivém slovním obratu oči ještě víc.

„Takže si myslím, mademoiselle, že je nejvyšší čas, abyste nad ním přestala ohrnovat ten svůj nádherný nosík a chovala se k němu s náležitou vděčností a soucitem.“

To už se z Ribina projevu tak trochu vytratily původní čisté úmysly, s nimiž svoji vyčítavou tirádu spustila; začala si vlastní rozhořčení i rozpaky své paní docela užívat. Nebyla ale hloupá a uvědomovala si, že už by raději měla skončit. Následovalo dlouhé mlčení vyplněné jen usilovným mrkáním, jímž se Arbell snažila zadržet slzy. Zamlženýma očima se rozhlédla po místnosti, pak sjela pohledem na Ribu a ještě jednou kolem dokola. Dlouze si povzdechla.

„To jsem nevěděla. Až do dneška jsem o ničem z toho neměla tušení.“

Po těchto jejích slovech se ozvalo zaklepání na dveře a vešel Cale. Navzdory tomu, že v místnosti vládla zcela odlišná atmosféra než v okamžiku, kdy odcházel, žádné změny si nevšiml. Přitom to však byla převratnější změna, než si mohla Riba domyslet, dokonce i větší, než si uvědomovala sama mladá žena, která ji cítila. Když Arbell Labutí šíje, nejkrásnější a nejžádoucnější ze všech žádoucích dívek, spatřila strašlivé jizvy na Calových zádech, pocítila příval soucitu, zároveň ale pocítila i něco méně ušlechtilého. Byl to hlad – hlad stejně intenzivní jako nechtěný a nečekaný. Svlečený do pasu byl Cale absolutním protikladem štíhlých těl Materazziů, byť i ti byli silní a hbití. Cale měl široká ramena a nepřirozeně úzký pas. Nebylo na něm nic elegantního, byl jen samý sval a síla jako býk nebo zubr. Nepůsobilo to pohledně, podle té masy šlach a jizev by nikdo sochu nevytesal. Při pouhém pohledu na jeho takto obnažené tělo se však v Arbell Materazziové něco na okamžik zastavilo – a nebylo to jen srdce.

27

„Tak tedy, vykupiteli,“ zavrněl Zaječí kotě a nehty jedné ruky přejížděl po dřevěné desce stolu, na němž stála zlatá soška Smyslné Venuše straboské. Šeplavý tón jeho hlasu vzbuzoval ve vykupiteli Stapeu Royovi pocit, jako by se mu nenápadně chystalo zavrtat do ucha něco odpornějšího, než si dokáže představit v nejhorších snech. „Je to všechno velice podivné,“ pokračoval Zaječí kotě s očima upřenýma na sošku. Lépe řečeno měl vykupitel Stape Roy dojem, že na ni má upřené oči – Zaječí kotě měl jako vždy obličej zahalený šedou kápí, za což byl vykupitel nesmírně vděčný.

„Když nám pomůžeš, bude tahle soška tvoje. Co tedy záleží na našich důvodech?“

Dál se ozývalo jen sotva slyšitelné skřípění nehtů na dřevě; pak vykupitel málem poplašeně vyskočil, protože skřípění náhle ustalo, zakrytá paže se natáhla k sošce a šedá látka sklouzla Zaječímu kotěti z ruky – až na to, že se pod ní neskrývala ruka. Představte si něco šedého a porostlého srstí, byť jen řídkou, psí pracku, ale delší, mnohem delší a s mramorově žilkovanými nehty, ani to však ještě zdaleka nevystihuje realitu. Nehty chviličku jemně laskaly sošku, jako když matka něžně hladí po tvářičce své dítě, a pak se stáhly zpět.

„Nádherná práce,“ zamumlal Zaječí kotě. „Slyšel jsem ale, že byla tahle soška rozbitá na deset kusů a vhozená do kráteru v Delfách.“

„Zjevně nebyla.“

Ozval se táhlý povzdech, který Roy cítil až na obličeji jako horký a vlhce páchnoucí dech velkého a nepřátelsky naladěného psa.

„Nepodaří se vám to,“ zabručel Zaječí kotě.

„To je otázka názoru.“

„Ne, to je fakt,“ odsekl ostře Zaječí kotě.

„V tom případě je to náš problém.“

„Snažíte se rozpoutat válku, takže je to i můj problém.“

Následovala dlouhá odmlka.

„Jak se momentálně věci mají,“ ujal se opět slova Zaječí kotě, „nemám vůči válce žádné námitky. Až dosud mi každá válka přinesla jen prospěch. Ohromilo by tě, můj milý vykupiteli, kolik peněz se dá vydělat na dodávkách podřadného jídla a pití, kotlíků a pánví i pro tu nejbezvýznamnější válku. Budu chtít písemnou záruku, že v případě vašeho vítězství neutrpím žádné škody na majetku a dostanu ochranný doprovod na jakékoli místo, které si vyberu.“

„Souhlasím.“

Ani jeden z nich druhému nevěřil. Zaječí kotě nepochybně vítal možnost na válce vydělat, ve svých plánech však mířil mnohem dál.

„Bude to vyžadovat trochu času,“ povzdechl si Zaječí kotě s dalším závanem horkého a vlhkého dechu. „Za tři týdny ale budu mít plány připravené.“

„To je příliš dlouho.“

„Možná ano, ale dřív to nebude. Sbohem.“

Po těchto slovech byl vykupitel Stape Roy odveden ze soukromých komnat Zaječího kotěte nejprve na dvůr a pak do samotného města. Kolem šibenice se tam shromáždil dav čumilů, kteří sledovali popravu dvou mladíků, jimž nemohlo být víc než šestnáct let. Oba vyděšení nešťastníci měli kolem krku pověšenou ceduli s nápisem PRZNITEL.

„Co je to prznitel?“ otázal se strážného, který ho doprovázel, vykupitel Stape Roy, v němž se zcela bezproblémově snoubila nevinnost se zlem.

„Každý, kdo se pokusí utéct bez placení,“ dostalo se mu odpovědi.

Cale docházel ke komnatám Arbell Labutí šíje, které nyní byly pečlivě střeženy, ve stavu intenzivního zamyšlení. Přes hlubokou podezřívavost a nechuť, s níž na ni pohlížel, si dokonce i on začínal všímat, že se k němu v poslední době chová o něco přívětivěji. Už na něj zlostně nezahlížela a poplašeně sebou neškubla pokaždé, když se k ní přiblížil. Došlo to tak daleko, že si občas kladl otázku, nemá-li výrazu v jejích očích (ačkoli z něj samozřejmě nebyl schopen vyčíst soucit a žádostivost) přikládat nějaký význam. Pokaždé podobné myšlenky rychle zapudil, protože nedávaly smysl, uvědomoval si nicméně, že se děje něco matoucího. Ponořen v úvahách na toto téma si téměř nevšiml skupinky asi desetiletých pochybně vyhlížejících chlapců, kteří po sobě na okraji cvičiště házeli kamením. Když došel o něco blíž, všiml si, že jeden z nich je mnohem starší, asi tak čtrnáctiletý – byl stejně vysoký, štíhlý a pohledný jako všichni mladí Materazziové jeho věku. Velice zvláštní ovšem bylo, že mladší chlapci neházeli kamením po sobě navzájem, ale právě jen po tomhle jednom starším, a zároveň ho zahrnovali hlasitými nadávkami. „Pitomečku! Kreténe! Uslintanej debile! Vylízanej šašku!“ pokřikovali. Pak metali kameny. Navzdory své velikosti se však starší chlapec po každé ráně jen vystrašeně a zmateně otáčel kolem dokola. Pak dostal jedním kamenem úder do čela a bezvládně se zhroutil na zem. V okamžiku, kdy se k němu mladší chlapci rozběhli a chtěli do něj začít kopat, dorazil na scénu i Cale, jednomu dal pořádný pohlavek, druhému podrazil nohy a ještě ho lehce nakopl, když se svalil. V okamžiku se celá parta s rozčileným nadáváním dala na útěk.

„Jestli vás tu ještě jednou uvidím, vy parchanti mrňaví,“ hulákal za nimi Cale, „nakopu vás do zadku tak, že se dlouho neposadíte!“

Pak se sklonil k ležícímu chlapci.

„Všechno už je v pořádku, jsou pryč,“ oznámil plačící hroudě u svých nohou; mladík ležel stočený do klubíčka a jednou rukou si zakrýval obličej. Na Calova slova však nijak nereagoval, jen dál neslyšně kňučel. „Já ti neublížím a ti ničemové už utekli.“ Ani tentokrát se Cale nedočkal žádné reakce. Už trochu popuzeně se dotkl mladíkova ramene. Mladík se najednou probral k životu a rozmáchl se takovou rychlostí, že Cala udeřil rukou doprostřed čela. Cale s výkřikem překvapení a bolesti uskočil, mladík na něj absolutně užasle pohlédl, potom se doplazil ke zdi, schoulil se k ní a vyděšeně se rozhlížel po svých trýznitelích.

„Sakra!“ zaklel Cale. „Sakra! Sakra!“ Mladík měl klouby jako ze železa a Cale si připadal, jako by ho zasáhl letmý úder kladivem. „Co je to s tebou, ty maniaku jeden zatracená?“ rozkřikl se na vystrašeně se tvářícího chlapce. „Snažil jsem se ti pomoct a ty mi za to málem urazíš hlavu!“

Chlapec na něj dlouhou dobu zíral, nakonec ale přece jen promluvil – nebyla to ovšem skutečná mluva, jen několik po sobě jdoucích nesrozumitelných zachrochtání.

Vzhledem k tomu, že Cale nebyl zvyklý vídat někoho tělesně či duševně postiženého – takoví ve svatyni dlouho nepřežili –, chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je chlapec němý. Napřáhl k němu ruku. Chlapec se jí pomalu chopil a Cale ho vytáhl na nohy. „Pojď se mnou,“ vyzval ho. Chlapec na něj dál nečinně zíral; nebyl jen němý, ale také hluchý. Cale mu mávnutím ruky naznačil, aby šel za ním, a chlapec plačící bolestí a ponížením ho pomalu poslechl.

O deset minut později už Cale chlapci čistil zranění ve strážnici dočasně zřízené v příbytku Arbell Labutí šíje, když dovnitř vpadla v Ribině doprovodu Arbell osobně. Při pohledu na zakrváceného chlapce sedícího před Calem zalapala do dechu. „Cos mu to udělal?“ zaječela.

„Co to meleš, ty bláznivá mrcho?“ obořil se na ni stejně hlasitě Cale. „Strefovala se do něj kamením banda těch vašich roztomilých drobečků a já jsem je zahnal.“

Hleděla na něj plná výčitek, že zmařila veškerý pokrok, kterého za posledních několik dnů dosáhla.

„Promiň, omlouvám se,“ hlesla tak zkroušeně a v hlase jí zaznívalo tolik zjevné lítosti, že Cale pocítil obrovské uspokojení. Alespoň jednou se zdálo, že má v její přítomnosti převahu. Jen ale přezíravě odfrkl. „Hrozně moc se omlouvám,“ opakovala Arbell, pak očividně plná znepokojení a obav došla k chlapci a políbila ho. Cale ještě nikdy neviděl, že by o někoho dala najevo takovou starostlivost. Užasle přihlížel, jak se chlapec téměř okamžitě začal zklidňovat. Arbell Labutí šíje ho pohladila po vlasech a pohlédla při tom na Cala.

„To je můj bratr Simon,“ vysvětlovala. „Lidé mu většinou říkají Hlupák Simon – i když přede mnou si to nikdy nedovolí. Je hluchoněmý. Co se stalo?“

„Našel jsem ho na cvičišti. Parta nějakých mladších kluků po něm házela kamením.“

„Zrůdy!“ vyjekla a otočila se zpět k bratrovi. „Domnívají se, že jim všechno projde, protože na ně nemůže žalovat.“

„Copak nemá nějakého opatrovníka?“

„Má, raději je ale sám, takže každou chvíli uteče na cvičiště, protože by chtěl být jako všichni ostatní. Jenže ti ho nenávidí a bojí se ho kvůli tomu, že je tak pomalý. Říkají o něm, že je posedlý ďáblem.“

Simon, teď už spokojenější, začal ukazovat na Cala a chrochtat; zjevně přehrával házení kamením a svoji záchranu.

„Chce ti poděkovat.“

„Jak to víš?“ zeptal se trochu necitlivě Cale.

„No, víš… Ať je, jaký chce, má dobré srdce, i když je to prosťáček.“ Vzala Simona za ruku, rozevřela mu dlaň, odtáhla od ní prsty a napřáhla ji ke Calovi, aby jí mohl potřást. Když Simon pochopil, co se po něm chce, zhostil se svého úkolu s takovým nadšením, že Calovi drahnou chvíli trvalo, než ho zase zastavil. Do improvizovaného obvazu, jímž Cale zakryl Simonovo zranění, zatím celou dobu prosakovala krev. Gestem tedy chlapci naznačil, aby se posadil, a sledován Arbellinýma nervózníma očima mu obvaz z hlavy sejmul. Byla pod ním téměř pět centimetrů dlouhá ošklivá tržná rána.

„Ti mrňaví ničemové mu taky mohli vyrazit oko. Bude to chtít zašít.“

Arbell Labutí šíje na něj užasle vykulila oči. „Jak to myslíš?“

„Že to bude chtít zašít, zrovna jako když si látáš košili nebo ponožku.“ Cale se zasmál vlastním slovům. „Jenže ty si samozřejmě nic nelátáš.“

„Přivedu nějakého z našich doktorů.“

Cale si opovržlivě odfrkl. „Poslední doktor Materazziů, co mě léčil, by mě byl zabil, kdybych mu dal šanci. Nejde jen o to, že mu zůstane obrovská jizva – takhle potrhaná rána se prostě nezahojí. Deset ku jedné, že se zanítí, a jen Bůh ví, co bude potom. Tři nebo čtyři stehy ji úplně zavřou a sotva poznáš, že se mu něco stalo.“

Arbell Labutí šíje na něj hleděla absolutně bezradně.

„Dovol mi nejdřív zavolat doktora, aby se na něj podíval. Snaž se mě pochopit, prosím.“

„Jak myslíš,“ pokrčil rameny Cale.

O hodinu později se dostavili dva přivolaní lékaři a poté, co se spolu hlasitě pohádali, ani jednomu se nepodařilo krvácení zastavit; tím, že se v ráně šťourali a rýpali, naopak její stav ještě zhoršili. Simon byl už tak zmatený a trpěl takovými bolestmi, že měl všeho dost a odmítal si lékaře znovu pustit k tělu. Rána na hlavě mu přitom dál vydatně krvácela.

Po několika minutách tohoto představení Cale odešel. Když se za půl hodiny vrátil, zjistil, že se Simon krčí v koutě a nedovolí, aby se ho někdo dotkl, dokonce ani vlastní sestra ne.

Odtáhl rozrušenou Arbell stranou. „Tak poslyš,“ spustil. „Přinesl jsem z trhu trochu řebříčku, kterým se dá krvácení zastavit.“ Kývl na drama odehrávající se v koutě. „Tohle k ničemu nevede. Co kdyby ses šla zeptat, co si o tom myslí tvůj otec?“

Arbell Labutí šíje si povzdechla.

„Otec s ním odmítá mít cokoli společného. Musíš to pochopit – mít takové dítě, jako je Simon, je strašlivá hanba. Můžu rozhodnout sama.“

„Tak tedy rozhodni.“

Během chvilky byli oba lékaři posláni pryč a v místnosti zůstali jen Cale a Arbell. Simon přestal křičet, oba je ale dál ze svého kouta sledoval podezřívavým pohledem. Cale se přesvědčil, že Simon dobře vidí, co dělá, rozbalil kornout s řebříčkovým práškem a trochu si ho nasypal do dlaně. Ukázal prstem nejprve na prášek, potom na Simonovu ránu a nakonec na vlastní čelo. Okamžik zůstal nehybně stát, potom opatrně přistoupil k Simonovi, klekl si před ním a ukázal mu při tom rozevřenou dlaň s hromádkou řebříčkového prášku. Simon se na něj díval a podezřívavost se pomalu měnila v pouhou ostražitost. Cale nabral špetku řebříčku a pomalu ji zvedl k Simonově hlavě. Pak vlastní hlavu zaklonil a gestem Simonovi naznačil, aby udělal totéž.

Mladík ho nesmírně váhavě uposlechl a Cale práškem posypal stále krvácející ránu; celkem tento úkon zopakoval šestkrát. Poté ustoupil a nechal Simona, aby se uvolnil.

Během deseti minut se krvácení zastavilo. Už o něco klidnější Simon dovolil Calovi, aby k němu znovu přistoupil, a umožnil mu tak vytřít řebříčkový prášek z rány. Bylo to sice zjevně bolestivé, Simon však bolest trpělivě snášel po celou dobu, co ho Cale pod neustálým dohledem Arbell Labutí šíje opatrně ošetřoval. Když skončil, přiměl Simona vrátit se do středu místnosti a položit se na stůl. Potom, stále ještě sledován Simonovýma obezřetnýma očima, vytáhl z jedné vnitřní kapsy malý kousek poskládané hedvábné látky a na stole ho rozložil. Bylo v něm zapíchnutých několik jehel, mezi nimi i některé různě zakřivené, s krátkými kousky hedvábných nití už navlečenými v ouškách. Do Simonových očí se vrátilo podezření, když Cale jednu z jehel i s nití vybral, zvedl a ukázal mu ji. Různými pantomimickými gesty se mu snažil naznačit, co se chystá udělat, v Simonově obličeji se však zračilo jen vzrůstající zděšení. Pokaždé, když se pokusil s šitím rány začít, dal se nic nechápající Simon do vyděšeného křiku a jeku.

„Nedovolí ti to. Zkus něco jiného,“ vyzvala Cala rozrušená Arbell.

„Tak poslyš,“ utrhl se na ni podrážděný a čím dál vzteklejší Cale, „ta rána je hrozně hluboká. Už jsem ti říkal, že se zanítí, a pak bude mít doopravdy důvod ječet – pokud ho totiž ne-umlčí navždy.“

„Není to jeho vina – prostě to nechápe.“

S tím nebylo možno nesouhlasit a Cale prostě od Simona s povzdechem poodstoupil. Potom ustoupil ještě o další krok, vytáhl z vnitřní kapsy malý nožík, a než Simon nebo Arbell Labutí šíje stačili jakkoli zareagovat, hlubokou ranou si rozřízl dlaň levé ruky v masitém bříšku těsně pod palcem.

Poprvé po mnoha minutách se rozhostilo ticho. Simon i jeho sestra otřeseně a užasle zírali na následky toho, co právě viděli. Cale uložil nůž zpátky do kapsy, s levou rukou zbrocenou krví sebral ze stolu kousek obvazu a pevně si ho k ráně přitiskl. Po celých následujících pět minut nic neřekl a jeho dva společníci také jen němě přihlíželi. Poté obvaz opatrně od dlaně odtáhl a zjistil, že už rána téměř přestala krvácet. Pomalu přešel ke stolu, sebral jehlu s nití a ukázal ji Simonovi, jako by se mu chystal předvést nějaký kouzelnický trik. Pečlivě jehlu přiložil těsně ke zranění a začal ji protahovat nejprve jednou a pak druhou stranou řezu. Se soustředěným výrazem v obličeji přitáhl okraje pevně k sobě, jako by zašíval ponožku. Uvázal na niti uzlík, sáhl po další navlečené jehle ze svého balíčku a celou proceduru třikrát zopakoval, až byly okraje celé rány pevně zavřené. Poté zašitou dlaň zvedl k Simonovu obličeji, aby si ji mohl důkladně prohlédnout. Když se na ni Simon dostatečně vynadíval, pohlédl mu Cale do očí, kývl a čekal. Simon, celý bledý nervózním očekáváním, se zhluboka nadechl a také kývl. Cale vytáhl z balíčku další jehlu, přiložil ji k chlapcově ráně (uvažoval o něm jako o chlapci, přestože byli stejně staří) a zatlačil.

Podařilo se mu úspěšně zvládnout všech pět stehů, byť se to pochopitelně neobešlo bez spousty Simonová úpění a vřískání. Když Cale skončil, usmál se a potřásl mu rukou; ačkoli byl Simon bílý jako čerstvě nadojené mléko, dokázal pekelnou bolest přestát. Cale se otočil k Arbell Labutí šíji, která se třásla a byla skoro stejně bílá jako bratr.

„Je to chlap, jak se patří,“ řekl jí. „V tvém bratrovi je víc, než si lidé myslí.“

Způsob, jakým se Cale bezostyšně předváděl, skutečně přinesl kýžený účinek. Arbell Materazziová, oslněná a šokovaná, vystrašená a ohromená, zírala na to neobyčejné stvoření, které před ní stálo, a byla už téměř napůl zamilovaná.

Guelfové – lidé notoricky známí absolutním nedostatkem štědrosti či velkomyslnosti – mají jisté rčení: žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán. O občasné pravdivosti této pesimistické zásady se měl Cale brzy přesvědčit na vlastní kůži. Naneštěstí pro něj nebyl vychován k tomu, aby dohlížel na chování zlomyslných malých kluků a na jejich dětinsky kruté vyvádění –byl vychován k zabíjení. Uměřenost násilí pro něj byla neznámým pojmem, a tak se bohužel stalo, že jednomu ze Simonových trýznitelů uštědřil silnější kopanec, než měl sám v úmyslu, a zlomil chlapci dvě žebra. Neblahou shodou okolností to byl právě syn Solomona Solomona, který už tak prahl po pomstě za to, že Cale zpráskal pět jeho nejlepších studentů, a který byl teď ze synova zranění vzteky bez sebe. Jak tomu v případě surových vrahounů často bývá, byl Solomon Solomon laskavým a shovívavým otcem. Zuřivost, která ho rozpalovala doběla, byl však nucen v sobě potlačit. Nemohl dost dobře vyzvat Cala na souboj, jestliže jeho záminkou bylo synovo zranění, které ten malý ničema utrpěl, když týral syna maršála Materazziho. Ačkoli byl maršál hluboce zklamán a zahanben skutečností, že je jeho mužským dědicem slabomyslný hlupák, útok proti jeho rodinné cti by ho rozzuřil a Solomon Solomon by přes veškerou svoji důležitost a obratnost v bojových uměních byl nepochybně přeložen do nějaké díry na Středním východě, kde by dohlížel na pohřby v kolonii malomocných. K již delší dobu narůstajícímu vzteku na Cala se nyní přidružila vražedná nenávist, která jen čekala na vhodnou příležitost. Jak se ukázalo, nemusela čekat dlouho.

Nebylo nijak překvapivé, že Hlupák Simon, jak zněla jeho všeobecně používaná přezdívka, pokud se na doslech nenacházeli jeho otec nebo sestra, začal trávit tolik času, kolik jen mohl, ve společnosti Cala, Kleista a Váhavého Henriho. Trochu překvapivé naopak bylo, že rozšíření jejich společnosti o někoho, kdo nebyl obdařen sluchem ani řečí, nebylo zmíněné trojici tolik na obtíž, jak by se možná dalo čekat. Stejně jako oni byl často týraným outsiderem, navíc s ním však soucítili i proto, že měl téměř na dosah všechno, co jim samým připadalo jako naprosto rajský život – peníze, postavení i moc –, a přitom mu to všechno bylo tak nedosažitelně vzdálené. Navíc mu nikdy nedovolili, aby je příliš obtěžoval. Choval se sice nevypočitatelně a často nezvladatelně emocionálně, to ale jen proto, že si nikdo nenašel čas, aby ho naučil tomu, co chlapci považovali za slušné chování. Ujali se tohoto úkolu po svém, křičeli na něj pokaždé, když je něčím popudil, což na něj jako na hluchého nijak nepůsobilo, a nadávky doprovázeli rychlým kopancem do zadku, což na něj naopak působilo. Brzy také zjistili, že nejúčinnější metodou je kompletně ho ignorovat, popadne-li ho jeden ze záchvatů nesrozumitelného křiku nebo dopustí-li se nějaké jiné nepřístojnosti. To Simon nenáviděl ze všeho nejvíc a brzy se naučil základním společenským dovednostem vykupitelského akolyty. V salonech memphiské smetánky by mu sice žádné velké společenské úspěchy nepřinesly, byly to ale jediné opravdové zásady jednání s lidmi, jimž ho kdy kdo naučil.

Arbell Calovi prozradila, že Simon měl ty nejlepší učitele, nikdy to ale k ničemu nevedlo – chlapci měli ovšem i nad nejlepšími učiteli v Memphisu jednu velkou výhodu. Vykupitelé si vypracovali jednoduchou znakovou řeč, jíž se dorozumívali v různých dnech či týdnech, v nichž jim víra zakazovala mluvit. Akolyté, pro něž zákaz mluvení platil ještě častěji, tuto znakovou řeč dál rozpracovali. Po několika neúspěšných pokusech naučit Simona alespoň pár slov mu Cale začal ukazovat některá ze znamení znakové řeči; Simon si rychle osvojil znalost znaků pro vodu, kámen, člověka, ptáka, oblohu a dalších. Tri dny poté, co výuka začala, zatahal Cala za rukáv, když procházeli zahradou s velkým jezírkem, na němž plaval párek kachen, a znaky vyjádřil výraz „vodní pták“. V tom okamžiku pojal Cale podezření, že Simon možná není tak slabomyslný, jak se všichni domnívají. V průběhu následujícího týdne chlapec vykupitelskou znakovou řeč vstřebával, jako by to byla voda litá na vyschlou houbu. A ukázalo se, že nejen není slabomyslný, ale naopak všechno chápe naprosto dokonale.

„Potřeboval by někoho,“ uvažoval Cale, když všichni čtyři seděli ve strážnici a večeřeli, „kdo by pro něj vynalézal další slova.“

„A k čemu mu to bude,“ zapochyboval Kleist, „když nikdo jiný nepozná, co se snaží říct? Co tím získá?“

„Jenže Simon přece není jen tak někdo, nemyslíš? Je to maršálův syn. Můžou si zaplatit někoho, kdo bude jeho znaky číst a říkat je nahlas.“

„Labutí šíje ho určitě zaplatí,“ mínil Váhavý Henri.

To ale Cale neměl v úmyslu. „Ještě ne,“ zavrtěl hlavou a pohlédl na Simona. „Řekl bych, že si zaslouží, aby se otci a všem ostatním kromě Labutí šíje pořádně pomstil. Musí dokázat něco velkého, něco, nad čím budou vážně valit oči. Někoho najdu a zaplatím ho sám.“

To, co řekl, bylo sice skutečným důvodem jeho rozhodnutí, nebylo to ale jeho důvodem jediným. Byl si velice dobře vědom, že se postoj Arbell Labutí šíje k jeho osobě změnil, neuvědomoval si ale, nakolik výrazná je to změna. Nebyl koneckonců (a jak by také mohl být?) příliš zběhlý v záležitostech, jako jsou pocity krásné a nesmírně žádoucí mladé ženy k někomu, kdo jí stále ještě nahání smrtelný strach. Zdálo se mu, že potřebuje něco dramatického, čím by na ni udělal dojem, a domníval se, že čím to bude překvapivější, tím lépe.

A tak se stalo, že se následujícího dne spolu s IdrisPukkem, který byl v této věci jeho poradcem, ocitl v kanceláři správce Akademie učenců, instituce všeobecně známé pod přízviskem Mozkovna. Tady se školilo velké množství úředníků, nezbytných pro správu celé říše. Nejvýznamnější posty byly samozřejmě vyhrazené Materazziům – nejen funkce guvernéra té či oné provincie, ale všechny úřady, jejichž výkon propůjčoval danému jedinci moc a vliv. Bylo ovšem jasné, byť ne veřejně přiznávané, že mezi Materazzii není dostatek lidí s nezbytnou inteligencí nebo zdravým rozumem, potřebnými k efektivnímu či alespoň uspokojivému řízení tak rozsáhlých územních celků. Proto byla založena Mozkovna, instituce fungující výhradně na principu prokázaných schopností, a tudíž zaručující, že se správa záležitostí impéria nepromění v grotesku neschopnosti a chaosu. Kdykoli byl nějaký degenerovaný syn nebo prostopášný synovec Materazziů jmenován guvernérem toho či onoho dobytého státu, doprovázel ho vždy dostatečný počet absolventů Mozkovny, jejichž úkolem bylo dohlížet na to, že na jeho území nenapáchá příliš velké škody. Čistě ve vlastním zájmu aristokracie se tudíž zrodila moudrá zásada zaručující, že chytří a ambiciózní synové z obchodnické vrstvy (pro inteligentní chudinu to ovšem neplatilo) budou mít pro své ambice možnost uplatnění, a bude jim proto záležet i na budoucnosti Memphisu. Díky tomu se také nezapojovali do žádných spiknutí proti zavedenému pořádku, jaká vedla k pádu mnoha aristokratických zřízení v předchozích i následných dobách.

Správce si IdrisPukkeho, jehož předcházela obecně známá reputace člověka s velice vrtkavou přízní štěstěny, prohlížel s jistou dávkou podezření. To ostatně nijak nezaplašil ani hrozivě vyhlížející mladý násilník vedle něj, který se těšil dokonce ještě horší – byť poněkud tajemnější – pověsti.

„V čem vám mohu být nápomocen?“ zeptal se tím nejneochotnějším tónem.

„Lord Vipond,“ odpověděl IdrisPukke, sáhl do náprsní kapsy, vytáhl z ní dopis a položil ho na stůl před správce, „žádá, abyste nám maximálně vyšel vstříc.“

Správce na dopis pohlédl s podezřením v oku, jako by ho nepovažoval za zcela autentický.

„Potřebujeme vašeho nejlepšího učence, který bude plnit funkci asistenta důležitého člena maršálovy rodiny.“

Správci se ulevilo – něco takového mohlo být užitečné.

„Rozumím. Neobsazují se ale podobné funkce obvykle někým ze samotných Materazziů?“

„Obvykle ano,“ potvrdil IdrisPukke, jako by tato stoprocentní a nezlomná železná tradice vůbec nic neznamenala. „V tomto případě však potřebujeme asistenta obdařeného inteligencí a dovedností – konkrétně jazykovými dovednostmi. Někoho flexibilního, kdo je schopný samostatného uvažování. Máte někoho takového?“

„Takových tady máme mnoho.“

„V tom případě si vezmeme toho nejlepšího.“

A tak se stalo, že o dvě hodiny později ohromený Jonathan Koolhaus, sotva věřící vlastnímu štěstí, prošel pevností a byl s úctou náležející materazziovskému asistentovi uveden nejprve do palácových komnat Arbell Labutí šíje a následně do strážnice.

Ať už Jonathan Koolhaus v životě slyšel nebo neslyšel zásadu velké Obecné prázdnoty – „Žádná zpráva nikdy není tak dobrá ani tak špatná, jak se na první pohled zdá“ –, měl se nyní přesvědčit o její pravdivosti. Očekával, že se ocitne v přepychovém příbytku, v jakémsi předpokoji k přepychovému životu, a byl ostatně přesvědčen, že jeho nadání a schopnosti si nezaslouží nic menšího. Namísto toho seděl ve strážnici přeplněné kavalci přiraženými ke stěnám, na nichž byly rozvěšené nesčetné brutálně vyhlížející zbraně toho či onoho druhu. Něco tady nebylo zcela v pořádku. O půl hodiny později vešel dovnitř Cale se Simonem Materazzim. Cale se představil a Simon na nyní už zcela zmateného učence cosi zachrochtal. Pak si vyslechl, co se od něj čeká: měl využít svých schopností a vypracovat pro Simona řádnou znakovou řeč, poté ho měl na každém kroku doprovázet a fungovat jako jeho tlumočník. Snadno si lze představit, jak trpké zklamání ubožák Jonathan prožíval. Očekával skvělou budoucnost na samotném vrcholu memphiské společnosti a zjistil, že ve skutečnosti se má stát tlampačem pro materazziovský ekvivalent vesnického idiota.

Sluha, jehož Cale přivolal, ho zavedl do jeho pokoje, který nebyl o mnoho lepší než ten dosavadní v Mozkovně. Pak byl uveden do Simonových pokojů, kde už na něj čekal Váhavý Henri, aby ho seznámil se základy vykupitelské znakové řeči. To alespoň dalo skleslému Koolhausovi možnost zabývat se něčím jiným a nemyslet na prožité zklamání. Jeho pověst člověka s přirozeným jazykovým nadáním byla plně zasloužená; po krátké chvíli dospěl k závěru, že s touhle znakovou řečí nebude mít žádné velké problémy. Za dvě hodiny už měl všechny znaky zapsané. Pomaličku ho to začínalo přitahovat; pomyslel si, že by mohlo být docela zajímavé nový jazyk se nikoli učit, ale naopak ho vymýšlet. Žádná zpráva není tak dobrá ani tak špatná, jak se na první pohled zdá. Každopádně mu nezbývalo nic jiného než dát se do práce, ačkoli v duchu lamentoval nad tím, že může pracovat jen se slabomyslným hlupákem.

Během několika příštích dnů si Koolhaus začal svůj původní názor opravovat: Simona si celý život víceméně nikdo nevšímal; byl absolutně neukázněný, protože jeho počínání nikdy nekorigoval žádný systém vzdělání nebo slušného chování. To, že ho byl Koolhaus schopen něčemu naučit, způsobily dva faktory –Simonův vztah ke Calovi, který byl směsicí strachu a zbožňování, a jeho vlastní zoufalá touha naučit se komunikovat s ostatními, když nyní na vlastní kůži poznal, jakým je tato komunikace báječným potěšením, byť pouze na jednoduché úrovni, kterou mu poskytovala omezená znaková řeč vykupitelů. Zmíněná kombinace ze Simona činila mnohem slibnějšího žáka, než se zprvu zdálo, a dosahovali proto rychlého pokroku, byť jejich práci přinejmenším dvakrát denně přerušovaly hysterické záchvaty zmocňující se frustrovaného Simona pokaždé, když nedokázal pochopit, o co se Koolhaus snaží. Když jeden ze svých výbuchů předvedl poprvé, poslal vyděšený Koolhaus pro Cala, který Simona umlčel pohrůžkou, že nebude-li se slušně chovat, dostane od něj pořádný výprask. Simon, který byl po onom incidentu s šitím ran přesvědčen, že je Cale schopný úplně všeho, bez odmlouvání poslechl. Cale pak předvedl okázalé představení, v němž Koolhausovi udělil pravomoc k tomu, aby směl žákovi udílet strašlivé, ale blíže nespecifikované tresty, a to úplně stačilo. Koolhaus pokračoval ve výuce, a Simon, který ze všeho nejvíc na celém světě toužil vyhovět Calovi, pokračoval ve studiu. Koolhaus za žádných okolností nesměl nikomu prozradit, co dělá, a jeho přítomnost Cale vysvětlil tak, že ho označil za Simonová dočasného osobního strážce.

Arbell Labutí šíje sice o těchto vyšších ambicích, které Call s jejím bratrem měl, neměla tušení, velice dobře si zato byla vědoma všeho ostatního, co pro něj dělal. Ve svatyni se neprovozovaly žádné hry, protože hraní se považovalo za hříšné. Tím nejbližším, co se hře podobalo, bylo tělesné cvičení, při němž se dvě skupiny, oddělené pouze čarou, již nikdo nesměl překročit, snažily zasáhnout někoho z protivníků koženým váčkem přivázaným na kusu provazu. Pokud vám to připadá jako poměrně nevinná hra, měli byste vědět, že každý kožený váček byl naplněný velkými kameny. Vážná zranění byla běžná, smrtelné zásahy byly vzácné, nikoli však neznámé. Cale, který si uvědomoval, že všichni tři v důsledku pohodlného života v Memphisu ochabují, se ke hře vrátil, kameny ale nahradili pískem. Přestože ji i nadále považovali jen za tělesné cvičení, s úžasem zjistili, že nehrozí-li jim neustálé nebezpečí vážného zranění, smějí se při ní a nesmírně si jí užívají. A protože jim jeden hráč chyběl, dovolili Simonovi, aby se k nim přidal. Byl neohrabaný a chyběla mu elegance ostatních Materazziů, zato byl ale plný energie a takového nadšení, že neustále sám sobě ubližoval. Zdálo se však, že mu to vůbec nevadí. Smáli se, pošklebovali se neúspěchům a neschopnosti protivníků a nadělali tolik rámusu, že je; Arbell nemohla neslyšet. Často stávala u okna vysoko nad zahradou a dívala se, jak se její bratr směje, hraje si a poprvé v životě někam patří.

I to se jí ukládalo čím dál hlouběji do srdce – samozřejmý společně s Calovou podivnou mocí a silou, s jeho svaly a potem,‘ který po něm stékal, když běhal a házel, honil se a smál.

Později, když už zase asi hodinu strávil přede dveřmi jejích pokojů, požádala Ribu, aby ho pozvala dovnitř. Zatímco se v ložnici pečlivě připravovala, aby působila dojmem nedbalé krásy, Cale čekal v hlavní komnatě. Protože to byla první příležitost, kdy se tu sám mohl trochu porozhlédnout, začal systematicky zkoumat všechno kolem sebe od knih ležících na stole | až po tapiserie a velký obraz nějakého páru, který celé místnosti dominoval. Právě si ho zblízka prohlížel, když za jeho zády vešla Arbell a promluvila na něj. „To je můj pradědeček a jeho druhá manželka. Způsobili obrovský skandál, když se ukázalo, že se doopravdy milují.“ Než se stačil zeptat, proč má na stěně právě jejich portrét, změnila téma.

„Chtěla jsem ti poděkovat,“ začala měkce a plaše, „za všechno, co děláš pro Simona.“ Cale neodpověděl, protože nevěděl, jak a protože to bylo poprvé od okamžiku, kdy ji prvně spatřil a kdy se v něm rozhořela láska, co k němu objekt jeho zmateného zbožňování promluvil tak vlídným tónem. „Chci říct, že jsem dnes viděla, jak jste ho přibrali do hry. Je tak šťastný, že má někoho, kdo…“ Chtěla říct, „kdo si s ním hraje“, ale uvědomila si, že by si to tenhle střídavě brutální a laskavý mladík mohl nesprávně vyložit, „…se s ním přátelí. Jsem ti moc vděčná.“

Calovi se její slova nesmírně zamlouvala.

„Není za co děkovat,“ prohlásil. „Když mu dokážeš vysvětlit, o co jde, všechno rychle pochopí. Uděláme z něj tvrdého chlapa.“ Jen co to vyslovil, uvědomil si, že se nejspíš nevyjádřil nejvhodněji. „Chci říct, že ho naučíme, jak se o sebe postarat.“

„Nenaučíš ho něčemu příliš nebezpečnému?“ ujišťovala se.

„Nebudu ho učit zabíjet, jestli máš na mysli tohle.“

„Promiň,“ omlouvala se, celá zdrcená tím, že ho urazila. „Nechtěla jsem být nezdvořilá.“

Cale už ale nebyl v její přítomnosti tak nedůtklivý, jako býval dřív. Uvědomoval si, že Arbell ve vztahu k němu zřetelně roztála.

„To ne, nebyla jsi nezdvořilá. Omlouvám se, že se kvůli všemu hned tak naštvu. IdrisPukke mi říkal, abych si pamatoval, že jsem jen nevychovaný spratek a že si mám ve společnosti lidí s řádným vychováním dávat větší pozor.“

„To snad ne?“ zasmála se.

„To si piš, že ano. Necítí k mé senzitivní stránce příliš velkou úctu.“

„A máš nějakou?“

„To nevím. Myslíš, že by bylo dobré, kdybych ji měl?“

„Myslím, že by to bylo báječné.“

„Tak to zkusím – i když nevím, jak na to. Možná bys mě mohla upozornit, když si budu počínat jako nevychovaný spratek, a napomenout mě.“

„To bych se bála udělat,“ prohlásila a víčka se jí pomalu zatřepetala nahoru a dolů.

Zasmál se. „Já vím, všichni si myslí, že nejsem o nic přátelštější než tchoř, ale ani já nikoho nezabíjím jen proto, že mi řekne, abych se nechoval jako raubíř.“

„Ty jsi mnohem víc než jen raubíř.“ Rasy se jí stále třepetaly.

„Ale raubíř pořád taky.“

„Teď už jsi zase přecitlivělý.“

„Tak vidíš. Napomenula jsi mě a nikoho jsem nezabil – a budu se to snažit ještě zlepšit.“

Usmála se, Cale se hlasitě zasmál a pronikl o další krok hlouběji do komnat jejího zmateného srdce.

Kleist učil Simona a Koolhause, jak opatřit šíp husím peřím. Byl to už třetí Simonův neúspěšný pokus a rozčililo ho to natolik, že šíp zuřivě přelomil a oběma kusy mrštil přes celou místnost. Kleist na něj nevzrušeně pohlédl a kývl na Koolhause, aby překládal.

„Ještě jednou to uděláš, Simone, a nakopu tě do řiti.“

„Do řiti?“ zvedl Koolhaus obočí na znamení odporu proti tak hrubým výrazům.

„Když jsi tak chytrý, tak vymysli, jak to přeložit.“

„Hádejte, co jsem našel dole ve sklepě!“ skočil jim do řeči Váhavý Henri, který právě vešel a tvářil se, jako by mu na chleba s máslem někdo ještě namazal džem.

„Jak mám asi proboha uhodnout,“ zabručel Kleist a nezvedl oči od stolu, „co jsi našel ve sklepě?

Nadšení Váhavého Henriho to nijak nezchladilo. „Pojďte se podívat.“ Tak zjevně překypoval štěstím, že to vzbudilo i Kleistovu zvědavost. Henri je zavedl do suterénu pod palácem a pokračoval čím dál temnější chodbou až k nevelkým dveřím, které jen s námahou otevřel. Když vešli dovnitř, zjistili, že veškeré potřebné světlo jim zajišťuje křídlové okno vysoko nad jejich hlavami.

„Bavil jsem se s jedním z veteránů, který mi vyprávěl všechny možné válečné historky – mimochodem jsem se od něj dozvěděl náramně zajímavé věci. Vzpomínal, jak byli asi před pěti lety na průzkumné misi na Strupatině, kde pátrali po Pueblanech, a narazili při tom na vykupitelský válečný vůz, který se nějak oddělil od hlavní kolony. Stálo kolem něj jenom pár vykupitelů, takže jim přikázali, aby se ztratili, a vůz zrekvírovali.“ Přešel k velké plachtě ležící na zemi a odhrnul ji stranou. Pod plachtou se skrývala obrovská sbírka relikvií a ostatků: dřevěné i kovové svaté šibenice nejrůznějších velikostí, sošky svaté sestry Oběšeného vykupitele, zčernalé prsty nohou i rukou různých mučedníků uchovávané v malých, vyumělkovaně zdobených nádobách – jedna dokonce obsahovala i nos, nebo to tak aspoň Váhavému Henrimu připadalo, protože po sedmi stech letech se to už stěží dalo tvrdit zcela jistě. Bylo tam pravé předloktí maďarského svatého Štěpána a také čísi dokonale uchované srdce.

„Co má tohle všechno znamenat?“ pohlédl na Váhavého Henriho Koolhaus. „Vůbec to nechápu.“

Váhavý Henri zvedl malou lahvičku, asi ze tří čtvrtin plnou nějaké tekutiny, a přečetl nápis na štítku: „Tohle je ‚posvátný olej, který prosákl z rakve svaté Walburgy‘.“

Kleistovi docházela trpělivost a hromada relikvií v něm vyvolávala nepříjemné vzpomínky. „Neříkej, že jsi nás táhl sem dolů jen kvůli tomuhle.“

„Ne.“ Henri přešel k menší plachtě a tentokrát ji strhl teatrálním gestem salonního kouzelníka, jehož představení viděli v paláci nad sebou právě minulý týden, uvádějícího vyvrcholení špičkového triku.

„No ne,“ zasmál se Kleist, „s tímhle už alespoň nebudeš úplně k ničemu.“

Na zemi před nimi ležela sbírka nejrůznějších lehkých i těžších kuší. Váhavý Henri zvedl jednu z nich, vybavenou hřebenovým natahovacím mechanismem. „Podívejte, nádherný samostříl. Vsadím se, že dokáže střílet neobyčejně přesně. A tady…“ Zvedl malou kuši, na níž bylo připevněné něco, co vypadalo jako hranatá krabice. „Řekl bych, že tohle je opakovačka. Už jsem o nich slyšel, nikdy jsem ale ještě žádnou neviděl.“

„Vypadá jako dětská hračka.“

„To uvidíme, jen co si do ní nechám vyrobit pár šipek. Šipky totiž u žádné z nich nejsou. Materazziové je tam nejspíš nechali, protože nevěděli, k čemu jsou dobré.“

Simon ukázal prsty Koolhausovi několik znaků.

„Nelíbí se mu, co jsi říkal o Henrim.“

Kleist se zatvářil nechápavě. „Nic jsem o něm neříkal.“

„Jak jsi naznačoval, že je úplně k ničemu. Chce, aby ses mu omluvil, jinak tě prý nakope do řiti.“

Často a snadno se stávalo, že si Simon mylně vykládal způsob, jakým spolu chlapci mluvili. Než je poznal, byl zvyklý jen na otevřené urážky nebo otevřené pochlebování. Kleist na něj pohlédl. Promluvil a Koolhausovy prsty se hbitě rozkmitaly.

„Váhavý Henri je to, čemu Materazziové říkají…“ nevzpomínal si na správné slovo a pátral po něm v paměti. „Cechino… nájemný střelec. Používá výhradně kuši.“

Trvalo ještě další dvě hodiny, než se ve strážnici objevil Cale; jen co si vyslechl novinky o nalezených kuších, náramně se zachmuřil.

„Pověděli jste Simonovi a Koolhausovi, aby o tom s nikým nemluvili?“

„Proč bychom to dělali?“ podivil se Kleist.

„Protože,“ odsekl teď už doopravdy popuzeně Cale, „nevidím jediný dobrý důvod, proč by měl někdo vědět, že je Henri ostrostřelec.“

„A špatný důvod?“

„Co nevědí, to nám nemůže ublížit. Čím míň toho o nás vědí, tím líp.“

„To tedy doopravdy sedí od někoho, kdo se tehdy v letní zahradě tak předváděl,“ zahučel Kleist.

„Hele, Cale,“ vložil se do hovoru Váhavý Henri, „nemohl jsem si přece odtamtud ty kuše odnést a začít s nimi něco dělat tak, aby si nikdo ničeho nevšiml. Budu si muset nechat vyrobit šipky a pocvičit se s nimi.“

Tak jako tak už bylo pozdě. Za dva dny si je všechny tři nechal předvolat kapitán Albin. Zdálo se, že se tváří spíš pobaveně.

„Nepřipadáš mi jako typ vraha, Henri.“

„Nejsem vrah, jsem jen ostrostřelec.“

„Jonathan Koolhaus říkal, že jsi cechino.“

„Koolhause radši neposlouchejte.“

„Takže jsi ostrostřelec, který nikoho nezabíjí. K čemu jsi tedy dobrý?“

Váhavý Henri dotčeně odmítal spolknout hozenou návnadu, výsledkem celého hovoru však bylo, že Alvin vyžadoval názornou ukázku.

„Už jsem o té vymyšlenosti slyšel. Rád bych na vlastní oči viděl, jak funguje.“

„Není to jedna vymyšlenost, je jich šest.“

„Tak dobrá, šest. Bude ti na ukázku stačit Pole snů?“

„Jak je dlouhé?“

„Asi tři sta metrů.“

„Ne.“

„A kolik potřebuješ?“

„Tak šest set.“

Albin se rozesmál. „Chceš mi tvrdit, že těmi krámy něco trefíš na šest set metrů?“

„Jen jedním z nich.“

Albin se zatvářil pochybovačně. „Snad bychom mohli nechat uzavřít západní okraj královského parku. Tak tedy za pět dní?“

„Budu potřebovat osm. Musím si nechat udělat nějaké šipky a všechny kuše potřebují nová lana.“

„Dobrá.“ Alvin pohlédl na Kleista. „Koolhaus říkal, že jsi lučištník.“

„Koolhaus má zbytečně velkou hubu.“

„Když odhlédneme od velikosti jeho huby, je to pravda?“

„Lepšího jste v životě neviděl.“

„V tom případě se nám předvedeš taky. A co ty, Cale, máš ještě nějaké salonní triky, které sis zatím nechával v rukávu?“

O osm dní později se za velkými zástěnami z plachtoviny, jichž se obvykle používalo k nadhánění vysoké zvěře příslušnicím společenské smetánky, které si chtěly trochu zalovit, sešla malá skupinka materazziovských generálů spolu s maršálem, který se pozval sám, a Vipondem. Albin, stejně důsledně opatrný jako Cale, dospěl k závěru, že bude nejspíš lepší příliš se o chystané ukázce nešířit. Sám by důvody svého rozhodnutí nedokázal přesně definovat, ti tři ale neustále něco tajili, a byli tudíž zcela nepředpověditelní. A na mladém Calovi bylo něco, co neustále hrozilo kalamitou. Usoudil, že přílišná opatrnost je lepší než pozdní lítost.

Od začátku ukázky neuplynulo ještě ani pět minut a Albínovi už bylo jasné, že se dopustil strašlivého omylu. Není nijak snadné přiznat si a v hloubi duše se doopravdy smířit s tím, že někdo jiný, kdo je méně schopný, pracovitý, inteligentní a ochotný se učit, by měl jen díky svému původu mít vždy první příležitost strčit rypák do toho, čemu básník Demidov říká „ten velký prasečí žlab života“. Vzhledem k tomu, že Albin tak často přicházel do styku s Vipondem – mužem nesporně pracovitým, inteligentním a nadaným pozoruhodnými schopnostmi –, onen dětský smysl pro spravedlnost, který v jeho duši stále přetrvával, ochotně přehlížel skutečnost, že se Vipond mohl kancléřem stát stejně snadno, i kdyby byl naprostý idiot. Generálové, kteří čekali na začátek ukázky, nebyli o nic víc či méně schopní, než je obvyklé nejen pro generály, ale obecně i pro jakoukoli jinou skupinu, jejíž členové se vybírají na základě příbuzenských konexí. Memphiští pekaři, pivovarníci i kameníci, ti všichni ctili zásady správného původu stejně neochvějně jako kterákoli materazziovská vévodkyně. Jsi idiot, vyčítal si v duchu Albin, a tohle ponížení si zasloužíš. Problém, nespočíval jen v tom, že ti tři byli ještě děti – byť neobyčejně neobvyklé děti –, ale zejména v tom, že nebyli ani známého neurozeného původu. Bylo možné projevovat respekt kameníkovi či zbrojíři a většina Materazziů považovala za vulgární i chovat se hrubě k služebnictvu. Tihle mladíci ale neměli vůbec žádnou totožnost, nikam nepatřili, byli to jen vykořenění tuláci a nejhorší ze všeho bylo, že jeden z nich si dovolil příliš. Ne že by snad generálové souhlasili s tím, jakým způsobem je šikanovali příslušníci mondu a Solomon Solomon – kterého většina z nich beztak považovala za hrubiánského chrapouna; šlo o to, že řešení podobných záležitostí bylo vyhrazeno samotným Materazziům. Věci jako křivdy způsobené příslušníkům nižších vrstev se měly řešit v tichosti, pokud ovšem k nápravě nedošlo, nedalo se nic dělat. Nepřipadalo v úvahu, aby postižený vzal za takových okolností spravedlnost do vlastních rukou, a vůbec už ne tak efektivním a ponižujícím způsobem. Skutečnost, že Cale si svoje problémy vyřešil sám, pro ně byla bolestivou hrozbou. A možná mají pravdu, pomyslel si Albin.

První přišel na řadu Kleist. Ve vzdálenosti tří set metrů od něj byla naaranžovaná řada dvanácti dřevěných vojáků, obvykle používaných pro cvičení s mečem. Materazziové luky znali, používali je ale především k lovu: byly to elegantní a nádherně řemeslně vypracované zbraně kombinované kovové a dřevěné konstrukce, dovážené za vysoké ceny. Kleistův luk se v jejich očích ze všeho nejvíc podobal koštěti. Na pohled se zdálo nemožné, že by někdo tu nevzhlednou ohavnost dokázal natáhnout. Kleist položil spodní konec luku na zem a důkladně si ho přidržel levým chodidlem. Uchopil tětivu těsně pod očkem a začal luk napínat. Zabral obrovskou silou, až se luk, silnější než tlouštíkův palec, pomalu prohnul, pak jemně zvedl očko do zářezu. Otočil se k půlkruhu šípů zaražených do země za jeho zády, jeden z nich vytáhl, nasadil ho na tětivu, přitáhl si ji k tváři, namířil a vystřelil. To všechno stačil udělat jediným plynulým pohybem a stejným’způsobem vypouštěl každých pět vteřin další šíp. Ozvalo se jedenáct identických zadunění, když šípy zasáhly terče – jen jediný minul a tiše prolétl kolem. Jeden z Albínových mužů vyběhl zpoza ochranné zástěny z dřevěných trámů a dvěma praporky potvrdil dosažené skóre: jedenáct zásahů z dvanácti ran. Maršál se nadšeně roztleskal a generálové se k němu zcela bez nadšení přidali.

„Výborná práce!“ ocenil Kleistův výkon dóže. Kleist, rozladěný nedostatečnou reakcí generálů, mu poděkoval za chválu neochotným přikývnutím a uvolnil místo Váhavému Henrimu, aby také ukázal, co umí.

„Existují tři základní typy kuší,“ začal rázně Henri, přesvědčený, že posluchači budou sdílet jeho nadšení. Zvedl lehčí ze dvou kuší, které před ním ležely ve vidlicích. „Tohle je jedno-nožní kuše – říkáme jí tak proto, že sem vkládáme jen jednu nohu.“ Šlápl jednou nohou do třmenu na horní straně kuše, zahákl lanko drapákem připojeným k opasku, který měl omotaný kolem pasu, tvrdě přišlápl a zároveň napřímil záda, takže mechanismus spouště lanko zachytil a přidržel je na místě.

„A teď,“ pokračoval Váhavý Henri, jeho elán se ale vytrácel, když si konečně začal všímat nesouhlasných pohledů generálky,

„dám na místo šipku a pak…“ Otočil se, zamířil a vystřelil. Oddechl si úlevou, když se ozvalo prásknutí – i na vzdálenost tří set metrů zřetelné a hlasité – značící, že šipka trefila terč. „Skvělá rána!“ pochválil ho dóže. Generálové na Váhavého Henriho zírali a nejen že se netvářili uznale, ale naopak se rozmrzele mračili. Protože očekával, že na ně síla a přesnost jeho výstřelu udělá dojem, okamžitě zaváhal a začal ztrácet sebedůvěru. Otočil se k druhé kuši, která byla mnohem větší, konstrukčně ale velice podobná té první. „Tohle je obounožní kuše – říká se jí tak, protože… hmm… dáváte do třmenu… obě nohy a… tedy… ne jen jednu. To znamená,“ dodal nepřesvědčivě, „že… no… rána je ještě silnější.“ Zopakoval svůj předchozí postup a vypustil šipku do druhého terče, do něhož tentokrát narazila takovou silou, že se hlava dřevěného vojáka rozštípla na dvě půlky.

Nesouhlasné mlčení bylo už teď stejně mrazivé jako led na vrcholku velkého ledovce na Solné hoře. Kdyby byl Váhavý Henri starší nebo měl větší zkušenosti s uměním prezentace, byl by se možná rozhodl skončit dřív, než napáchá ještě větší škody. Protože ale nebyl jedno ani druhé, pokračoval neobratně dál až k svému poslednímu obrovskému omylu. Kousek stranou měl připravený velký předmět, zakrytý jednou z plachet, kterou si přinesl ze sklepa paláce, tentokrát ovšem nepředvedl žádné efektní kouzelnické gesto. S Galovou pomocí stáhl plachtu na zem a ukázal ocelový samostříl přibližně dvojnásobné velikosti než předchozí, v tomto případě přišroubovaný k tlusté základové desce, pevně zapuštěné do země. K zadní části samostřílu byl připevněný velký napínací mechanismus. Váhavý Henri jím začal otáčet a přes rameno při tom hlasitě vysvětloval: „Tohle je pro přímý boj samozřejmě příliš pomalé, díky kovové konstrukci a vrátku můžete ale zasáhnout cíl vzdálený až třetinu míle.“

Toto prohlášení alespoň vyvolalo jinou reakci než ledový nesouhlas. Ozvalo se nezastřeně pochybovačné pochechtávání.

Protože se s možnostmi svého nového objevu nesvěřil ani Calovi s Kleistem, měli oba jeho společníci stejné pochyby, ačkoli je nedali stejně hlasitě najevo. Skeptická nedůvěra generálů dodala Váhavému Henrimu sebevědomí. Byl ještě příliš mladý, pošetilý a nevinný a domníval se, že dokážete-li někomu, že se mýlí, nebude vás kvůli tomu nenávidět. Gestem vyzval jednoho z Albínových mužů, aby zvedl praporek. Následoval kratičký okamžik čekání, pak se na opačném konci parku zvedl jiný praporek a někdo stáhl druhou plachtu z bíle natřeného terče o průměru necelého metru. Henri pomalu přiložil rameno k hlavišti samostřílu a po chvilkové dramatické pauze vystřelil. Ozvalo se něco jako hlasité prásknutí bičem a uvolnila se energie o síle půl tuny, spoutaná v oceli a konopném laně. Rudě namalovaná šipka vyrazila k bílému terči, jako by ji na cestu vyslal sám ďábel, a zmizela jim z dohledu. Henri Šipku vynalézavě posypal práškovou červenou barvou, takže když narazila do terče, prášek se působivě rozprskl po jeho bílém povrchu. Zaznělo několik překvapených vyjeknutí a rozlehlo se další pochvalné bručení, na němž se podíleli dokonce či spíše zejména Kleist a Cale. Byl to neoddiskutovatelně úžasný střelecký výkon – i když zase ne tak úžasný, jak se na první pohled zdálo. Váhavý Henri strávil dlouhé hodiny tím, že samostříl s vrátkem přesně a pevně připevňoval k zemi a nastavoval ho na odpovídající vzdálenost.

Následovala dlouhá chvíle ticha, kterou se maršál snažil zamaskovat tím, že došel k Váhavému Henrimu a zahrnul ho četnými otázkami. „Vážně?“

„Můj ty bože!“

„To je neuvěřitelné!“ Přivolal k sobě generály, kteří si samostříl prohlíželi asi s takovým nadšením, jaké by projevila vévodkyně při ohledávání chcíplého psa.

„No,“ ozval se konečně jeden z nich, „kdybychom někdy někoho potřebovali z bezpečné vzdálenosti zavraždit, víme, na koho se obrátit.“

„Takhle nemluvte, Hastingsi,“ peskoval ho maršál jako nespokojený, ale stále ještě žoviální strýček. Otočil se k Henrimu. „Nevšímejte si ho, mě to přímo fascinuje. Dobrá práce.“

S těmito slovy ukázka skončila a maršál i se svými generály odešel.

„Máš štěstí,“ řekl Cale Henrimu, „že tě nepošimral pod bradou a nedal ti pytlík bonbonů.“

„Tenhle samostříl,“ ukázal Kleist na obrovitou zbraň přišroubovanou k základové desce. „Kolik hodin ti trvalo, než jsi ho takhle připravil?“

„Měl jsem to hned,“ zalhal Henri. Chvíli bylo ticho.

„Onehdy jsem se na trhu v Memphisu naučil nové rčení,“ poznamenal pak Kleist. „To vykládej holubům.“

„Není jediný důvod,“ promlouval ke třem chlapcům následujícího dne Vipond ve své pracovně, „proč byste měli chápat, jak to v těchhle věcech mezi Materazzii chodí, je ale načase, abyste se o to začali zajímat. Armáda se řídí vlastními zákony a podléhá pouze maršálovi. Jsem sice jeho rádcem v záležitostech týkajících se politiky, na vedení války mám ale mnohem menší vliv. V obecné rovině se ovšem o válku musím také zajímat a obzvlášť mě pak zajímají vaše pozoruhodné násilnické schopnosti. S lítostí jsem nucen konstatovat,“ pokračoval ani trochu lítostivým tónem, „že budu vaše nadání možná čas od času potřebovat, a je proto třeba, abyste porozuměli určitým věcem. Kapitán Albin je vynikající policista, nepatří ale k Materazziům a tím, že dovolil, aby vaší ukázce přihlíželi i generálové, prokázal, že nerozumí jisté věci, kterou už od té doby pochopil a kterou byste měli ve vlastním zájmu pochopit i vy tři. Na zabíjení bez rizika všichni Materazziové pohlížejí s hlubokým odporem. Považují je za něco, co je absolutně pod jejich úroveň a k čemu se propůjčují jen obyčejní vrazi a nájemní atentátníci. Brnění Materazziů je nejlepší na celém světě a právě z toho důvodu je i tak strašlivě drahé. Mnohému Materazzimu trvá dvacet let, než splatí částku, jíž se musí zadlužit jen za jediné válečné brnění. Bojovat s někým, kdo nemá jejich zbroj a výcvik, je podle nich pod jejich důstojnost. Platí ty obrovské částky, aby mohli bojovat se stejně postavenými protivníky, které buď zabijí, nebo se od nich nechají zabít, a uchovají si tak svoji důstojnost i po smrti. Jakou důstojnost získají, zabijí-li pasáčka vepřů nebo řezníka?“

„Nebo když sami jejich rukou zemřou,“ dodal Cale.

„Přesně tak,“ přikývl Vipond. „Musíte se na to dívat z jejich hlediska.“

„Jenže my nejsme pasáčci vepřů ani řezníci,“ namítl Kleist. „Jsme cvičení vojáci.“

„Nechtěl bych se vás dotknout, ale nemáte žádné společenské postavení. Bojujete zbraněmi a metodami, které odporují všemu, v co Materazziové věří. Jste pro ně něco jako kacíři. A s kacířstvím zkušenosti máte, ne?“

„Co na tom ale bude záležet?“ zaprotestoval Cale. „Šipka z kuše nebo šíp z luku neví a nezajímá se, kdo byl váš dědeček z matčiny strany. Zabíjení je pořád jen zabíjení – zrovna jako krysa se zlatým zubem je pořád jen krysa.“

„To máš pravdu,“ přitakal Vipond, „ať se ti to ale líbí nebo ne, musíš pochopit, že tohle je materazziovský způsob života už tři sta let a že ho nezmění jen proto, že ty si myslíš, že by to měli udělat.“ Pohlédl na Kleista. „Prorazil by tvůj šíp materazziovské brnění?“

Kleist pokrčil rameny. „To nevím – nikdy jsem žádného Materazziho v plné zbroji nestřelil. Muselo by ale být zatraceně dobré, aby na sto metrů zastavilo čtyřuncový šíp.“

„V tom případě se budeme muset pokusit zařídit, aby sis to mohl vyzkoušet. A co ten tvůj ocelový samostříl, Henri? Mají jich vykupitelé hodně?“

„Zatím jsem o nich vždycky jen slyšel, nikdy jsem žádný neviděl. Můj velitel viděl jen dva, takže jich asi moc nebude.“

„Viděl jsem, jak dlouho ti trvala příprava. Materazziové měli pravdu, když ho nepovažovali za vhodný do bitvy.“

„To jsem přece říkal, už když jsem vám ho ukazoval,“ bránil se Váhavý Henri. „Šipka z jedné z těch ostatních kuší by ale brnění prorazila. Viděl jsem to. Sám jsem to už dokázal.“

„Ale materazziovské brnění?“

„Nechte mě to vyzkoušet.“

„Až přijde čas. Zítra za vámi pošlu jednoho ze svých tajemníků a jednoho vojenského poradce. Chci, abyste sepsali všechno, co víte o taktice vykupitelů, rozumíte?“

Všichni tři se na tento požadavek zatvářili vyhýbavě, ale neprotestovali.

„Výborně. A teď běžte.“

28

V historii soubojů nepochybně často existovaly naléhavé důvody, které vedly k tomu, že jeden muž ukončil život jiného muže. Přesná povaha těchto důvodů se však jen zřídkakdy zachová. Ty, které známe, spočívaly většinou v nicotných urážkách, skutečných nebo jen domnělých, v rozdílných názorech na krásu očí nějaké ženy, v poznámkách zdánlivě zpochybňujících poctivost hráče rozdávajícího karty a tak podobně. Počátkem hádky vedoucí k notoricky známému souboji mezi Solomonem Solomonem a Thomasem Calem byla otázka přednosti ve výběru hovězího masa.

Cale se ve zmíněné záležitosti angažoval proto, že si najatý kuchař, který vařil pro třicet mužů potřebných k nepřetržitému dennímu i nočnímu střežení Arbell Labutí šíje, stěžoval na příšernou kvalitu dodávaného masa. Chlapci, kteří byli po celé dospívání odkojeni umrlčí nohou, si vůbec neuvědomovali, že jídlo, které nyní dostávají, není příliš dobré, vojáci si však stěžovali kuchaři a kuchař si zase šel stěžovat Calovi.

Druhý den se Cale vypravil za dodavatelem masa a Váhavý Henri, který neměl nic lepšího na práci, šel s ním. Nebýt toho, že měl Kleist službu, byl by se k nim přidal také. Potíž byla v tom, že hlídat čtyřiadvacet hodin denně nějakou ženu, byť jakkoli krásnou, byl úkol neobyčejně nudný, zejména pro někoho, kdo věděl, že nebezpečí, které jí hrozí, je téměř stoprocentně jen jeho vlastním výmyslem. Pro Cala to bylo jiné, protože ten byl zamilovaný a celé hodiny v přítomnosti Arbell Labutí šíje trávil prostě tím, že se na ni jen díval nebo pokračoval v uskutečňování svého plánu, jímž ji chtěl přimět ke stejným citům.

Plán skutečně zabíral – dokonce i v okamžiku, kdy Cale a Váhavý Henri vešli do tržnice, aby si pohovořili s dodavatelem masa, se Arbell Labutí šíje ve svých komnatách snažila přimět neochotného Kleista, aby jí o Calovi něco pověděl. Kleistova neochota pramenila z toho, že si velice dobře uvědomoval, že Arbell zoufale touží slyšet nějaké příběhy z Calovy minulosti, které by ho ukazovaly v politováníhodném nebo naopak šlechetném světle, a on sám že téměř stejně zoufale nechce Calovi poskytnout to zadostiučinění, že by jí je skutečně vyprávěl. Arbell však byla neobyčejně schopnou, šarmantní a nesmírně odhodlanou dotazovatelkou. V průběhu několika týdnů z Kleista i z mnohem ochotnějšího Váhavého Henriho o Calovi a o jeho minulosti vymámila spoustu informací. Kleistova rezervovanost ji naopak jen utvrzovala v přesvědčení o skutečně strašné minulosti mladíka, do něhož se začínala zamilovávat – nervozita a zdráhavost, s níž potvrzoval všechno, co slyšela od Váhavého Henriho, dodávala jeho historkám ještě větší věrohodnost.

„Je pravda, že se k němu Bosco choval tak surově?“

„Ano.“

„Proč si na Cala zasedl?“

„Nejspíš ho měl přečteného.“

„Pověz mi pravdu, prosím. Proč s ním zacházel tak krutě?“

„Je to šílenec, obzvlášť ve všem, co se týkalo Cala. Nemyslím tím, že by běsnil a mluvil z cesty – za všechna ta léta ve svatyni jsem ani jednou neslyšel, že by zvýšil hlas. Přesto je to ale cvok, že mu není rovno.“

„Je pravda, že ho přinutil bojovat na život a na smrt se čtyřmi muži?“

„Ano – za to, že je porazil, ale vděčí jen tomu, že díky té díře v hlavě předem ví, co se ten druhý chystá udělat.“

„Ty Cala nemáš rád, že ne?“

„Proč bych měl?“

„Riba říkala, že ti zachránil život.“

„Vzhledem k tomu, že mi hrozilo nebezpečí právě kvůli němu, řekl bych, že jsme si kvit.“

„Co pro tebe mohu udělat, mladíku?“ zeptal se bodře řezník a zvýšil hlas, aby ho přes halas trhu bylo slyšet.

Cale mu odpověděl stejně bodře a hlasitě. „Můžeš do strážnice v západním křídle paláce přestat posílat maso z chcíplých psů a koček.“

Řezník, který se náhle tvářil mnohem méně bodře, vytáhl zpod pultu nebezpečně vyhlížející sukovici a zamířil kolem něj ke Calovi. „Kdo si myslíš, že jsi, ty skrčku ubohá, že se mnou můžeš takhle mluvit?“

Na svou velikost překvapivě rychle ke Calovi přiskočil a rozmáchl se při tom zbraní. Cale se přikrčil, sukovice mu prolétla nad temenem hlavy tak rychle, že řezník ztratil rovnováhu, a když ho Cale ještě navíc švihl přes paty, svalil se do bláta. Cale mu dupl na zápěstí a vykroutil mu sukovici z rukou.

„A teď,“ prohlásil a jemně koncem sukovice poklepával útočníkovi do týla, „se spolu my dva půjdeme podívat tam, kde skladuješ svoje zásoby masa, vybereš z nich ty nejlepší kousky a každý týden mi pak budeš posílat další stejně dobré jako ty dnešní. Rozumíme si?“

„Ano!“

„Výborně.“ Cale přestal řezníka ťukat sukovicí po hlavě a nechal ho vstát.

„Tudy,“ vyzval ho řezník hlasem plným potlačovaného vzteku.

Všichni tři společně došli do skladiště za prodejním stánkem, plného hovězích půlek, vepřových a skopových kýt, jakož i v jednom koutě se krčících menších stažených a vyvržených koček, psů a dalších zvířat, která Cale nepoznával.

„Vyber to nejlepší,“ přikázal Váhavý Henri.

Řezník začal z háků sundávat nejvybranější kousky kýty a svíčkové, když se za nimi náhle ozval známý hlas. „Tak dost!“

Byl to Solomon Solomon se čtyřmi svými nejzkušenějšími vojáky. Pokud se snad zdá divné, že muž postavení a hodnosti Solomona Solomona chodil osobně pro svoje muže vybírat maso, je třeba poznamenat, že voják se mnohem spíše smíří se smrtí, zraněním, tělesným strádáním a nemocí než se špatnou stravou. Solomon Solomon si dával nesmírně záležet na tom, aby v rámci možností vždy svým mužům opatřil k jídlu to nejlepší, a dbal také na to, aby to jeho vojáci věděli.

„Co si myslíš, že děláš?“ vyjel na řezníka.

„Dávám stranou maso pro novou stráž v paláci,“ odpověděl řezník a ukázal na Cala a Váhavého Henriho, jejichž přítomnost Solomon Solomon okázale ignoroval. Instruktor k němu došel, zkoumavě si vybrané kousky masa prohlédl a pak se rozhlédl po skladišti.

„Všechno, co tu máš, necháš dnes odpoledne dopravit do Tollandových kasáren. Samozřejmě kromě těch mršin támhle v koutě.“ Pak sklopil oči k masu určenému pro Cala. „Včetně tohohle.“

„Byli jsme tu dřív,“ namítl Cale. „Tohle maso už je zabrané.“ Solomon Solomon se na Cala podíval, jako by ho ještě v životě neviděl.

„Mám v téhle věci přednost. Chceš ji snad zpochybňovat?“

Ačkoli venku bylo teplo, ve skladišti, které bylo vytesané hluboko do skály a ve všech čtyřech koutech vysoko obložené tlustými pláty ledu, panoval chlad – po otázce Solomona Solomona nicméně teplota klesla o dalších několik stupňů. Nemohlo být sebemenších pochyb o tom, že v Calově odpovědi je na vážkách něco strašlivého. Váhavý Henri, který si toho byl vědom, se na Solomona Solomona pokusil zapůsobit zdvořilou logikou.

„Nepotřebujeme mnoho, pane, jenom pro třicet mužů.“

Solomon Solomon se na Váhavého Henriho vůbec nepodíval a zdálo se dokonce, že ho ani neslyšel.

„Mám v téhle věci přednost,“ zopakoval Calovi. „Chceš ji zpochybnit?“

„Když to musí být,“ pokrčil rameny Cale.

Velice pomalu, tak, aby Cale přesně viděl, co dělá, zvedl Solomon Solomon evidentně rituálním gestem pravou ruku a rozevřenou dlaní téměř něžně pleskl Cala po tváři. Potom ruku spustil zpět k tělu a čekal. Když to Cale viděl, také zvedl ruku a stejně pomalu ji opatrně natáhl k tváři Solomona Solomona, na poslední chvíli však vší silou švihl zápěstím, takže zaznělo hlasité třesknutí, které se v hrobovém tichu rozlehlo, jako když kněz v kostele sklapne svatou knihu.

Všichni čtyři vojáci, které Calův úder rozlítil, vykročili kupředu.

„Stůjte!“ zarazil je Solomon Solomon. „Dnes večer tě navštíví kapitán Grey.“

„Ano?“ protáhl Cale. „A pročpak?“

„To uvidíš.“

S těmito slovy se otočil a odešel.

„A co bude s naším masem?“ zavolal žoviálně Cale za jeho mizícími zády.

Pohlédl na řezníka, který stál s vyvalenýma očima, ohromený a vyděšený tím vražedným dramatem, které se v jeho skladišti právě odehrálo. „Asi se nemůžu spolehnout, že moji objednávku splníš, co?“

„Zaplatil bych za to vlastním životem, pane.“

„V tom případě si raději maso odneseme s sebou.“ Hodil si na rameno obrovskou půlku hovězího a vyšel ze skladiště.

29

Jako když blesk udeří do stromu ve vyschlém lese a požár se rychle rozšíří na všechny strany, přenesl se poprask, k němuž dalo popud setkání v řezníkově skladišti, do každého domu v Memphisu. Když se o něm doslechl maršál Materazzi, rozzuřil se, div ho neranila mrtvice. Vipond vztekle klel. Oba poslali pro Cala a žádali, aby odmítl bojovat.

„Slyšel jsem ale, že když odmítnu, má kdokoli právo mě na potkání zabít. Bez varování.“

Sotva se s ním dalo v tomto směru polemizovat, protože to byla pravda. Cale hrál v nastalém sporu úlohu nevinné strany a ani s tím nebylo možno nesouhlasit. Byl to tedy nakonec Solomon Solomon, kterého předvolali před maršála a jeho kancléře, jenže navzdory tomu, že první ho zahrnul strašlivou záplavou nadávek a druhý mu jasně pohrozil, že neupustí-li od svého záměru, může počítat s tím, že zbytek kariéry stráví pohřbíváním malomocných na Středním východě, se Solomonem Solomonem to ani nehnulo. Maršál běsnil.

„Okamžitě ten souboj odvoláš, nebo budeš viset!“ hulákal na něj.

„Neodvolám a viset taky nebudu!“ zahulákal stejně hlasitě Solomon Solomon. A měl pravdu; ani sám maršál nemohl zabránit souboji v případě, že došlo k políčkům, a nemohl také účastníky nijak potrestat. Vipond se pokusil apelovat na Solomonovo snobství.

„Co ti může zabití čtrnáctiletého kluka přinést jiného než ztrátu cti? Je to nula. Nemá dokonce matku ani otce, vůbec už nemluvě o rodinném jménu, které by vyžadovalo, abyste svůj spor řešili soubojem. Na co jsi u všech všudy myslel, když ses v té záležitosti takhle ponížil?“

To byl závažný argument, Solomon Solomon ho však vyřešil jednoduše tím, že odmítl odpovědět.

A tím to tedy skončilo. Maršál na něj vyštěkl, aby se mu ztratil z očí, a Solomon Solomon, plný nabubřelé zášti, ho poslechl.

Calovo setkání s Arbell Labutí šíjí bylo právě tak pochmurné, jak se za daných okolností dalo očekávat. Úpěnlivě ho prosila, aby nebojoval, protože však alternativa byla ještě o tolik horší, brzy přešla k zuřivé tirádě proti Solomonu Solomonovi a po chvíli odběhla za otcem a rozčileně ho žádala, aby souboj zarazil.

Cale na slzavé shledání s Arbell úmyslně přivedl i Váhavého Henriho, který jeho verzi událostí plně potvrdil. Když rozrušená dívka odběhla, všiml si Cale, že ho Váhavý Henri pozoruje a zjevně o něm nesmýšlí nijak příznivě.

„S čím máš problém?“

„S tebou.“

„Proč?“

„Proč se snažíš předstírat, že jsi přesně nevěděl, co se stane, když se tě ptal, jestli zpochybňuješ jeho právo vybrat si přednostně před tebou?“

„Byl jsem tam dřív. To přece víš.“

„A teď ho zabiješ nebo on zabije tebe kvůli čemu – pro pár kousků masa?“

„Ne. Zabiju ho nebo on zabije mě kvůli tomu, že mě tucetkrát bezdůvodně zmlátil. To už si ke mně nikdy nikdo nesmí dovolit.“

„Solomon Solomon není Conn Materazzi a není to ani hrstka rozespalých vykupitelů, kteří tě neviděli přicházet. Může tě zabít.“

„Myslíš?“

„Ano.“

„Doufám, že mě stejně jako ty považuje za hlupáka – protože o to větší bude jeho překvapení, až ho zlomím jako suchou větev.“

30

Opera Rosso je velkolepý půlkruhovitý amfiteátr s výhledem na Memphiský záliv, nad jehož krásou žasnou i ti nejzcestovalejší světoběžníci. Jeho stěny se od samotné arény zvedají tak prudce, že jsou známy případy, kdy příliš rozrušení diváci z horních řad spadli a zabili se. Účelem této závratně strmé konstrukce, která je známá pod názvem Il Rapido, je však umožnit třicetitisícovému davu, aby se shromáždil kolem zápasiště, jež obklopuje, a přitom měl pocit, že se i z nejvyšších sedadel může aktérů téměř dotknout.

Konaly se zde souboje dvojího druhu. V prvním, zvaném duel simplex, stačila první kapka krve k tomu, aby mohl být boj ukončen, v druhém, zvaném duel komplex, musel jeden z účastníků zemřít. Maršálův odpor vůči soubojům na život a na smrt nevyplýval ani tak ze soucitu, ačkoli je pravda, že na stará kolena už podobná vražedná představení nepovažoval za nijak zábavná, jako spíše z obrovských problémů, jež z nich pramenily. Krevní msty, spory a vraždy na oplátku, které dokázaly smrtící souboje vyvolat, vedly k takovým všeobecným potížím, že maršál uplatňoval všechnu svou formální i neformální autoritu za účelem jejich úplného vymýcení. Souboje na život a na smrt byly něčím, co mohlo v obecné rovině způsobit jen nepříjemnosti a co v konkrétní rovině vyvolávalo despekt k vládnoucí třídě. Poslední dobou se obyvatelé Memphisu chodili do Červené opery dívat jen na býčí zápasy a zápolení s medvědy (ačkoli to už začínalo ztrácet oblibu). Pořádaly se tu také profesionální boxerské zápasy a popravy. Nikdo si proto nechtěl nechat ujít příležitost přihlížet tomu, jak se před očima veřejnosti vzájemně pokoušejí zavraždit dva příslušníci nadřazených vrstev – že k nim Cale nepatří, to nikdo nevěděl. Kdo ví, kdy se mohla naskytnout znovu?

V den konání souboje bylo obrovské náměstí před Červenou operou nabité už od časného rána. U každého z deseti vchodů už se tlačily několikatisícové fronty a ti, kteří si včas uvědomili, že se dovnitř nedostanou, okukovali tržnice a prodejní stánky, které tu při podobných velkých akcích pokaždé vyrostly jako stanové městečko. Všude obcházeli policisté a pořádkové hlídky a dávali pozor na zloděje i jiné výtečníky, protože dobře věděli, že zklamání se může změnit v ošklivou rvačku. Byli tu zastoupeni příslušníci všech spolků a gangů města – holé lebky v rudozlatých vestách a stříbřitě lesklých vysokých botách, hrubiáni s bílými šlemi a černými cylindry, drsňáci v buřinkách s monokly a tenkými knírky. Přišla i spousta děvčat – lolardky s vyholenými hlavami v dlouhých pláštích a vysokých botách až ke stehnům, noticky s rudými rty namalovanými ve tvaru Amorova luku ve vypasovaných červených živůtcích a dlouhých punčochách černých jako noc. Všude zazníval křik a jek, posměšky a hlasitý smích, úryvky hlasité hudby a fanfáry, když se objevil někdo z mladých Materazziů a nechal se závistivě okukovat davem. A z každé vydělané pence skončila polovina v kapse Zaječího kotěte.

Při popravách bylo zvykem, že shromážděná chátra házela po odsouzenci mrtvými kočkami. Zatímco v případě zločinců a zrádců se to považovalo za naprosto přiměřené, při příležitostech, jakou byla ta dnešní, bylo podobné počínání přísně zakázané – neúctu k někomu z Materazziů nebylo možno za žádných okolností tolerovat. Oficiální zákaz ovšem místním výtržníkům nebránil, aby se o to pokoušeli, a jak dopoledne pokračovalo, narůstaly před všemi deseti vchody obrovské hromady mrtvých koček doplněných lasičkami, psy, kolčavami a tu a tam i hrabáčem.

Ve dvanáct hodin oznámily břeskné fanfáry příchod Solomona Solomona. O deset minut později se nikým nepoznán protlačil davem Cale v doprovodu Váhavého Henriho a Kleista – upoutali pozornost jen tím, že pořádková služba, dohlížející na fronty, pohybující se řady lidí zastavila a její členové s morbidní zvědavostí sledovali, jak chlapci vcházejí do Červené opery.

31

V temných místnostech pod operou, rezervovaných výhradně pro Materazzie, kteří se vzápětí měli pokusit jeden druhého zabít, Cale tiše seděl s Váhavým Henrim a Kleistem a zachmuřeně přemýšlel o tom, co ho čeká. Ještě před dvěma dny ovládala jeho mysl nekomplikovaná zuřivost a touha po pomstě – tedy emoce nesmírně silné, ale důvěrně známé. Pak se však všechno změnilo, když se nahý ocitl s Arbell Labutí šíjí na loži pod bohatě zdobenými bavlněnými přikrývkami a poprvé v životě poznal úžasnou moc rajského štěstí. Představte si, jak muselo na Cala – na vyhladovělého a ponižovaného Cala, na Cala zabijáka – zapůsobit, když se k němu celým tělem tiskla překrásná mladá žena, nahá a sžíraná zoufalou vášní, hladila ho po vlasech a znovu a znovu ho líbala. A nyní čekal v zatuchle a vlhce páchnoucí potemnělé kobce, zatímco se nad ním opera plnila třiceti tisíci lidí, kteří čekali, že ho uvidí zemřít. Ještě před dvěma dny ho kupředu hnala vůle k přežití, hluboce zakořeněná, animální a plná vzteku – přitom však jisté části jeho já bylo vždy zcela lhostejné, jestli zůstane naživu, nebo zemře. Teď mu na tom ale záleželo, nesmírně mu na tom záleželo, a tak poprvé po dlouhé době pocítil, co je to strach. Milovat život je samozřejmě báječné, jenže zrovna dnešního dne mu to nepřišlo příliš vhod.

Všichni tři seděli mlčky, protože Váhavý Henri i Kleist se oba nakazili oním neznámým pocitem bázlivého očekávání vyzařujícím z člověka, kterého si bez ohledu na to, zda se jim líbil nebo ne, zvykli považovat za nepřemožitelného. S každým tlumeným výkřikem či výbuchem veselí, s každým zaduněním obrovských dveří a výtahů, s každým zarachocením neviděných strojů teď jejich dosavadní přesvědčení a víru nahrazovaly pochyby a strach.

Když zbývala půlhodina, ozvalo se tiché zaklepání na dveře; Kleist otevřel a pustil dovnitř lorda Viponda a IdrisPukkeho. Oba pod vlivem podivně stísněné nálady, panující v setmělé místnosti, mluvili tichým hlasem.

Je v pořádku?

„Ano.“

Nepotřebuje něco? „Ne, díky.“

A pak se rozhostilo mlčení, podobné tichu u lože nemocného. IdrisPukke, který byl svědkem strašlivého povraždění zdánlivě neporazitelné přesily vykupitelů v průsmyku Cortina, nechápal, co se děje. Kancléř Vipond, muž neobyčejně moudrý a vychytralý, který věděl, že nikoho takového jako Cala ještě v životě nepotkal, teď před sebou viděl jen mladého chlapce jdoucího na děsivou smrt před zraky hulákajícího davu. Souboje, které mu odjakživa připadaly jen neuvážené a neopodstatněné, teď v jeho očích nabyly groteskních a nepřijatelných dimenzí.

„Dovol, abych si zašel se Solomonem Solomonem promluvit,“ nabídl Calovi. „Tohle je přímo zločinná pitomost. Vymyslím si nějakou omluvu. Nech to na mně.“

Vstal a chystal se k odchodu. V Calovi se v tu chvíli něco vzedmulo, něco, co ho samotného překvapovalo a o čem se domníval, že toho už nikdy v životě nebude schopen. Ano, ať to skonči. Nestojím o to. Nechci to. Jenže když Vipond došel ke dveřím, něco jiného – ne pýcha, ale neodvratné pochopení reality situace – ho přimělo zavolat na něj.

„Prosím, kancléři Viponde. K ničemu to nebude. Na tom, aby mě zabil, mu záleží víc než na vlastním životě. Nic tím nezískáte a jen mu dáte další výhodu.“

Vipond se s ním nehádal, protože mu bylo jasné, že má pravdu. Někdo hlasitě zabušil na dveře. „Patnáct minut!“

Pak se dveře otevřely. „Přišel se na vás podívat vikář.“

Do místnosti s přívětivým úsměvem vstoupil drobný mužík oblečený v černém; kolem krku měl bílý pásek, který trochu připomínal psí obojek.

„Přišel jsem ti dát požehnání,“ prohlásil vikář. Odmlčel se. „Pokud o ně totiž stojíš.“

Cale pohlédl na IdrisPukkeho, který vůbec nepochyboval o tom, že vikáře vyžene. Když spatřil jeho výraz, s úsměvem přikývl. „Uškodit to rozhodně nemůže.“ Napřáhl ruku a IdrisPukke se jí chopil.

„Hodně štěstí, chlapče,“ popřál mu a rychle odešel. Cale kývl na Viponda, ten mu oplatil vlastním pokývnutím a nechal vikáře jen s třemi chlapci.

„Dáme se do toho?“ zeptal se vikář dobrácky, jako by se chystal asistovat u svatby nebo křtu. Sáhl do kapsy a vytáhl maličké stříbrné pouzdro. Otevřel víčko a ukázal Calovi jeho obsah, tvořený jakýmsi práškem. „To je popel ze spálené kůry dubu,“ vysvětloval. „Symbolizuje údajně nesmrtelnost,“ dodal tónem, kterým jako by chtěl naznačit, že takový názor samozřejmě považuje za sotva uvěřitelný. „Smím?“ Ponořil do popele ukazováček a nanesl ho v krátké čáře Calovi na čelo.

„Pamatuj, člověče, že prach jsi a v prach se obrátíš,“ odříkával zvesela. „Také ale pamatuj, že ačkoli mají tvé hříchy barvu šarlatovou, budou bílé jako padlý sníh, ačkoli jsou nyní karmínově rudé, budou se podobat beránčí vlně.“ Zaklapl víčko stříbrného pouzdra a uložil si je do kapsy s výrazem člověka, který odvedl dobrou práci.

„Tak tedy… hmm… hodně štěstí.“

Byl už skoro u dveří, když za ním Kleist zavolal: „Stejné požehnání jste dal Solomonu Solomonovi?“

Vikář se otočil a zadíval se na Kleista, jako by se snažil rozpomenout.

„Je to zvláštní,“ odpověděl s podivným úsměvem, „ale myslím, že nedal.“ A s těmi slovy odešel.

Pak se objevil ještě jeden návštěvník. Ozvalo se tiché zaklepání, Henri otevřel dveře a do místnosti vklouzla Riba. Henri se začervenal, když mu krátce stiskla ruku, než pokračovala dál ke Calovi. Cale se díval do země a vypadal ztraceně. Chvíli před ním stála a čekala, dokud překvapeně nezvedl oči.

„Přišla jsem ti popřát hodně štěstí,“ spustila rychle a nervózně, „omluvit se ti a dát ti tohle.“ Podala mu písemný vzkaz. Vzal si ho od ní a rozlomil elegantní pečeť.

Miluji tě. Vrať se mi, prosím.

Asi minutu nikdo nepromluvil.

„Jak jsi to myslela, že se chceš omluvit?“ zeptal se Cale. „Je to moje vina, že jsi tady.“

Když to Kleist slyšel, pohrdlivě si odfrkl, nic ale neřekl. Cale se na ni podíval a zároveň podal vzkaz Váhavému Henrimu, aby ho pro něj schoval.

„Tady kamarád se snaží naznačit, že si za to všechno můžu jen já sám. Nesnažím se tě ukonejšit, je to pravda.“

Jak by se mohlo v její situaci stát komukoli z nás, chtěla se o svém rozhřešení absolutně ujistit a zašla ve své úzkosti příliš daleko. „Stejně bych řekla, že je to moje vina.“

„Jak myslíš.“

Po jeho odseknutí se zatvářila tak schlíple, že se jí Váhavému Henrimu okamžitě zželelo, znovu ji vzal za ruku a vyvedl ji z místnosti do ještě temnější venkovní chodby.

„Jsem taková husa pitomá,“ zavzlykala uslzeně a zahrnovala se výčitkami.

„Nelam si s tím hlavu. Myslel to vážně, když říkal, že to není tvoje vina. Jen se teď musí soustředit na to, co ho čeká.“

„Co se stane?“

„Cale vyhraje. Vždycky vyhrává. Už musím jít.“ Ještě jednou mu stiskla ruku a políbila ho na tvář. Henri se díval, jak odchází, a cítil v sobě mnohé nezvyklé emoce; pak se vrátil do čekárny.

Když zbývalo posledních deset minut, začal se Cale mlčky a automaticky rozcvičovat k nadcházejícímu boji. Kleist i Váhavý Henri se k němu přidali – mávali pažemi, protahovali si nohy a tiše v tlumeném světle hekali námahou. Pak se ozvalo hlasité zabušení na dveře.

„Je čas, pane, prosííím!“

Chlapci se po sobě podívali. Následovala krátká chvilka čekání, kterou ukončilo hlasité cvaknutí, když se odsunula závora druhých dveří na opačné straně místnosti. Dveře se pomalu a skřípavě otevřely a do šera uvnitř se zařízl paprsek světla, jako by na Cala venku čekalo i samo slunce; jasná záře do dosud potemnělé místnosti vrazila s veškerou silou větrného poryvu, který jako by je chtěl odvát zpět do bezpečí temnoty.

Cale vykročil kupředu a v duchu slyšel její poslední slova: „Uteč. Odejdi někam, prosím. Co to všechno pro tebe znamená? Uteč.“

Několika kroky se ocitl na prahu dveří a pak vyšel do odpoledního slunce.

Spolu s druhým zábleskem světla se k útoku na jeho oči a uši přidal i řev rozdrážděného davu, který mu zněl, jako by se blížil konec světa. Kráčel dál, urazil další tři, pět a pak osm metrů, než se jeho oči přizpůsobily slunečnímu svitu, zprvu však neviděl stěnu obličejů třiceti tisíc pohybujících se a posměšně křičících, skandujících a zpívajících diváků, ale jen jediného muže, který čekal uprostřed arény a v rukou držel dva meče v pochvách. Snažil se nehledět přes arénu na Solomona Solomona, ale neubránil se tomu. Solomon Solomon, který byl asi třicet metrů po jeho levé ruce, kráčel vzpřímeně s očima upřenýma na muže uprostřed arény. Byl přímo obrovský, mnohem vyšší a ramenatější, než si ho Cale pamatoval, jako by se od té doby, co se naposledy viděli, zdvojnásobil. Cale s úžasem a s hrůzou sledoval, jak ho opouští všechna síla, která z něj téměř polovinu života činila neporazitelného bojovníka. Jazyk, vyschlý jako troud, se mu lepil na patro, svaly na stehnech ho bolely tak, že se sotva udržel na nohou, a měl pocit, že zvednout paže, jindy silné jako dubové kmeny, pro něj bude nadlidským úkolem. Podivné hučení, které mu znělo v uších, bylo tak silné, že přehlušovalo i halas davu, pískot, povzbuzování a útržky písní. U stěny amfiteátru stálo v pozoru asi ve čtyřmetrových rozestupech několik set vojáků, kteří střídavě sledovali dav i dění ve velkém kruhu. Hrubiáni v cylindrech si vesele prozpěvovali:

NIKDO NÁS NEMÁ RÁD A JE NÁM TO JEDNO,

NIKDO NÁS NEMÁ RÁD A JE NÁM TO JEDNO.

MILUJEME LOLARDKY A HUGENOTY.

VÁŽNĚ? VÁŽNĚ? VÁŽNĚ? FAKT?

AAAAAACH NE, TO ASI NE,

MILUJEME ALE MEMPHISKÉ RVAČKY…

Pak zvedli ruce vysoko nad hlavu a tleskali do rytmu nové písně, zvedali při tom nohy v kolenou a dupali do taktu:

BUDEŠ MUSET ŽÍT, PROTOŽE JINAK ZEMŘEŠ.

BUDEŠ MUSET ŽÍT, PROTOŽE JINAK ZEMŘEŠ.

BUDEŠ MUSET ŽÍT, PROTOŽE JINAK ZEMŘEŠ.

Holohlavé lolardky v cylindrech, které se je snažily překřičet a zároveň vydráždit účastníky souboje, rozpustile notovaly:

AHOJ, AHOJ, CO JSI ZAČ?

AHOJ, AHOJ, CO JSI ZAČ?

JMENUJEŠ SE RUPERT? JMENUJEŠ SE FRED?

JEN CHLADNOUCÍ MRTVOLA BUDE Z TEBE HNED.

CO JSI ZAČ?

NERADY TO ŘÍKÁME, NECHCEME VÁS STRAŠIT,

JEDEN Z VÁS VŠAK ZEMŘE, NAŠI MILÍ BRAŠI.

MOC HEZKÝ TO POHLED NENÍ, ČÍM SE PADLÝ CHLUBÍ, UŘEZANÉ PŘIROZENÍ, VYTLUČENÉ ZUBY.

AHOJ, AHOJ, CO JSI ZAČ?

Každý další krok Cala tížil a srážel níž k zemi, jako by ho slabost a strach, které se v něm poprvé po tolika letech probudily, zcela ovládly a řádily mu ve vnitřnostech i v mozku.

Pak byl konečně u cíle a Solomon Solomon stál vedle něj; jeho zloba a síla pálila jako druhé slunce.

Ceremoniář je gestem poslal jednoho doleva a druhého doprava. Pak vykřikl:

„VÍTEJTE V ČERVENÉ OPEŘE!“

Po tomto zvolání se dav téměř jako jeden muž s řevem zvedl na nohy – s výjimkou sektoru, který měli vyhrazený Materazziové, v němž muži hlasitě zajásali a ženy netečně zatleskaly. Rozhodně mezi nimi nebyli zastoupeni příslušníci nejvyšší společenské smetánky Materazziů, kteří nejevili přílišnou ochotu spojovat svoje jméno ani s něčím tak vulgárním, jako byla dnešní podívaná, ani se Solomonem Solomonem, na kterého se dívali tak trochu skrz prsty; respektovali sice jeho významné postavení ve vojenské hierarchii, stále v něm však viděli pravnuka muže, který zbohatl z prodeje sušených ryb. Je ovšem třeba poznamenat, že několik vybraných členů elitní materazziovské společnosti včetně nesmírně zdráhavého maršála dorazilo se zpožděním – nyní dění v aréně sledovali z pečlivě skrytých soukromých boxů a pojídali při tom krevety, ulovené ráno téhož dne. V sektoru vyhrazeném pro mond vyústila nesmiřitelná nenávist, kterou jeho členové ke Calovi cítili, v moře paží vztažených proti němu a ve sborové posměšné skandování.

„BUM LAKALAKALAKA BUM LAKALAKALAKA TAK TAK!“

Odkudsi z výšin západní tribuny hodil nějaký obratný drsňák nebo hrubián, kterému se podařilo oklamat policejní prohlídku, rozmáchlým obloukem chcíplou kočku, jejíž mršina za doprovodu nadšeně souhlasného hulákání davu se zaduněním dopadla do písku pouhých šest metrů od Cala.

Calovu stále zoufaleji se krčící dušičku zaplavila vlna nezvladatelné paniky, jako by se v něm celá ta léta hromadil nějaký rezervoár strachu, který nyní prolomil hráze a smetl veškerou jeho odvahu a odhodlání, opovážlivost a sílu vůle. Samotná páteř se mu zbaběle roztřásla, když mu ceremoniář podal jeho meč. Zachvátila ho taková slabost, že sotva dokázal zvednout ruku a vytáhnout ho z pochvy. Byl tak těžký, že mu ruka bezvládně klesla a meč mu volně visel po boku. Všechno kolem se zredukovalo na pouhé pocity – hořká pachuť smrti a děsu na jazyku, ostré a spalující slunce, křik davu a stěna obličejů. A pak zvedl ceremoniář ruce nad hlavu. Dav se utišil. Ceremoniář spustil paže k tělu, dav zaburácel jako jedno jediné rozzuřené zvíře a Cale sledoval muže, který se ho v příštím okamžiku chystal zabít – Solomon Solomon zvedl meč a opatrně, s rozmyslem vykročil k panicky se třesoucímu chlapci.

Někde hluboko v Calově nitru se cosi ozvalo, volalo o pomoc a škemralo o záchranu: IdrisPukke mě ochraňuj, Leopold Vipond mě ochraňuj, Henri a Kleist mě ochraňujte, Arbell Labutí šíje mě ochraňuj. Nikdo už mu ale nemohl přijít na pomoc, jediný, kdo mu ještě mohl pomoci, byl muž, kterého nenáviděl nejvíc na celém světě. Byl to vykupitel Bosco, který ho zachránil před strašlivým úderem, po němž by se byla jeho krev rudě rozlila do písku, byla to dlouhá léta surovostí, jež vytrpěl z jeho rukou, každodenní hrůzy a strachu, která ho nyní spasila. Z hrudi mu vytryskl chlad tak ledový, že v něm vody děsu začaly zamrzat. Zatímco kolem něj Solomon Solomon rychle kroužil, rozlévala se vlna chladu jeho srdcem a vnitřnostmi a pokračovala dál do, stehen a nakonec i do paží. Jako když zázračný lék potlačí agónii bolesti, po pouhých několika vteřinách se do celého jeho těla vrátila stará a dobře známá otupující a život zachraňující lhostejnost vůči strachu a smrti. Cale byl zase sám sebou.

Solomon Solomon, kterého Calova nehybnost zprvu přiměla k obezřetnosti, se nyní rychle připravoval k útoku – s mečem zdviženým nad hlavou a s očima ostražitě upřenýma před sebe vypadal jako obratný vyslanec násilné smrti. Přiblížil se na dosah meče a na okamžik se zastavil. Oba si upřeně hleděli do očí. Dav ztichl. Cale všechno kolem sebe viděl jako v tunelu – nějaká postarší žena v davu se na něj usmívala jako laskavá babička a přejížděla si prstem přes hrdlo, mrtvá kočka na zemi byla tak ztuhlá, že připomínala špatně vyrobenou hračku, mladá tanečnice na okraji arény měla ústa nervozitou a strachem otevřená dokořán. A jeho protivník šoupal nohama v písku; skřípavé zvuky, jež vydával, byly mnohem hlasitější než řev davu, který se zdál být nesmírně daleko. Potom Solomon Solomon sebral síly… a udeřil.

Cale se přikrčil, proklouzl pod jeho paží a v okamžiku, kdy se ho meč Solomona Solomona pokusil rozpoltit vedví, prudce bodl směrem k zemi. Pak si oba vyměnili místa – dav zaburácel, beznadějně rozpálený a zmatený. Oba soupeři zůstali nedotčení. Pak něco začalo z Calovy ruky nejprve pomalu odkapávat a za okamžik téct proudem. V písku ležel useknutý malíček jeho levé ruky, malý a směšný.

Cale o krok ustoupil a teprve teď ho zaplavila bolest, strašlivá, pronikavá a nesnesitelná. Solomon Solomon stál a bedlivě jeho krev i bolest pozoroval – souboj ještě neskončil, ale vážná práce zabíjení už začala. Krve v písku si konečně všimli i diváci a celou operou se nesla vlna pomalu sílícího ryku. Ozývalo se nesouhlasné bučení části chátry, která se teď stavěla na stranu slabšího, povzbuzování Materazziů a další posměšné výkřiky mondu. Potom dav postupně ztichl a sledoval, jak Solomon Solomon u vědomí toho, že mu teď všechno hraje do ruky, čeká, až ztráta krve, bolest a strach ze smrti udělá jeho práci za něj.

„Nehýbej se,“ zavrčel, „a možná tě dorazím rychle. Nic ale neslibuju.“

Cale se na něj díval, jako by byl lehce zmatený. Pak zatočil mečem, jako by zkoušel jeho váhu, a pomalým líným pohybem sekl po protivníkově hlavě. Léta naučených instinktů, které mu velely vyrazit do protiútoku, když na něj soupeř míří tak slabou ranou, Solomona Solomona přiměla vrhnout se proti Calovi a jeho masivní stehna ho vyslala kupředu jako sprintera na startu. Při druhém kroku se však svalil, jako by ho zasáhla jedna z Henriho šipek, a obličejem i hrudí se zabořil do písku.

Dav vyjekl jako jeden muž – znělo to jako hlasitý užaslý vzdech.

Calovo k zemi mířené bodnutí při prvním protivníkově útoku se přece jen neminulo cílem. Zatímco mu první úder Solomona Solomona usekl prst, on sám švihl mečem dolů a přesekl mu šlachu v patě. To byl důvod, proč ho i v agónii bolesti v ruce tak překvapovalo, že se Solomon Solomon zdá být na pohled nezraněný. Proto také druhý úder jen nedbale naznačil – chtěl ho prostě přimět, aby se pohnul.

Navzdory strachu a úžasu se Solomon Solomon okamžitě překulil na koleno nezraněné nohy a vyrazil mečem proti Calovi, aby ho udržel v bezpečné vzdálenosti.

„Ty malá smrdutá hromado sraček!“ vyjel na něj sotva hlasitěji než šeptem. Pak vyrazil ohlušující výkřik vzteku a zklamání.

Cale se držel mimo jeho dosah a čekal. Solomon Solomon znovu zuřivě a zahanbeně zaječel. Cale prostě sledoval, jak si začíná uvědomovat svoji porážku.

„Tak dobrá,“ zasípěl hořce a hněvivě Solomon Solomon. „Vyhráls. Vzdávám se.“

Cale pohlédl na ceremoniáře.

„Řekli mi, že souboj musí pokračovat, dokud nebude jeden z nás mrtev,“ poznamenal.

„Vždycky je možné udělit milost,“ odpověděl ceremoniář.

„Vážně? Nevzpomínám si totiž, že by se o tom někdo předtím zmínil.“

„Poražený protivník může požádat o milost. Není nutno mu ji udělit a vítězi nesmí nikdo nic vyčítat, jestliže to odmítne učinit. Opakuji ale, že milost je možné udělit vždycky.“ Ceremoniář pohlédl na klečícího muže. „Chceš-li dostat milost, Solomone Solomone, musíš o ni požádat.“

Solomon Solomon zavrtěl hlavou, jako by se v něm odehrávala obrovská bitva, což také skutečně odpovídalo pravdě. Tím, co se odehrávalo v Calovi, bylo nejprve nechápavé překvapení a pak obrovské a stále narůstající pobouření.

„Žádám tě o…“

„Drž hubu!“ zaječel Cale a těkal očima mezi poraženým protivníkem a ceremoniářem.

„Pokrytci! Přivlečete mě sem na porážku a myslíte si, že když vám to vyhovuje, můžete změnit pravidla, protože se situace nevyvinula tak, jak jste chtěli. To je taky všechno, co znamenají veškeré ty vaše ucintané žvásty o ušlechtilosti – že máte dostatečnou moc zařídit si všechno, jak vám vyhovuje. Všechno, co říkáte, je jen snůška zatracených lží.“

„Aby si vykoupil život,“ informoval ho ceremoniář, „je povinen zaplatit ti deset tisíc dolarů.“

Cale mávl mečem a Solomon Solomon se s výkřikem zhroutil na zem; z hluboké rány v nadloktí mu prýštila krev.

„Pověz mi,“ vyzval ho Cale, „máš teď větší nebo menší cenu? Mlátil jsi mě bez důvodu a bez slitování, teď se na sebe ale podívej. Počínáš si dětinsky. Kolik tuctů jsi zmasakroval, aniž by ses nad tím v sebemenším pozastavil, a když teď přijde řada na tebe, škemráš a chtěl bys, abych v tvém případě udělal výjimku?“ Užasle a znechuceně si odfrkl. „Proč? Tohle je tvůj osud a jednoho dne bude i můj. Tak na co si stěžuješ, starče?“

S těmito slovy se Cale postavil nad Solomona Solomona, popadl ho za vlasy, zvedl mu hlavu a jediným úderem do týla mu zlomil vaz. Upustil nyní už bezvládné tělo do písku, kde zůstalo ležet tváří vzhůru, s nevidoucíma očima otevřenýma a z nosu mu stále vytékal pramínek krve. Po chvíli krev přestala téct a to značilo definitivní konec Solomona Solomona.

V posledních několika vteřinách života Solomona Solomona si Cale nebyl vědom ničeho jiného, nevšímal si bolesti v levé ruce ani okolního davu. Vztek ho vůči všemu ostatnímu ohlušil. Teď se bolest vrátila a dav také. Zvuky, které k němu doléhaly, byly zvláštní – žádné oslavné povzbuzování s výjimkou několika malých sektorů, kde byli diváci tak opilí, že si neuvědomovali, čeho jsou svědky, trocha křiku a nesouhlasného bučení, většinou však jen projevy nevěřícího úžasu.

Z lavice, na které měli přikázáno čekat, přihlíželi Váhavý Henri a Kleist v naprostém šoku. A byl to právě Váhavý Henri, který si uvědomil, co se ještě Cale chystá udělat.

„Nech ho být,“ zašeptal sám pro sebe. „Nedělej to!“ zavolal pak hlasitě na Cala. Chtěl se k němu rozběhnout, nějaký člen pořádkové hlídky ho však za pomoci jednoho z vojáků zadržel. Uprostřed Červené opery převrátil Cale tělo zabitého protivníka na záda, hodil mu meč na břicho, pak přitáhl jeho rozhozené nohy k sobě a začal mrtvolu vláčet prachem k sektoru hlediště, v němž seděli Materazziové.

Trvalo mu to asi dvacet vteřin – natažené paže táhl mrtvý za sebou, hlava mu poskakovala na nepříliš rovném povrchu arény a krev za ním zanechávala nepravidelnou jasně rudou šmouhu. Ceremoniář dal vojákům před davem kývnutím pokyn, aby se srazili blíž k sobě. Muži a ženy Materazziů i příslušníci mondu přihlíželi v téměř zkamenělém tichu.

Pak se Cale, který stále držel v podpaží nohy Solomona Solomona, zastavil, přejel dav pohledem, který naznačoval, že nestojí ani za deset centů, a upustil nohy na zem – dopadly do písku s hlasitým žuchnutím.

Vztáhl paže vysoko nad hlavu a tváří v tvář davu vyrazil výkřik nenávistného triumfu. Ceremoniář kývl na pořadatele a naznačil mu, aby Henrimu a Kleistovi dovolil odtáhnout ho pryč. Když se k němu rozběhli, jal se před vojáky a před davem, který chránili, přecházet sem a tam, jako když tchoř hledá, kudy by se dostal do kurníku. Pak se začal pravou rukou mocně bušit do prsou a po každých třech úderech spokojeně vykřikl: „Mea culpa! Mea culpa! Mea maxima culpa!“ Diváci sice slovům nerozuměli, překládat je však nebylo třeba. Vybuchli vztekem, zavlnili se tak, že to vypadalo, jako by se nějaká živá bytost naklonila kupředu, a nenávistně Calův křik opětovali. Pak k němu oba chlapci doběhli a ovinuli mu paže kolem ramenou.

„To je ono, Cale,“ zabručel Kleist a opatrně ho stiskl. „Proč si to s nimi nerozdáš se všemi?“

„Je načase jít, Thomasi. Pojď s námi.“

Cale se sice nadále snažil vykřičet do davu svůj vzdor, dovolil jim ale, aby ho odvedli zpět ke dveřím čekárny, které se za nimi po dalších třiceti vteřinách zavřely; zůstali sedět v šeru, ohromeni tím děsivým zázrakem. Od okamžiku, kdy vyšli do arény, uplynulo pouhých deset minut.

Arbell Labutí šíje čekala ve svém paláci na zprávy v zajetí horečné a nesnesitelné hrůzy. Nedokázala se přimět k tomu, aby šla do opery a dívala se, jak Cale umírá – nepochybovala totiž o tom, že zemře. Všechny instinkty na ni křičely, že už svého milence neuvidí. Náhle se za jejími dveřmi strhl nějaký divný rozruch, pak se dveře rozlétly a do místnosti s vykulenýma očima vpadla udýchaná Riba. „Je naživu!“

Není těžké představit si, co se odehrávalo, když té noci zůstali sami – tisíce blažených polibků, jimiž vyčerpaného mladíka zahrnovala, laskání a nepřetržitý příliv ujištění, jak ho miluje a zbožňuje. Jestliže předchozího odpoledne prošel údolím stínu smrti, odměnou mu té noci byla návštěva rajské zahrady.

Nahlédl zároveň i do pekla – ruka s useknutým malíčkem ho bolela hůř než mnohem vážnější zranění, která utrpěl v minulosti. Dokázal se na božské přijetí u své milované soustředit až poté, co se Váhavému Henrimu podařilo za velké peníze sehnat trochu opia, které intenzivní bolest rychle utlumilo v pouhý tupě nepříjemný pocit.

V pozdějších nočních hodinách se pokusil Arbell vysvětlit, co se s ním dělo před soubojem s nyní již mrtvým Solomonem Solomonem. Snad za to mohlo opium, snad jen čiré vypětí a hrůza uplynulého dne i blízké setkání s nemilosrdnou smrtí, ale příliš se mu to nedařilo. Chtěl jí objasnit své motivy, přitom se ale o nich bál otevřeně mluvit. Nakonec ho zarazila – částečně proto, že v ní jeho zmatek a děs vzbuzoval lítost, částečně to možná bylo nepříjemné i jí samé. Nechtěla si připomínat, jakým paktem je její neobvyklý milenec svázán se smrtí a zabíjením.

„Čím méně o tom budeš mluvit, tím dřív to přejde.“

Přiměla ho (byť po mnoha dalších polibcích a vášnivých vyznáních lásky), aby její komnaty opustil ještě před příchodem stráže, která nastupovala do služby za svítání; na odchodu zastihl na hlídce samotného Váhavého Henriho.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Váhavý Henri.

„Nevím. Divně.“

„Dáš si hrnek čaje?“ Cale přikývl. „Tak ho dej vařit. Přijdu za tebou, jen co předám hlídku.“

O deset minut později se Váhavý Henri ke Calovi připojil v strážnici právě v okamžiku, kdy byl čaj uvařený. Mlčky seděli, pili a pokuřovali – s rozkošemi kouření seznámil Cale Váhavého Henriho i Kleista, kterého teď sotva kdy bylo vidět bez ubalené cigarety v ústech.

„Cos měl za problém?“ zeptal se Váhavý Henri asi po pěti minutách.

„Bál jsem se. Strašně.“

„Myslel jsem, že tě zabije.“

„Byl by mě zabil, kdyby nebyl tak opatrný. Myslel si, že se nehýbám, protože ho chci něčím překvapit.“ Na chvíli se oba odmlčeli. „A co se změnilo?“

„Sám nevím. Za pár vteřin mě to pustilo – jako by mě někdo polil ledovou vodou.“

„Takže jsi měl štěstí.“

„Ano.“

„A co teď?“

„O tom jsem ještě nepřemýšlel.“

„To bys možná měl.“

„Proč myslíš?“

„Tady jsme skončili.“

„Proč?“ zeptal se Cale a předstíral, že se soustředí na balení další cigarety.

„Zabil jsi Solomona Solomona, pak jsi jeho mrtvolu pohodil před Materazzie a provokoval jsi je.“

„Provokoval?“

„Jen si ještě něco zkuste, říkals jim, ne?“ Cale neodpověděl. „Mám takový dojem, že by mohli zkusit něco dost ošklivého, nemyslíš? A příště se ti nikdo nepostaví přímo. Někdo ti hodí na hlavu cihlu.“

„No dobrá. Vím, co chceš říct.“

Váhavý Henri ale ještě neskončil.

„A co bude, až vyjde najevo ten tvůj románek s Arbell Materazziovou? Jediní dva lidé, kteří nad tebou drží ochrannou ruku, jsou Vipond a její otec. Co myslíš, že ten udělá, až to zjistí – vystrojí svatbu? Bereš si, Arbell Materazziová, se vším svým půvabem a krásou, tohohle nevyučeného pasáčka vepřů a neustálého potížistu jménem Thomas Cale za svého zákonitého manžela?“

Cale unaveně vstal. „Musím se vyspat. Teď o tom nejsem schopen přemýšlet.“

32

Slunce právě vycházelo, když se Cale propadl do černých hlubin spánku, a pochmurná slova Váhavého Henriho mu stále zvonila v uších. Když se o patnáct hodin později probudil, zvonily mu v uších kostelní zvony. Nebylo to však melodické vyzvánění, svolávající většinou jen vlažně věřící obyvatele Memphisu k bohoslužbám, ale zběsilé a zuřivé bití na poplach. Vyskočil z postele, vyběhl ze dveří a bos uháněl chodbami k Arbelliným komnatám. Před vchodem stálo deset materazziovských strážných a dalších pět právě přicházelo chodbou z opačného směru. Zabušil na dveře.

„Kdo je to?“

„Cale, otevřete.“

Cvakl zámek a ve dveřích se objevila vyděšená Riba; Arbell ji odstrčila stranou a vyšla na chodbu. „Co se děje?“

„Nevím.“ Cale kývl na materazziovské strážné a strčil ji zpět do místnosti.

„Pět z vás pojďte dovnitř. Závěsy nechte zatažené a neukazujte se. Držte je v koutě a postarejte se, aby nechodily k oknům.“

Arbell znovu vyšla na chodbu. „Chci vědět, co se děje. Co když je něco s otcem?“

„Vrať se dovnitř!“ zareagoval Cale křikem na tento projev zcela oprávněných obav. „Alespoň jednou zatraceně dělej, co se ti říká. A ty dveře zamkni.“

Riba jemně uchopila konsternovanou aristokratku za paži a odvedla ji zpět dovnitř, následována pěti strážnými, kteří rovněž nevěřícně sledovali, jak Cale s Arbell mluví. Když za nimi zacvakl zámek dveří, otočil se Cale k veliteli stráže. „Jen co se něco dozvím, dám vám vědět. Půjčte mi někdo meč.“ Velitel kývl na jednoho ze svých mužů, aby Calovi podal svoji zbraň.

„Co třeba ještě kalhoty?“ dodal ke značnému obveselení ostatních vojáků.

„Až se vrátím,“ odsekl Cale, „budete se smát druhou stranou obličeje.“ Po této nerudné odpovědi se otočil a rozběhl se pryč. Popadl ze svého pokoje oblečení a za necelých třicet vteřin seběhl o dvě patra níž a vyřítil se na dvůr paláce. Váhavý Henri a Kleist už kolem zdí rozestavili stráže a právě se k nim vyzbrojení lukem a jednonožní kuší chystali připojit.

„Co se děje?“ zeptal se Cale.

„Nic moc,“ odpověděl Henri. „Zaútočili někde za pátou hradbou – chlapi oblečení v něčem, co podle popisu vypadá na sutany. Možná se ale pletu.“

„Jak by se mohli vykupitelé dostat tak blízko?“

Vysvětlení bylo jednoduché. Memphis byl obchodním městem, které nepřátelský útok nezažilo už celá desetiletí a také s žádným nepočítalo. Nepřeberné množství zboží, které se den co den ve městě kupovalo a prodávalo, potřebovalo plynulý a volný průchod šesti vnitřními hradbami, které měly v případě obléhání sloužit účelu přesně opačnému; naposledy však bylo město obléháno před padesáti lety. V době míru byly vnitřní hradby zatraceně nepohodlnou překážkou a postupně do nich byly proto probořeny četné vchody a východy, přístupové tunely pro manipulaci s odpadky a vodou, s močí a výkaly, čímž byla jejich funkce obranné bariéry značně oslabena. Zaječí kotě už delší dobu vydíral jednoho z inspektorů kanalizace –hříchy v městech na planině trestali Materazziové skoro stejně přísně jako vykupitelé – a byl to právě on, kdo provedl přibližně padesátku vykupitelů za pátou hradbu. Jakoukoli souvislost se Zaječím kotětem ovšem nebylo možno připustit. V době zahájení útoku na palác už inspektor kanalizace vězel hlavou dolů v popelnici s podříznutým hrdlem. Tak se tedy mohlo stát, že Boskův pokus o vyprovokování materazziovské ofenzívy za cenu obětování několika nežádoucích a zvrácených jedinců vedl k zoufalému boji přímo v nejstřeženějším srdci Memphisu. Předstíraného útoku za pátou hradbou se zúčastnila jen desítka vykupitelů, zatímco zbývajících čtyřicet prošlo kanalizací až pod palác a šachtou s uvolněným přiklopem vylezlo na dvůr. Když se v černých sutanách vyrojili z šachty jako hejno brouků ze stoky, Cale právě posílal Váhavého Henriho s kuší a Kleista s lukem na hradby a přemýšlel, co si počít s dvanácti Materazzii kolem sebe. V tom okamžiku náhle všichni s úžasem zpozorovali čtyřicet vykupitelů, kteří se k nim valili jako černá skvrna.

„Do řady! Postavte se do řady!“ zahulákal na své muže Cale a pak vykupitelé udeřili. Cale křikl na Kleista, došlo už ale na boj muže proti muži a nepřítel byl příliš blízko, než aby bylo možno riskovat střelbu. Pak se ovšem tlupa vykupitelů pokusila materazziovskou řadu obejít a probít se ke dveřím paláce. Jen co se odpoutali od obránců, měli Henri s Kleistem volné palebné pole a vzduch se jako bzučením včel zaplnil svištěním šípů a šipek. Zaječení jednoho ze zasažených, který se chytil za hruď, jako by mu pod košili vlétla rozzuřená sršen, upoutalo Calovu pozornost; vystoupil z řady, rozběhl se ke dveřím paláce, přeťal šlachu v patě jednoho vykupitele, stejným způsobem zastavil druhého, třetího, k němuž se užuž blížil, však zasáhl šíp do horní poloviny stehna. Muž se zapotácel, zvrátil se dozadu a vykřikl, když ho nepřesně načasovaný Calův úder trefil do úst a přesekl mu spodní čelist i páteř. Pak Cale proběhl houfem nepřátel, doběhl k čelní stěně paláce a otočil se k útočícím vykupitelům čelem. Ti mezitím, zastrašení létajícími šípy a šipkami, útok přerušili a krčili se za asi metr vysokou zdí, která se ve tvaru velkého V táhla k paláci. Cale stál před ní a čekal, až k němu dojdou. Vykupitelé, kteří se k němu chtěli dostat, se nyní před tím strašlivým deštěm přicházejícím z hradeb mohli schovat a po čtyřech pomalu lezli kupředu. Cale sáhl do dvoumetrového květináče, v němž rostl starý olivovník zdobící palácový vchod, sebral několik kamenů velikosti lidské pěsti, které byly uvnitř umělecky naaranžované, a začal jimi házet. Nebyly to oblázky vrhané malým dítětem; tyhle kameny narážely do zubů a do rukou, čímž nutily vykupitele vstávat a vystavovat se střelám vysílaným shora. Pět dosud nezraněných vykupitelů se zoufale vrhlo proti Calovi. Bušil do nich lokty, kopal a kousal, až se jeden po druhém káceli k zemi, i uprostřed boje na život a na smrt si však jakási část jeho mozku našla čas na pomyšlení, že je na tom všem něco divného. Jeho pocit ještě zesílil, když tam stál jako hrdina z nějaké dobrodružné knihy a posílal své protivníky na smrt, jako by byli pouhou vysokou trávou a plevelem – útok, obrana, výpad, smrtící úder a konec. Materazziovští strážní, kteří ztratili jen tři muže, zatlačili nepřátele zpět – a pak už kněží ztratili odvahu a chtěli utéct, padali však bud pod meči pronásledujících Materazziů, nebo pod střelami Kleista a Henriho, kteří přestali pomáhat Calovi a stříleli po všech vykupitelích, u nichž se zdálo, že by se mohli dostat k šachtě a uprchnout.

Teď se Cala zmocnila pobitevní horečka, rozbušilo se mu srdce a krev mu vřela v žilách. Dvůr před ním jako by se dal do pohybu, chvíli byl blíž a hned nato se zase vzdálil. Viděl výraz hrůzy ve tváři umírajícího vykupitele, materazziovského strážného, který se držel za rozpárané břicho a snažil se v něm udržet vnitřnosti, slyšel téměř šeptané „ano, ano“ jiného strážného radujícího se z toho, že zůstal naživu, zvítězil a absolvoval boj bez ztráty cti, sledoval obličej mladičkého vykupitele, bílý jako svatý vosk a vědomý si nadcházející smrti, když se nad ním rozkročil jeden z Materazziů. A stále se nemohl zbavit pocitu, že je něco úplně špatně. Chtěl na strážného zavolat, aby ránu z milosti zastavil, podařilo se mu však vypravit ze sebe jen vyčerpané zachroptění, které nemohlo zabránit ohavnému skřeku a nohám naposledy kopajícím v prachu.

„Všechno v pořádku, synku?“ zeptal se jeden ze strážných. Cale tiše vyjekl a zhluboka se nadechl.

„Pověz jim, ať toho hned nechají.“ Ukázal na Materazzie, kteří procházeli mezi raněnými a dobíjeli je. „Potřebuju si s nimi promluvit. Tak dělej!“ Strážný zakřičel na ostatní a odešel splnit jeho rozkaz. Cale se posadil na nízkou zídku a pozoroval můru, která se usadila u kraje kaluže černé krve, opatrně ochutnala a pak se spokojeně začala krmit.

„Co je s tebou?“ chtěl vědět Kleist, který k němu houpavým krokem došel. „Jsi přece pořád naživu, ne?“

„Něco tu nehraje.“

„Zapomněl jsi poděkovat.“

Cale se na něj zahleděl. „Běž se podívat, jestli někdo zůstal naživu.“

Kleist se ho užuž chystal zeptal, na co zemřel jeho poslední otrok, na Calovi bylo ale něco ještě zvláštnějšího než obvykle, takže si to raději rozmyslel.

Váhavý Henri už začal prohlížet těla, počítal šipky a upřímně doufal, že jsou všechny jeho oběti mrtvé. Všiml si, že Kleist dělá totéž, ačkoli Materazziové rychle dobíjeli každého, kdo se ještě hýbal.

„Cale! Pojď se podívat!“ zavolal Kleist, když převrátil tělo, které mělo v zádech jeden z jeho šípů. Váhavý Henri sledoval, jak k němu Cale míří, sám však zůstal nerozhodně stát stranou. „Podívej,“ pokračoval Kleist, „to je Westaby.“ Cale hleděl do mrtvé tváře osmnáctiletého mladíka, kterého odnepaměti každodenně vídal ve svatyni. „A tady je jeden z dvojčat Gaddisových,“ přidal se Váhavý Henri. Na chviličku se odmlčel a převrátil na záda další mrtvolu. „Jeho bratr taky.“ Na opačném konci dvora poblíž příklopu šachty zazněly výkřiky a čtyři Materazziové začali kopat a mlátit do vykupitele, který se tam schovával. Všichni tři chlapci se tam okamžitě rozběhli a začali je od něj odtahovat, vojáci se je však stále snažili odstrčit, dokud Cale nevytasil meč a nepohrozil, že jestli nepřestanou, všechny je rozseká na kusy. Kleist a Váhavý Henri před očima rozezleně přihlížejících Materazziů odvlekli vykupitele stranou. Zlověstnou atmosféru prolomil až další materazziovský strážný, který ke čtveřici přišel a ukazoval jí meč ohnutý do tvaru písmene L. „Viděli jste to někdy?“ opakoval neustále. „Viděli jste to někdy?“ Cale pomalu couvl, přešel ke Kleistovi a Henrimu, čtveřici Materazziů však nespouštěl z očí.

Cale, Kleist a Henri stáli nad vykupitelem, který v bezvědomí ležel zády opřený o zeď paláce, obličej měl nateklý, rty opuchlé a zuby zvyrážené.

„Připadá mi povědomý,“ poznamenal Váhavý Henri.

„Ano,“ přitakal Cale. „Je to Tilímans, Navrátilův akolyta.“

„Vykupitele Řiťomila?“ podivil se Kleist a prohlédl si bezvědomého mladíka pozorněji. „Jo, máte pravdu. Je to Tilímans.“ Dvakrát Tillmansovi těsně před obličejem luskl prsty.

„Tillmansi! Prober se!“ Popadl ho za ramena, zatřásl jím a Tilímans tiše zasténal. Pomalu otevřel oči, nebyl je ale schopen zaostřit.

„Upálili ho.“

„Koho upálili?“

„Vykupitele Navrátila. Opékali ho na rožni za to, že osahával kluky.“

„Tak to je mi líto. Celkem vzato to byl docela slušný chlap,“ prohlásil Cale.

„Dokud ses držel zády ke zdi,“ ušklíbl se Kleist. „Dal mi jednou vepřovou kotletu,“ dodal ještě a tahle připomínka prokázané laskavosti byla tím nejbližším chvalořečení, k čemu se byl v případě vykupitelů ochoten přinutit.

„Ten řev byl nesnesitelný,“ vzpomínal Tilímans. „Trvalo skoro hodinu, než umřel. Pak mi řekli, že se mnou udělají totéž, jestli se dobrovolně nepřihlásím na tuhle výpravu.“

„Kdo na vás cestou dohlížel?“

„Vykupitel Stape Roy a jeho oddíl. Říkali nám, že až se sem dostaneme, najdeme tady boží špehy, kteří budou bojovat po našem boku, a když si budeme vést dobře, dostaneme druhou šanci. Nezabíjejte mě, šéfe!“

„Neublížíme ti. Jen nám pověz všechno, co víš.“

„Já nic nevím. Vůbec nic.“

„Kdo byli ti ostatní?“

„To nevím – kluci jako já, žádní vojáci. Chtěl bych…“

Tillmansovy oči se začaly podivně protáčet, jedno se zcela rozostřilo a druhé se zadívalo Calovi přes rameno, jako by tam Tilímans v dáli něco viděl. Kleist opět luskl prsty, tentokrát však Tilímans nereagoval, jen jeho pohled se ještě víc rozostřil a rytmus dechu byl ještě nepravidelnější. Pak se na okamžik zdálo, že se probírá. „Co je to?“ zeptal se a hlava mu padla na stranu.

„Do rána nevydrží,“ předpověděl Váhavý Henri. „Chudinka starouš Tilímans.“

„Jo,“ přikývl Kleist. „A chudinka starouš vykupitel Řiťomil. Ohavná smrt.“

Cale dostal příkaz, držel klapačku a ve tři hodiny se hlásil v kancléřové úřadu. Když ho konečně pustili dovnitř, Vipond na něj sotva pohlédl.

„Musím přiznat, že jsem měl velké pochyby, když jsi předpovídal, že se vykupitelé pokusí na Arbell zaútočit v Memphisu. Napadlo mě, jestli si to jen nevymýšlíš, abys sobě i svým přátelům zajistil práci. Omlouvám se.“

Cale nebyl zvyklý na to, že by byl někdo v nadřízeném postavení ochotný přiznat omyl – zejména když měl vlastně pravdu –, mlčel tedy a tvářil se vyhýbavě. Vipond mu podal tištěný leták byla na něm vulgárně provedená kresba ženy s odhalenými ňadry a nad ní titulek: MEMPHISKÁ DĚVKA. V následujícím odstavci leták označoval Arbell za notoricky známou prznitelku a nevěstku s vyholenou hlavou, která sebe i všechny nevinné prostituuje v masových orgiích, při nichž přináší oběti ďáblu. Je ztělesněním hříchu, končil text letáku, do nebe volajícím po pomstě.

Cale měl pocit, jako by mu v mozku bušila kladiva, jak se usilovně snažil najít smysl toho všeho.

„Skupina, která zaútočila před hradbami, kolem sebe celou cestu tyhle letáky rozhazovala,“ sdělil mu Vipond. „Tentokrát to nebude možné ututlat. Arbell Materazziovou všichni lidé považují za bělejší než padlý sníh.“

Ačkoli to už zjevně neplatilo zcela stoprocentně, groteskní lži, které leták uváděl, byly pro Cala stejně nepochopitelnou záhadou jako pro Viponda.

„Máš ponětí, co to všechno znamená?“ zeptal se Vipond.

„Ne.“

„Slyšel jsem, že jste vyslechli jednoho zajatého.“

„To, co z něj zbylo.“

„Prozradil vám něco?“

„Jen potvrdil to, co bylo i bez něj vcelku zřejmé. Vůbec nešlo o vážně míněný útok. Dokonce to ani nebyli opravdoví vojáci. Asi deset z nich jsme znali – byli to polní kuchaři, kancelářské krysy, pár rádobyvojáků, co se při plnění povinností až příliš často flákali. Proto jsme je tak snadno zlikvidováli.“

„Tohle nesmíš nikde jinde opakovat. Všude se oficiálně mluví o tom, že Materazziové dosáhli velkého vítězství a zlikvidovali zbabělý útok zosnovaný elitou vykupitelských atentátníků.“

„Elitou vykupitelských prasáčků.“

„Lidé jsou tím, co se stalo, hrozně rozzuření a nesmírně se obdivují hrdinství našich vojáků, kteří jejich útok odrazili. Nikdo nesmí říct nic, co by tomuhle tvrzení protiřečilo. Rozumíš?“

„Bosco vás chce vyprovokovat, abyste na něj zaútočili.“

„To se mu tedy povedlo.“

„Dát Boskovi to, co po vás chce, je hloupost. V tom vám nelžu.“

„Příjemná změna. Ale věřím ti.“

„V tom případě jim budete muset říct, že jestli si myslí, že se bitva s opravdovou vykupitelskou armádou bude podobat téhle frašce, jsou na velkém omylu.“

Poprvé za celou dobu pohlédl Vipond chlapci před sebou přímo do očí.

„Bože můj, Cale, kdybys jen věděl, jak málo se správa světa řídí zdravým rozumem. Ještě nikdy nebylo lidstvo postiženo žádnou katastrofou, před níž by je někdo předem nevaroval – ani jednou v celých dosavadních světových dějinách. A nikdo, kdo s takovým varováním přišel a komu daly pozdější události za pravdu, z toho nikdy neměl žádný prospěch. Materazziové nedovolí, aby jim do téhle záležitosti někdo mluvil, a Thomas Cale už vůbec ne. Tak to na světě chodí a nic na tom nezmění ani taková bezvýznamná nula, jako jsi ty, ani tak významná osobnost, jako jsem já.“

„Neřeknete jim nic, co by je mohlo zastavit?“

„Ne, neřeknu, a ty také ne. Memphis je srdcem největší světové mocnosti. Existuje pár velice obyčejných faktorů, Cale, které tohle impérium drží pohromadě: obchod, chamtivost a všeobecné přesvědčení, že Materazziové jsou tak silní, že pokusit se postavit se nám na odpor by bylo pro každého příliš riskantní. Naprosto nepřipadá v úvahu, že bychom zůstali za hradbami Memphisu a čekali, až nás vykupitelé oblehnou. Bosco nemůže zvítězit, my ale můžeme prohrát. Stačí, když se bude zdát, že se před ním schováváme. Obléhání bychom tady v Memphisu přečkali třeba sto let, netrvalo by ale ani šest měsíců a začalo by docházet ke vzpourám odtud až po tu nejzapadlejší republiku Křupanov. Čeká nás válka – tak prostě musíme začít válčit.“

„Vím, jak budou vykupitelé bojovat.“

Vipond po něm střelil podrážděným pohledem. „A co čekáš? Že se s tebou bude někdo radit? Generálové, kteří chystané tažení plánují, nejen že dobyli polovinu známého světa, ale také buď bojovali po boku Solomona Solomona, nebo se pod ním cvičili, ačkoli o něm většina z nich neměla valné mínění. A co jsi ty – kluk… nula, která bojuje jako vyhladovělý pes. Na to zapomeň.“ Netrpělivým mávnutím Calovi naznačil, aby zmizel, a na rozloučenou ho ještě naposledy popíchl: „Měl jsi nechat Solomona Solomona naživu.“

„Byl by on udělal totéž pro mě?“

„Samozřejmě, že ne – což je jen o důvod víc, proč jsi měl jeho slabosti využít. Kdybys ho byl nechal naživu, mohl jsi v očích Materazziů vypadat jako úžasný hrdina a z něj bys byl udělal bezvýznamného ubožáka. Síla je k těm, kdo jí vládnou, stejně nemilosrdná jako k jejich obětem – ty druhé rozdrtí a ty první otráví jako jed. Pravda je taková, že nikomu taková síla, jakou máš ty, nevydrží dlouho. Lidé, jimž ji osud propůjčil, se na ni příliš spoléhají a jsou sami zničeni.“

„To jste si sám vymyslel, nebo jste to slyšel od někoho, kdo nikdy nemusel stát tváří v tvář davu, který tráví příjemné odpoledne tím, že čeká, až ho uvidí vykuchaného?“

„To má být sebelítost? Vůbec jsi v té aréně nemusel být a dobře to víš.“

Podrážděný částečně i tím, že na tohle neměl žádnou pádnou odpověď, se Cale otočil k odchodu.

„Mimochodem, v oficiálním vylíčení událostí včerejšího večera budou zásluhy tvoje i tvých přátel silně potlačeny. Nebudeš si na to stěžovat.“

„A důvod?“

„Po tom, co jsi předvedl v Červené opeře, tě většina lidí nenávidí. Přemýšlej o tom, co jsem ti právě řekl, a bude ti to jasné. I kdyby ti to snad jasné nebylo, nebudeš o tom, co se včera stalo, mluvit.“

„Je mi úplně jedno, co si o mně Materazziové myslí.“

„To je právě tvůj problém, že ano? Nezáleží ti na tom, co si o tobě lidé myslí. Ale mělo by.“

Celý následující týden probíhal ve znamení přílivu Materazziů z jejich rodinných sídel do Memphisu. V celém městě bylo sotva k hnutí pro samé rytíře a jejich ozbrojené doprovody, manželky a jejich služebnictvo i pro nesčetné zloděje a kapsáře, šlapky, hazardní hráče, podvodníky a lupiče, lichváře i obyčejné obchodníky – ty všechny sem přilákala příležitost k obrovským výdělkům, jaké válka slibuje. Probíhala však otevřená i skrytá jednání také v jiných než peněžních záležitostech; materazziovská aristokracie musela řešit komplikované otázky hierarchie. Umístění v bitevním šiku bylo známkou postavení daného jedince na společenském žebříčku – materazziovský bitevní plán se proto podobal kompromisu mezi vojenskou strategií a zasedacím pořádkem na královské svatbě. Možností někoho urazit nebo se naopak sám cítit uraženě se nabízelo bezpočet. To byl také důvod, proč navzdory naléhavosti válečných příprav trávil maršál většinu času pořádáním večeří a nejrůznějších dalších společenských akcí, na nichž uhlazoval nebezpečně načepýřené peří dotčených hostů a vysvětloval jim, že to, co jim připadá jako urážka, je ve skutečnosti neobyčejně významná pocta.

Právě na jednom z těchto banketů, na který byl pozván také Cale (na žádost Viponda, který se tak snažil o jeho částečnou rehabilitaci), nabraly události další nečekaný kurz. Ačkoli se maršál obecně – a na veřejnosti pak už vůbec – nerad ukazoval v Simonově společnosti, ne vždy se mu dokázal vyhnout, zejména když Arbell snažně prosila, aby ho pozval také.

Lord Vipond byl mistrem v získávání a využívání informací, pravdivých i nepravdivých. Na všech úrovních memphiské společnosti, od šlechty až po pouliční čističe bot, měl k dispozici rozsáhlou síť svých agentů. Jestliže chtěl, aby se široká veřejnost o něčem dozvěděla nebo aby tomu přinejmenším uvěřila, svěřil pravdivou či nepravdivou historku těmto informátorům a ti ji následně roznesli po celém městě. Podobných metod rozšiřování užitečných fám a popírání kolujících nepříznivých pověstí samozřejmě užívají všichni vládci od nejmocnějšího krále králů až po starostu Horní Dolní. Rozdíl mezi Vipondem a všemi ostatními uživateli černého umění šeptandy spočíval v tom, že si Vipond uvědomoval, že pokud chce, aby v těch případech, kdy mu na tom skutečně záleží, lidé jeho informátorům věřili, musí téměř každé jejich slovo odpovídat pravdě. Výsledkem bylo, že každou lež, o níž chtěl Vipond veřejnost přesvědčit, pokaždé prakticky všichni spolkli i s navijákem. Části tohoto drahocenného kapitálu použil i v Calově případě, protože si byl až příliš dobře vědom pomstychtivého vzteku, který smrt Solomona Solomona zažehla v srdcích jeho příbuzných či blízkých. Bylo téměř jisté, že bude Cale zavražděn. Navzdory tomu, co řekl Calovi, vypustil Vipond do světa informace o tom, že Cale statečně bojoval po boku Materazziů a pomohl jim Arbell zachránit, což bezprostřední hrozbu, že se Cale stane obětí jedu nebo nože v zádech v nějaké temné uličce, do značné míry, byť ne úplně, odvrátilo. Neobvyklé bylo jen to, že kdyby se byl někdo Viponda zeptal, proč vynakládá tolik času na někoho tak bezvýznamného, nedokázal by mu odpovědět. Nebyl však nikdo, kdo by se vyptával.

Vipond a maršál Materazzi už strávili celkem několik vyčerpávajících hodin tím, že se společně snažili vypracovat bitevní plán, který by přihlížel ke všem komplikovaným otázkám společenského postavení a moci, vyplývajícím z nasazení Materazziů do pole. Popravdě řečeno jim citelně scházel Solomon Solomon, jehož pověst hrdinného bojovníka z něj činila neocenitelného pomocníka, schopného vyjednat a realizovat kompromisy mezi různými materazziovskými klikami soupeřícími o přednostní postavení v bojové linii.

„Něco vám řeknu, Viponde,“ poznamenal sklesle maršál. „Nesmírně se sice obdivuji rafinovaným metodám, jichž k urovnávání těchhle záležitostí používáte, musím ale konstatovat, že v principu existuje na tomhle světě jen málo problémů, které nelze vyřešit pořádným úplatkem nebo tím, že nepřítele za temné noci shodíte s vysoké skály.“

„Co tím chcete říct, můj pane?“

„Mám na mysli toho kluka, Cala. Neobhajuji Solomona Solomona – víte, že jsem se to snažil zarazit –, mám-li ale říct pravdu, nemyslel jsem, že má ten kluk proti němu šanci.“

„A kdybyste si to byl uvědomil?“

„Nemá smysl nasazovat tenhle arogantní tón, neříkejte mi, že vy ve všech případech děláte jen to, co je správné, a ne to, co je moudré. Faktem zůstává, že bychom Solomona Solomona potřebovali, dokázal by totiž urovnat spory a donutil by ty parchanty poslouchat. Je to jednoduché – Solomona Solomona bychom potřebovali, zatímco Cala nepotřebujeme.“

„Cale vám zachránil dceru, můj pane, a málem při tom sám přišel o život.“

„No prosím, už zase začínáte – ze všech lidí byste právě vy měl vědět, že takové věci nemůžu brát osobně. Vím, co udělal, a jsem mu za to vděčný, ale jen jako otec. Jako vládce poukazuji na to, že stát Solomona Solomona potřebuje mnohem víc než Cala. To je evidentní pravda a nemá smysl, abyste to popíral.“

„Čeho tedy litujete, můj pane? Že jste ho před soubojem nenechal shodit ze skály?“

„Myslíte, že mě dokážete zahanbit natolik, až couvnu? Především jsem mu měl dát velký měšec zlata a přikázat mu, aby zmizel a už se nikdy nevracel. Mimochodem, přesně to mám v úmyslu udělat, jen co tahle válka skončí.“

„A co kdyby byl odmítl?“

„To by bylo zatraceně podezřelé. Proč se tady vlastně vůbec zdržuje?“

„Protože jste mu dal dobrou práci uprostřed nejpřísněji střeženého čtverečního kilometru na celém světě.“

„Takže to byla moje chyba? No, pokud ano, rozhodně ji napravím. Ten kluk je nebezpečný. Nosí smůlu jako ten chlap v břiše velryby.“

„Ježíš Nazaretský?“

„Ano, toho myslím. Jen co vyřešíme tu záležitost s vykupiteli, Cale musí pryč a tím to končí.“

Dalším důvodem maršálovy mizerné nálady byla vyhlídka na to, že bude muset celý večer prosedět v synově společnosti – při tom pomyšlení cítil téměř nesnesitelné ponížení.

Jak se ukázalo, probíhal banket dobře. Přítomná aristokracie jako by byla připravená, a dokonce i ochotná zapomenout na staré nešváry a rozmíšky a společně se postavit hrozbě, kterou vykupitelé představovali pro Memphis obecně a pro Arbell Labutí šíji konkrétně. Arbell byla po celou dobu večeře tak sladká a přitom tak delikátně zábavná a tak úžasně krásná, že ty groteskní pomluvy, jež o ní vykupitelé šířili, se zdály být ještě účinnějším důvodem k překonání malicherných sporů a odstranění hrozby, již pro ně pro všechny ti náboženští fanatici představovali.

Od začátku banketu se zoufale snažila nepokukovat po Calovi. Milovala ho a toužila po něm tak vášnivě, že měla pocit, jako by si toho museli být jasně vědomi i ti nejnechápavější pozorovatelé. Cale si naopak připadal ublíženě, protože z tohoto jejího počínání usuzoval, že se mu vyhýbá. Viděl, že se za něj stydí a že je jí nepříjemné být s ním viděna na veřejnosti. Maršálovy obavy, že ho Simon smrtelně zostudí, se naopak zdály neopodstatněné. Pravda, chlapec celou dobu seděl a pochopitelně nic neříkal – jeho obvyklý výraz poplašené a vyděšené nechápavosti však zmizel. Působil naopak zcela normálním dojmem: tu se v jeho tváři mihl výraz zaujetí, tu zase pobavení. Maršál cítil stoupající popuzení, protože se nedokázal zbavit dráždivého kašle vyvolaného nejspíš tím, jak musel neustále odpovídat nekonečné řadě hostů prezentujících nějaké žádosti.

Další věcí, která maršála rozčilovala, byl mladík sedící vedle Simona. Neznal ho a za celý večer ho neslyšel říct jediné slovo, viděl ale, jak při večeři neustále škube pravou rukou v nepochopitelném proudu drobných gest – jeho prsty kmitaly sem a tam, natahovaly se, opisovaly nekonečné kruhy a tak dále. Maršálovi to nakonec začalo natolik lézt na nervy, že se právě chystal nařídit svému osobnímu sluhovi jménem Pepys, aby mladíkovi přikázal buď přestat, nebo odejít; vtom však mladík vedle Simona povstal a gestem požádal o pozornost – byl to počin ve shromážděné společnosti tak překvapivý, že se šum smíchu a konverzace téměř úplně utišil.

„Jmenuji se Jonathan Koolhaus,“ představil se mladík, „a jsem jazykovým poradcem lorda Simona Materazziho. Lord Simon si přeje něco říct.“ Po tomto oznámení zavládlo v sále naprosté ticho, byť spíše užaslé než uctivé. Pak Simon vstal a začal pohybovat pravou rukou úplně stejně zvláštním způsobem, jakým jí Koolhaus pohyboval celý večer. Koolhaus překládal.

„Lord Simon Materazzi říká: ‚Celý večer sedím proti proboštovi Kevinu Losellsovi a za tu dobu se o mně probošt Losells už třikrát stačil zmínit jako o blábolivém idiotovi.‘“ Simon nasadil široký a dobromyslný úsměv. „‚Tak tedy, probošte Losellsi, pokud jde o blábolivé idioty, víte, jak to říkají děti na pískovišti: nejlíp je pozná jiný blábolivý idiot.‘“

Výbuch smíchu, který po těchto slovech následoval, byl vyvolán právě tak pohledem na Losellsovy vyvalené oči a zrudlý obličej jako proneseným žertem. Simonová pravá ruka čile kmitala sem a tam.

„Lord Simon Materazzi říká: ‚Probošt Kevin je podle vlastních slov hluboce uražen tím, že byl posazen proti mně.‘“ Simon se proboštu Kevinovi posměšně uklonil a Koolhaus jeho úklonu napodobil. Simonová pravá ruka se znovu rozkmitala.

„Chci vám říct, probošte Losellsi, že jediným, kdo se může cítit uraženě, jsem tady já.“

Po tomto prohlášení se Simon s benevolentním úsměvem posadil a Koolhaus ho napodobil.

Ještě okamžik na ně všichni lidé u stolu užasle zírali, našlo se i několik takových, kteří se smáli a tleskali. A pak, jako by dospěli k nějaké podivné nevyslovené dohodě, se všichni hosté rozhodli, že budou to, co právě viděli, ignorovat a předstírat, že se to vůbec nestalo. Brzy se znovu ozval šum smíchu a konverzace a všechno pokračovalo stejně jako předtím.

V obvyklý čas večer skončil, hostitelé vyprovodili hosty ven do noci a maršál doprovázený Vipondem se téměř rozběhl do svých soukromých pokojů, kde na něj podle příkazu měli čekat syn s dcerou. Sotva vrazil do dveří, rozčileně vyštěkl: „Co to má znamenat? Co to bylo za bezcitný trik?“ Pohlédl na dceru.

„Vůbec nic o tom nevím. Je to pro mě stejná záhada jako pro tebe.“

Užaslý Koolhaus během jejich rozhovoru co nejdiskrétněji komunikoval prsty se Simonem. „Hej, vy tam – co to provádíte?“

„To je… to je znaková řeč, pane.“

„Co že je to?“

„Je to velice jednoduché, pane. Každý pohyb mého prstu představuje nějaké slovo nebo nějakou činnost.“ Koolhaus byl tak nervózní a drmolil tak rychle, že mu téměř nebylo rozumět.

„Ne tak rychle!“ křikl na něj maršál. Koolhaus své vysvětlení roztřeseně zopakoval. Maršál nedůvěřivě sledoval, jak jeho syn Koolhausovi něco sděluje.

„Lord Simon říká… totiž… prosí, abyste se na mě nezlobil.“

„Tak mi vysvětlete, o co jde.“

„Je to jednoduché, pane. Jak jsem říkal, každý znak vyjadřuje nějaké slovo nebo emoci.“ Koolhaus si palcem ukázal na vlastní hruď.

„Já“

Pak sevřel ruku v pěst a kruhovitým pohybem si jí přejížděl po hrudi.

„Omlouvám se.“

Zvedl palec zaťaté pěsti, namířil jím dopředu a zakmital jím, jako by tloukl kladivem. „Za to.“

Ukázal na maršála. „Že jsem vás.“

Švihl pěstí a zápěstím sem a tam. „Rozčilil.“

Pak celé gesto zopakoval tak rychle, že bylo sotva možné jednotlivé pohyby rozeznat.

„Omlouvám se, že jsem vás rozčilil.“

Maršál se zahleděl na syna, jako by mu pohled na něj dokázal odhalit pravdu. V obličeji se mu zřetelně zračila nedůvěra a naděje zároveň. Pak se zhluboka nadechl a pohlédl na Koolhause.

„Jak si můžu být jistý, že to mluví můj syn a ne vy?“

Koolhausovi se začala navracet alespoň část obvyklé rovnováhy.

„To si nemůžete být nikdy, můj pane. Stejně jako si nikdo nemůže být nikdy jistý, že on a jedině on je myslícím a cítícím tvorem a všichni ostatní jsou stroje, které myšlení a city jenom předstírají.“

„Ach bože,“ povzdechl si maršál. „Vy jste určitě produkt Mozkovny, o tom není pochyb.“

„To skutečně jsem, pane. Přesto je ale to, co říkám, pravda. Víte, že ostatní lidé cítí a přemýšlejí stejně jako vy, protože postupem času vám schopnost dobrého úsudku umožní odhalit rozdíl mezi skutečným a neskutečným. Podobně jako budete-li mým prostřednictvím mluvit se synem, přesvědčíte se, že je sice neškolený a žalostně nevzdělaný, má ale mozek stejně čilý jako vy nebo já.“

Bylo jen velice obtížné odolat dojmu, jímž na maršála Koolhausova urážlivá upřímnost působila.

„Tak dobrá,“ prohlásil. „Požádej Simona, aby mi pověděl, jak byla celá tahle věc zorganizovaná od začátku až do dnešního večera. Nic k tomu nepřidávej a nesnaž se, aby vypadal chytřejší, než je.“

Následujících patnáct minut tedy Simon strávil prvním skutečným rozhovorem s otcem a otec zase se synem. Čas od času mu maršál položil nějakou otázku, po většinu doby ale jen poslouchal. A když Simon skončil, stékaly po otcových tvářích i po tvářích jeho užaslé sestry proudy slz.

Konečně maršál vstal a syna objal. „Omlouvám se ti, chlapče, strašlivě se ti omlouvám.“ Pak přikázal jednomu ze strážných, aby přivedl Cala. Koolhaus si jeho rozkaz vyslechl s jednoznačně smíšenými pocity. Vysvětlení, které Simon podal, bylo podle jeho názoru nespravedlivě zaujaté ve prospěch Calova nápadu naučit Simona jednoduchou znakovou řeč a nedostatečně zdůrazňovalo skutečnost, že ji Koolhaus přeměnil z primitivní a omezené série jednoduchých gest ve skutečný životaschopný jazyk. Začínalo to vypadat, jako by ho ten otrapa Cale měl připravit o veškerou slávu. Cala samozřejmě to, co se na banketu stalo, zarazilo skoro stejně jako všechny ostatní hosty, protože neměl ponětí, jakých pokroků Koolhaus se Simonem dosáhli – především proto, že Koolhaus Simona zavázal slibem mlčení, aby mohl zinscenovat obrovské překvapení a sám se přihlásit o všechny zásluhy.

Cale předpokládal, že si ho předvolali na kobereček, a poněkud ho proto překvapilo, když ho Arbell i maršál, který si v duchu vyčítal své nevděčné, byť ne nevyhnutelně nesprávné rozhodnutí Cala se zbavit, uvítali jako spasitele.

Výčitky svědomí však cítila i Arbell. Od strašlivých událostí, k nimž došlo v Červené opeře, trávila noci erotickými hrátkami s Calem a vášnivě hltala každý kousíček jeho těla, za dne však poslouchala, jak se její návštěvníci baví o hrůzyplných okolnostech smrti Solomona Solomona. Vzhledem k tomu, že se o svém tajemném tělesném strážci v minulosti vyjadřovala vždy jen s pohrdáním, nikdo se nerozpakoval líčit jí všechno, co se stalo, do nejmenších nepěkných podrobností. Do jisté míry mohla to, co slyšela, považovat za pomluvy a zaujatost ve prospěch soupeře z vlastních řad, pak se ale i upřímná a dobromyslná Margaret Aubreyová vyjádřila následovně: „Vůbec nechápu, proč jsem tam zůstala. Zpočátku mi ho bylo hrozně líto, připadal mi v té aréně tak malý. Jenže, Arbell, v životě jsem neviděla nic chladnokrevnějšího a brutálnějšího. Než ho zabil, něco mu povídal. Viděla jsem, jak se usmívá. Otec říkal, že tak by se nezachoval ani ke svini.“

Poté, co si vyslechla tato slova, ocitly se city mladé princezny v obrovském zmatku. Urážka jejího milence se jí samozřejmě dotkla, nemusela ovšem zároveň připustit, že onu podivnou vražednou prázdnotu viděla na vlastní oči? Kdo by jí mohl mít za zlé, že tiše potlačila zachvění, které nicméně proniklo až do nejhlubšího zákoutí její duše a zůstalo tam pevně uzamčené? Všechny podobné příšerné myšlenky však zcela zapudilo zjištění, že Cale prakticky přivedl jejího bratra zpět z mrtvých. Vzala ho za ruku, vášnivě a zároveň překvapeně ji políbila – a poděkovala mu za to, co udělal. Ani skutečnost, že se sám chtěl o zásluhy podělit s Koolhausem, na situaci nic nezměnila. Koolhaus si připadal ošizeně a zcela přitom zapomínal, že to byl Cale, kdo si skryté inteligence Simona Materazziho všiml a kdo našel klíč k jejímu odemčení. Začínal být přesvědčen, že Calův pokus zahrnout do všeobecné atmosféry gratulací a příslibů odměny i jeho byl jen rafinovanou metodou, jak proniknout na výsluní a Koolhause naopak vytlačit. A tak se stalo, že si onoho dne, kdy Cale konečně přesvědčil dva z těch, kdo o něm pochybovali, zároveň udělal dalšího nepřítele.

33

Když té noci držela Arbell Materazziová Cala v náručí, zbavila se už veškerých výhrad vůči jeho osobě. Byl tak statečný a ona tak nevděčná, když o něm chovala jakékoli pochybnosti – a teď ještě ke všemu dokázal tak zázračně proměnit jejího bratra. Jak velkomyslný se teď zdál být v přístupu k lidem kolem sebe, jak chytrý a plný porozumění! Téměř hořela zbožňováním, když se s ním té noci milovala, oddávala se mu každým coulem svého pružného a nádherného těla. Na drsnou a zjizvenou duši Cala to působilo jako milosrdné kouzlo, zaplavující ho slastí a úžasem. Později, když ležel v zajetí jejích elegantních paží a nekonečně dlouhých nohou, začal mít pocit, jako by se i těch nejhlubších vrstev jeho ledové duše začalo dotýkat slunce.

„Nic se ti nesmí stát. Slib mi to,“ ozvala se po téměř hodinovém mlčení.

„Tvůj otec a jeho generálové nemají v úmyslu pustit mě kamkoli do blízkosti bojů. A já zase nemám v úmyslu se o to snažit. Mým úkolem je starat se o tebe. Nic jiného mě nezajímá.“

„Co kdyby se mi ale něco stalo?“

„Nic se ti nestane.“

„Tím si ani ty nemůžeš být jistý.“

„Co je to s tebou?“

„Nic.“ Přidržela si oběma rukama jeho obličej a hleděla mu do očí, jako by v nich něco hledala. „Vzpomínáš si na ten obraz, co visí vedle na zdi?“

„S tvým pradědečkem?“

„Ano – a s jeho druhou manželkou, Stellou. Důvodem, proč jsem si ho tam pověsila, byl dopis, na který jsem jako malá narazila, když jsem se přehrabovala v nějaké staré rodinné veteši, co jsem našla v jedné truhle. Myslím, že se do ní nikdo nepodíval skoro sto let.“ Vstala a přešla k zásuvce na opačné straně místnosti, úplně nahá a tak krásná, že by to dokázalo každému muži zastavit srdce. Jak je možné, pomyslel si, že mě takové úžasné stvoření miluje? Chvíli se v zásuvce hrabala a pak se vrátila s obálkou. Vytáhla z ní dva hustě popsané listy a smutně si je prohlížela. „Je to poslední dopis, který Stelle napsal, než padl při obléhání Jeruzaléma. Ráda bych ti přečetla závěrečný odstavec, protože bych chtěla, abys něco pochopil.“ Posadila se do nohou postele a dala se do čtení:

Moje nejdražší Stello,

všechno nasvědčuje tomu, že za pár dnů znovu zaútočíme – možná už zítra. Pro případ, že už ti nebudu moci znovu napsat, cítím potřebu sepsat pár řádek, které se ti možná dostanou do rukou, až tu už nebudu.

Stello, láska, kterou k tobě cítím, je nesmrtelná, jako by mě k tobě poutala mocnými lany, jež nemůže zpřetrhat nic než Bůh. Jestli se nevrátím, drahá Stello, nezapomeň nikdy, jak moc tě miluji; až na bojišti naposledy vydechnu, zašeptám tvoje jméno.

Ale, Stello! Pokud se mrtví mohou vrátit zpět na tuto zemi a neviděni se pohybovat kolem těch, které milovali, budu ti vždy nablízku – za jasného dne i za nejtemnější noci, v tvých nejšťastnějších chvilkách i v nejchmurnějších hodinách, pořád a neustále. A pohladí-li tvoji tvář jemný vánek, bude to můj dech; ovane-li tvé bolavé spánky chladný vzduch, bude to můj duch, který kolem tebe prolétl.

Arbell se slzami v očích vzhlédla. „To bylo naposledy, co se jí ozval.“ Přisunula se z nohou postele blíž ke Calovi a pevně ho objala. „Taky jsem k tobě připoutaná. Vždycky si pamatuj, že ať se stane cokoli, pořád ti budu nablízku, pořád budeš cítit, že nad tebou můj duch bdí.“

Ohromen a vyveden z míry tou nádhernou a vášnivou mladou ženou nevěděl Cale, co říct. Po chvíli už ale slova nebyla potřebná.

34

Wilfred „Pětibřich“ Penn, stojící na hlídce ve městě Yorku, které leží asi sto mil severně od Memphisu, hleděl přes městské hradby a poulil při tom široce rozevřené oči, aby se ubránil spánku. Nad lesy, jež město obklopovaly, se vyhouplo další nádherné slunce a Pětibřich si pomyslel, že jakkoli je noční hlídka pokaždé nepříjemná a nudná, tohle je denní doba, kterou může člověk vidět, kolikrát chce, a přece pokaždé pocítí úžasnou radost, že je naživu. A právě v tom okamžiku si všiml něčeho tak podivného, že ho neobvyklost a čirá nemožnost takového jevu spíš překvapila, než vystrašila. Pomyslel si, že to, co vidí, prostě nemůže být pravda. Zpoza hranice stromů, začínajících asi půl druhé míle od něj, vylétl z lesa nějaký veliký černý předmět, vznesl se vzhůru k rudomodré obloze a zamířil k městu. Zvětšoval se a zdálo se, jako by se také pohyboval čím dál rychleji, až Pětibřich, ohromený jako zvíře před porážkou, sledoval, jak obrovský balvan velikosti krávy přelétá sotva šest metrů od něj hradby a líně se při tom otáčí kolem své osy. Obloukem se snesl na město pod ním, zničil čtyři rozlehlé městské domy, prokutálel se hromadami roztříštěného kamení a prachu a zastavil se v městské Zahradě slavíků.

V následujících dvou hodinách vrhly čtyři mobilní vykupitelské obléhací katapulty proti městu dalších deset balvanů, a když se zastřílely na správnou vzdálenost, podařilo se jim napáchat vážné škody na hradbách. Byly to zbraně nové konstrukce, na bojišti dosud nevyzkoušené, a obrovská palcová ramena dvou z nich nevydržela a praskla. Pontifikální mechanici, kteří čtvrtou vykupitelskou armádu generála Princepse doprovázeli, provedli všechna potřebná měření, vyhodnotili nedostatky své nové mobilní konstrukce a během hodiny sbalili přelámaná ramena a vyrazili na dlouhý zpáteční pochod ke Střelecké stráni.

Odpoledne bylo takové vedro, že ačkoli nezpívali žádní ptáci, cvrkání cikád bylo téměř ohlušující. Ve tři hodiny vyrazil z města oddíl lehké kavalerie o počtu dvou set padesáti mužů ke krátkému útoku, jehož účelem bylo vyvolat reakci, podle níž by si velitel posádky mohl udělat alespoň nějakou představu o síle nepřítele. Sprška šípů z lesa útočníky donutila strhnout koně stranou a vrátit se; jediné, co Materazziové za svoji námahu získali, byli dva mrtví, pět raněných a deset koní, které bylo nutno utratit. Vykupitelé hájící okraj lesa a sledující ústup kavalerie všichni do jednoho cítili jakési strašlivé napětí visící ve vzduchu, jako by něco příšerného zadržovalo dech a chystalo se k úderu. Pak se všichni rozesmáli, když hrozivě napjaté ticho ukončili tvorové, kteří byli jeho původní příčinou. Cikády, utišené příjezdem koní a nyní uklidněné jejich zmizením, naráz znovu spustily, jako by byly jediným organismem, a ne milionem malých tvorů.

Té noci začala skutečná špinavá práce, když vrchní seržant Trevor Beale vyrazil s deseti náležitě zkušenými a opatrnými muži do Dudleyského lesa na průzkumnou hlídku. Za svítání přivedl zpět za hradby sedm z nich plus dva vykupitelské zajatce a podával o své noční akci hlášení guvernérovi Yorku.

„Proč na nás proboha ti vykupitelé útočí?“

„Nemám ponětí, pane,“ pokrčil rameny vrchní seržant Beale.

„To byla řečnická otázka, vrchní seržante, kladená výhradně pro efekt a nevyžadující odpověď.“

„Ano, pane.“

„Kolik jich je?“

„Něco mezi osmi a šestnácti tisíci, pane.“

„Nemůžete být přesnější?“

„Prodírali jsme se hustým lesem v úplné tmě uprostřed dobře střežené armády, takže ne, pane, nemůžu být přesnější. Nemyslím, že by jich bylo míň, a pochybuji, že by jich bylo víc.“

„Jste dost drzý, vrchní seržante.“

„Přišel jsem v noci o tři chlapy, pane.“

„To je mi líto, ale sotva je to moje vina.“

„Ne, pane.“

O tři hodiny později byl vrchní seržant Beale znovu v pracovně guvernéra Agostina.

„Nedostali jsme z nich – přesněji řečeno z jednoho z nich – nic jiného než odhad, kolik jich asi je. Než zajatec nadobro přestal mluvit, prozradil, že v lese se jich schovává asi šest tisíc, že se ale armáda před třemi dny rozdělila – hmm, a ještě to, že je vede nějaký Princeps.“

„Nechte mě s nimi hodinku o samotě, pane.“

„Velice pochybuji, že byste byl v mučení zajatců lepší než Bradford. Má to koneckonců v náplni práce. Kromě toho chci, abyste se vy a tři další vypravili s hlášením do Memphisu. Půjdete každý jinou trasou a vy si vyberete tu, kde budete mít největší naději, že nenarazíte na vykupitelské hlídky.“

Hodinu poté, co Beale a jeho muži opustili město, vykupitelé zaútočili průlomem v jižní hradbě a následovala krátká, avšak divoká šarvátka se třemi sty Materazzii v plné zbroji, kteří tam na ně čekali. Útočníci byli odraženi a zanechali na místě dvacet mrtvých, zatímco nikdo z Materazziů, jak se zprvu zdálo, nebyl vážně raněn. Teprve téměř tři hodiny po útoku se zjistilo, že se tři Materazziové pohřešují.

Ještě podivnější však bylo, že o několik hodin později začaly z míst, kde stály vykupitelské obléhací stroje, k modré letní obloze stoupat čtyři sloupy kouře. Krátce poté se vrátila skupina vyslaných průzkumníků a sdělila guvernérovi, že se vykupitelská armáda stáhla ze svých pozic a spálila všechny čtyři obléhací katapulty, které s vynaložením tak obrovského úsilí k Yorku dopravila.

Když o tři dny později Beale dorazil do Memphisu, mělo už město zprávy o aktivitách druhé poloviny čtvrté vykupitelské armády generála Princepse a bylo jimi stejně zmateno jako tím, co se doslechlo od Beala. Druhé vykupitelské vojsko nezaútočilo ani na jedno ze tří opevněných měst, strategicky vesměs přinejmenším stejně významných jako York, ale prostě je obešlo a zamířilo k Fort Invincible, tedy k místu, jež jeho jméno označovalo za nedobytnou pevnost. Terčem častých žertů mezi Materazzii byla skutečnost, že Fort Invincible není žádná pevnost, že na tom ale vlastně nezáleží, protože také není nedobytné. Ve skutečnosti bylo tamější území plné rozlehlých planin a mírně svažitých kopců, zcela náhle přecházejících v úzké kaňony a skalnaté soutěsky. Zmíněné dva protikladné přírodní útvary představovaly nejlepší a nejhorší terénní podmínky, v nichž může operovat kavalerie a vojsko v plné zbroji, užívalo se jich proto jako ideálního výcvikového střediska pro Materazzie, kteří do Fort Invincible proudili ze všech koutů impéria a po výcviku se zase vraceli. V důsledku toho nebylo v tamních kasárnách nikdy méně než pět tisíc kavaleristů a dalších ozbrojenců, mnozí z nich s letitými zkušenostmi. Z vojenského hlediska nedával útok vykupitelů na Fort Invincible absolutně žádný smysl: zaútočit právě tam znamenalo postavit se vojenské síle Materazziů v místě jednoho z jejích největších soustředění a v terénu, kde její příslušníci denně cvičili. Čtyři tisíce vykupitelů se na mírném svahu před pevností sešikovaly do bojových formací a vyzvaly Materazzie k útoku. Materazziové výzvu přijali. Naneštěstí pro vykupitele jim tisícičlenný oddíl materazziovské kavalerie, který se právě vracel z bojového cvičení, zároveň vpadl do týla; výsledkem byl krvavý masakr, v němž vykupitelé ztratili téměř polovinu mužů. Zbylé dva tisíce si prosekaly cestu z bojiště, ustoupily k roklinám Temže a připojily se ke čtyřem tisícovkám vykupitelů, které tam na ně čekaly. Tady byl terén pro koně mnohem obtížnější a vykupitele tentokrát nepostihla žádná smůla. Následná bitva, k níž prvního dne došlo, byla sice lítá, neměla však jasného vítěze. Druhého dne už se žádná bitva nekonala. Když se Materazziové probudili, zjistili, že se vykupitelé stáhli do hor, kam je kavalerie nemohla následovat. Největší záhadou pro materazziovské generály v Memphisu zůstávalo, čeho vlastně chtěli vykupitelé útokem na Fort Invincible dosáhnout.

Zprávy, které do Memphisu dorazily následujícího dne, byly matoucí zcela jiným způsobem, pokud totiž lze do termínu „matoucí“ zahrnout i hrůzu a hnus. V sedm hodin ráno jedenáctého dne onoho měsíce vpadl oddíl druhé vykupitelské jízdní pěchoty pod velením vykupitele Petara Brzicy do Mount Nugentu, vesnice o nějakých třinácti stech duších. Jediným přeživším svědkem jejich příjezdu byl čtrnáctiletý chlapec, nešťastně zamilovaný do jednoho z vesnických děvčat, který se probudil časně ráno a odešel se vyplakat do nedalekého lesa, protože se chtěl vyhnout posměchu starších bratrů. Pro hocha, který je sledoval ze skrytu stromů, to byla neobvyklá podívaná, šok z pohledu na tři sta vojáků mířících do Mount Nugentu však značně zmírňovala skutečnost, že byli oblečení v sutanách, které chlapec ještě v životě neviděl, a jeli na malých oslících, takže poněkud komicky poskakovali nahoru a dolů a ani trochu se nepodobali majestátně hrozivým bojovníkům materazziovské kavalerie, na něž kdysi s posvátným obdivem zíral při své jediné návštěvě Memphisu. Když po dalších osmi hodinách vykupitelé z vesnice odjížděli, byli všichni její obyvatelé s výjimkou zmíněného chlapce mrtví. Vylíčení masakru, které sepsal okresní šerif, vycházelo z jeho výpovědi a dorazilo na Vipondův stůl spolu s plátěnou brašnou.

Vykupitelé rychle zburcovali obyvatele vesnice a pomocí hlásné trouby je informovali, že jde pouze o dočasnou okupaci a že budou-li spolupracovat, nikdo nepřijde k úhoně. Muži byli odděleni od žen a zvlášť byly shromážděny děti do deseti let věku. Ženy byly odvedeny do vesnické sýpky, která byla prázdná, protože pole ještě nebyla sklizená. Muži byli uvězněni v poradní síni. Děti byly odvedeny na radnici, do jediné dvoupatrové budovy v celé vesnici, a hlídány v prvním patře. Když jsme dorazili na místo, zjistili jsme, že vykupitelé vztyčili uprostřed vesnice kůl a ke kůlu připevnili nástroj přiložený k tomuto hlášení.

Vipond otevřel plátěnou brašnu. V brašně bylo něco jako rukavice, ale bez prstů, trochu podobná těm, jaké v zimě nosí trhovci, aby si zahřáli ruce, přitom však mohli zručně pohybovat prsty. Tahle byla ušitá z nesmírně silné a tlusté kůže; z nejsilnější části při okraji dlaně vyčnívala asi dvanáct centimetrů dlouhá čepel, na koncích mírně zahnutá, jako by byla uzpůsobená tvaru lidského hrdla. Na čepeli byl nápis „Graviso“ označující místo výroby. Těsně při okraji vnitřní části rukavice byla našitá jmenovka podobná těm, jaké se dávají na ošacení školáků, a na ní úhlednými modrými stehy vyšité jméno Petar Brzica. Kancléř se roztřeseně vrátil k hlášení.

Vykupitelé začali od žen a jednu po druhé je vyváděli ven. Každou přinutili pokleknout, potom k ní zezadu přistoupil jeden z vykupitelů s navlečeným nástrojem, který je přiložen k této zprávě, zvrátil jí hlavu dozadu a odhalil jí hrdlo, přes které přejel čepelí, zjevně tvarovanou přesně k tomuto účelu. Mrtvé tělo pak bylo odtaženo mimo dohled a ihned byla přivedena další oběť z budovy, v níž byly všechny drženy. Našli jsme pouze jediného živého svědka – mladého chlapce. Podle jeho vyprávění netrvala žádná z těchto vražd od začátku až do konce déle než třicet vteřin. Oběti, které netušily, jaký osud je čeká, se zdály neklidné, ale ne vyděšené, a jejich zabíjení probíhalo takovou rychlostí, že ani jedna z nich nestačila vykřiknout – to platilo i pro celý zbytek dne. Tímto způsobem byli vykupitelé s vyvražděním všech žen (391) hotoví v jednu odpoledne. (Svědek mel výhled na věžní hodiny na radnici.) Pak byla zcela stejně pozabíjena i mužská část obyvatel vesnice (503). Když ale došlo na děti do deseti let (304), přestali se už útočníci starat o to, aby jejich počínání zůstalo utajené. Po jednom a po dvou shazovali děti z nejvyššího balkonu, aby si při dopadu na zem zlámaly vaz. Nebyli ušetřeni ani ti nejmenší kojenci. Nic podobného jsem za celý život neviděl. Když skončil s výpovědí a dřív, než jsme mu v tom stačili zabránit, uprchl svědek do lesa a zapřísahal se, že se útočníkům pomstí.

Geoffrey Menouth, šerif maldonského okresu

Cale celé tři dny od rána až do setmění strávil v lesích kolem Královského parku tím, že sledoval cvičné manévry materazziovské armády v plné zbroji. Vyzkoušel si váhu brnění, které nechal jeho majitel stát na chodbě, zatímco se sám ubytoval v jednom z pokojů Arbellina paláce. Musel to být nějaký významný host, protože celé město bylo už Materazzii tak přeplněné, že láska, peníze ani hodnost, která byla důležitější než láska i peníze dohromady, vám nezajistily přespání ve slušné posteli. Podle jeho odhadu brnění určitě vážilo přinejmenším třicet kilogramů. Při prvním pohledu na ně dost dobře nechápal, jak může takové břímě – bez ohledu na to, jak velkou poskytuje nositeli ochranu – umožňovat rychlost a pružnost pohybu, jakou u Materazziů považoval za samozřejmost. Když ale sledoval jejich cvičení, uvědomil si, že se hluboce mýlil. Žasl nad tím, jak rychle se dokázali pohybovat, jak lehce se drželi na nohou a jak se brnění zdánlivě přizpůsobovalo každému jejich manévru. Vyhoupnout se na koně a seskočit z něj uměli tak snadno, že ho to ohromovalo. Conn Materazzi dokonce vyšplhal po spodní straně žebříku, pak se přetočil a vyhoupl se na věž, o jejíž dobytí se v rámci cvičení pokoušel. Údery, které si vzájemně zasazovali, by nechráněného muže rozsekly vejpůl, Materazziové jako by se však i z těch nejstrašnějších ran lehce otřepali. Měli sice některá zranitelná místa – patřil k nim například horní konec a vnitřek stehna –, pokoušet se je tam zasáhnout by ale bylo hrozně riskantní. Potřeboval se nad tím zamyslet.

„Baf! Mám tě!“ vykřikl Kleist a objevil se zpoza stromu s Váhavým Henrim a IdrisPukkem.

„Slyšel jsem vás všechny přicházet už před pěti minutami. Ani ta tlustá bába z cukrárny by nenadělala takový rámus.“

„Chce s tebou mluvit Vipond.“

Teprve teď se na ně Cale podíval.

„Říkal, co chce?“

„Flotila vykupitelů pod velením toho hajzla Coatese zaútočila na nějaký přístav jménem Port Collard, polovinu ho vypálila a pak zmizela. Od jednoho z vojáků jsem se dozvěděl, že mu místní říkají Malý Memphis.“

Cale přivřel oči, jako by vyslechl obzvlášť špatnou novinu. Bylo to tak. Když ostatním vysvětlil, proč je tak špatná, chvíli nikdo nic neříkal.

„Měli bychom se ztratit,“ prohlásil Kleist. „A to hned. Dnes v noci.“

„Myslím, že má pravdu,“ přikývl Váhavý Henri. „Já taky. Jenže nemůžu.“ Kleist zasténal.

„Proboha, Cale, jak myslíš, že to s tebou a s lady Přítulnou skončí?“

„Co kdyby ses šel někam tiše vycpat?“

„Myslím, že bys to měl říct Vipondovi,“ mínil IdrisPukke.

„Tady jsme vyřízení. Copak to nikdo z vás nechápe?“

„Jestli to někdo vyzvaní Vipondovi, skončíme všichni na dně Memphiského zálivu a našimi vnitřnostmi se budou krmit ryby.“

„Má možná pravdu,“ poznamenal Váhavý Henri. „Jsme tu momentálně populární asi jako podebraná pata.“

„A víme, čí je to vina,“ dodal Kleist a pohlédl na Cala. „Tvoje, pokud to chceš slyšet.“

„Povím to Vipondovi zítra,“ prohlásil Cale. „Vy dva ale dnes v noci zmizte.“

„Já nikam nejdu,“ odporoval Váhavý Henri.

„Ale ano, jdeš,“ houkl Cale.

„Ne, nejdu,“ trval na svém Váhavý Henri.

„Ale ano, jdeš,“ přidal se stejně důrazně Kleist.

„Vezmi si můj podíl peněz a běž,“ vyzval ho Váhavý Henri.

„Já tvůj podíl nechci.“

„Tak si ho tedy neber. Nic ti přece nebrání, abys odešel beze mne.“

„Já vím, že mi nic nebrání. Prostě nechci.“

„Proč ne?“ chtěl vědět Váhavý Henri.

„Protože se bojím tmy,“ odsekl Kleist. Po těchto slovech vytasil meč a začal vztekle sekat do nejbližšího stromu. „Sakra! Sakra! Sakra!“

Tímto nepřímým způsobem se tedy všichni tři dohodli, že zůstanou a že následujícího dne půjdou IdrisPukke s Calem za Vipondem a budou ho informovat.

Tentokrát nemusel Cale čekat, když došel do Vipondovy úřadovny, naopak byl uveden přímo do jeho pracovny. Prvních deset minut strávili tím, že je Vipond informoval o třech vykupitelských útocích a o masakru v Mount Nugentu. Podal Calovi rukavici, která se našla na kůlu uprostřed vesnice.

„Uvnitř je nějaké jméno. Víš, o koho jde?“

„Brzica? Ten měl ve svatyni na starosti oficiální popravy. V jeho pracovní náplni bylo zabít každého, kdo nebyl určen pro akt víry. Pro ‚veřejnou popravu konanou za účelem náboženského rozjímání věřících‘.“ Z tónu, jímž to říkal, bylo zřejmé, že jde o nazpaměť naučenou frázi. „Akty víry pořádali svatější vykupitelé než Brzica. Nikdy jsem ho neviděl tuhle věc používat, byl ale známý tím, jak rychle s ní uměl zabíjet.“

„Uložil jsem si,“ oznámil tiše Vipond, „za svoji osobní povinnost toho muže najít.“

Posadil se a zhluboka se nadechl. „Ani jeden z těch útoků zdánlivě nedává příliš velký smysl. Můžeš mi k té strategii, kterou vykupitelé používají, něco říct?“

„Můžu.“

Vipond se opřel a zadíval se na Cala, jako by v jeho odpovědi zachytil nějaký podivný tón.

„Znám tu taktiku, protože jsem to byl já, kdo ji vymyslel. Jestli mi ukážete mapu, můžu vám to vysvětlit.“

„Vzhledem k tomu, cos mi právě řekl, nemyslím, že by bylo moudré ukazovat ti mapu. Nejdřív mi to vysvětli.“

„Jestli chcete, abych vám pomohl, budu potřebovat mapu, na které vám vysvětlím, co se chystají udělat, a vymyslím, kde je zastavíme.“

„Popiš mi hlavní zásady. Pak budeme uvažovat o mapě.“

Cale viděl, že je Vipond veden spíše skepsí než nedůvěrou –prostě mu nevěřil.

„Asi před osmi měsíci mě vykupitel Bosco vzal do knihovny Provazu Oběšeného vykupitele – podle toho, co jsem slyšel, tam ještě nikdy žádný vykupitel svého akolytů nevzal – a poskytl mi volný přístup ke všem tamějším spisům o vykupitelské vojenské taktice v posledních pěti stech letech. Pak mi dal k dispozici celou svou osobní sbírku informací o materazziovském impériu –a byla jich doopravdy spousta. Nařídil mi, abych zpracoval plán útoku.“

„Proč právě tobě?“

„Vyučoval mě válečnému umění deset let. Vykupitelé mají školu věnovanou výhradně válečnictví. Jsou nás celkem asi dvě stovky a říká se nám Dříči. Já jsem nejlepší.“

„Jaká skromnost.“

„Jsem prostě nejlepší. Skromnost s tím nemá nic společného.“

„Pokračuj.“

„Po několika týdnech jsem se rozhodl, že vyloučím možnost překvapivého útoku. Mám překvapení rád – myslím v taktickém smyslu –, ale v tomhle případě ne.“

„Nerozumím. Tohle přece je překvapivý útok.“

„Ne, není. Vykupitelé už sto let vedou válku proti antagonistům – většinou je to zákopová válka a převážně momentálně uvázla na mrtvém bodě. Zákopy už tucet let zůstávají skoro na místě. Chtějí-li se vykupitelé z toho patového postavení vymanit, potřebují něco nového, problém je ale v tom, že nemají novinky rádi. Mají zákon, podle něhož může vykupitel na místě zabít akolytů, který udělal něco nečekaného. Bosco je ale jiný; pořád o něčem přemýšlel a jedna z věcí, které vymyslel, je to, že já jsem taky jiný a že by mě mohl využít.“

„Jak se mohou útokem proti nám vymanit z patového postavení s antagonisty?“

„Na to jsem taky nikdy nepřišel. Tak jsem se ho zeptal.“

„No a?“

„Nic. Jen mě zmlátil jako psa. Tak jsem prostě pokračoval v tom, co mi nařídil. Tím důvodem, proč jsem se domníval, že by se překvapení proti Materazziům neosvědčilo, je to, že nebojují jako nikdo jiný – ne jako vykupitelé a ne jako antagonisté. Vykupitelé nemají prakticky žádnou jízdu a vůbec nepoužívají brnění. Pro jejich způsob boje jsou nejdůležitější lučištníci. Vy naopak skoro žádné lučištníky nemáte. Naše obléhací stroje byly obrovské a nemotorné a vyráběly se na místě u každého obléhaného města. Vy máte přinejmenším čtyři stovky měst a městeček s pětkrát mohutnějšími hradbami než všechno, na co byli vykupitelé zvyklí.“

„Dva z těch obléhacích katapultů, které použili v Yorku, selhaly, spálili ale všechny čtyři. Proč?“

„Jestli se nepletu, říkal jste, že hned prvního dne prorazili hradby?“

„Ano.“

„Vyzkoušeli si novou zbraň ve skutečné bitvě proti nepříteli nového typu daleko od domova. Takže ačkoli dva selhaly, druhé dva se osvědčily.“

„Dva ale ne.“

„Tak musí vyrobit lepší – to byl smysl celé téhle akce.“

„Jak to myslíš?“

„Nemá smysl překvapit nepřítele a bojovat proti němu na jeho území jeho vlastním způsobem, pokud si nejste jistý, že ho dokážete rychle zničit. Bosco mě každou chvíli zmlátil za to, že jsem se podle něj vystavoval příliš mnoha zbytečným rizikům. V tomhle případě ne. Věděl jsem, že vykupitelé nejsou připravení, že potřebujeme…“ Zarazil se a opravil se. „…že potřebují podniknout krátké tažení, získat co nejvíc informací o tom, jak Materazziové bojují, jak dobré mají zbraně a brnění, a pak se stáhnout. Ukažte mi tu mapu.“

„Proč bych ti měl věřit?“

„Jsem tady a říkám vám, co se stalo, ne? Mohli jsme prostě prásknout do bot.“

„A co když to všechno, co mi vykládáš, je jen falešná upřímnost a ve skutečnosti jsi od samého začátku Boskova nastrčená loutka?“

Cale se rozesmál.

„To je výborný nápad. Někdy ho musím použít. Ukažte mi tu mapu.“

„Nic z tohohle rozhovoru,“ varoval ho po chvíli Vipond, „se nesmí dostat mimo tuto pracovnu.“

„Kdo kromě vás by mě byl ochoten poslouchat?“

„To je přesvědčivý argument – abychom se ale vyvarovali jakýchkoli pochybností, zjistí-li někdo jiný, že jsi v tom měl prsty, dostane se ti jako odměny provazu.“ Vipond přešel k polici na opačné straně místnosti a sebral z ní roli silného papíru. Když se vracel ke stolu, velice zkoumavě si Cala prohlížel, jako by tím mohl nějak zapůsobit na člověka, který skrýváním vlastních myšlenek strávil celý život. Pak se definitivně rozhodl, rozbalil papír na desce stolu a okraje zatížil benátskými skleněnými těžítky a výtiskem Melancholického prince, který byl jeho nejoblíbenější knihou. Cale se do mapy zahleděl s intenzivním soustředěním, které se diametrálně lišilo od všeho, co kdy Vipond dosud v jeho obličeji viděl. Následující půl hodiny kancléř odpovídal na Calovy podrobné dotazy týkající se míst, kde došlo ke čtyřem útokům, a počtů i složení nepřátelských vojáků. Pak se Cale přestal vyptávat a deset minut mapu mlčky studoval.

„Potřebuju se napít vody,“ oznámil. Když mu vodu donesli, vypil ji všechnu naráz.

„Tak co?“

„Materazziové mají opevněná města a městečka. Bylo mi jasné, že nebudeme-li mít mnohem lehčí obléhací stroje, s nimiž bychom snadno přejížděli od města k městu, můžeme klidně foukat do trumpet a čekat, že se hradby sesypou samy od sebe. Říkal jsem Boskovi, že pontifikální mechanici budou muset postavit mnohem lehčí stroje než ty, které jsme do té doby měli, a zkonstruovat je tak, aby šly snadno složit a rozložit.“

„A tu konstrukci jsi vymyslel sám?“

„Já? Ne, o takových věcech já nic nevím. Jen jsem věděl, co bude potřeba.“

„Neřekl ti ale, že souhlasí a že tvůj plán uskuteční.“

„Ne. Když jsem se o těch útocích poprvé doslechl, měl jsem dojem, že mi… však víte…“ Několikrát si přejel rukou kolem dokola hlavy. „Že mi tak trochu začíná strašit ve věži.“

„Ale nezačíná.“

„Ne, jsem úplně normální. No, v Yorku se každopádně dozvěděli všechno, co potřebovali, a proto odtáhli a odvezli si ty tři Materazzie – nechtěli je, ale jejich brnění. To už teď bude na poloviční cestě do svatyně, kde čekají technici, aby ho podrobně prozkoumali.“

„U Fort Invincible jste dostali na pamětnou.“

„Já ne, vykupitelé.“

„Občas říkáš my, když o nich mluvíš.“

„Síla zvyku, šéfe.“

„Dobrá, jak chceš, tak tedy tvůj plán dostal u Fort Invincible na pamětnou.“

„Vlastně ani ne – byla to pouze smůla. Materazziové neměli v úmyslu napadnout je zezadu, prostě se jen náhodou vraceli v nesprávnou dobu – tedy nesprávnou pro vykupitele. Chcete-li Boha rozesmát, povězte mu svoje plány – není to snad oblíbené úsloví memphiských penězoměnců?“

„K návštěvě ghetta bys měl mít oficiální povolení.“

„To mi nikdo neřekl.“

„Jsi tak nabroušený, že pořežeš sám sebe.“

„Pořád ještě jsem naživu, jestli máte na mysli tohle.“

„Přes to všechno trvám na tom, že u Fort Invincible to bylo fiasko.“

„Ne, nebylo.“

„Jak to?“

„Kolik vykupitelů bylo zabito?“

„Dva a půl tisíce – přibližně.“

„Dvakrát se utkali s vaší kavalerií a zbytku se podařilo uniknout. Přišli se tam přesvědčit, jak dobří jste vojáci, a ne vyhrát bitvu.“

„A Port Collard.“

„Říkáte mu Malý Memphis, proč?“

„Postavili ho v přirozeném přístavu, hodně podobném zdejšímu zálivu. Město jako takové je taky rozvržené stejně. Tady se to osvědčilo a v provinciích nás rádi napodobují, takže…“ Zarazil se v polovině věty. „Ach tak. Rozumím.“ Těžce si povzdechl a kýchl. „Promiň. Tak co bude dál?“

Cale pokrčil rameny.

„Vím, co bylo dál v mém plánu, to ale neznamená, že to skutečně udělají.“

„Proč by to neudělali? Zatím se jim ten tvůj plán docela osvědčil.“

„Nejen docela – plně se osvědčil. Získali všechno, co jsem naplánoval.“

Následovala chvíle nepříjemného ticha. Překvapivě to byl Cale, kdo promluvil. „Omlouvám se. Bosco vždycky říkal, že trpím obzvlášť velkým hříchem pýchy.“

„A mýlil se?“

„Nejspíš ne.“

„Znáš toho Princepse?“

„Jednou jsem ho viděl. Byl tehdy ve funkci vojenského guvernéra oblasti u severního mořského pobřeží. Tam se nevede žádná zákopová válka, je tam všude členitý horský terén. Proto taky velí tomuhle tažení, protože se nejlíp vyzná ve vedení války s pohyblivou armádou. Navíc náramně dobře vychází s Boskem, i když podle toho, co vím, u ostatních už tak oblíbený není.“

„A víš, proč ne?“

„Nevím. Četl jsem ale všechna hlášení z jeho tažení. Ze způsobu jeho boje se zdá, že umí samostatně přemýšlet, a to je něco, co Úřad nesnášenlivosti znervózňuje. Slyšel jsem, že ho Bosco chrání.“

„Proč tedy Princeps potřebuje, abys mu říkal, co má dělat?“

„To se musíte zeptat Boska.“ Cale mávl rukou k mapě. „Kde jsou teď?“

Vipond ukázal na místo přibližně sto mil od nejsevernějšího výběžku Strupatiny.

„Domníváme se, že se chystají přejít Strupatinu ke svatyni.“

„Vypadá to tak. Táhnout ale s armádou, třeba i s takhle malou, přes Strupatinu je v létě příliš riskantní.“

„To tedy v tom tvém skvělém plánu nebylo?“

„V mém skvělém plánu to bylo přesně takhle. Chtějí vzbudit dojem, že mají přes Hesselský les namířeno na Strupatinu, a vyprovokovat vás, abyste se tam pokusili dostat dřív než oni a čekali, až k vám sami přijdou. Jenže jen co se vnoří do lesa, odbočí na západ, tady po Stamfordském mostě přejdou řeku a zamíří k Port Errolu tady na západním pobřeží. V přístavu je pak naloží flotila, která vypálila Malý Memphis. A kdyby to nevyšlo, tak podle toho, co jsem se dočetl v knihovně, jsou na téhle straně mělké pláže. Kdyby bylo třeba, můžou tam poslat veslice.“ Ukázal na mapě jeden z průsmyku. „I kdyby bylo mizerné počasí a flotila se zdržela, jakmile projdou Baringovým sedlem, může tam pár set vykupitelů na celé dny zadržet i velkou armádu.“

Vipond na něj beze slova upřeně zíral tak dlouho, až ho to začalo nejprve zneklidňovat a pak i rozčilovat. Právě chtěl něco říct, když mu Vipond položil otázku.

„Opravdu čekáš, že ti budu věřit, že někdo v tvém věku, i když přesně nevím, kolik je ti let, byl pověřen vypracováním plánu tak důležitého útoku a že se pak bude ten jeho plán do všech přesných podrobností realizovat? Byl bych čekal, že si vymyslíš něco věrohodnějšího.“

Cale v prvním okamžiku nasadil absolutně nic neříkající výraz, obličej měl tak prázdný, až to Viponda přimělo zalitovat svého upřímného tónu a připomenout si chladné potěšení, s nímž tenhle mladík odpravil Solomona Solomona. Je sotva příčetný, pomyslel si. Potom se ale Cale zasmál, štěkavě a nečekaně se pobaveně uchechtl. „Viděl jste někdy, jak penězoměnci v ghettu hrají šachy?“

„Ano.“

„Hrává tam spousta starců, ale taky malí kluci, myslím tím mnohem mladší, než jsem já. Jeden z těch kluků vždycky vyhraje – ani ten starý rubín se všemi lokýnkami, plnovousem, s tím směšným kloboukem a bůhvíčím ještě ho nedokáže porazit. A tenhle rubín říká…“

„Pokud vím, je to rabín.“

„Aha. Taky mi to připadalo zvláštní. Tenhle rabín každopádně říká, že šachy jsou dar od Boha, který nám pomáhá pochopit jeho božské záměry, a tenhle kluk, co sotva umí číst, je pro nás znamením, že máme věřit v řád, který je základem všech věcí. Já osobně mám dva dary: zabíjím lidi stejně snadno, jako vy rozbíjíte talíře, a kromě toho mi stačí podívat se na mapu nebo postavit se na nějaké místo a okamžitě vidím, jak ho nejlépe dobýt nebo naopak ubránit. Prostě se mi to samo ukáže, jako se tomu klukovi v ghettu ukazuje, jak má táhnout. I když myslím, že v mém případě to není dar od Boha. Jestli mi nevěříte, smůla. Vaše škoda.“

„A jak bys je tedy zastavil?“ Vipond se odmlčel. „Kdybys to chtěl udělat.“

„Především jim nesmíte dovolit, aby se dostali k Baringovu sedlu, protože jinak vám utečou. Potřeboval bych ale podrobnější mapu odtud až sem,“ ukázal na území o rozloze přibližně dvaceti čtverečních mil, „a dvě nebo tři hodiny, abych si to promyslel.“

Měl by tomu podivnému stvoření před sebou věřit, nebo raději nic nedělat a nic nezkazit? Oblíbeným žertovným tvrzením Vipondova otce bylo, že nastane-li nějaká krize, v polovině případů je lepší počkat. „Nenuť se za každou cenu něco dělat,“ říkával, „radši se zastav.“

„Počkej vedle a já ti ty mapy osobně přinesu. Neukazuj se u oken.“

Cale vstal a odešel do soukromé kanceláře, než za sebou ale stačil zavřít dveře, Vipond ho ještě zastavil. „Ten masakr – ten byl taky součástí tvého plánu?“

Cale po něm střelil zvláštním pohledem, ať byl ale jeho výraz jakýkoli, uražený se nezdál.

„Co vy myslíte?“ opáčil a zavřel dveře.

Vipond pohlédl na nevlastního bratra. „Byl jsi nějak zticha.“

„Co se k tomu dá říct?“ pokrčil rameny IdrisPukke. „Buď mu věříš, nebo ne.“

„A ty mu věříš?“

„Věřím v něj.

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Neustále mi lže, protože se nedokáže přimět, aby riskoval víc, než je nezbytně nutné. Být příliš tajnůstkářský je někdy omyl a on se ho pořád ještě dopouští.“

„Já osobně si nejsem tak jistý, jestli je to chyba,“ prohlásil Vipond.

„Jenže ty jsi stejně jako Cale tajnůstkář.“

„A co tentokrát?“

„Myslím, že mluví pravdu,“ usoudil IdrisPukke.

„Souhlasím.“

Jakmile se jednou rozhodl, že se do věci vloží, očekával Vipond Calův plán, jehož vypracování trvalo ne tři hodiny, ale víc než tři dny, s rostoucím napětím a netrpělivostí. „Chcete mít dobrý plán, nebo ho chcete mít hned teď?“ reagoval Cale na opakované Vipondovy požadavky, aby ho seznámil alespoň se základními obrysy svého uvažování. Jestliže byl na obvykle tak rozvážně uvažujícího člověka zcela netypicky netrpělivý, byla příčinou skutečnost, že ho nesmírně vyvedlo z míry vyvraždění vesničanů a to, co způsob jejich smrti vypovídal o podivných zprávách těch několika málo antagonistických uprchlíků, jimž se sem podařilo ze severu dostat. Něco na Brzicově rukavici ho znervózňovalo, jako by péče věnovaná návrhu jejího tvaru, kvalitě šití a řemeslné dovednosti, s níž byla čepel zasazená do kůže, ztělesňovala veškerou zlovůli a pomstychtivost světa. Zneklidňovalo ho to o to víc, že se považoval za člověka světaznalého, téměř za cynika a nepochybně za pesimistu. Naučil se příliš toho od lidí nečekat a jen zřídkakdy byl ve svých očekáváních zklamán. Skutečnost, že se na světě vyskytují vraždy a krutost, pro něj nebyla žádnou novinkou. Tahle rukavice ale svědčila o možné existenci něčeho tak strašného, že si to ani nedokázal představit, jako by k němu peklo, které už dávno považoval za pouhého strašáka pro malé děti, vyslalo svého zástupce ne s rohy a s kopytem na noze, ale v podobě pečlivě a dovedně vyrobené kožené rukavice.

Ovlivnit válečnou taktiku Materazziů nebylo pro Viponda nijak snadné – na své nadřazené autoritě v podobných záležitostech si totiž zakládali tak žárlivě, že to hraničilo s hysterií. Vipond nebyl voják, ale politik, což byly dva stejně závažné důvody k podezřívavosti. Další problém byl v tom, že zdravotní stav maršála Materazziho se neustále zhoršoval, jeho původně jen nepříjemné potíže s hrdlem přerostly ve vážnou plicní infekci, takže byl stále méně často schopen účastnit se nesčetných svolávaných porad, na nichž se o chystaném tažení diskutovalo. Vipond se proto musel vyrovnat s novou, byť dočasnou realitou, zvládl to však se svým obvyklým mistrovstvím. Když průzkumníci Materazziů v Hesselském lese ztratili stopu vykupitelské armády, nikoho to příliš neznepokojilo; všichni předpokládali, že se z něj vynoří v místech, kudy vedla jediná možná cesta na Strupatinu.

Právě v té době se Vipond sešel na tajné schůzce s maršálovým zástupcem, polním generálem Amosem Narcissem, a informoval ho o tom, že se jeho vlastní síti špehů podařilo odhalit skutečné úmysly vykupitelů, že si však z mnoha komplikovaných důvodů nepřeje v celé záležitosti nijak otevřeně figurovat. Bude-li Narcisse radě Materazziů zmíněné informace prezentovat jako svoje vlastní, získá si tím polní generál značný věhlas, zejména doprovodí-li je i bitevním plánem, který je mu Vipond rovněž ochoten nabídnout ke zvážení, má-li o něj zájem. Vipond si uvědomoval, že si Narcisse dělá velké starosti. Nebyl to hlupák, byl to ale jen průměrně schopný voják, který s obavami zjišťoval, že v důsledku maršálova špatného zdravotního stavu přešla v podstatě organizace celého tažení na něj. Nikdy by to nikomu otevřeně nepřiznal, v hloubi duše měl ale pocit, že pro takový úkol není tím pravým. Vipond jeho ochotu ke stoprocentní spolupráci podpořil zastřenými, ale jasně srozumitelnými přísliby změn daňového zákona, na nichž by Narcisse obrovsky vydělal, a nabídkou příznivého ukončení vleklého sporu týkajícího se jistého pohádkově velkého dědictví, který Narcisse vedl už dvacet let a zdálo se, že prohraje.

Polní generál ovšem nebyl člověkem veskrze úplatným a ani za těchto podmínek by rozhodně neodsouhlasil strategii, která by mohla říši nějak ohrozit. Strávil nad Vipondovým či přesněji řečeno Calovým plánem několik hodin a usilovně ho zkoumal, dokud nedospěl k přesvědčení, že se jeho finanční zájmy a jeho vojenské svědomí shodují. Ten, kdo předložený plán vymyslel, řekl Vipondovi, se ve své práci vyznal. Vznesl několik nepříliš přesvědčivých námitek v tom smyslu, že by si nerad přisvojoval zásluhy někoho jiného, Vipond ho však ujistil, že jde o kolektivní dílo mnoha lidí a navíc že skutečné mistrovství tkví ve vůdčích schopnostech toho, kdo bude plán realizovat. Když bylo vše řečeno a dohodnuto, byl to už ve všech praktických ohledech Narcissův plán. A když ho následně prezentoval a obhajoval před radou, platilo to zcela stoprocentně; rozhodujícím důkazem byla pro radu skutečnost, že se ztracená vykupitelská armáda objevila přesně tam, kde to Narcisse předpověděl.

V dávných dobách byl kdosi autorem slavného výroku, podle něhož je dobře, že jsou války tak příšerně nákladnou záležitostí, protože jinak bychom je nikdy nepřestali vést. Byť je to nesmírně výstižné, lidé zjevně neustále zapomínají, že sice možná existují spravedlivé a nespravedlivé války, neexistuje však nic jako laciná válka. Problém Materazziů spočíval v tom, že největšími finančními odborníky celé říše byli Židé z ghetta. Jenže Židé zase k válkám ostatních národů chovali hlubokou nedůvěru, protože jim tyto války bez ohledu na výsledek často hrozily katastrofou. Půjčili-li peníze poražené straně, nezůstal nikdo, kdo by dluhy zaplatil, pokud ovšem financovali vítěznou stranu, až příliš často převládly názory, že to byli právě Židé, kteří tím či oním způsobem válku vyvolali, a že by proto měli být vyhnáni. To samozřejmě znamenalo, že jim také není třeba vracet vypůjčené peníze. Materazziové proto Židy neupřímně přesvědčovali, že budou všechny válečné dluhy uhrazeny, zatímco finančníci z ghetta stejně neupřímně tvrdili, že se úvěry na tak ohromné částky těžko shánějí, a pokud se seženou, pak jen za prohibitivní lichvářský úrok. Právě během těchto jednání spatřil svoji příležitost Zaječí kotě a problém vyřešil, když nabídl, že bude všechny materazziovské válečné dluhy financovat sám. Židům, kteří Kočičí město považovali za zvrácenost před tváří Boží, přinesl tento návrh nesmírnou úlevu. Bylo dobře známo, že s jeho majitelem nejsou za žádných okolností ochotni navazovat jakékoli obchodní vztahy, a to ani pod hrozbou vypovězení. Kotěti dělali větší starosti Materazziové. Navzdory všem úplatkům,’vydírání a politické korupci věděl, že je veřejné mínění v Memphisu stále pobouřenější nechutnými praktikami provozovanými v Kočičím městě a že je nějaký otevřený zákrok proti němu víceméně nevyhnutelný. Kalkuloval s tím, že válka, zejména pak válka, již veřejné mínění tak horlivě podporuje, přetrumfne odpor, který osobně považoval jen za dočasné vzepětí morálního pohoršení nad jeho podnikatelskou enklávou. Při rozhodnutí o financování podle předpokladů jen krátkého vojenského tažení vycházel z celkem logického přesvědčení, že poskytne-li na celý ten podnik peníze, zabezpečí si tím vlastní postavení v Memphisu na dlouhou dobu do budoucnosti.

Teď byli konečně Materazziové připravení vyrazit proti vykupitelům a s Narcissovým jedinečným plánem, který měl řídit jejich počínání, vyjelo z města za nadšeného povzbuzování ohromného davu čtyřicet tisíc mužů v plné zbroji. Mezi veřejnost byla vypuštěna zpráva, že maršál Materazzi dopracovává svoji válečnou strategii a k vojsku se připojí později. Nebyla to pravda. Maršál na tom byl v důsledku plicní infekce neobyčejně špatně a jakákoli jeho osobní účast na tažení byla nanejvýš nepravděpodobná.

Vykupitelé na tom ovšem byli podstatně hůř, protože jejich armádu postihla epidemie úplavice, která sice mnoho lidí nezabila, spoustu ale výrazně oslabila. Plán, který měl Materazzie oklamat a přimět k tomu, aby na ně čekali na začátku Strupatiny, zatímco oni budou mířit opačným směrem, navíc zjevně nevyšel. Téměř v témž okamžiku, kdy se vynořili z Hesselského lesa, je na druhém břehu řeky Oxus začal sledovat předsunutý materazziovský oddíl o síle dvou tisíc mužů. Od té chvíle byl každý pohyb vykupitelské armády zaznamenán a polní generál Narcisse o něm byl do nejmenších podrobností informován.

K Princepsovu překvapení se jeho armádu nikdo nepokoušel zdržovat, takže za necelé tři dny urazili téměř šedesát mil. Tou dobou už však následky úplavice výrazně oslabily víc než polovinu jeho mužstva; rozhodl se proto k půldennímu odpočinku v Burnt Mills. Vyslal deputaci k obráncům města a pohrozil, že zmasakruje všechny jeho obyvatele, jako to nechal udělat v Mount Nugentu, slíbil ale, že je ušetří, pokud se okamžitě vzdají a poskytnou jeho mužům jídlo. Obránci poslechli. Druhého dne ráno pokračovali vykupitelé v pochodu k Baringově sedlu. Když se nyní Princeps přesvědčil, jakou hrůzu masakr mezi místním obyvatelstvem vyvolal, vyslal dopředu malý oddíl dvou set mužů a pomocí stejné taktiky zajistil své stále oslabené armádě nepřetržitý přísun potravy, většinou mnohem lepší než té, na jakou byli zvyklí, což navíc přispělo k výraznému pozdvižení morálky.

Plán tažení, který Cale vypracoval za účelem zkusmého útoku na materazziovskou říši, se dosud ukazoval jako efektivní, území, na němž se nyní ocitali, však bylo v dokumentech knihovny svatyně podchyceno jen velice přibližnými a neurčitými mapami. Jedním z nejdůležitějších cílů plánu bylo přivést sem dvacet kartografii a vyslat je v deseti dvoučlenných týmech, aby co možná nejpodrobněji zmapovali terén, jímž chtěli vykupitelé příští rok vést útok. Tri týmy, které mapovaly cestu před nimi, se nevrátily a Princeps nyní vstupoval na teritorium, o jehož podobě měl jen velice obecnou představu. Následujícího dne se pokusil u Bílého ohybu převést svoji armádu přes řeku Oxus, jenže oddíl, který ho na druhém břehu sledoval, se mezitím rozrostl na pět tisíc mužů. Princeps byl nucen od zamýšleného pokusu upustit a pokračovat v pochodu těžko schůdným krajem, v němž těch pár vesniček, jichž mohli použít k doplnění zásob, Materazziové evakuovali a všechny použitelné a cenné věci odvezli.

Další dva dny vykupitelé pokračovali v cestě a se vzrůstajícím zoufalstvím hledali nějakou možnost, jak překročit řeku, v čemž jim Materazziové na protějším břehu byli stejně urputně odhodláni zabránit. S každou míjející hodinou byli vykupitelé vyčerpanější a zesláblejší nedostatkem potravy a následky úplavice, takže byli schopni urazit za den jen deset mil. Pak se na ně ale usmálo štěstí. Vykupitelští průzkumníci zajali místního chovatele krav a jeho rodinu. V zoufalé snaze o záchranu svých blízkých jim chovatel pověděl o starém a dlouho nepoužívaném brodu, kde mohla podle jeho názoru řeku přejít i poměrně početná armáda. Vyslaní průzkumníci se vrátili se sdělením, že překročení řeky bude obtížné a brod že potřebuje důkladnou opravu, je ale možné ho uvést do použitelného stavu. Navíc byl absolutně nestřežený. Štěstí jim přálo i v dalších věcech. Rozsáhlé bažiny na protějším břehu Oxu donutily materazziovskou hlídku odbočit tak daleko od řeky, že se ocitla zcela mimo dohled. V situaci, kdy už si téměř zoufali, pocítili vykupitelé obrovský příliv naděje. Během dvou hodin bylo na protějším břehu Oxu vybudováno předmostí a zbývající vykupitelé se pustili do oprav a úprav brodu kameny z okolních domů. V poledne byli s prací hotovi a přes Oxus se začal brodit hlavní voj armády. Než zapadlo slunce, přepravily se bezpečně na protější břeh i poslední zbytky vykupitelů. Ačkoli se v poslední hodině jejich přechodu objevily malé skupinky Materazziů, nepodnikaly nic, jen je z bezpečné vzdálenosti sledovaly a posílaly zpět další hlášení Narcissovi.

Následujícího dne urazili vykupitelé sotva tři míle, když se jim naskytl pohled na něco, co Princepse přimělo uvědomit si, že je s jeho armádou konec. Blátivé cesty byly rozryté jako špatně zoraná pole a keře na deset metrů po obou jejich stranách zadupané do země – prošly tudy před nimi desítky tisíc Materazziů. Princeps pochopil, že někde mezi nimi a Baringovým sedlem na ně čeká armáda několikanásobně převyšující počet jeho mužů, a pokusil se alespoň učinit maximum pro zabezpečení zbývajících informací, jež byly od samého počátku ústředním smyslem Calova plánu. Kartografové, kteří zůstali naživu, překreslili z vypracovaných map maximální počet kopií a Princeps je pak v přestrojení vyslal tuctem různých směrů v naději, že aspoň jednomu se podaří dostat se zpět do svatyně. Odsloužil krátkou mši a po ní všichni znovu vyrazili na pochod. Celé dva dny nebylo po nepřátelích za onou řekou bahna, kterou za sebou zanechávali, ani vidu ani slechu. Pak se rozpršelo a liják se řinul z nebes v hustých a odporně studených provázcích. S větrem a deštěm ve tvářích se armáda vyškrábala do strmého svahu; podařilo se jim to vcelku uspořádaně, když ale dospěli na vrcholek kopce, spatřili, že je na planině před nimi rozmístěná nesmírně početná materazziovská armáda a čeká na ně. Neustále ji navíc doplňovaly další oddíly, které se valily z údolíček po obou stranách. Přestalo pršet a vyšlo slunce, Materazziové rozvinuli své vlajky a zástavy, na nichž se vesele třepetaly jejich rudé, modré a zlaté barvy, a sluneční paprsky se třpytily na stříbřité zbroji vojáků.

Bitva, jíž se vykupitelský generál Princeps tak usilovně snažil vyhnout, byla nyní neodvratná. Ne ale téhož dne. Byla už skoro tma a Materazziové, kteří do srdcí přihlížejících vykupitelů zaseli sémě strachu a zatracení, ustoupili a stáhli se o kus dál na sever. Když to vykupitelé viděli, také nepatrně ustoupili a každý si hledal alespoň nějaké chabé útočiště na noc, ne však dřív, než Princeps všem svým lučištníkům nařídil, aby si ze stromů po obou stranách cesty nařezali dva metry dlouhé obranné hole.

Protože se obával možného nočního útoku Materazziů, rozhodl generál, že se nebudou zapalovat žádné ohně, aby případným útočníkům neprozradily polohu tábora. Promáčení, prochladlí a hladoví leželi vykupitelé tam, kde je zastihla noc, zpovídali se, sloužili mše, modlili se a čekali na smrt. Princeps mezi nimi procházel, rozdával posvěcené řády svatého Judy, patrona všech beznadějných podniků, a modlil se za svou duši i za duše svých mužů se všemi od specialistů na kopání latrín až po dva arcibiskupy pověřené dohledem nad vojskem. „Pamatujte, chlapi,“ opakoval povzbudivě každému knězi a vojákovi, „že prach jsme a v prach se obrátíme.“

„A zítra touhle dobou už to obrácení budeme mít všichni za sebou,“ dodal jeden z mnichů, čemuž se Princeps ke značnému arcijáhenovu překvapení hlasitě zasmál.

„Tos byl ty, Dunbare?“

„Ano, já,“ odpověděl Dunbar.

„No, v tom se tedy nemýlíš.“

Většina Materazziů byla necelé půl míle daleko, jejich ohně jasně hořely a vykupitelé slyšeli útržky písní, nejrůznější hlasité urážky a posměšky adresované jim samotným a v tichém vzduchu pokračující noci i sem tam pár slov obyčejného rozhovoru. Vrchní seržant Trevor Beale byl ještě blíž. Byl přidělen k Narcissovu štábu, nyní se skrýval ve vzdálenosti necelých padesáti metrů a pátral po něčem užitečném, co by mohl udělat.

Vykupitel Colm Malik, skleslý, mokrý, prochladlý a plný strachu z toho, co ho čeká, došel k jednomu z několika málo stanů, které s sebou čtvrtá armáda přinesla. Jenže, pomyslel si, je to jen a jen tvoje vina. Sám jsi trval na tom, že se přihlásíš jako dobrovolník, ačkoli jsi klidné mohl zůstat ve svatyni a kopat akolyty do zadku.

Sklonil se a proklouzl pod cípem plachty do stanu, kde našel vykupitele Petara Brzicu, který si prohlížel asi čtrnáctiletého chlapce sedícího před ním na zemi s rukama svázanýma za zády. Chlapec měl v obličeji podivný výraz – byl bledý hrůzou, což bylo pochopitelné, mísilo se s ní však ještě něco, co Malik nedokázal přesně identifikovat. Možná to byla nenávist. „Poslal jste pro mě, vykupiteli.“

„Malik, ano,“ přikývl Brzica. „Byl bys ochoten prokázat mi jednu laskavost?“

Malik přikývl s maximální neochotou, jaká mu podle jeho soudu mohla projít.

„Tady ten kluk je buď špeh, nebo najatý vrah, kterého poslali Materazziové, protože tvrdí, že byl svědkem naší akce v Mount Nugentu. Je třeba se o něj postarat.“

„Ano?“ Malik byl skutečně zmatený, nesnažil se jen dělat obstrukce.

„Těsně než ho stráže chytily a přivedly ke mně, dostal jsem od samotného arcibiskupa plné rozhřešení ze všech svých hříchů.“

„Rozumím.“

„Zjevně nerozumíš. Zabití neozbrojené osoby, ať si to jakkoli zaslouží, následně vyžaduje formální rozhřešení. Nemůžu ho sám zabít a pak požádat arcibiskupa o další zpověď – považoval by mě za idiota. Ty už ses vyzpovídal?“

„Ještě ne.“

„Tak v čem je problém? Odved ho do lesa a zbav se ho.“

„Nemůžete tím pověřit někoho jiného?“

„Nemůžu. Tak už dělej.“

Tak se tedy stalo, že Malik provedl vyděšeného chlapce deštěm zmáčeným táborem, minul četné tiše mumlané mše, které pro sebe mniši navzájem sloužili, a kolem rozestavených hlídek ho dovedl do nedalekého lesa. Každým krokem klesalo Malikovo srdce hlouběji až do provlhlých bot: kopance do zadku a výprasky byly jedna věc, ale pomyšlení, že podřízne hrdlo chlapci, který byl svědkem brutality, za účast v níž se Malik do hloubi duše styděl, to bylo víc, než byl schopen unést. Už zítra ho čekalo osobní setkání se stvořitelem. Jen co zašli do mlází a ocitli se mimo dohled, popadl chlapce a zašeptal: „Nechám tě běžet. Utíkej tímhle směrem, rozumíš, a ani se neohlížej. Slyšels?“

„Ano,“ hlesl vyděšený chlapec. Malik přeřízl provaz, kterým měl spoutaná zápěstí, a díval se, jak s pláčem klopýtavě prchá do tmy. Několik minut počkal, aby se ujistil, že chlapec v hrůze neztratí směr a nevrátí se zpátky k linii hlídek. Pokud to někdo zjistí zítra, už na tom nebude záležet. A tak, naplněn nadějí, že tento akt milosrdenství vyváží četné jiné hříchy, jichž se na mladých chlapcích dopustil, se Malik otočil zpět k táboru a naběhl přímo na nůž vrchního seržanta Trevora Beala.

Cale se probudil dávno před rozedněním, a zatímco se obloha pomalu rozjasňovala, připojili se k němu nejprve Váhavý Henri, pak Kleist a konečně právě za svítání i IdrisPukke. Stáli na vrcholku vyvýšeniny zvané Silbury Hill, odkud měli jasný výhled na bojiště. Nebyl to přírodní pahorek, ale obrovská umělá mohyla, kterou tu z dnes už zapomenutých důvodů navršili stejně dávno zapomenutí lidé. Její plochý vrchol sloužil jako vynikající pozorovatelna nejen pro hlídky sledující pohyby nepřítele – ačkoli celé bojiště bylo dostatečně přehledné z kteréhokoli místa v materazziovských pozicích –, ale také pro četné zvědavce z doprovodu dvora: velvyslance, vojenské atašé, významné civilní osobnosti a dokonce i vysoce postavené materazziovské ženy. Jednou z těchto žen byla také Arbell Labutí šíje, která si nedala vymluvit, že u toho musí být, i přes důrazné otcovy a Calovy protesty; oba poukazovali na to, že je pro vykupitele primárním cílem a že v zápalu a zmatku bitvy nelze stoprocentně zajistit ničí bezpečí. Argumentovala tím, že vzhledem k přítomnosti jiných materazziovských žen by bylo ostudné, kdyby ona sama nepřišla, zejména vezme-li se v úvahu, že se tahle válka vede na záchranu jejího života. Tihle muži kvůli ní dávají v sázku vlastní životy a jediným možným vysvětlením její nepřítomnosti by byla zbabělost. Hádka v tomto smyslu pokračovala až do dne předcházejícího bitvě a maršál ustoupil teprve poté, co Narcisse potvrdil zprávy o zuboženém stavu a nízkých počtech vykupitelské armády i o bezpečí, jež skýtá Silbury Hill. Jako terč jednoduchého útoku byl příliš příkrý a dával možnost snadné obrany i rychlého a bezpečného útěku. Calovy námitky byly přehlasovány, Cale měl ovšem beztak v plánu při první známce nebezpečí ji odtamtud odvést, a to v případě potřeby i násilím. Když ale toho časného rána viděl obě armády sešikované k bitvě, jeho obavám se značně ulevilo.

Bitevní pole mělo tvar trojúhelníku. On sám stál na Silbury Hillu v levém rohu jeho přepony a materazziovská armáda v počtu nějakých pětačtyřiceti tisíc mužů byla roztažená v masivní linii až k pravému rohu. V protějším ostrém konci trojúhelníku byli vykupitelé. Obě jeho odvěsny byly lemované hustými a téměř neprostupnými modročernými lesy a mezi nimi se rozkládalo velké, na většině plochy nedávno zorané pole s pásem jasně žlutého strniště táhnoucím se podél materazziovských pozic. Vzdálenost mezi oběma armádami odhadovali asi na devět set metrů.

„Kolik myslíš, že jich je?“ otočil se Cale k Váhavému Henrimu a ukázal na vykupitele.

Váhavý Henri si dal s odpovědí dobrých třicet vteřin načas.

„Asi pět tisíc lučištníků. A přibližně devatenáct set těžkooděnců.

„Musím uznat, že to Narcisse vybral dobře,“ poznamenal IdrisPukke a zívl. „Vykupitelé nemají kam ustoupit, a jestli proti takové přesile zaútočí, rozseká je na kusy. Půjdu si sehnat něco k snídani.“ Kleist se k němu přidal a oba zamířili ke starému sluhovi, který s obličejem rudým jako rak rozfoukával oheň, vedle něhož ležela mísa s hnědými vajíčky a uzenou šunkou velikosti koňské kýty. Jak nad ním stáli a přihlíželi, připojil se k nim rezavý ohař patřící jedné z materazziovských žen a vrtěl ocasem, jako by doufal, že chystaná snídaně bude určená i pro něj.

Dole v táboře Materazziů se Narcissovi ze všech stran nedostávalo ničeho jiného než vážných příčin k bolení hlavy. Zatímco se jeho celkový bitevní plán těšil všeobecné podpoře a obdivu, a to ze strany mužů, kteří byli vesměs nesmírně zkušenými a obratnými válečníky, už dvacet let byli tito muži zvyklí, že v záležitostech přednostního umístění v útočné linii má poslední slovo maršál Materazzi. Politováníhodná skutečnost, že nemohl být na bojišti přítomen, umožnila nové rozdmýchání dávno zasutých rivalit a nenabízela žádný jasný způsob jejich řešení. Navíc byl Narcisse už třikrát nucen z různých důvodů svůj bitevní plán pozměnit – což je nutnost, jíž se často musí podřídit i velcí generálové. Znamenalo to, že po aristokratech z královské krve, jimž byla původně přidělena významná role v přední linii, se náhle chtělo, aby se spokojili s nenápadnými, byť přesto životně důležitými velitelskými posty v zadních řadách. Mužům, kteří celý život věnovali vojenské slávě a dokonalosti a nacházeli v ní veškerý jeho smysl, to připadalo jako ponižující urážka na cti. Důmyslnost plánu, který jim umožnil vykupitele uzavřít v úzkém poli, se nyní naopak proměnila v problém, protože bylo příliš mnoho nesmírně zkušených, dovedných a udatných aristokratů a příliš málo míst, kam je všechny nasadit. Každý z nich byl navíc přesvědčen, a to z dobrých důvodů, že je pro daný úkol tím nejlepším a že ustoupit jen proto, aby se dosáhlo všeobecného konsenzu, by znamenalo příliš velký kompromis, který by ve svých důsledcích mohl ohrozit říši, jejíž bezpečí byli všichni svou ctí zavázáni chránit třeba i za cenu vlastního života. Každý měl spoustu argumentů, proč by právě on měl dostat přednost, a jen málokterý z těchto argumentů nezněl přesvědčivě. K ráznému řešení nastalé situace by bývalo zapotřebí veškerých diplomatických dovedností a dlouholeté autority maršála Materazziho; Narcisse byl sice schopný voják, ale neměl jedno ani druhé. Rozhodl tedy nakonec, že každému z nejvlivnějších aristokratů bude svěřeno velení na jednom z úseků přední linie, a jen těm, které si podle svého názoru mohl dovolit urazit, svěřil méně významné posty. Strašlivě to sice ztěžovalo organizaci velení, žádné lepší řešení ho ale nenapadalo a situace se navíc hodinu od hodiny dál komplikovala, protože přijíždělo značné množství čerstvých posil, které rovněž požadovaly, aby jim v celkovém schématu bitvy přidělil odpovídající místo. Narcisse se utěšoval myšlenkou, že Princepsovy problémy jsou sice nesrovnatelně jednodušší, zato ale také nesrovnatelně horší. Pod záminkou, že si musí prohlédnout rozestavení nepřítele, vyšel z Bílého stanu a nechal všechny hádky za sebou; okamžitě mu ale pohled padl na Simona Materazziho v plné zbroji, který za hlasitého obdivu tuctu ozbrojenců předváděl nově naučené údery mečem. Narcisse odtáhl stranou jednoho ze svých pobočníků a tiše mu šeptal do ucha.

„Okamžitě zařiďte, aby toho maršálova pitomečka odvedli do týlu, a nechte ho tam hlídat, dokud nebude po všem. To poslední, co potřebuju, je, aby se připletl do bitvy a nechal se zabít.“ Pro jistotu dokonce počkal a přesvědčil se na vlastní oči, že byl k Simonově zběsilé, ale bezmocné zuřivosti jeho příkaz splněn. Koolhaus si odskočil napít se vody a nic z toho, co se stalo, neviděl.

Cale a Váhavý Henri dál sledovali dění kolem sebe a odhadovali šance obou stran, ať se ale jakkoli dlouho bavili o tom, co by podnikli na Princepsově místě, ani jeden nepřišel s ničím, co by mohlo zpochybnit IdrisPukkeho zhodnocení celé situace. Začínali se uklidňovat.

„Je to vlastně tvůj plán,“ poznamenal Váhavý Henri a obdivné se rozhlížel po skvěle vyrovnaných oddílech ozbrojenců a jejich pestrobarevných zástavách.

„Je to můj nápad. To, co vidíš tam dole, je Narcissovo dílo. Vypadá to docela dobře, i když je tam trochu těsno. Ale i tak.“

Katastrofální vyhlídky vykupitelů pod sebou hodnotil se značným uspokojením. ‚

Přes to všechno se dostavily i nevítané pocity nenávisti smíšené se strachem, když oba dál sledovali, jak se vykupitelská armáda začíná rozčleňovat na jednotlivé útvary ozbrojenců, dělí se na tři samostatné jednotky, mezi něž jsou vklíněny dva malé jízdní oddíly. Po obou stranách, vlevo i vpravo, byly dva další oddíly lučištníků.

Navzdory všem nepříjemným pocitům, které v nich vykupitelé vyvolávali, viděli Cale a Váhavý Henri, v jak zlé situaci se nacházejí. Neměli už skoro nebo vůbec nic k jídlu, byli prochladlí a promáčení – když trochu vysvitlo slunce a vojáci se začali pohybovat, bylo vidět, jak z nich stoupá pára. Ti, kteří trpěli průjmem, na tom museli být ještě hůř – nemohli z pole nikam odejít a byli nuceni ulevovat si tam, kde stáli. A to všechno před zraky armády, která byla dobře zásobovaná, dobře krmená a počtem je mnohonásobně převyšovala. Byly to uspokojivě neradostné vyhlídky.

Materazziové pod nimi byli jen velice přibližně rozdělení na čtyři skupiny plně vyzbrojených těžkooděnců (ačkoli mnozí z nich si ještě brnění ani neoblékli), přičemž každá skupina čítala asi osm tisíc mužů. Po obou stranách těchto čtyř skupin a za nimi byla obrněná jízda o síle přibližně dvanácti set mužů. Čelní linie Materazziů dosud nebyly zformovány – mnozí se usadili k jídlu a pití, ozývala se spousta hlasitého křiku, povzbuzování a smíchu, na četných místech doprovázeného neoficiálním strkáním a soupeřením o pozice v přední řadě. Na ohních se opékaly ovce, a dokonce i jeden kůň a z kotlíků s vroucí vodou stoupaly dlouhé sloupce páry. Ti, kdo byli příliš rozčilení, aby se posadili do řídkého žlutého strniště, nohy s dosud nenasazenými chrániči si zastrčili pod sebe a věnovali se jídlu, vyskakovali, zaujímali postavení a mnoha dalšími úpornými strkanci se snažili protlačit se dál kupředu. Nikdo si však nepočínal tak nedisciplinovaně, že by podobné pošťuchování přerostlo v něco násilnějšího.

Uplynuly dvě hodiny a stále se nic nedělo. Ke Calovi a Váhavému Henrimu se připojila Arbell Labutí šíje doprovázená už dosyta najedeným IdrisPukkem, Kleistem a také Ribou. Ačkoli Riba značnou část své předchozí baculatosti v uplynulých měsících ztratila, stále byla a vždy měla zůstat nápadným protikladem své paní. Byla skoro o dvacet centimetrů menší, snědá, s hnědýma očima a pořád tak oplývající plnými a bujnými křivkami, jako byla Arbell pružná, blonďatá a štíhlá. Na první pohled se od sebe lišily jako holubice a labuť.

Arbell se znepokojeně začala vyptávat, co se podle nich bude dál dít, a všichni se shodli na tom, že Materazziové dělají dobře, když zůstávají na místě, protože Princeps bude dříve nebo později nucen zaútočit. Ať se na to Cale díval jakkoli, bylo postavení vykupitelů uspokojivě beznadějné.

„Neviděli jste někdo Simona?“ zeptala se Arbell.

„Ten bude nejspíš s maršálem,“ usoudil IdrisPukke. V posledních dnech tvořili Simon s maršálem nerozlučnou dvojici. „Skoro jako otec se synem,“ vtipkoval Kleist, když nebyla Arbell na doslech. Stále ještě ustaraná se Arbell právě chystala vyslat dva sluhy, aby se po jejím bratrovi podívali, když k nim zamířila skupina pěti jízdních vojáků. Jedním z nich byl Conn Materazzi. Od oné rvačky se ke Calovi tak těsně nepřiblížil.

„Polní generál Narcisse mě poslal, abych se přesvědčil, že jsi v bezpečí.“

„V naprostém bezpečí. Neviděl jsi mého bratra?“

„Ano. Myslím, že viděl – asi před hodinou. Byl v Bílém stanu s tím idiotem, co mu překládá.“

„Nemáš právo takhle o Koolhausovi mluvit. Podívej se po Simonovi, prosím, a postarej se o to, aby ho poslali sem.“ Pak se obrátila ke svým dvěma sluhům a poslala je se stejnými instrukcemi do Bílého stanu.

Conn Materazzi poprvé pohlédl na Cala.

„Řekl bych, že tady bys měl být v bezpečí.“

Cale nijak nereagoval. Conn obrátil pozornost ke Kleistovi. „A co ty? Jestli máš víc kuráže, než abys jen seděl tady a nechal nás, abychom bojovali za tebe, zařídím, abys dostal místo v přední linii.“

Kleist se zatvářil zaujatě.

„Tak fajn,“ souhlasil dobrosrdečně. „Musím tady ještě jednu nebo dvě věci zařídit, běž ale napřed a já se k tobě za pár minut přidám.“

Conn neměl příliš velký smysl pro humor, i jemu ale došlo, že se mu Kleist vysmívá.

„Tvoji ušmudlaní kamarádi támhle dole mají alespoň dostatek kuráže, aby bojovali sami za sebe. Vy tři tady jen postáváte a necháváte to na nás.“

„Jaký má smysl,“ opáčil Kleist, jako by něco vysvětloval tupému a nechápavému posluchači, „pořídit si psa a potom štěkat sám?“

Conn se však nenechal snadno vyprovokovat, nebo to na něj možná neudělalo velký dojem, protože byl od narození veden k tomu, aby o sobě měl náramné mínění.

„Máte víc důvodů přidat se k téhle dnešní bitvě než kdokoli z nás. Pokud to považujete za zábavné, není ani třeba, aby měl nějaký přitroublý hulvát poslední slovo; stejně všichni vidí, co jste doopravdy zač.“

A když si tak zajistil poslední slovo pro sebe, otočil koně a odjel. Po pravdě řečeno tím sotva udělal nějaký dojem na Váhavého Henriho, vůbec žádný na Kleista, v Calově případě však ťal do živého. Vítězství nad Solomonem Solomonem mu ukázalo, že jsou jeho dovednosti závislé na hrůze, která se ho může kdykoli zmocnit a zase odejít. K čemu mu takové vlohy byly, když je panika dokázala zcela zlikvidovat? Věděl, že tím, co ho drží na vrcholu pahorku, je skutečnost, že striktně vzato nejde o jeho boj, že je povinností, jakož i láskou vázán k tomu, aby chránil Arbell Materazziovou, také ale vzpomínka na třes, ochrnutí a roztékající se vnitřnosti – na to strašlivé selhání strachu a slabosti.

Nyní se na vrcholku Silbury Hillu objevil další návštěvník – a byl to návštěvník, jehož příjezd vyvolal užaslý rozruch i mezi skupinkou nadmíru významných osobností, které se tam shromáždily. Ačkoli k úpatí pahorku dorazil kočárem, přesedl si do kompletně krytých nosítek toho typu, jakého používaly materazziovské dámy k výpravám do úzkých uliček nejstarších městských čtvrtí, jimiž se nedalo projet v kočáře. S nosítky se vleklo osm mužů, stoupáním zjevně zcela vyčerpaných, a dalších deset na ně dohlíželo.

„Kdo je to?“ zeptal se Cale IdrisPukkeho.

„No, řekl bych, že mě jen tak něco nepřekvapí, tohle mě ale přímo ohromilo.“

„Je to snad archa úmluvy?“

„Hledej spíš dole než nahoře. Kdyby samotného ďábla mohlo něco posednout, tohle je stvoření, které by to nejspíš dokázalo. Zaječí kotě.“

To na Cala udělalo nefalšovaný dojem; chvíli nic neříkal a jen si prohlížel deset strážných. „Vypadají dost dobře.“

„To by taky měli. Jsou to lakoničtí žoldnéři. Určitě nevyjdou levně.“

„Co tady dělá? Myslel jsem, že o něm všichni mluví, ale nikdo ho nikdy neviděl.“

„Jen se posmívej. Když se Kotěti znelíbíš, budeš toho litovat. Nejspíš si přijel pohlídat svoji investici. Navíc je dnes skvělá příležitost přihlížet historické události a být při tom v bezpečí.“

Pak se dveře nosítek otevřely a vystoupil nějaký muž. Cale zklamaně zasténal.

„To není Kotě,“ sdělil mu IdrisPukke.

„Díky bohu. Belzebub by měl na svoji roli vypadat.“

„Občas zapomínám, že jsi ještě kluk. Kdybyste měl někdy příležitost s tímhle chlapem se setkat,“ dodal IdrisPukke a mávl rukou směrem k muži, „tak si raději vzpomeňte, pane Utřinose, že máte nějaké naléhavé povinnosti někde jinde.“

„Tak teď se opravdu začínám bát.“

„Jsi zatraceně nafoukaný malý mizera, co? Tohle je Daniel Cadbury. Podívej se do Všeobecného výkladového slovníku doktora Johnsona na heslo ‚nájemný zabiják‘ a najdeš tam jeho jméno. Najdi si taky hesla ‚atentátník‘, ‚vrah‘ a ‚zloděj ovcí‘. Je to ale okouzlující chlapík – tak úslužný, až máš dojem, že by ti půjčil vlastní zadek a sám kadil mezi žebry.“

Zatímco Cale přemýšlel o tomto zajímavém přirovnání, došel Cadbury s úsměvem až k nim.

„Dlouho jsme se neviděli, IdrisPukke. Měl jsi napilno?“

„Nazdárek, Cadbury. Jen ses tu zastavil cestou za nějakým sirotkem, kterého máš uškrtit?“

Cadbury se usmál, jako by zlomyslnost v IdrisPukkeho hlase doopravdy oceňoval, a z výše své urostlé postavy uznale pohlédl na Cala.

„Tvůj přítel je ale číslo, co? Ty musíš být Cale,“ dodal tónem, který naznačoval, že být Cale něco doopravdy znamená. „Byl jsem v Červené opeře, když jsi skoncoval se Solomonem Solomonem. Nevím o nikom, kdo by si to zasloužil víc. Velmi dobrá práce, mladý muži, velmi dobrá. Až bude tahle nepříjemnost za námi, musíme spolu poobědvat.“ A s úklonou, jež Calovi prokazovala úctu, zároveň ale naznačovala, že přichází od osoby, která si ji zaslouží stejně jako on, se otočil a vracel se k nosítkům.

„Působí docela příjemným dojmem,“ poznamenal Cale se zjevným úmyslem IdrisPukkeho rozčilit.

„A bude jím působit až do okamžiku, kdy bude s hlubokou lítostí nucen proříznout ti průdušnici.“

Přerušil je výkřik Váhavého Henriho. Sešikovaní vykupitelé se dali do pohybu. V linii o hloubce asi deseti mužů šest tisíc lučištníků a devatenáct set ozbrojenců pomalu vykročilo kupředu. Po padesáti metrech se na kraji zoraného pole, které se táhlo téměř až k Materazziům, zastavili a přední řada poklekla.

„Co to pro Boha na nebi provádějí?“ podivil se IdrisPukke.

„Nabírají do úst hlínu,“ vysvětlil mu Cale, „aby si připomněli, že prach jsou a v prach se obrátí.“

Sotva to dořekl, první řada vstala a vykročila na zorané pole. Řada za ní pak postoupila, poklekla, nabrala si plná ústa hlíny, pokračovala v pochodu a tak to šlo stále dál. Po necelých pěti minutách byla už zase celá vykupitelská armáda seskupená ve volném bojovém útvaru, postupovala sotva vycházkovým tempem a na nerovném terénu se ani nesnažila držet krok. Materazziům a pozorovatelům na Silbury Hillu stačilo jen přihlížet a čekat.

„Kdy zrychlí a přejdou do útoku?“ zeptal se IdrisPukke.

„Vůbec nezrychlí,“ odpověděl Váhavý Henri. „Materazziové nemají lukostřelce, takže smrtící dosah je kolik? Dva metry? Není třeba zrychlovat.“ Od začátku celého manévru nyní uplynulo asi deset minut, a když vykupitelé urazili zhruba sedm set z oněch devíti set metrů, které je dělily od čelních řad Materazziů, ozvaly se výkřiky jejich setníků, z nichž každý velel stovce mužů. Šik se zastavil.

Zazněly další tlumené povely setníků a lučištníci i ozbrojenci se začali rozestupovat doleva i doprava a roztahovat přední linii tak, že nyní zaplňovala celou šíři bojiště. Za necelé tři minuty byli s reorganizací svého bitevního uspořádání hotoví a stáli nyní v přibližně metrových rozestupech. Sedm řad stojících za přední linií bylo uspořádáno střídavě jako figurky dámy, aby lučištníci snáze viděli a mohli křičet přes hlavy mužů stojících před nimi.

Už několik minut bylo jasně vidět, že každý vykupitel nese něco, co vypadalo jako dva metry dlouhé kopí. Teď, když se zastavili a byli mnohem blíž, bylo zcela evidentní, že ať nesou cokoli, na kopí je to příliš tlusté a těžké. Setníci vydali další povel a účel přinesených předmětů byl okamžitě zřejmý. Šlo očividně o obranné kůly; následovala dlouhá chvíle hlasitého bušení, když je vykupitelé pod šikmým úhlem zatloukali do země těžkými palicemi, které si s sebou také přinesl každý lučištník.

„Proč si tam připravují obrannou linii?“ zeptal se IdrisPukke.

„To nevím,“ odpověděl Cale. „Co vy?“

Kleist i Váhavý Henri pokrčili rameny.

„Nedává to smysl. Materazziové je drží v pasti.“ Cale nervózně pohlédl na IdrisPukkeho. „Víte jistě, že Materazziové nezaútočí?“

„Proč by se měli zbavovat takové výhody?“

To už vykupitelé usilovně ořezávali konce kůlů do ostrých špicí.

„Mají v úmyslu pokusit se je vyprovokovat k útoku,“ prohlásil po několika okamžicích Cale. Otočil se k IdrisPukkemu. „Jsou na dostřel luků. Pět tisíc lučištníků, šest šípů za minutu – myslíte, že jim Materazziové dovolí, aby na ně každých šedesát vteřin posílali třicet tisíc šípů?“

IdrisPukke si odfrkl a zamyslel se.

„Dvě stě padesát metrů je zatraceně velká vzdálenost. Je mi jedno, kolik jich je. Všichni Materazziové jsou od hlavy až k patě pokrytí ocelí. Nikdo ještě nevyrobil šíp, který by na takovou vzdálenost prorazil kalenou ocel. Nemůžu říct, že by se mi osobně líbilo vystavovat se takové spršce – ale vykupitelé budou mít štěstí, jestli jeden ze stovky šípů najde cíl. A nebudou mít těch šípů tolik – každý pobere jen pár tuctů –, aby tím tempem vydrželi střílet delší dobu. Jestli je tohle jejich plán…“ IdrisPukke pokrčil rameny, aby naznačil, že o něm nemá valné mínění.

Cale pohlédl na skupinku pěti materazziovských signalistů, kteří vykupitele rovněž pozorovali z vyhlídky, již jim poskytoval Silbury Hill. Jeden z nich právě odbíhal s hlášením o obranných kůlech zatloukaných do země; z předních linií na ně totiž Materazziové nejspíš příliš dobře neviděli. I signalistům trvalo dost dlouho, než rozeznali, co vlastně vykupitelé s kůly dělají, a usoudili, že je to natolik důležité, aby vyslali posla.

Cale sledoval, jak posel mizí za okrajem pahorku, a pak se otočil zpět k vykupitelům. Tucet korouhevníků právě zvedal do výše bílé praporce s červeným vyobrazením Oběšeného vykupitele. Z úst setníků zazněl povel k zamíření, příliš vzdálený, aby byl zřetelně slyšet, ale zcela zřejmý v okamžiku, kdy tisíce lučištníků napjaly tětivy a namířily luky do výše. Po kratičkém čekání zazněly výkřiky setníků a praporce klesly k zemi. Čtyři mračna šípů se obloukem vznesla do vzduchu a svištěla k čelní linii Materazziů.

Uplynuly tři vteřiny a salva dopadla na Materazzie, kteří sklonili hlavy, aby jim hroty sjely po přilbách. Pět tisíc šípů s bušením a zvonivým cinkotem dopadlo a rachotivě se odráželo od linie těžkooděnců, kteří se do ocelového deště předkláněli, jako by čelili vichřici a krupobití. Z křídelních oddílů se ozýval ryk zasažených koní. To už ale udeřilo pět tisíc dalších šípů. A o deset vteřin později znovu. Neúprosný déšť Materazzie skrápěl celé dvě minuty. Několik málo jich zemřelo, jen několik málo dalších bylo zraněno – IdrisPukke měl pravdu a brnění kryjící materazziovské ozbrojence dostálo svému účelu. Představte si ale ten rachot, nekonečné kovové dunění, krátké čekání a pak další dopadající šípy, řičení koní, výkřiky nešťastníků zasažených do oka nebo do krku, a přičtěte k tomu skutečnost, že nikdo z Materazziů ještě nikdy nemusel přestát takový děsivý nepřátelský úder. Jaký mělo smysl jen nečinně stát a nechat se trefit šípem nějakého zbabělého pobožnůstkáře, který neměl rodokmen, válečné dovednosti ani odvahu k boji muže proti muži?

Byla to kavalerie po obou stranách, která nevydržela, nejprve na levém křídle, kde zavládla nejistota, když padli dva jejich vlastní korouhevníci. Byl to signál? Těžko se to dalo posoudit mezi řičením zraněných koní, když jejich vlastní zvířata propadala panice a každou chvíli se mohla splašit a výhled na scénu, která se před nimi odehrávala, měli omezený jen úzkým hledím přílby. Tri vystrašení koně vyrazili kupředu. Je to útok? Nikdo nechtěl zůstat pozadu a vypadat jako zbabělec. Jako atleti na startu, kteří se vzájemně napjatě pozorují, a když jeden z nich vyrazí dřív, pohne se celé startovní pole. Výkřiky zezadu, nabádající k udržení linie, se ztrácejí v okolní vřavě – a pak už znovu dopadají šípy.

A pak se náhle všichni koně na levém křídle dávají do pohybu – vysílá je kupředu netrpělivost, vztek, strach a zmatek.

Narcisse, který to sleduje z Bílého stanu, kleje, div nepraskne vzteky. Brzy si ale uvědomuje, že zpátky už je stáhnout nedokáže. Mávne na vlastní praporečníky, aby dali signál k úroku kavalerie i na pravém křídle. Teprve pak přibíhá spojka ze Silbury Hillu, aby ho varovala před ježícími se kůly, zaraženými na křídlech do země mezi lučištníky.

Nahoře na Silbury Hillu užaslý Cale nevěřícně sleduje, jak se kavalerie dává do pohybu, jezdci pobízejí koně ostruhami a vytvářejí útočnou linii, rychle se koleno na koleni slévají v šik hluboký tři řady a široký tři sta metrů – tedy stejně jako řada lučištníků, kteří jim čelí. Zpočátku jedou rychlostí jen o málo větší, než jakou dokáže vyvinout klusající muž, stojí ve třmenech s kopími připravenými pod pravou paží a levou rukou třímají otěže. Toto tempo udržují dvě stě metrů a čtyřicet vteřin a odolávají při tom dvaceti tisícům letících šípů. Pak přichází posledních padesát metrů – dva tisíce mužů v oceli na koňských hřbetech se ženou kupředu a chystají se zadupat lučištníky do země.

Lučištníci, jimž se v ústech stále mísí bláto s chutí strachu, vypouštějí ještě jednu salvu. Další koně řičí a padají, drtí pod sebou své jezdce, lámou jim páteř a strhávají k zemi i své sousedy. Celá linie však pokračuje kupředu. A pak přichází šok nárazu.

Žádný kůň dobrovolně nesrazí k zemi muže a nepokusí se přeskočit příliš vysokou překážku. Žádný muž, který to má v hlavě v pořádku, se nepostaví útočícímu koni a kopí. Muži jsou však schopni jít na smrt tam, kde zvíře odmítne. Lze je k umírání vycvičit.

V okamžiku, kdy se zdálo, že se přes ně koně převalí jako smrtící vlna, ustoupili lučištníci zpět a rychle se stáhli do houští zaostřených kůlů. Někteří uklouzli, jiní se pohybovali příliš pomalu a byli rozdrceni nebo probodnuti. Koně dorazili k hrotům kůlů příliš rychle a nestačili zastavit. Napíchli se na ně, jejich řičení jako by zvěstovalo konec světa a jezdci vyhození ze sedel si lámali vaz. Ty, kteří leželi v blátě a mrskali se jako ryby na suchu, vykupitelé dobíjeli ranami palic, jiné jeden vykupitel přidržel a druhý bodl mezi pláty brnění, až se hnědé bahno barvilo doruda.

Většina koní odmítla poslušnost. Někteří uklouzli a shodili jezdce na zem, jiní se udrželi na nohou, když se velkolepý útok v okamžiku zastavil a otočil sám proti sobě – koně naráželi do koní a někteří na okrajích šiku prchali do lesa. Muži kleli, koně řičeli, ve strachu se otáčeli tak rychle a prudce jako zvířata poloviční velikosti a váhy a prchali zpět do bezpečí týlu. Jezdci po stovkách padali ze sedel, lučištníci v okamžení vyrazili z úkrytu za kůly a zasypávali hlavy a hrudě omráčených spadlých jezdců drtivými údery svých kladiv. Tři vykupitelé v zablácených sutanách na každého shozeného materazziovského kavaleristu vrávoravě se škrábajícího na nohy a pokoušejícího se tasit meč; strkali se a smekali, klopýtali a padali pod bodnými ranami vedenými do hledí nebo do spojnic mezi pláty brnění. Lučištníci stojící dál mezi ježícími se kůly, rozzuření a teď už zbavení strachu, vypustili salvu šípů za ustupujícími jezdci. Další zranění koně padali nebo se vyděšeně plašili.

Měly však přijít ještě horší věci. Narcisse, jemuž nezbývalo nic jiného než pokusit se kavalerii pomoct, byl nucen na podporu jejího útoku vyslat kupředu čelní linii svého pěšího vojska. Oddíl o síle osmi tisíc mužů, uspořádaných v osmi řadách, byl už na poloviční cestě k vykupitelské armádě, když do řad postupujících materazziovských ozbrojenců narazila navracející se kavalerie, jejíž kóně byli vyplašení a rozdráždění strachem i zraněními. Materazziové, kteří byli natlačení k sobě a v pohybu jim bránily husté lesy po obou stranách i další zástupy těžkooděnců za nimi, se nemohli rozestoupit a nechat uhánějící koně projet. V zoufalé snaze vyhnout se smrtícímu střetu se splašenými zvířaty rozrážejícími jejich řady strkali do vojáků vedle sebe, navzájem se přetlačovali a klestili si cestu stranou, cloumali svými spolubojovníky a vytvářeli vlny, které se šířily dozadu i do obou bočních stran, jak se každý, kdo ztratil rovnováhu, chytal kamarádů, aby neupadl.

Tak se stalo, že se postup po celé délce linie zpomalil a pak úplně zastavil – muži se v rozrytém blátě smekali, kleli a navzájem se strhávali k zemi. Vykupitelští lučištníci, kterým to poskytlo čas, aby se znovu vzpamatovali, vypustili zbývající šípy. Tentokrát ovšem Materazziové nehybně stáli sotva osmdesát metrů od nich, takže hroty šípů prorážely i ocelové brnění, pokud na ně dopadly ve správném úhlu.

Ačkoli bylo prchajícími koňmi rozdupáno nebo šípy zraněno jen několik stovek mužů, zbývající tisíce se začaly schovávat jeden za druhým, než je nadávající a hulákající seržanti a kapitáni znovu nahnali do řady a opět přešli do útoku. Všichni byli sice oslabení zmatkem a námahou vynaloženou na překonání tří set metrů rozbahněného zoraného pole v třicetikilovém brnění, síla jejich útoku teď nicméně narůstala. Zbývalo padesát metrů. Dvacet. Deset – na posledních několika metrech se rozběhli a pozvedli kopí, aby jejich hroty zaryli do hrudí nepřátel.

V okamžiku, kdy se chystali ke střetu, však vykupitelé jako jeden muž mrštně uskočili o několik metrů dozadu, čímž útočící protivníky vyvedli z rovnováhy. A znovu celá materazziovská linie zakolísala a zpomalila, protože někteří pokračovali dál a jiní se zastavili; výsledkem tohoto neurovnaného a váhavého postupu bylo, že se obrovská setrvačnost útoku opět zbrzdila.

Přes všechny zmatky, které útok provázely, teď ale Materazziové věděli, že je vítězství nevyhnutelné – nejlepší obrnění vojáci světa se konečně ocitli tváří v tvář nepříteli a měli více než čtyřnásobnou přesilu. Přesvědčeni o svém vítězství se tlačili kupředu. Vzduch se nyní kromě křiku a ječení mužů naplnil rachocením kopí a namáhavým oddechováním Materazziů – ti však teď měli ještě méně prostoru, takže v některých místech stálo až dvacet řad za sebou, všichni se přitom tlačili a strkali, aby se dostali dopředu a vysloužili si čest a slávu. Bojovat však mohli jen Materazziové vpředu – a tam se dokázala naráz rozpřáhnout k ráně jen necelá tisícovka mužů. Méně početní vykupitelé měli dostatek prostoru k výpadům i k ústupu ze zóny zabíjení, široké jen asi čtyři metry. Do Materazziů v čelní řadě, kteří už dál nemohli postupovat, strkali a tlačili spolubojovníci stojící těsně za nimi, a co bylo ještě horší, i o tucet řad dál –vojáci vzadu neměli tušení, co se vpředu děje, stále se hrnuli do boje a ti stojící uprostřed také. Tlak začal narůstat, jeden muž strkal do druhého, ten ještě do dalšího a tak stále dál. Bojovníci vpředu se snažili uhýbat nebo ustupovat před údery vykupitelů, neměli se však kam pohnout. A potom je tlak zezadu, tak silný, že mu nebylo možno odolat, naháněl přímo pod hroty kopí a údery kladiv. Někteří padli zranění k zemi, jiní se prostě v tlačenici a mazlavém blátě neudrželi na nohou, uklouzli a způsobili, že muž za nimi, rovněž tlačený zezadu, také upadl – a za ním další a ještě další. Vojáci ve středních řadách Materazziů, kteří se chtěli dostat do akce, se snažili padlé muže před sebou překračovat, ať ale chtěli nebo ne, tlak zadních řad, které neviděly, co se děje, je nutil na ležící kamarády šlapat – mnozí se smekli a také upadli, když se zabořili do bahna nebo neudrželi rovnováhu při došlápnutí na kroutící a svíjející se muže pod sebou. K čemu jim teď bylo brnění, když neměli manévrovací prostor? Změnilo se jenom v nepohodlnou přítěž, když se snažili vyškrábat na nohy nebo přelézt těla ležící ve dvou či třech vrstvách na sobě. A zpředu je neustále ohrožovala bodající kopí a tvrdé údery

Vykupitelé sice také padali, snadno však znovu vstávali nebo je ostatní z bahna vytáhli. Za tři nebo čtyři minuty se vpředu vytvořila hradba padlých Materazziů, která vykupitele chránila a překážela dalšímu útoku – tlak zezadu přitom stále nepolevoval, tísnilo se tam tolik lidí, že nikdo vzadu neviděl, co se vpředu děje. Muži v zadních řadách považovali každé zhroucení čelní linie za postup vpřed a jen je to povzbudilo k dalšímu náporu. Pouze málokteří z Materazziů ležících na hromadách byli mrtví či nějak vážněji zranění, v panující zmatené tlačenici a v kluzkém blátě však těžkooděnci, kteří padli k zemi, obtížně sami vstávali. A když se na ně svalil někdo další, nemohli se prakticky ani hnout. Když se přidal třetí, byli bezmocní jako malá děcka. Sotva si lze představit jejich vztek a strach – po létech výcviku, po mnoha bojích a utržených jizvách se trpně nechat ušlapat nebo ležet v blátě a čekat, až vám nějaký vesničan rozdrtí palicí hrudník nebo vás bodne hledím přilby či spojem brnění v podpaží. Jaká hanba, hrůza a bezmoc! A neustále ten strašný tlak zezadu, odkud se valilo dvacet řad Materazziů přesvědčených

O vítězství a zoufale toužících získat si zásluhy, než bude bitva triumfálně dobojována. Spojky rozestavené v místech, která nyní tvořila týl bojiště, napjatě čekaly na čerstvé zprávy, a protože neviděly katastrofu odehrávající se vpředu a netušily, že už je bitva prohraná, posílaly zpět hlášení, podle nichž bylo vítězství na dosah, a žádaly posily, které by nepřítele dorazily.

Do Bílého stanu přicházely i opačné zprávy ze Silbury Hillu, odkud mohli pozorovatelé kolaps čelního útoku jasně sledovat.

I tam to ale byli jen chlapci a IdrisPukke, kteří byli schopni katastrofu, jež se před nimi odehrávala, plně docenit. Oficiální pozorovatelé, nejistí a nepřesvědčení, nenacházeli odvahu k tomu, aby Materazziům doporučili ústup. Možnost ústupu byla sama o sobě nemyslitelná a navíc se tak snadno mohli mýlit.

Sepisovali sice proto poplašná hlášení, jistili se v nich ale všemožnými vyhýbavými a nejasnými formulacemi. Narcisse dostával z přední linie žádosti o posily, které by bitvu definitivně rozhodly, a zároveň pesimističtější hlášení pozorovatelů ze Silbury Hillu, jejichž varovný tón však byl utlumen opatrností a neochotou smířit se s tím, že bitva je už prohraná. Narcisse proti svému lepšímu přesvědčení vsadil většinu materazziovských sil na jediný útok proti nemocnému, slabému a špatně vyzbrojenému nepříteli, proti němuž stála největší armáda světa, která už přes dvacet let neprohrála jedinou bitvu. Porážka absolutně nepřipadala v úvahu. Navzdory všem obavám vyvolaným zprávami ze Silbury Hillu dal proto polní generál vzápětí povel, aby se do útoku zapojily i čekající zálohy.

Když chlapci a IdrisPukke viděli, že se na bojiště hrnou i jednotky druhého a třetího sledu, rozlehly se na pahorku výkřiky všeobecného zděšení, úžasu a zuřivosti.

„Co se děje?“ vyptávala se Cala Arbell Labutí šíje. Její milenec mávl rukou a zasténal.

„Copak to nevidíš? Bitva už je ztracená. Ti chlapi jdou na smrt, a kdo bude bránit Memphis, až budou jejich těla hnít tam dole na poli?“

„To nemyslíš vážně. Pověz mi, že to není pravda. Tak zlé to přece být nemůže.“

„Podívej se sama,“ vyzval ji a ukázal směrem k bitevní linii. Tisíce vykupitelských lučištníků už se tam hemžily kolem obou křídel, a dokonce i v týlu Materazziů – sráželi je k zemi holemi a palicemi a vyvolávali tak hromadné pády, protože každý skolený voják s sebou strhl tři nebo čtyři další. „Musíme zmizet,“ sykl tiše Cale. „Rolande!“ zavolal na Arbellina štolbu. „Přiveď jejího koně – a hoď sebou! Bože můj,“ zakvílel v zoufalé beznaději, „kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych tomu.“

Kývl na Váhavého Henriho a Kleista, kteří vyrazili zpět ke stanům. Sotva se ale pohnuli, když k nim zamířila jakási kulhající a udýchaná postava. „Počkejte!“ volala na ně. Byl to Koolhaus, celý zrudlý a rozrušený.

„Mademoiselle, jdu kvůli vašemu bratrovi, Simonovi. Ztratil se mi, když jsme byli u zadního voje a dívali se na kavaleristy. Myslel jsem, že nás jen dav roztrhl od sebe, když jsem se ale vrátil do jeho stanu, zjistil jsem, že zmizelo to brnění, které dostal od vašeho otce k narozeninám. Před hodinou se bavil s tím idiotem lordem Parsonem a ten z legrace navrhoval, že ho s sebou vezme do zahajovacího útoku.“ Na vteřinu se odmlčel a pak tiše dodal: „Myslím, že je tam dole v bitvě.“

„Jak jsi mohl být tak neopatrný?“ zaječela na něj Arbell. Okamžitě se však otočila ke Calovi. „Najdi ho, prosím. Přived ho zpátky.“

Cale nebyl ohromením schopen slova, zato Kleist ano.

„Jestli chceš, aby byli oba mrtví, nenapadá mě lepší způsob, jak to zařídit.“ Gestem jí naznačil, aby se podívala na bitvu. „Za pár minut bude tam dole třicet tisíc chlapů a všichni se budou mačkat na jednom bramborovém poli. Vykupitelé už zvítězili. Příští dvě hodiny neuvidíme nic než zabíjení. A do toho ho chceš poslat? Bude to, jako by hledal jedno stéblo v kupce sena. A navíc v hořící kupce sena.“

Arbell jako by ho ale neslyšela, jen zoufale a prosebně hleděla Calovi do očí.

„Pomoz mu, prosím.“

„Kleist má pravdu,“ přidal se Váhavý Henri. „Ať se Simonovi stane cokoli, nemůžeme s tím vůbec nic dělat.“ Opět se zdálo, že ho Arbell neslyší, jen se stále dívala Calovi do očí. Pak pomalu a beznadějně sklopila oči k zemi.

„Chápu,“ hlesla.

Bylo to samozřejmě tohle její slovíčko, které ho zasáhlo, jako by ho bodla do srdce; bylo pro něj zcela nesnesitelným ztělesněním ztracené víry. Měl pocit, že se v jejích očích stal čímsi jako bohem, a takového zbožnění se prostě nedokázal vzdát. Riba rozhovor celou dobu sledovala s vykulenýma očima, nic ale neříkala a doufala, že se může spolehnout na to, že ostatní Calovi v odchodu zabrání, věděla však, že ve vztahu k Arbell už dávno ztratil veškerou soudnost. Ačkoli jí její podivný zachránce do jisté míry naháněl hrůzu a ačkoli se k ní samotné obvykle choval odměřeně a lhostejně, když se s ním v rámci plnění svých každodenních povinností setkala, už měsíce si byla vědomá toho, že ve všem, co se týká Arbell, je v zajetí jakéhosi šílenství.

„Nedělej to, Thomasi,“ napomenula ho přísným tónem kárající matky. Arbell se k ní otočila a z pohledu jí čišel úžas i zloba, že jí vlastní služebná takhle protiřečí. V situaci, kdy byli všichni ostatní proti ní, však nemohla Ribu okřiknout, nemohla vlastně říct vůbec nic. Nezáleželo na tom ale, Cale jako by Ribu vůbec neslyšel.

Se sevřeným srdcem pohlédl přes rameno na dohasínající bitvu pod sebou. Pak se otočil k Váhavému Henrimu a Kleistovi. „Kryjte mě, jak to nejlíp půjde, ale nezdržujte se tu tak dlouho, abyste pak sami nestačili utéct.“

„To jsem neměl v úmyslu,“ ujistil ho Kleist.

Cale se zasmál. „Pamatujte, že jestli mě jeden z vás trefí, budu vědět, kdo to byl.“

„Když to budu já, tak ne.“

„Vraťte se s jejím doprovodem do Memphisu. Až to půjde, přijdu za vámi.“

Rozběhli se do stanu pro svoje věci. Cale odvedl IdrisPukkeho stranou. „Kdyby bylo nejhůř, jeďte na Lesní výšiny.“

„Chodit tam dolů je šílenství,“ poznamenal IdrisPukke a vím.

Váhavý Henri s Kleistem se rázným krokem vrátili a začali se připravovat. IdrisPukke nařídil jednomu z Arbelliných asistentů, aby si svlékl oficiální uniformu, košili se zlatomodrými draky a s vyšitým rodinným heslem Materazziů: Raději smrt než změnu. Podal ji Calovi. „Když půjdeš dolů tak, jak jsi, budou se do tebe strefovat všichni. Oblékni si tohle a alespoň Materazziové tě nechají na pokoji.“

„A kdyby tě zajali,“ přidala se Arbell, „třeba si uvědomí, že by za tebe mohli dostat velké výkupné.“

Kleist se rozchechtal, jako by právě slyšel nejlegračnější vtip svého života.

„Dej jí pokoj,“ napomenul ho Cale.

„Radši by ses měl starat o sebe, kamaráde. Řekl bych, že jí se nic nestane.“

S tímto rozloučením zamířil Cale k okraji pahorku, seskočil z něj a téměř během klouzal po příkrém svahu dolů. Za třicet vteřin dorazil dolů na bojiště. Kus před ním už se druhý sled armády připojoval k brutálnímu kolapsu prvního útoku – dalších osm tisíc mužů se vecpalo do prostoru příliš malého i pro poloviční množství. Po obou jejich křídlech se začali rojit vykupitelé a uzavírat čerstvé oddíly v obklíčení – příchod posil jim poskytl jen další nehybné terče, které mohli po libosti kosit a srážet.

Řady natěsnaných vojáků do sebe vrážely, přetlačovaly se a místy se rozdělovaly, když obrovské hromady těl, dosahující občas až třímetrové výše, donutily masu, jež na ně narazila, aby se jim vyhnula, jako když moře obtéká skalnaté útesy. Cale vyrazil rychlým klusem a za dvě minuty už probíhal kolem zadních řad Materazziů. Na rozdíl od postavení na pahorku, kde měl dokonalý přehled o situaci, teď vůbec nevěděl, co se kolem něj děje. Někteří z vojáků v zadních řadách se nejisté drželi zpátky, jiní se naopak tlačili dopředu. Cale jen díky předchozímu pohledu shora věděl, že v čelní linii a postupně i na křídlech dochází k masakru. Tady vzadu nebyl ani přílišný hluk, jen dusot skupinek vojáků, které mířily kupředu a měnily směr, když některá zpozorovala mezeru v davu, nebo přidávaly do kroku, když vpředu došlo k dalšímu kolapsu, což v nich vzbudilo dojem nového průlomu do vykupitelských pozic. A tak tisíce mužů, trochu netrpělivých a doufajících, že nepřijdou o svoji příležitost, pomalu kráčely na strašlivou smrt.

Cale uháněl kolem týlové linie a díval se po Simonovi, byla to ovšem přesně tak beznadějná snaha, jak Kleist předpověděl. Pokud si snad ještě něco namlouval, když vyrážel ze Silbury Hillu dolů, teď už cítil jen zoufalství. Pochopil, že Simona nikdy nenajde, i kdyby ještě náhodou nebyl mrtvý. Nemohlo to skončit jinak, než že tady dole zemře i on, nebo se vrátí a bude v Arbelliných očích vypadat jako neschopný idiot. I kdyby uznala, že nic víc udělat nemohl, nechtěl, aby něco takového musela uznávat. Nechtěl se vzdát všeho, co souviselo s postavením zbožňovaného hrdiny.

Pak náhle musel řešit úplně jiné problémy. Po straně řady Materazziů, kteří se tlačili kupředu, se objevily dva tucty vykupitelů. V tříčlenných skupinkách napadali všechny ozbrojence, kteří hledali cestu, jíž by se protlačili do čela boje. První jim dlouhým zahnutým hákem podrážel nohy, druhý je omračoval jednou z masivních palic, jimiž před bitvou zatloukali do země dřevěné kůly, a třetí je bodal do podpaží nebo do hledí přilby. Když vyřídili všechny opozdilce, začali pomocí háků podrážet nohy dokonce i mužům v zadních řadách, tlačícím se dopředu. V tlačenici a v bahně vojáci, kteří útok tohoto druhu vůbec nečekali a kteří by za všech jiných okolností byli téměř nezranitelní, klouzali, padali a byli zabíjeni, zatímco se plácali a zmítali v blátivé břečce, bezmocní jako novorozenci.

Pak si jedna skupina vykupitelů všimla i Cala a rozhodla se obklíčit ho ze třech stran. Útočníkovi po jeho levici prolétl okem šíp a útočníka po pravici srazila šipka z kuše. První padl nehlučně, druhý se s hlasitým řevem chytil rukama za hruď. Třetí se stále ještě tvářil překvapeně, když se Cale rozehnal po jeho krku a prosekl mu hrdlo hluboko až k páteři. Padl do bahna a svíjel se hned vedle správce šesti hrabství, kterého sám před pouhými několika vteřinami odpravil. Pak Cale přiskočil k druhé skupince, zadržel paži jednoho z útočníků, udeřil ho čelem do obličeje a obratně mu probodl srdce. Vykupitel s hákem se s otevřenými ústy zhroutil pod nárazem jedné z Henriho šipek, muže s palicí však Kleistův šíp zasáhl pouze do paže. Štěstěna mu přála jen dvě vteřiny, protože Cale uklouzl v bahně, takže se jeho smrtící úder minul cílem a rozpáral mu břicho. Zaječel, padl k zemi, zůstal ležet a umíral celé hodiny. Další vlna ozbrojenců poté zbývající vykupitele zatlačila zpět, krví zbrocený Cale zůstal bezmocně stát a nevěděl, zda se má dát tím či oním směrem. Veškeré bojové mistrovství mu v tlačenici a zmatku nebylo nic platné – zůstal jen chlapec v davu umírajících.

A pak, právě když už se chtěl otočit a odejít, došlo k dalšímu kolapsu. Byl to zatím největší hromadný pád, který se odehrál šedesát řad před ním, a v šiku Materazziů se objevila mezera táhnoucí se až daleko k přední linii. Cale na okamžik vystrašeně zaváhal; bylo mu jasné, že v prostoru, který se před ním uvolnil, číhá rozšklebený chřtán smrti. Strach z neúspěchu v milenčiných očích ho ale nahnal do oné krátce se otevírající škvíry, a protože běžel rychleji než smekající se těžkooděnci kolem něj, podařilo se mu proniknout na tři nebo čtyři metry k bojové linii. Tam však narazil jen na neprostupnou stěnu mrtvých či umírajících Materazziů. Nikdo před ním nebyl raněný, všichni se prostě zhroutili na jednu hromadu a drtila je váha mužů ležících na nich a tlačících se k nim zezadu. Na několik okamžiků vnímal jen hromady mrtvých a podivné tiché sténání. Přílby některých padlých se samy uvolnily, jiní, kteří byli uvěznění, ale měli volnou alespoň jednu ruku, si je sami sundali v zoufalé snaze nadechnout se alespoň trochy vzduchu. Obličeje měli už celé zarudlé, v některých případech dokonce téměř černé – pár jich sténalo příšernou chroptivou snahou naplnit si plíce –, do děsivě rozdrcených hrudí už jim však neproniklo vůbec nic. Přímo před Calovýma očima přestávali dýchat a ústa jim zůstávala otevřená jako rybám vytaženým na říční břeh. Několik na něj promluvilo – hrůzným šepotem škemrali o pomoc. Pokoušel se pár z nich vytáhnout, byli ale zaklínění tak pevně, jako by vězeli v rýžovou moukou zesílených betonových zdech svatyně. Odvrátil se a přelétl pohledem další kupy mrtvých a sténajících umírajících kolem sebe.

„Pomoc!“ zachroptěl jakýsi hlas. Sklopil oči k mladému muži, jehož obličej měl strašlivý rudomodrý odstín. „Pomoc!“ Cale se zadíval jinam. „Cale! Pomoz mi!“

Cale se užasle otočil zpět. Teprve teď pod nateklými modro-černými rysy obličeje poznal, kdo před ním leží. Byl to Conn Materazzi. Kolem pravého ucha mu prolétl šíp a s hlasitým cinknutím narazil do brnění jednoho z mrtvých. Přikrčil se ke Connovi.

„Můžu tě rychle dorazit. Chceš, nebo nechceš?“

Conn však jako by ho neslyšel. „Pomoz mi, pomoz mi,“ opakoval příšerně tichým a chraptivým hlasem. A ještě jednou, povzbuzen k většímu vypětí sil neuvěřitelným pohledem na známou tvář. Cale v tom okamžiku pocítil hroznou nepatřičnost své přítomnosti na tomhle místě – i její naprostou zbytečnost. Nervózně se ohlédl přes rameno a viděl, že se mezera, která mu umožnila dostat se tak blízko k čelní linii, začíná zmenšovat a uzavírat spolu s tím, jak vykupitelé tlačí Materazzie z obou křídel do středu. Vstal a chystal se utéct. „Pomoz mi!“ Něco v očích Conna Materazziho – děsivá hrůza a zoufalství – způsobilo, že se mu zježily vlasy v týle. Sáhl do hromady mrtvých a zabral vší silou, zdvojnásobenou vztekem a strachem. Conn však byl pevně zaklíněný mezi jednoho muže pod sebou a tři nad sebou, přimáčknutý půl tunou mrtvé váhy a plátové oceli. Zabral ještě jednou. Nic. „Je mi líto, kamaráde,“ omluvil se Connovi. „Už nemám čas.“

Pak dostal takovou ránu do zad, že se rozplácl jak široký tak dlouhý. Překvapený a vystrašený se klouzal v blátě, snažil se vytasit meč a setřást útočníka.

Byl to kůň. Upřeně na něj hleděl a vyčkávavě odfrkoval. Cale se na zvíře podíval – když mu zabili jezdce, hledalo někoho, kdo by je odvedl z bojiště. Cale okamžitě popadl provaz, který byl přehozený přes sedlo, jeden konec uvázal k masivní sedlové hrušce a druhý spěchal provléknout Connovi v podpaží a omotat kolem hrudi. Conn měl už obličej celý černý a oči nevidomé. Provaz byl naštěstí tenký, ale velice pevný, určený spíš pro ceremoniální než praktické účely, takže ho snadno protáhl nejprve pod jednou paží a pak i pod druhou. Vázal na něm uzel a řval vzteky, protože se mu to podařilo až napotřetí, a pak znovu upadl do bláta, když se pokusil vyskočit do sedla. Ještě zoufaleji se chytil sedlové hrušky, vyškrábal se koni na hřbet a při pohledu na uzavírající se mezeru mu zahulákal do ucha. Kůň vylekaně vyrazil kupředu, smekal a škubal se v bahně, málem upadl, pak ale konečně našel pevnou oporu a zabral vší silou velkého loveckého zvířete, zvyklého nosit na hřbetě půl druhého metráku. Nejprve se nic nestalo, pak se ale s náhlým poskočením a s hlasitým prasknutím pravé nohy Conn vynořil z hromady mrtvých, kteří na něm leželi. Kůň po tom nečekaném pohybu znovu téměř upadl a Cale se málem neudržel sedla. A pak se odlepili z místa a rychlostí maximálně čtyř nebo pěti mil za hodinu zamířili všichni tři k mezeře. Kůň byl ale silný, dobře vycvičený a nezastavil se; navzdory katastrofě, která se kolem něj odehrávala, byl spokojený, že má zase na hřbetě jezdce. Instinkt, který mu pomohl přežít, když se víc než patnáct minut potuloval uprostřed probíhajícího masakru po bojišti, ho udržel v bezpečí i teď. Cale držel hlavu skloněnou a celým tělem se tiskl co nejníž ke koňskému hřbetu, připraven vytáhnout nůž a Conna odříznout, kdyby hrozilo nebezpečí, že se kvůli němu překotí. Jenže bahno, které způsobilo smrt tolika Materazziů a mnoho dalších jich ještě zabít mělo, bylo teď pro Conna spásou. V bezvědomí sebou snadno nechal smýkat, ať ho táhli kterýmkoli směrem, skoro jako sáňky na sněhu. Cale, který stále držel hlavu skloněnou a pobízel koně nohama, si nevšiml dvou vykupitelů, kteří pomalu se pohybujícímu zvířeti vykročili v ústrety. Neviděl ani, jak s výkřikem hrůzy a zoufalství jako jeden muž padli k zemi, zkoseni neúprosnou ostražitostí Kleista a Váhavého Henriho.

Za necelé tři minuty se kůň prodral masou mužů, kteří byli tlačeni do středu pole, a bez dalšího dramatu a rozruchu opustil bitevní pole; odvezl otřeseného Cala a odtáhl bezvědomého Conna na úzkou stezku táhnoucí se mezi Silbury Hillem a neprostupnými lesy ohraničujícími dějiště bitvy. Jen co se ocitli mimo dohled bojujících, Cale koně zastavil a slezl, aby se podíval na Conna. Vypadal jako mrtvý, ale dýchal. Cale mu rychle stáhl brnění a s obrovskými potížemi se mu podařilo zvednout ho a přehodit břichem dolů přes sedlo. Conn celou dobu v bezvědomí sténal a křičel bolestí, kterou mu působila polámaná žebra a zlomená pravá noha. Cale vedl koně dál; po pěti minutách zůstala bitevní vřava za nimi a nahradil ji zpěv kosů a šum větru v korunách stromů.

O hodinu později Cala přemohla náhlá vlna vyčerpání. Hledal nějakou cestu, po níž by se dostal do lesa, když ale v houštině hloží a trní mezi stromy nenašel žádnou pěšinu, musel si ji sám prosekat, přestože ho při tom větve poškrábaly v obličeji i na pažích. Jakmile se ale dostal přes okraj lesa, vystřídala houští provlhlá vrstva spadaného listí. Uvázal koně a opatrně Conna položil na zem. Několik minut se na něj díval, jako by nedokázal pochopit, jak je možné, že se oba společně ocitli na tomhle místě. Napravil mu zlomenou nohu, jak nejlépe dokázal, a přivázal ji mezi dvě větve, které uřízl z kmene jasanu. Pak ulehl a okamžitě se propadl v hluboký a děsivý spánek.

Probudil se po dvou hodinách, když noční můry dosáhly nesnesitelné intenzity. Conn Materazzi byl stále v bezvědomí, tentokrát bledý jako smrt. Cale věděl, že musí najít přinejmenším vodu, stále byl ale tělesně i duševně vyčerpaný a deset minut nehybně seděl, jako by upadl do nějakého strašlivého transu. Conn po chvíli začal sténat a neklidně se vrtět; pak se probudil a spatřil nad sebou stát Cala. Vyděšeně a zmateně vykřikl. „Uklidni se. Jsi v pořádku.“

S vystrašeně vyvalenýma očima se Conn pokusil couvnout a odtáhnout se dál od Cala. Zaječel bolestí. „Na tvém místě bych se radši nehýbal,“ zabručel Cale. „Máš zlomenou stehenní kost.“ Conn několik minut nic neřekl, zatímco hrozná bolest v noze jen pomalu ustupovala.

„Co se stalo?“ zeptal se konečně. Cale mu všechno vypověděl. Když skončil, zůstal Conn chvíli zcela zticha. „Nejhorší na tom je,“ povzdechl si, když konečně promluvil, „že jsem ani jednoho neviděl – myslím ani jednoho vykupitele. Vůbec žádného. Máme nějakou vodu?“ Connova absolutní bezmocnost a zbědovanost, zubožený stav, v němž se nacházel, začaly v Calovi vyvolávat soucit i podráždění.

„Těsně před tím, než jsme zabočili do lesa, jsem viděl kouř. Mám dojem, že jsem včera někoho slyšel mluvit o nějaké vesnici nedaleko pahorku. Vrátím se, jen co to bude možné.“ Strhl z koně brnění, odřezal co nejvíc kovem opláštěných vycpávek, které měl na zadku a na bocích, a vyvedl ho na pěšinu. Vyšvihl se do sedla a pohladil ho po hlavě.

„Díky,“ šeptl mu a rozjel se.

35

Za tři hodiny už Conna Materazziho vyzvedl jeden z místních farmářů; s nohou znovu narovnanou a pevně znehybněnou čtyřmi lískovými pruty a osmi koženými řemeny ho uložili do postele. Znovu ztratil vědomí, žalostně sténal celou přibližně hodinu, kterou Cale potřeboval, aby nohu uspokojivě srovnal, a dosud se neprobral. Když Cale skončil, byl naopak tak smrtelně bledý, že se zdálo, jako by se už neměl probrat nikdy.

„Ostříhejte mu vlasy,“ nařídil Cale farmářovi, „a brnění zakopejte v lese pro případ, že by přišli vykupitelé. Povězte jim, že je to váš nádeník. Jestli se mi podaří dostat se do Memphisu, někoho pro něj pošlou. Dostanete od nich zaplaceno. Jestli ne, zaplatí vám sám, až se dostatečně pozdraví.“

Farmář na Cala pohlédl. „Nech si svoje rady i svoje peníze.“ S těmito slovy odešel a nechal je o samotě. Krátce poté se Conn probral. Oba se na sebe chvíli mlčky dívali.

„Už si vzpomínám,“ promluvil tiše Conn. „Požádal jsem tě o pomoc.“

„Ano.“

„Kde to jsem?“

„Na farmě, dvě hodiny od místa bitvy.“

„Bolí mě noha.“

„Bude takhle muset zůstat šest týdnů. Neumím říct, jestli sroste rovně.“

„Proč jsi mě zachránil?“

„To nevím.“

„Já bych pro tebe totéž neudělal.“

Cale pokrčil rameny. „V těchhle věcech člověk nikdy neví, dokud k nim doopravdy nedojde. Každopádně jsem to udělal –a tím to končí.“

Ani jeden z nich chvíli nic neříkal.

„Co teď budeš dělat?“

„Ráno vyrazím do Memphisu. Jestli se tam dostanu, někoho pro tebe pošlu.“

„A pak?“

„Seberu přátele a půjdeme někam, kde nejsou vojáci blázniví a pitomí. Myslel jsem, že v takovém postavení není možné bitvu prohrát. Kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych tomu.“

„Podruhé už se takové chyby nedopustíme.“

„A proč myslíš, že budete mít druhou příležitost? Princeps nezůstane u Silbury a nebude se obdivovat vlastnímu obrazu v zrcadle, požene vás před sebou a bude vás kopat do zadku až k branám Memphisu.“

„Přeskupíme se.“

„S čím? Tri z každých čtyř Materazziů už jsou mrtví.“

Na to Conn nenašel odpověď, s žalostným výrazem položil hlavu a zavřel oči.

„Radši bych byl mrtvý,“ hlesl konečně.

Cale se rozesmál. „Měl by ses rozhodnout – dnes ráno jsi říkal něco jiného.“

Pokud to vůbec bylo možné, zatvářil se Conn ještě sklesleji.

„Nejsem nevděčník,“ zamumlal.

„Nejsi nevděčník?“ opakoval po něm Cale. „Chceš říct, že jsi mi vděčný?“

„Ano, jsem ti vděčný.“ Conn opět zavřel oči. „Všichni moji přátelé, všichni moji příbuzní včetně otce, všichni jsou mrtví.“

„Pravděpodobně.“

„Určitě.“

Byla to nejspíš pravda, takže Cala nenapadala žádná odpověď.

„Měl bys spát. Nic jiného stejně dělat nemůžeš, ale uzdrav se a pak to vykupitelům oplať, jakkoli budeš moct. Pamatuj, že nejlepší odplatou je pomsta.“

A s tímto moudrým ponaučením zanechal Conna jeho neradostným myšlenkám.

Druhý den ráno vyrazil hned za svítání; odjel na koni a dospěl k názoru, že s Connem se loučit nemusí. Usoudil, že už toho pro něj udělal víc než dost, a trochu se teď styděl, že riskoval život pro někoho, kdo by pro něj podle svých vlastních slov neudělal totéž. Vzpomněl si na poznámku, kterou slyšel od IdrisPukkeho, když spolu jednoho večera pokuřovali v měsíčním světle na Lesních výšinách: „Prvnímu popudu musíš vždycky odolat. Často bývá příliš ušlechtilý.“ Tehdy se Cale domníval, že je to jen další ukázka jeho černého humoru, teď si ale uvědomil, co tím chtěl IdrisPukke říct.

Navzdory tomu, že se chtěl co nejrychleji vrátit do Memphisu a přesvědčit se, že je Arbell Labutí šíje v bezpečí, vyrazil Cale k severovýchodu a k městu se hodlal dostat širokým obloukem. Věděl, že v nastalém zmatku se bude krajem potulovat příliš mnoho vykupitelů i Materazziů a ani jedné straně nebude příliš záležet na tom, koho zabije. Vyhýbal se městům i vesnicím a jídlo si kupoval jen na osamělých farmách, na něž cestou narazil. I na ně na všechny už ale dorazily zprávy o velké bitvě, ačkoli některé z nich mluvily o velké porážce a jiné o velkém vítězství. Tvrdil pokaždé, že o tom nic neví, a rychle pokračoval v cestě.

Třetího dne zabočil k západu a zamířil do Memphisu. Po čase dojel na Aggerovu silnici, která vedla ze Somkheti do hlavního města. Byla zcela opuštěná. Hodinu čekal mezi stromy nad silnicí, a když kolem za celou dobu nic neprojelo, rozhodl se riskovat a jet přímo po ní. Ukázalo se, že je to třetí omyl, kterého se během čtyř dnů dopustil. Čím blíž se dostával k Memphisu, tím víc v něm sílil podivný neklid. Po deseti minutách se z ostré zatáčky vynořila materazziovská hlídka, které už se nijak nemohl vyhnout. Alespoň to však nebyli vykupitelé a po chvíli s úlevou, byť zároveň s překvapením zjistil, že jí velí kapitán Albin. Co tady venku ovšem dělá náčelník materazziovské zpravodajské služby, to mu bylo záhadou. Překvapení se rychle změnilo v obavy, když dvacet mužů s Albinem vytáhlo zbraně. Čtyři z vojáků byli jízdní lučištníci a jejich šípy mu mířily přímo na hruď.

„Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Poslyš, není to z našeho rozhodnutí, ale jsi zatčen,“ odpověděl Albin. „Nedělej problémy, bud tak laskav. Spoutáme ti ruce.“

Cale neměl na vybranou a musel se podřídit. Maršála nejspíš rozčililo, pomyslel si, že nechal Arbell samotnou jen s Kleistem a Váhavým Henrim. Přepadla ho strašlivá myšlenka.

„Nestalo se nic Arbell Materazziové?“

„Ta je v pořádku,“ ujistil ho Albin, „i když na to jsi možná spíš měl myslet, než ses ztratil tam, kam ses vlastně ztratil.“

„Sel jsem hledat Simona Materazziho.“

„No, do toho mi koneckonců nic není. Teď ti zavážeme oči, tak se nevzpouzej.“

„Proč?“

„Protože to říkám.“

Ve skutečnosti mu navlékli na hlavu pytel, těžký a páchnoucí chmelem. Jutové plátno bylo tak tlusté, že nejen neviděl, ale také skoro neslyšel.

Po pěti hodinách jízdy cítil, jak kůň pod ním namáhavě našlapuje, když se cesta náhle příkře zvedla vzhůru. Potom i skrz pytlovinu zaslechl dutý klapot podkov na dřevě. Vjížděli jednou ze tří městských bran do Memphisu. Teď, když byli ve městě, čekal, že i přes pytel na hlavě uslyší mnohem víc zvuků, ačkoli ale tu a tam zachytil tlumené výkřiky, jen podle neustálého stoupání mohl usuzovat, že mají namířeno k pevnosti. Obavami o Arbell se mu začínal stahovat žaludek.

Konečně zastavili.

„Sundejte ho,“ zavelel Albin. Zleva k němu přistoupili dva muži, natáhli se, vcelku šetrně ho stáhli ze sedla a postavili ho na nohy.

„Albine,“ požádal zpod pytle, „sundejte mi to.“

„Je mi líto.“

Muži ho popadli každý za jednu paži a strkali ho kupředu. Slyšel, jak se otevírají nějaké dveře, a pak vycítil, že je uvnitř. Vedli ho zjevně nějakou chodbou. Se zaskřípěním se otevřely další dveře a eskorta ho opatrně vedla dál. Po několika metrech ho zastavili. Chvíli se nic nedělo a potom mu stáhli pytel z hlavy.

Po tolika hodinách v absolutní tmě a s očima plnýma špíny zpočátku vůbec nic neviděl. Spoutanýma rukama si z očí vytřel smítka chmelového prachu a pohlédl na jediné dva muže v síni. V prvním okamžitě poznal IdrisPukkeho s roubíkem v ústech a spoutanýma rukama – když ale spatřil druhého, který stál vedle něj, zalila ho tak děsivá vlna strachu a zuřivosti, až se mu na okamžik zastavilo srdce. Byl to lord vojevůdce, vykupitel Bosco.

Po prvních několika vteřinách šoku a nenávisti se Calovi zachtělo padnout na kolena a rozplakat se jako malé děcko. Před tím, aby to skutečně udělal, ho zachránila jedině nenávist.

„Tak vidíš, Cale,“ oslovil ho Bosco, „Bůh nás vrací tam, kde jsme začínali. Přemýšlej o tom, zatímco na mě civíš jako podrážděný pes. Co jsi veškerou svojí zlobou a neposlušností získal?“

„Co se stalo s Arbell Materazziovou?“

„Ta je v naprostém bezpečí.“

Přes hluboký šok si Cale nebyl jistý, jestli je rozumné vyptávat se na Váhavého Henriho a Kleista. Neřekl raději nic.

„Kamarádi tě nezajímají?“ podivil se Bosco. „Vykupiteli!“ zavolal hlasitě, na opačném konci místnosti se otevřely dveře a do síně byli přivlečeni Váhavý Henri a Kleist se zacpanými ústy a spoutanýma rukama.

Ačkoli byli oba zjevně vyděšení, nebyly na nich zjevné žádné známky násilí.

„Chystám se ti povědět velkou spoustu věcí, Cale, a rád bych co nejmíň času promarnil klasickými projevy úžasu a nedůvěry. Lhal jsem ti někdy?“

Každý týden jeho života ho přinejmenším jednou surově zbil a pětkrát ho přinutil někoho zabít, když mu ale nyní položil tuto otázku, byl si Cale nucen přiznat, že pokud je mu známo, nikdy se Bosco neuchýlil k obyčejné lži.

„Ne.“

„Tak na to pamatuj, až budeš poslouchat, co se ti právě chystám říct. Musíš si jasně uvědomit, že důležitost toho, co ti teď povím, takové malichernosti dalece přesahuje. A abych tě o své dobré víře jasně přesvědčil, nechám všechny tři tvoje přátele jít.“

„Dokažte to,“ vyzval ho Cale.

„V minulosti by sis takovýmhle tónem vysloužil hodně bolesti,“ zasmál se Bosco.

Natáhl ruku a vykupitel Stape Roy mu podal tlustou, v kůži vázanou knihu. „Tohle je Testament Oběšeného vykupitele.“ Cale ještě nikdy žádný jeho výtisk neviděl. Bosco na knihu položil rozevřenou dlaň.

„Přísahám před Bohem na svoji nesmrtelnou duši, že sliby, které nyní učiním, a vše, co dnes řeknu, je pravda, celá pravda a nic než pravda.“ Pohlédl na Cala. „Stačí ti to?“

Samotná skutečnost, že ke všem dalším perverznostem, jichž se na něm Bosco v minulosti dopustil, nepatřilo lhaní, by Cala rozhodně nepřiměla, aby mu věřil. Přísaha však pro Boska byla nedotknutelná. A navíc neměl na vybranou.

„Ano,“ přikývl.

Bosco se otočil k vykupiteli Stapeu Royovi. „Dejte jim všechno, co v rozumné míře potřebují, vybavte je průvodním listem a nechte je jít.“

Stape Roy přešel k IdrisPukkemu, popadl ho za paži a postrčil ho k Váhavému Henrimu a Kleistovi. Pak začal všechny tři strkat ke dveřím. Cala to přesvědčilo, že Bosco nejspíš říká pravdu: jeho příkaz, aby jim nedávali příliš mnoho, i ledabylá hrubost zacházení s nimi se zdály být opravdové – jakékoli projevy větší velkomyslnosti či menšího hulvátství by v něm byly vzbudily podezření.

„A co Arbell Materazziová?“

Bosco se usmál. „Proč tak zarputile toužíš poznat, jak falešnou představu sis o světě udělal?“

„Co tím chcete říct?“

„Ukážu ti to. Musíš ale dovolit, abychom tě nejen spoutali, ale také ti dali roubík, a slíbit, že zůstaneš schovaný ve stínu támhle za tou zástěnou a nebudeš vyvádět, ať uslyšíš cokoli.“

„Proč bych vám měl něco slibovat?“

„Výměnou za životy přátel? Řekl bych, že po tobě nechci příliš mnoho.“

Cale přikývl a Bosco gestem naznačil jednomu ze strážných, aby ho odvedl za malou zástěnu v zadním koutě místnosti. Když byli téměř u ní, otočil se Cale k Boskovi.

„Jak jste dobyli město?“

Bosco se zasmál, téměř jako by se vysmíval sám sobě. „Snadno a bez boje. Princepsova zpráva o velkém vítězství čtvrté armády už za tři hodiny dorazila do Port Errolu; nařídil flotile, která tam byla, aby okamžitě vyplula a zaútočila na Memphis. Všechno zdejší obyvatelstvo propadlo naprosto bezbožnému zmatku. Padesát mil odtud flotila viděla, jak všechny lodě, které tu kotvily, v panice prchají z Memphisu. Stačilo prostě bez problémů přistát. Celkem vzato nás to dost překvapilo, ale přišlo nám to náramně vhod. Zůstaň tam vzadu v klidu a všechno uvidíš a uslyšíš.“

S těmito slovy ho Bosco mávnutím zahnal za zástěnu. Strážný vytáhl z kapsy roubík a ukázal mu ho.

„Můžeme to udělat po dobrém nebo po zlém. Osobně je mi to jedno.“

Cale se ale nemohl dočkat, až uvidí Arbell, a nevzpouzel se. Následovalo několikaminutové čekání, během něhož Boskova přítomnost a neobvyklost jeho počínání v Calovi vyvolávala rostoucí neklid. Sledoval, jak strážní doprostřed místnosti přisunují stůl a tři židle. Pak se otevřely dveře a do síně byli uvedeni maršál s dcerou.

Až do té chvíle Cale netušil, že je možno cítit tak hlubokou úlevu – obrovskou vlnu radostného štěstí. Arbell byla bledá a vyděšená, zdála se však být nezraněná a totéž platilo pro jejího otce, ačkoli ten měl zapadlé oči a ztrhané rysy. Vypadal o dvacet let starší a navíc těžce nemocný.

„Posaďte se,“ vyzval je tiše Bosco.

„Zabijte mě“ opáčil maršál. „S veškerou pokorou vás ale prosím, abyste moji dceru nechali naživu.“

„Moje úmysly nejsou ani zdaleka tak krvavé, jak si představujete,“ ujistil ho stále stejně tichým hlasem Bosco. „Posaďte se. Víckrát vám to říkat nebudu.“ Tato neobvyklá kombinace shovívavosti a výhrůžnosti oba zastrašila ještě víc, takže beze slova poslechli.

„Ještě než začnu, chtěl bych, abyste se pokusili pochopit, že lidé jako vy nikdy nemohou porozumět požadavkům a zápalu těch, kdo slouží Oběšenému vykupiteli. Nestojím o vaše porozumění a také o ně neusiluji, tohle je ale nutné pochopit, abyste si uvědomili, jak se věci mají.“ Kývl na jednoho z vykupitelů, který odtáhl od stolu třetí židli, a nechal se usadit. „Teď budu mluvit zcela jasně. Máme nad Memphisem absolutní kontrolu a celou vaši armádu teď tvoří maximálně dva tisíce vycvičených vojáků, z nichž většina je v našem zajetí. Vaše říše, byť ohromná, už se začíná rozpadat. Souhlasíte se mnou?“

Chvíli bylo ticho.

„Ano,“ hlesl konečně maršál.

„Výborně. Vrátím město Memphis do vašich rukou a dovolím vám vybudovat novou armádu a obnovit mocenské vazby vaší říše – za podmínky odvádění určitých daní a zavedení dalších opatření, jejichž podrobnosti odsouhlasíte později.“

Maršál i Arbell na Boska hleděli s očima rozšířenýma nadějí i podezřením.

Jakých opatření?“ zeptal se maršál.

„Nevykládejte si to mylně,“ odpověděl Bosco tak tiše, že ho Cale sotva slyšel. „Tohle není vyjednávání. Nemáte samozřejmě vůbec nic, co byste mi mohli nabídnout. Jste zcela bezmocní a máte jen jedinou věc, o kterou stojím.“

„A co to je?“ chtěl vědět maršál.

„Thomas Cale.“

„Nikdy. Ani za nic,“ zaprotestovala vášnivě Arbell. Bosco na ni zamyšleně pohlédl. „Zajímavé,“ utrousil. „Proč byste to dělal?“ zeptal se maršál. „Proč měnit jednoho chlapce za celou říši? Uznávám, že to zní sotva uvěřitelně.“

„Chcete ho zabít,“ obvinila ho Arbell. „Ne, nechci.“

„Protože zabil jednoho z vašich kněží, který prováděl jakési nevýslovné odpornosti.“

„Máte pravdu v tom, že skutečně zabil jednoho z mých kněží, který doopravdy prováděl nevýslovné odpornosti. Až do dne, kdy Cale utekl, jsem o těch kacířských praktikách nic nevěděl. Všichni, o nichž jsme následně zjistili, že se jich účastnili, byli očištěni.“

„Chcete říct zabiti.“

„Chci říct očištěni a pak zabiti.“

„Proč si Cale myslel, že je to vaše dílo?“

„Zeptám se ho, až se s ním uvidím. Pokud se ale domníváte, že bych se vzdal celé říše jen proto, abych nechal Cala popravit za zabití kacířského a zvrhlého vraha…“ Odmlčel se a zatvářil se upřímně překvapeně. „Proč bych to dělal? Nedává to smysl.“

„Třeba nám lžete,“ mínil maršál.

„Mohl bych vám lhát, ale vlastně to nemám zapotřebí. Dřív nebo později Cala najdu, byl bych ale raději, kdyby to bylo dřív. Máte možnost dát mi to, co chci, mám ale jen jednu trpělivost, a až ta mi dojde, nebudete mít vůbec nic.“

„Neposlouchej ho,“ vyprskla Arbell.

„A proč ti na něm tolik záleží?“ zeptal se Bosco. „Snad proto, že jste milenci?“

Maršál pohlédl na dceru. Nenásledovaly žádné rozhořčené výzvy k přiznání, žádné výčitky za pošpinění královské krve. Jen dlouhé ticho. Konečně se otočil zpět k Boskovi.

„Co mám udělat?“

Bosco se zhluboka nadechl.

„Udělat nemůžete vůbec nic. Není mnoho lidí – pokud vůbec někdo takový existuje –, kterým by Cale věřil, a vy mezi ně rozhodně nepatříte. Samozřejmě až na vaši dceru, a to z důvodů, které už teď všichni chápeme. Chci po ní, aby Calovi napsala dopis, který jakoby potají předá jednomu z jeho přátel. V tom dopise ho požádá, aby se s ní v určenou dobu setkal venku před hradbami. Počkám tam na něj a budu s sebou mít tolik mužů, že se bude muset vzdát.“

„Zabijete ho,“ vyhrkla Arbell.

„Nezabij u,“ odsekl Bosco a poprvé za celou dobu zvýšil hlas. „Nikdy bych ho nezabil, a to z důvodů, které mu vysvětlím, až se přesvědčí, že mu nelžu. Nemá sebemenší tušení, co se mu chystám říct, a dokud se to nedozví, bude jeho život stejný jako od té doby, co uprchl ze svatyně – plný násilí a zloby, život, který může na hlavy všech, kdo s ním přijdou do styku, přivolat jen nesmyslnou zkázu. Pomyslete jen na to, jaký chaos vnesl do vašich životů. A to je něco, před čím ho mohu zachránit jen já. Ať k němu podle vlastního přesvědčení cítíš cokoli, nemůžeš pochopit, kým doopravdy je. Pokusíš-li se ho zachránit, nikdy se ti to nepodaří a dosáhneš jen toho, že zničíš otce, svůj lid, sama sebe a především Cala.“

„Musíš ten dopis napsat,“ obrátil se maršál k dceři.

„Nemůžu,“ bránila se Arbell.

Bosco si soucitně povzdechl. „Vím, jaké to je, když člověk vládne mocí a autoritou. Volbu, kterou teď musíš učinit, by ti rozhodně nikdo nezáviděl. Ať se rozhodneš jakkoli, bude ti to připadat nesprávné. Musíš buď zničit celý národ a milovaného otce, nebo jediného muže, kterého také miluješ.“ Arbell na Boska hleděla jako hypnotizovaná. „Byť je to ale skutečně tvrdá volba, není tak tvrdá, jak se obáváš. Calovi ode mne nehrozí žádná újma a dřív nebo později ho tak jako tak najdu. Jeho budoucnost je natolik svázaná s Boží vůlí, že nemůže být nikým jiným než jedním z nás – a zaujme mezi námi velice speciální postavení.“ Opřel se o židli a znovu si povzdechl.

„Pověz mi, mladá dámo, přes všechnu lásku, jíž k tomu mladíkovi hoříš, lásku, o jejíž nefalšovanosti jsem se teď zcela nepochybně přesvědčil…“ Odmlčel se a nechal ji to sladce jedovaté sousto spolknout. „Necítíš v něm něco…“ Znovu se odmlčel a pečlivě vybíral nejvhodnější slovu. „Něco fatálního?“

„To jste z něj udělal vy svou krutostí.“

„To není pravda,“ opravil ji uvážlivě Bosco, jako by její obvinění chápal. „Už když jsem ho poprvé uviděl jako úplně malého kluka, bylo v něm něco, co mnou otřáslo. Hodně dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil, co to je, protože to prostě nedávalo smysl. Byla to hrůza. Měl jsem z toho malého kluka hrůzu. Byl jsem přirozeně nucen to, co už v něm bylo, uzpůsobit a ukáznit, ale žádný člověk by z Cala nedokázal udělat to, čím je. Tou zásluhou se rozhodně nechlubím. Byl jsem jen nástrojem Páně, který měl jeho přirozenou podstatu nasměrovat k našemu společnému dobru a ke službám Božím. Ty to v něm ale také vidíš a nahání ti to strach – plným právem. Laskavost, kterou v něm občas pozoruješ, se podobá křídlům pštrosa – může jimi mávat, ale do vzduchu ho nezvednou. Přenech ho nám a zachraň otce, svůj lid i sama sebe.“ Na okamžik se dramaticky odmlčel. „A Cala.“

Arbell chtěla něco říct, Bosco ji však zdviženou rukou umlčel. „Víc ti nemám co říct. Zvaž to a rozhodni se. Pošlu ti podrobnosti o čase a místu, kde se s Calem sejdeme. Buď mu ten dopis napíšeš, nebo nenapíšeš.“

Dva vykupitelé, kteří stáli u dveří, vykročili kupředu a gestem oběma naznačili, že mají odejít. Když vycházeli ze dveří, ještě na ni zavolal, jako by neochotně soucítil s jejím dilematem: „Pamatuj, že jsi zodpovědná za životy tisíců lidí. A slibuji ti, že na něj už nikdy nevztáhnu ruku a nedovolím to udělat ani nikomu jinému.“ Dveře se zavřely a Bosco tiše sám pro sebe dodal: „Protože rty, které jsou teď pro něj sladké jako medový plást, pro něj zakrátko budou hořké jako pelyněk a ostré jako dvoubřitý meč.“

Lord vojevůdce se otočil a mávnutím ruky přivolal Cala zpět na světlo. Strážný mu vytáhl z úst roubík a dovedl ho k Boskovi.

„Vážně si myslíte, že vám bude věřit?“ zeptal se Cale.

„Nevidím důvod, proč by neměla: to, co jsem jí říkal, je většinou pravda, ačkoli to není celá pravda.“

„A ta je jaká?“

Bosco na něj pohlédl, jako by se mu snažil něco vyčíst z obličeje, ale s takovou nejistotou, jakou u něj Cale ještě nikdy neviděl.

„Ne,“ rozhodl se po chvíli. „Počkáme si na její odpověď.“

„Čeho se bojíte?“

„No,“ usmál se Bosco, „trocha upřímnosti by mezi námi v téhle fázi nejspíš neškodila. Bojím se samozřejmě toho, že pravá láska zvítězí nade vším ostatním a že tě odmítne vydat do mých rukou.“

Zpátky ve svém paláci trpěla Arbell Labutí šíje strašlivou bolestí souboje mezi osobní touhou a veřejnou povinností, hrozné a nepředstavitelné zrady spojené s oběma potenciálními alternativami. Bylo to však ještě horší, než se navenek zdálo, protože v hloubi duše (a v tom ještě tajnějším zákoutí, jež se v té hloubi skrývalo) už se rozhodla, že zradí Thomase Cala. Je třeba chápat její ztrátu, chápat onen ochromující šok, který jí otřásl, když viděla, jak se před ní hroutí všechno, co kdy znala. A stejně tak je třeba chápat děsivou účinnost Boskových slov, v nichž jako by zazněla ozvěna všech jejích nejchmurnějších myšlenek. Ať ji Cale jakkoli vzrušoval, jeho zvláštní odlišnost v ní vyvolávala nejen touhu, ale zároveň i odpor. Byl tak divoký, zlostný a smrtící. Bosco v ní četl jako v otevřené knize. Mohla snad dívka jako ona být jiná než kultivovaná a uhlazená? A samozřejmě to byla právě tato kultivovanost a uhlazenost, kterou Cale zbožňoval, jenže Calovi byla jeho podoba násilně vnucena, byl ukován v pekelných ohních strachu a bolesti. Jak by s ním mohla dlouho vydržet? Jakási utajená Arbellina část už nějakou dobu hledala způsob, jak milence opustit – byť je v zájmu spravedlnosti třeba říct, že si toho sama nebyla vědoma. A zatímco tedy Cale čekal, že ho zachrání, a sám vymýšlel způsob, jak by mohl zachránit on ji, zvolila už Arbell hořkou, ale rozumnou cestu dobra, cestu nadřazenosti hromadného zájmu zájmům jedince. Kdo proti tomu koneckonců mohl něco namítat? Ona rozhodně ne. A byla si jistá, že to časem pochopí i Cale.

36

Téměř o šest hodin později vešel Bosco do zamčené místnosti, v níž byl Cale uvězněný. Nesl dva dopisy a jeden z nich podal Calovi. Cale nehnul brvou a přečetl si ho, zjevně dokonce dvakrát. Pak mu Bosco nabídl i druhý.

„Se slzami v očích mě prosila, abych ti dal tohle, až tě zajmeme. Žádá tě, abys věřil, jak těžké pro ni bylo vydat tě do mých rukou, a prosí, aby ses jí pokusil odpustit.“

Cale nabízený dopis vzal a hodil ho do ohně.

„Měl jsem nádherný sen,“ prohlásil. „A teď, když jsem se probudil, mám na sebe vztek. Povězte mi, co mi musíte povědět.“

Bosco se posadil za stůl, který byl jediným dalším vybavením pokoje.

„Když jsem se před třiceti lety uchýlil do divočiny, abych se tam postil a modlil, než se stanu knězem, třikrát se mi zjevila matka Oběšeného vykupitele, pokoj buď dán její duši. V prvním vidění mi sdělila, že Bůh marně čekal, až lidstvo projeví účinnou lítost nad zabitím jeho syna, a nyní už nad jeho povahou zlámal hůl. Bezbožnost člověka na zemi je velká a všechny nejrůznější myšlenky, které sídlí v jeho srdci, jsou neustále plné zla. Lituje, že ho kdy vůbec stvořil. V druhém vidění mi řekla, že Bůh takto promluvil: ‚Vidím před sebou konec všeho živého; zničíš všechny živoucí muže i ženy, které jsem stvořil, a smeteš je z povrchu zemského. Až to provedeš, nastane konec světa, spasení přijdou do ráje a muži ani ženy nebudou více existovat.‘ Když jsem se zeptal, jak bych toho mohl dosáhnout, přikázala mi, abych se postil a čekal na třetí, poslední zjevení. V tomto třetím a posledním zjevení s sebou přivedla malého chlapce, který nesl hlohovou hůlku a z konce té hůlky odkapával ocet. ‚Hledej toto dítě, a až je najdeš, připrav je na jeho práci. Neboť on je levou rukou Boží, zvanou též anděl smrti, a vykoná vše, o čem jsi slyšel.‘“

Po celou dobu tohoto vyprávění Bosco vypadal, jako by upadl do transu, jako by nebyl v memphiské místnosti, ale vrátil se o třicet let zpět do pouští Fatimy a naslouchal Matce boží. A pak jako by někdo otočil vypínačem a Bosco byl zase tady. Pohlédl na Cala.

„Jakmile jsem toho chlapce viděl, když ho před deseti lety přivedli do svatyně, poznal jsem ho.“ Usmál se na Cala tím nejpodivnějším úsměvem, plným lásky a něžnosti. „Byl jsi to ty.“

O týden později se v pevnosti krátce zastavil jízdní průvod. Mezi muži na koních byl vykupitelský lord vojevůdce Bosco a po jeho boku Cale. Hrstka lidí, kteří se shromáždili, aby sledovali jejich odjezd, čítala maršála Materazziho, kancléře Viponda a všechny vyšší dvorní hodnostáře, kteří přežili bitvu u Silbury Hillu. Mezi oběma skupinami stály dvě řady vykupitelských vojáků, kteří měli zajistit, že se Cale – teď už volný, ale neozbrojený – nedopustí žádné nepředloženosti. Boskovým účelům vyhovovalo ponechat prozatím maršála v jeho funkci, domníval se však, že bude moudřejší neprovokovat Cala dívčinou přítomností, a osobně proto Arbell k její velké úlevě nařídil, aby se od onoho oficiálního ponížení, jehož se mělo jejímu otci a všem ostatním obyvatelům Memphisu dostat, držela stranou. Namísto toho je měla pozorovat a poslouchat z nedalekého okna. Nemusel ji ani varovat, aby svou přítomnost držela v tajnosti. Navzdory těmto bezpečnostním opatřením si nebyl zcela jistý, jestli bylo rozumné, když Cala nechal nespoutaného. Cale zarazil koně a přes hlavy strážných se zadíval na maršála. Vedle maršála stál rozrušený Simon, Cale ale jako by si jeho přítomnosti nebyl vědom. Když promluvil, bylo to tak tichým hlasem, že ho přes dusot nepokojných koní sotva bylo slyšet.

„Mám vzkaz pro vaši dceru,“ oslovil maršála. „Jsem k ní připoután lany, která nedokáže zpřetrhat ani Bůh. Pohladí-li někdy za dne její tvář jemný vánek, bude to možná můj dech; pročísne-li někdy v noci její vlasy chladný vzduch, bude to možná můj duch, který kolem ní prolétne.“

A s touto strašlivou hrozbou se otočil kupředu a průvod se znovu dal do pohybu. Za necelou minutu byli pryč. Ve své stinné komnatě stála Arbell Labutí šíje bílá a chladná jako alabastr.

Maršál i jeho lidé se rychle a tiše rozešli, aby rozjímali o svém pokoření. Vipond se do svého paláce vracel v doprovodu kapitána Albina, otočil se k němu a tiše poznamenal: „Víte, Albine, čím jsem starší, tím jsem přesvědčenější, že má-li se láska posuzovat podle většiny svých vnějších projevů, podobá se spíš nenávisti než přátelství.“

O půl dne později projel průvod vnějšími předměstími Memphisu a zamířil ke Strupatině a ke svatyni za ní. Za celou tu dobu si vykupitelský lord vojevůdce Bosco a Cale nevyměnili jediné slovo.

Z malého hloučku stromů v nevelké vzdálenosti od silnice se Váhavý Henri, Kleist a IdrisPukke dívali, jak jim průvod mizí z dohledu. Pak se vydali za ním.

Paul Hoffman

LEVÁ RUKA BOŽÍ

Z anglického originálu The Left Hand of God,

vydaného nakladatelstvím Michael Joseph – Penguin Books

v Londýně roku 2010,

přeložil Pavel Medek

Obálku s použitím původního návrhu

upravil Miloslav Disman

Redigoval Michal Hrnčíř

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 416

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2010 jako svou 5063. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod

Euromedia Group, k. s. – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

distribuce.sd@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectv

www. knizniweb. Cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai