Prsten Nibelungů

Wolfgang Hohlbein

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Mladý válečník Siegfried přijde na burgundský dvůr jako kovář, zabije draka Fafnira a stane se spojencem krále Gunthera. Bohatý zlatem Nibelungů a nezranitelný skrze dračí krev žádá Siegfried jako své dědické právo trůn sousední říše Xanten. Po jeho boku má vládnout krásná Kriemhilda, Guntherova sestra. Ale starý zákon žádá, aby se napřed oženil král Burgundu a když si Gunther zvolí za nevěstu Brunhildu, obávanou regentku Islandu, vtáhne do kraje neštěstí: Od setkání v dětství plane srdce islandské královny pro Siegfrieda a jinému se vzdá jen v boji. Gunther a Siegfried uzavřou dohodu, která má jim oběma zajistit manželské štěstí. Ale zrada zplodí setbu, které se daří jen v krvi, a před očima Nibelungů se naplní osud těch, kteří se dotkli zlata.

Mladý válečník Siegfried přijde na burgundský dvůr jako kovář, zabije draka Fafnira a stane se spojencem krále Gunthera. Bohatý zlatem Nibelungů a nezranitelný skrze dračí krev žádá Siegfried jako své dědické právo trůn sousední říše Xanten. Po jeho boku má vládnout krásná Kriemhilda, Guntherova sestra. Ale starý zákon žádá, aby se napřed oženil král Burgundu a když si Gunther zvolí za nevěstu Brunhildu, obávanou regentku Islandu, vtáhne do kraje neštěstí: Od setkání v dětství plane srdce islandské královny pro Siegfrieda a jinému se vzdá jen v boji. Gunther a Siegfried uzavřou dohodu, která má jim oběma zajistit manželské štěstí. Ale zrada zplodí setbu, které se daří jen v krvi, a před očima Nibelungů se naplní osud těch, kteří se dotkli zlata…

Název originálu:

Der Ring der Nibelungen

Přeložila: Zuzana Schönová

Copyright © 2010 by Torsten Dewi, Wolfgang Hohlbein

Copyright © 2011 for the Translation by Zuzana Schönová

Copyright © 2011 Plejáda publishing s. r. o.

ISBN 978-80-87374-85-6

1

Sieglinda a konec války

Této noci bylo snadné nechat se oklamat vlastními smysly. Sieglinda se nemusela zvlášť namáhat. Ulehla zpět na kožešiny navrstvené v nejzazším rohu a zavřela oči. Cesta, která vedla od přeludů a strachu, byla cesta do snu.

Z blikavého světla hořících šípů, bubnujících jako svítící déšť na stany, se stal útulný táborový oheň. Ze sírového pachu připáleného lidského masa se stala vůně kanci pečínky opékané na rožni. A ze sténání umírajících mužů na bitevním poli se staly tiché vzdechy milostné noci.

Válečníci, kteří venku řvali a utíkali, byli teď veselou společností na hlučné slavnostní hostině.

Sieglinda pomalu a velice klidně dýchala. Srdce jí přestalo cválat a vrátilo se ke klusu a její ruce se uvolnily. Čekala, až to pomine. Tato válka, tato bitva, tato řež – příliš dávno už nešlo o vítězství nebo porážku.

Šlo o klid, který musel opět nastat. Klid, aby obdělali pole kolem Xantenu. Klid, aby nakrmili dobytek, aby přežil zimu, která stála přede dveřmi. Klid, aby zplodili děti, které měly spatřit světlo světa příští léto.

Někdo hrubě odstrčil stranou deku visící před stanem.

Sieglindina ruka našla pod kožešinou rukojeť dýky. Kdyby vešel nepřítel, aby završil své vítězství zprzněním královny, najde jen její mrtvolu.

Do stanu vstoupila obrovská postava – kovové pláty se houpaly na kožených řemenech a kabátec byl roztrhaný a tolik potřísněný krví a špínou, jako by přicházela přímo z Utgardu, říše nestvůr.

„Můj králi!“ Sieglinda vyskočila.

Přímo vletěla svému manželovi do náruče a Siegmund ji k sobě přitiskl, jako by jí chtěl vymáčknout život z těla. Vlasy se mu uvolnily z copů a když položil svou unavenou bradu na její nahé rameno, ponořil se její obličej do nich jako do polštáře.

Král z Xantenu byl cítit potem, krví a špínou širého pole, na němž se postavili vojsku z Hjalmaru.

Sieglinda cítila, že se třese. Za ní mu upadlo z ruky něco na zem, ale neodvážila se vyprostit z jeho objetí.

Už nepromluvili ani slovo.

Slyšela tichý zvuk, když se jeho prsty sevřely v pěst a roztrhly látku jejích šatů na zádech. Byl to ještě pořád ten sen. Její sen, kterým se zavřenýma očima zažehnávala skutečnost. Aby se nestalo, co se nesmělo stát.

A Siegmund chtěl ten sen sdílet naposledy s ní.

Seiglinda držela ještě pořád dýku v ruce. Jak jí Siegmund strhl šaty z těla, tak ona nyní přeřízla řemeny, na nichž visely zbytky jeho zbroje. S rachotem spadly na zem.

Pod šaty byla nahá, neboť když vzdor jeho zákazu spěchala v jednoduchém oděvu z hradu na bitevní pole, pamatovala na poslední službu, kterou mu ještě mohla poskytnout.

Srazil ji hrubě a zároveň unaveně zpátky na kožešiny. Jeho ušlechtilý obličej obklopený bujným vousem se stáhl bolestí, když si přetahoval kabátec přes hlavu.

Teď mohla vidět jeho rány. Rány mečem, šípy, noži, kousnutí divokých psů, které s sebou Hjalmarovy oddíly vodily. Žádná z ran nebyla ošetřená a z některých už prýštil hnis ze zaníceného masa.

Chtěla vstát, pomoci mu.

Ale výraz jeho obličeje ji zarazil. Pohled na její nahé, měkké tělo v blikajícím světle ho uklidnil, dal mu mír. Potřeboval útěchu její duše, ne jejích rukou.

Siegmund se na ni díval se stejnou láskou, s níž se o ni ucházel, když jí bylo sotva sedmnáct. Mohl se dvořit všem princeznám z okolních královských říší. Xanten byla silná, hrdá země a měla silného a hrdého krále. Ale zvolil si ji – dceru prostého hraběte. Napřed si myslela, že chce jen její přízeň jako souložnice, než se najde vhodná královna. Nebyla by se rozhodla, že jeho nabídku odmítne. Ale pak uviděla ten nepopsatelný výraz naprosté a čisté lásky, s nímž se na ni díval. Toho dne se stala jeho snoubenkou – a té noci jeho ženou.

Siegmund se sklonil nad Sieglindou a ona se pokusila hladit jeho svalnatý hrudník. Bylo těžké nedotýkat se přitom stále otevřených ran. Její prsty našly mateřské znamínko v prohlubni mezi klíční kostí a levým ramenem.

„Moje královno,“ zašeptal Siegmund chraptivě.

Nemluvil o její hodnosti, o jejím stavu. To všechno bylo bezvýznamné, vždycky to tak bylo. Zdůraznil slovo moje. Byla jeho.

Pak ho vzala s sebou do svého snu.

Bylo úžasné, jak rychle se jejich těla našla, jak pružné byly ještě jejich pohyby – jako by její neporušená postava léčivě objala jeho utýrané tělo. Nepila jen jeho lásku, pila i jeho bolest, jeho strach a jeho zoufalství.

Sieglinda nikdy necítila tělo jiného muže, nechtěla cítit. Siegmund byl její král, její muž, její život. Milovali se se zoufalstvím dvou lidí, jimž už zbylo jen toto loučení. Jimž utíkal čas.

A čas jim utekl.

Sotva se jí Siegmundovo třesoucí se tělo oddalo, sotva se jeho svaly uvolnily, zazněl venku před stanem zvuk hrušky meče, který udeřil do krunýře na prsou.

Král Xantenu vstal, opatrně, aby své milované nedopatřením neublížil. Políbil její ňadra, jak to dělal vždycky po milostném aktu.

Pak si vytáhl kalhoty a lehce kulhaje, šel ke vchodu do stanu.

Byl to Laurens, jeho věrný vojevůdce. Levou paži mu nepřátelská sekera uťala kousek pod loktem, ale to ho dokázalo udržet mimo bitevní pole jen chvíli.

I Laurens věděl, o co jde. Šlo o Xanten.

Válečník neměl ani pohled pro potem pokryté tělo své královny, které bylo vidět v polotmě. Podíval se podivně nehnuté na svého krále.

„Přicházejí.“

Siegmund věděl, co to znamená. Nešlo o další útok dánských oddílů, které už po celé měsíce se skoro siláckým násilím dorážely proti Xantenu, aby královskou říši dobyly. Šlo o ten útok.

Hjalmarovo vojsko dostalo zřejmě posilu, o níž referovali zvědové.

Siegmund si přejel unaveně přes oči, potom se podíval kolem Laurense ven.

Sluneční kotouč vycházel za pahorky. Jeho kolo ještě nebylo vidět, ale jeho světlo nořilo obzor do jasu.

A obzor žil.

Bylo to jako černá vlna, která se líně valila na bitevní pole. Vlna z těl, lidí a koní ze železa a kůže. Vzdálený pokřik se ozýval jako vlnobití u skály.

Siegmund přikývl a naplnil své mohutné plíce ranním vzduchem.

Sieglinda nebyla nikdy u toho, když se král a jeho věrní připravovali na bitvu. Rozložila mapy, ale nikdy se je nenaučila číst. Všechno, co věděla o válce s Dánskem trvající už přes tři roky, bylo to, co mohla vidět na těle svého muže. A to nevypadalo dobře.

Hjalmar tajně postavil obrovské vojsko podporované frískými tlupami a žoldáky z jižních zemí. Existovaly pověsti, že je ve spolku se starými bohy, že ho dokonce možná podporují Islanďané. Hakan z Isensteinu byl vždycky nevypočitatelný.

Sousední královské říše se držely mimo boje. To byl starý zákon: Aby člověk stál jistě po boku vítěze, musel vyčkat konce války. Sasové, Burgundové, Frankové, všichni pouze uzavřeli své hranice a vyslali své špehy.

Sieglindin pohled padl na předmět, který Siegmund upustil, když k ní přišel.

Byl to Nothung, meč bohů. A byl zlomený.

Od prvopočátku dynastie, co předkové postavili první kameny, aby vybudovali Xanten, byl Nothung symbolem královského rodu. Podle legendy přišel v paprsku ohně přímo z Asgardu a doprovázený Thorovým hromem udeřil do země. Byl příliš velký a drsný pro jednoho muže. Deset kovářů jej deset dní opracovávalo. Deset dní, v nichž žhnul jako ze slunečního ohně. A poté se z něj stal dar pro krále Rutgera.

Božský meč ručil za Xanten – silný, nepřemožitelný, odvážný. Po tři generace zdobil znak říše a nahradil větev, na níž seděl xantenský orel. Od té doby roztahoval své hrdé perutě nad mohutnou čepelí.

A nyní byl meč zlomený.

Čepel pukla těsně pod jílcem, který mohly snadno uchopit dvě velké mužské ruce. Zbraň ztratila všechen svůj lesk, nyní byla matná a tupá. Pokud by Sieglinda potřebovala další znamení, bylo by to toto.

Siegmund se na ni ještě jednou podíval. Láska, která by ho byla mohla udržet po jejím boku, z jeho pohledu zmizela. „Přišel čas.“

Sieglinda neprosila úpěnlivě svého muže, aby zůstal. Se slzami v očích hmatala po svých šatech, které ležely na zemi.

„Ty budeš jejím mečem a štítem,“ rozkázal Siegmund svému důvěrníkovi.

V každé jiné situaci by byl Laurens protestoval a trval na tom, že dá svůj život po boku svého krále. Věděl však, že ho Siegmund požádal o vyšší službu – o zachování xantenského rodu.

„Stáhneme se do hradu a vyšleme všemi směry posly s prosbou o azyl,“ slíbil statečný válečník.

Siegmund potřásl hlavou. Hrad padne, jakmile padneme my. A z ostatních králů se žádný neodváží schovat právoplatnou královnu Xantenu před Hjalmarovými pochopy. Musíte uprchnout – někam, kde vás nikdo nepozná. Nikdo se nesmí dozvědět vaše pravá jména. Hledejte útočiště u Regina, kováře mého otce. Žije po proudu, vzdálený pět rychlých denních jízd.

„Co bude?“ zeptala se nyní Sieglinda, když se zvedla a uvázala si šaty kolem těla.

Siegmund se na ni naposledy podíval. „Jestli jsem ti mohl dát, co nám bohové tak dlouho odpírali, bude Hjalmar pykat. Vezměte zlomený meč a ochraňujte jej pro ten velký den. Proto musíš žít.“

Aniž by počkal na odpověď, obrátil se a vyčerpaně vyvrávoral ven, aby vedl své poslední muže do prohrané bitvy. Ještě jednou se sehnul a vykroutil jednomu padlému válečníkovi meč z ruky. Pak šel zpříma vstříc smrti.

„Bez tebe nebude života, můj králi,“ zašeptala Sieglinda.

Naučila se ovládat své pocity. Trůn byl cennější než srdce a trůn nyní vyžadoval, aby se se Siegmundem rozloučila.

Bojovala proti tomu. A prohrála.

„Siegmunde…!“ vykřikla a vrhla se k východu, aby následovala svého muže. Na bitevní pole, na smrt – všechno, jen aby byla o pár vteřin déle po jeho boku.

Laurens ji svou zdravou paží zachytil a zatlačil její vzpírající se tělo zpátky.

Netrvalo dlouho a její odpor se zlomil jako její srdce. Její útlé tělo se schoulilo a vzlykot se změnil ve sténání.

Laurens ji pustil a podíval se jí do očí, z nichž slzy smyly všechen lesk. „Udělám, cokoliv bude nutné, abych splnil rozkaz svého krále. Pokud je váš žal tak nesnesitelný, požádejte mne, abych vás srazil. Až se probudíte, budeme daleko odtud.“

Znělo to jako žert, ale Laurense nenapadlo nic lepšího, jak by královně v tomto okamžiku pomohl. Věděl, že nemůže říci nic, aby jí tento okamžik usnadnil.

Sieglinda si hřbetem ruky otřela slzy. „Můj král proti mně nikdy nepozvedl ruku – nedám ti k tomu právo.“

Laurens pokrčil rameny. V jeho hrudi tlouklo srdce vojáka a on se svědomitě pustil do toho, aby splnil rozkaz svého pána. Zabalil zlomený meč do šátku a zavázal ho koženým řemenem, který ležel na zemi. Pak odložil svou zbroj a plášť, který nesl symbol Xantenu. I on vyměnil svůj bohatě zdobený meč za jednoduchou čepel jednoho válečníka. Vzdor své scházející levé paži byl hbitý a soustředěný.

„Moje královno, za stanem stojí několik koní. Pojedeme k řece a pokusíme se cestovat po březích dolů na jih. Jste připravená?“

„Sieglinda,“ řekla panovnice nezvučné, zatímco se napřímila v zádech. „Už ne královna. Říkej mi Lino, jak to dělávala moje chůva.“

Laurens se na ni překvapeně podíval, jako by si musel napřed zvyknout na myšlenku oslovovat svou panovnici jako sobě rovnou.

Potom přikývl. „Lino.“

Výkřiky z bitevního pole se pořád blížily a nyní to byla už jen otázka několika okamžiků, než Hjalmarovi válečníci dosáhnou tábora. Laurens prořízl svým mečem zadní stranu stanu a naznačil Sieglindě, aby jí proklouzla.

Našli šest koní s přehozeným dekami, připoutanými k sobě koženými uzdami. Laurens vybral dva, kteří byli šedohnědí jako rozrytá půda. Přidržel Sieglindě svou mozolnatou pravou ruku, aby mohla snáz nasednout na hřbet svého zvířete, ale jen krátce potřásla hlavou, a než se nadechl, seděla za hřívou.

Museli za sebou rychle nechat rovinu, aby si Dánové nevšimli, že královna Xantenu uprchla. Cesta dolů k řece by je dovedla ještě několik set kroků podél výběžků boje. Proto jeli napřed, pryč od bitevního pole, na východ.

Sotva za sebou nechali stany, byla cesta volná a oni mohli koně popohnat do divokého cvalu. Žádný bojovník z Xantenu se nepokusil odkrást ze ztracené bitvy, neobětovat svůj život své zemi.

Sieglinda se na okamžik ptala, jestli to nebyla i její povinnost zemřít po Siegmundově boku. Přísahala mu věrnost až do smrti – i dál.

Ne! Její smrt by neznamenala žádný užitek, jen další hlavu pro špičky kopí dánských tlup. Musela žít, a kdyby to bylo jen pro pomstu.

Denní světlo vracelo pomalu zemi její barvy. Sieglinda seděla v sedle, ještě než uměla chodit. Vzdor své křehké postavě vedla zvíře pevně a odhodlaně. Ani na Laurensovi nebylo znát, že ho ztráta paže nějak omezuje. Pravou rukou pevně držel uzdu a pahýlem levé paže udržoval rovnováhu šlachovitého těla.

Aěkoliv se o to Sieglinda pokoušela, nepodařilo se jí zabývat se cestou, kterou měli před sebou. Její myšlenky zabíhaly neustále k Siegmundovi.

Slyšela, že některé ženy cítily bodnutí v srdci, když manžel zemřel na bitevním poli. Ale to bylo ženské žvanění, naivní řeěi dvorních dam, jimž popletli hlavy svými písněmi bardi.

Sieglinda také věděla, že Siegmund je už mrtvý. Nebylo to žádné vnuknutí, žádné vidění. Bylo to prosté vědomí, že xantenské vojsko bylo beznadějně slabší a že králova smrt byla pro Hjalmara nejjednodušší cestou, jak dosáhnout konce ozbrojené akce.

Rezavý vítr osušil slzy, které královně tekly po tvářích. Myslela na to, že zavolá bohy na pomoc. Ale kde byli bohové v posledních měsících? Nepostrádal Xanten už dlouho jejich přízeň? Porážka nemohla být znamením Odinovy spravedlnosti. Jestli bohové o této válce věděli, pak byli nepřející a podlí, protože ji připustili.

Možná měla ale Henna pravdu. Henna byla jedna ze Sieglindiných dvorních dam a královna ji nedávno přistihla při modlení – s křížem!

Sieglindě bylo jedno, jakým bohům posílá Henna své modlitby. Ale v přívalu slov, jimiž hájila svou novou víru, dolehlo k Sieglindinu sluchu mnoho zvláštních věcí.

Bůh… křesťanů, tak si snad říkali, byl všezahrnující. A promíjející. Nehledal odplatu za omylnost lidí. Jeho milost nebyla zvůle, nýbrž slib. Jeho říše byla říší pokoje, v níž nevítaly panny válečníky medovinou. Tam přijímali spravedlivé.

Krátký, ostrý Laurensův hvizd vytrhl Sieglindu z jejích myšlenek. Voják pokynul hlavou na jih. Dojeli na kraj lesa, skrz který se za půl dne jízdy dalo dojet do Xantenu. Ale oni nyní cesty udusané vozy a kopyty opustí a budou se prodírat mlázím směrem k Rýnu. Sieglinda byla ráda, že se rozbřeskl den. Alespoň budou moci za ranního světla dál mírně klusat tam, kde by se v noci museli podřídit opatrnému kroku koní.

Sieglinda křečovitě sevřela rukama uzdu, když pomyslela na to, že se obyvatelé hradu zřejmě ani včas nedozvědí, jak dopadla bitva, než Hjalmarovi válečníci dosáhnou městských hradeb. Zprávy z hranice nesvědčily o tom, že s královými poddanými budou zacházet milosrdně. To byl další zákon války – hodně jich zabij, abys dosáhl strachu všech. Žádný válečný vojevůdce neměl čas zasloužit si respekt poraženého národa. Musel vládnout hrůzou, až ochromující zvyk obyvatelstvo unavil, až starost o dobytek a pole převážila obavy o právoplatného krále.

Koně nyní klusali dost pomalu, že Sieglinda mohla mluvit s Laurensem. „Kdo je ten Regin, o kterém mluvil Siegmund?“ zeptala se.

„Říká se, že je prý potomek jednoho z kovářů, kteří vykovali Nothung z Odinova dechu. Byl dlouhá léta zbrojířem u Siegmundova otce. Když Hendrik abdikoval, opustil Regin Xanten. Jen málo lidí ví, kam odešel.“

Sieglinda trochu sklonila hlavu, aby ji nezasáhly nízko visící větve. „A my mu můžeme důvěřovat?“

Navzdory nebezpečí, v němž se nalézali, zadržel Laurens svého koně a podíval se své královně vážně do očí. „Od tohoto dne už nesmíte důvěřovat nikomu, slyšíte? Váš život, vaše minulost – bude to lež, kterou budete muset vyprávět od srdce. Každou ušlechtilou duši, kterou potkáte, uvede v pokušení zlato, které vypíše Hjalmar na vaši hlavu. A vy už nemáte možnost položit na váhu loajalitu jako protizávaží.“

Sieglinda chtěla něco namítnout, ale Laurens ještě nebyl hotov. „Kdyby přišel den, v němž budete moci přežít vy sama – musíte v noci poté podříznout Reginovi hrdlo. Jeho užitek by byl pak menší než nebezpečí, které by představovalo to, co by věděl.“

Ani nepočkal, jestli nechce něco odpovědět, a kopl svého koně do slabin.

Královna, která už královnou nebyla, ho následovala. Přitom přemýšlela, jestli je i Laurens zasvěcenec, jehož je třeba se zbavit. Laurens sám si tuto otázku už zodpověděl.

Rýn měl v těchto týdnech hodně vody. Široce a líně se převaloval na severozápad k moři. Mnohá malá vedlejší ramena, v nichž voda dlouho stála, ho zásobovala měkkou, tlející vůní, která jako lehký opar plápolala nad hladinou.

Široko daleko nebyla řeka, která by plnila srovnatelně mnoho úloh a tolik přispěla ke vzniku sousedících královských říší. Zboží z Říma a z Byzance se za pomoci velkých vorů plavilo po proudu až k moři, kde převzaly transport do severních zemí lodi. V jeho údolích na horním toku rostly bujné vinice a jejich zkvašené zlato platilo za rovnocenné franskému.

Rýn spojoval říše jako tekoucí cesta, kterou nebylo možné dobýt válkou nebo zákeřností. Kdo blokoval Rýn, zastavil krev vlastní země. I z tohoto důvodu nedošlo mezi Xantenem a Burgundem už po generace k žádné válce.

Ale prameny Rýna nenapájely jen říční koryto vodou, nýbrž i dlouhé zimní večery legendami. Existovalo bezpočtu příběhů a Sieglinda mnohé z nich slyšela od své matky. Byla tu mladá děva, která seděla na skále blízko ohybu řeky, a její omamná krása slibovala plavcům neštěstí. Nebo poklady, které vodní panny v Rýnu žárlivě střežily. Někdy, pokud se kupci domnívali, že cítí blízkost rusalek, házeli přes palubu obětní dary. Když byly lodě z dohledu, chlapci z přilehlých vesnic je s velkou šikovností zase vytáhli na hladinu.

A samozřejmě Nibelungové. Jim patřily širé části Odinova lesa na sever od Wormsu a na západ od Mohuče. To znamená, že jim samozřejmě ten les nepatřil. Sieglinda měla to štěstí, že byla požehnána bystrým duchem a věděla, že příběhy o Nibelunzích, oněch bájných trpaslících z pradávných dob, jsou jen křehké děsivé pohádky se spoustou mezer, které byly ucpávány stále novými smyšlenkami.

Nebylo to nic podivného – Odinův les byl hustý a těžce průchodný. Už Římané dali před staletími přednost vodní cestě, aby si podrobili germánské kmeny a rozšířili svou říši až skoro k pobřeží. V této krajině existovalo mnoho vlků a rysů a o každém, kdo se nevrátil z cest, se rychle začalo tvrdit, že „zůstal v Odinově lese“. Dlouhé generace z toho předly divokou síť bajek a od té doby se šuškalo o lesních běžcích malého vzrůstu. Pohled na ně prý přinášel zlo.

Sieglinda měla Rýn ráda. Když pod kopyty jejího koně poprvé vystříkla voda, pocítila navzdory smutku a smrti, které ji celé dny obklopovaly, cosi jako vznešený klid.

Rýn byl garantem stálosti. Ani válka, ani smrt jej nemohly zdolat a v dobách změn dodržoval svůj tok s ochraňující pomalostí.

Dokázali projet lesy kolem Xantenu k řece, aniž by je roztroušené oddíly v Hjalmarově žoldu spatřily. Dvakrát zastavili a naslouchali zvukům lesa. Byly mezi nimi hlasy, ale po krátkém čase se zase vzdálily.

Nyní, když dosáhli naplaveného břehu řeky, mohli doufat, že pojedou beze stop dolů na jih.

Laurens seskočil z koně a stál až po kolena ve vodě. Pak se naklonil dopředu a potopil si hlavu. Když ji zase vytáhl z vody a kapky mu stříkaly z vlasů, zdálo se, že to byl křest i prosté osvěžení.

Chvíli se na Sieglindu díval. „Válka teď pro nás skončila. Žádné vítězství, žádná sláva.

Ale přesto skončila,“ řekla královna.

Lauren se trochu mrzutě podíval nahoru na svah. „Chtěla byste si trochu odpočinout?“

Sieglinda potřásla hlavou. „A vydat se v nebezpečí, že ještě padneme Dánům do rukou? Raději pojedu, dokud nepadnu mrtvá ze sedla do vln.“

Laurens se na ni podíval s upřímným obdivem a znovu nasedl na svého koně. „Jste silná královna. Připouštím, že když si vás Siegmund zvolil, myslel jsem si…“

„… stejně jako zbytek lidu,“ dokončila Sieglinda jeho větu. „A jako zbytek lidu ses mýlil. Ale říkám ti znovu – jsem už jen silná žena. Silná královna zemřela za ranního šírání po boku svého muže.“

„Lina,“ zamumlal Laurens, jako by se musel přinutit vyslovit to jméno. „Lina.“

Potom jeli dál. Voda, která na zaplaveném břehu omývala koňům nohy, často vystřikovala do výše a štiplavě sjela po Sieglindiných nohou. Chladila její odřená chodidla.

Regin se vždycky ukládal ke spánku brzy. Když se setmělo, nebylo v Odinově lese nic, co by stálo za prozkoumání. A v jeho samotě nebyl také nikdo, s nímž by mohl ještě vést hovory.

Ale dnes večer to bylo jiné. V kovárně uhlí dávno dožhnulo a dřevěné nádobí po večeři umyl v potoce.

Nyní stál na malém prostranství, které před svým obydlím zbavil všech stromů, když se před mnoha léty nastěhoval do tohoto lesa. Byla tma jako v pytli, korunami stromů nezářil měsíc a i hvězdy jako by svítily slaběji než jindy. Bylo slyšet zvuky několika nočních zvířat, která šla nyní na lov kořisti. Mezi tím nebylo nic, před čím by se kovář musel schovávat.

Regin se beztak nepotřeboval před ničím a nikým schovávat. Byl částí lesa a les by bez něho nechtěl žít stejně, jako by on nechtěl žít bez lesa.

Zavětřil. Potom se zaposlouchal.

Ale neklid, který cítil, nepřicházel z vnějšího nebezpečí. Měl původ v jeho nitru. Něco, čemu byl zavázán hluboko ve své duši, se rozpadalo. Bylo to, jako by bohové ve své věčné hře rozestavili figurky jinak a konstelace se posunula.

Regin se posadil na lesní půdu. Položil dlaň na zem, jako by do sebe musel pojmout vibrace světa.

„Siegmund,“ zašeptal tiše.

A země mu odpověděla.

Mluvila o novém úkolu, který přijde svou cestou.

Dny plynuly v podezřelém klidu a bylo třeba velké síly vůle, aby nepřestali být pozorní. Laurensovi bylo jasné, že Hjalmarovi poslové, pokud mají opravdu spadeno na královnu, už ve všech důležitých městech podali zprávu o značné odměně. Mohl jen doufat, že dánský král bude příliš zaměstnaný tím, aby upevnil své ještě křehké vítězství. A potom jistě nechá napřed hledat v blízkém okolí Xantenu.

Nebylo snadné postupovat kupředu. Velkým cestám a pěšinám se museli Sieglinda a Laurens beztak vyhýbat stejně jako osadám a městům. Rýn, po jehož neschůdném břehu se mohli jakžtakž nerušeně pohybovat, se vinul krajinou jako had zmítající se v ruce lovce. Trasa se tím výrazně prodlužovala. Vždycky, když na dohled připlula loď nebo vor, vrhli se do mlází a čekali. Nedalo se očekávat, že už je všude hledají, ale jen vzpomínka na podivný pár na namáhavé trase v sobě skrývala nebezpečí.

Koně se drželi dobře. Vzhledem k nejistému podkladu z kamene, štěrku a bahna se pohybovali kupředu pomalu a přestávky na odpočinek byly nutné zřídka.

Když přišel večer, uvázali Sieglinda a Laurens zvířata z dohledu řeky a našli si chráněné místo k spánku.

Laurens obstarával potravu a vzdor nedostatečné výzbroji nikdy nepotřeboval dlouhou dobu, aby ulovil koroptev nebo králíka. Oheň udržovali malý, aby zbytečně nebudili pozornost. Maso se sotva trochu opeklo a Laurens už opět nasypal hlínu na plameny.

Sieglinda dělala, co mohla, aby zmírnila trampoty cesty. Sbírala dřevo, připravovala jídlo a urovnávala půdu pro noční spánek. Zpočátku to musela dělat, když byl Laurens na lovu, neboť válečník se cítil očivjdně nesvůj, když se měl dívat, jak jeho panovnice tělesně pracuje. Ale Sieglinda se prosadila.

Čemu nemohla zabránit, byla Laurensova rozhodnost, s níž vyžadoval, že ji bude chránit. Uvědomoval si, že jeho tělo vyžaduje spánek. Přesto nikdy neodkládal šněrované kožené holínky, vždycky měl po boku svůj meč a nezavřel oči, dokud neuslyšel Sieglindino klidné oddychování.

Ráno čtvrtého dne se probudil brzy a našel místo vedle sebe prázdné. Sáhl po své zbrani a vyskočil. Vlastně nebyl důvod, aby si dělal starosti. Sieglinda se patrně vzdálila jen pár kroků, aby zahrabala kosti pečeného zajíce z včerejšího večera do hlíny.

Hledal ji několika směry, až přišel na svah, který vedl dolů k řece. Při poslední velké vodě podemlel břeh proud a kořeny několika stromů ztratily oporu. Nahnuly se dopředu a koruny jim napůl visely do Rýna. Ve změti větví a listí rozeznal Laurens Sieglindinu postavu. Pod ochranou stromů stála ve vodě nahá a prala si šaty.

Byl to zvláštní pohled. Až do tohoto okamžiku bylo pro Laurense nemožné vidět v Sieglindě něco jiného než svou královnu. Dokonce když ležela nahá ve stanu jeho pána, jeho pohled její tělo míjel jako něco, co s ohledem na svůj stav nemohl vidět.

Šlápl na větev a Sieglinda zpozorněla. Upřeně se na něho podívala, bez plachosti, bez svůdnosti. „Dobré ráno.“

Laurens krátce kývl a obrátil se. Nebylo to tak, že by po Sieglindě toužil. Ale byla to žena a nebyla oblečená. Myslel na to, že poklidí tábořiště, když ho zavolala zpátky. „Dej mi svoje šaty a já je taky vyperu.“

Laurens procedil odpověď mezi zuby. „To nebude nutné.“

„Laurensi,“ zvolala Sieglinda přísně. „To je nutné. Když nás neprozradí naše koně – náš puch určitě. A když to zvládneme až k Reginově kovárně, nechci, aby mne zabil kladivem jako starou čarodějnici!“ Laurens vzdychl – ani ne tak proto, že se mu ta myšlenka nelíbila, nýbrž protože věděl, že Sieglinda má pravdu. Včera v noci mu vlastní pach bránil usnout. Všude ho to svědilo a škrábalo, pot, krev a špína se v látce spojily v tmavý škraloup, který mu škrábal nohy, a rozdíral jeho zbylou paži.

Seskočil ze svahu na břeh. Tam odhodil meč. Potom uvolnil řemeny svých kožených holínek, odložil je stranou a brodil se Rýnem. Počkal, dokud mu voda nesahala až k bokům, než svlékl kalhoty a podal je Sieglindě. „To nemusíte dělat.“

Sieglinda rozprostřela své šaty přes hluboko visící větev a valchovala Laurensovy kalhoty, až se jasná voda okamžitě chmurně zakalila. „Budu muset zase dělat hodně věcí, které jsem dělala, když jsem byla mladá, a naštěstí jsem se je dělat neodnaučila. Může ti to připadat zvláštní, Laurensi – ale královna někdy závidí děvečce její práci.“ Laurens si svlékl své hrubě upletené prádlo a namočil je do vody. „A válečník sedlákovi.“

Náhle se Sieglinda zarazila a zvedla odmítavě ruku. Něco zaslechla. I Laurens zatajil dech.

Bylo to šplouchání, údery vesel do vody. Přicházely dolů po řece. „Máme se schovat?“ zašeptala Sieglinda.

Bylo těžké říct, jak daleko za nejbližším ohybem řeky loď pluje. Laurens se vztekle rozhlédl a potřásl hlavou. „Koruny stromů nás budou dostatečně maskovat. Měli bychom se ale co nejvíc ponořit do vody.“ Válečník a královna si klekli a pak se posadili na oble obroušené kameny, které plnily koryto řeky. Voda jim sahala až pod bradu. Byla studená a nesla s sebou tušení zimy.

Laurens si sotva dokázal vzpomenout, kdy si naposledy dopřál něco jako koupel. Jako voják se myl většinou u žlabu, z něhož pili koně. Nebo se nechal polít džbánem vody od děvečky, která si přála jeho společnost.

Teď tu seděl nahý vedle své vládkyně a doufal, že ho neuvidí, ať už to byl kdokoliv. Proklínal to, že už není ve válce. Na bitevním poli se nemusel schovávat. A znal protivníka.

Uplynuly úzkostlivé minuty… Konečně se z ohybu řeky vynořila hlava vlka. Bestie s rozevřenou tlamou, černě se lesknoucíma očima a tmavošedivým tělem.

Sieglinda se slyšitelně nadechla a potom polekaně zatajila dech. Laurens se rozhlédl a ujistil se, že nejsou vidět.

Šaty! Sieglinda je nechala viset na větvi a vzdor své zemité barvě se budou od změti listí odrážet.

Laurens pomalu zvedl pravou paži, aby nezpůsobil příliš mnoho zvuků. Jeho prsty popadly látku a trhnutím ji stáhly pod vodní hladinu.

Vlčí hlava, která se strnulým pohledem klouzala po vodě, za sebou táhla loď. Byl to islandský dlouhý člun. Malý ponor, zato břicho lodi hodně vyklenuté, aby mohla pojmout velký náklad. Dvanáct veslařů na obou stranách, k tomu jedna plachta jen málo nadouvaná větrem.

Na plachtě se skvělo znamení královského rodu Istenstein. Vlk, na jehož hřbetě se pevně drápy držel havran.

Sieglinda vrhla na Laurense tázavý pohled, ale Laurens jen mlčky potřásl hlavou.

Také nevěděl, co Islanďany zavedlo tak daleko vzhůru po Rýnu. Sami byli cosi jako bájný národ. Pocházeli z dalekého ostrova z nehostinného kmene, a proto měli divocí Hakanovi druhové málo společného s kmeny na sever od Alp, které zcivilizovali Římané. Islanďané měli pověst barbarů jako Hunové. Písemnictví a hudba jim byly stejně protivné jak studium přírody, pokud se zrovna nejednalo o skolení kořisti.

Říkalo se, že Islanďané doplňovali to málo, co dokázali vyvzdorovat na své zemi, loupežnými výpravami do severních zemí, aniž by přitom někdy vyvolali otevřenou válku.

To, co Sieglinda a Laurens viděli, mohlo ty příběhy jen potvrdit. Válečníci, kteří se s mrzutými obličeji opírali o zábradlí, byli urostlí a medvědí kožešiny, které měli přehozené, zdůrazňovaly jejich široká ramena. Na rozdíl od Dánů nezdobily jejich lebky žádné přílby a vlasy měli hrubě spletené.

Většina z nich na sobě neměla žádné prádlo, nýbrž měli prosté kusy kůže přivázané řemeny kolem svých svalnatých těl. Někteří z nich nesli těžké válečné sekery v poutkách na zádech. Jeden čural do vody a kousal přitom do kusu zuhelnatělého masa.

Nevypadali jako skupina cestujících válečníků – vypadali jako smečka krys, která měla v zavazadle mor, aby všechno, čeho se dotkla, onemocnělo a zbláznilo se.

První loď táhla za sebou další a potom v průvodu ještě další. Celkem asi sto mužů, odhadoval Laurens. Bylo možné, že se Islanďané po rychlém pádu Xantenu rozhodli své uvolněné oddíly využít k výzvědám. Na loupežné výpravě mohli sotva být – pád Xantenu jim otevřel i pokladnice krále Siegmunda.

Laurens byl rád, že jeho holínky a meč ležely na břehu mimo dohled – a vztekal se, že nemá meč v ruce. Byl neopatrný – a hloupý. Sliboval sám sobě, že tuhle chybu nebude opakovat.

Trvalo nekonečnou půlhodinu, než islandské lodi zase zmizely z dohledu. Potom se Laurens podíval na Sieglindu. Třásla se a rty měla bledé.

„Musíte z vody. Rozdělám oheň. Zahřejeme se a usušíme šaty.“

Sieglinda přikývla.

Pětidenní jízda koňmo, o které mluvil Siegmund, trvala o trochu déle než týden. Poslední den jeli Sieglinda a Laurens výběžky Odinova hustého, temného lesa. Občas museli vést koně za uzdu za sebou, aby se dostali kupředu.

Odinův les vypadal, jako by otec bohů obrovské stromy rukama posunul k sobě, aby jejich koruny vytvořily střechu, která sotva propouštěla sluneční světlo. Kmeny rostly křížem krážem, protínaly se a obtáčely. Půda byla suchá a chladná a všude házely sukovité kořeny své pevné smyčky. Laurens a Sieglinda znovu sesedli, aby pronikli podrostem.

„Odkud víš, kde Regina najdeme?“ zeptala se Sieglinda.

Laurens po krátkém váhání odpověděl. „Král často mluvil o tom, že vás tady schováme před Hjalmarem.“

Sieglinda byla zjevně překvapená. „To všechno bylo naplánované? Siegmund věděl před tím osudným ránem, že je válka prohraná?“

Bylo zřejmé, že o tom Laurens nemluví rád. „Nemusel to říkat. Každý z vojevůdců to věděl. Bitva byla prohraná, ještě než začala.“

„Ale proč potom to prolévání krve? Proč nepřenechal Xanten Hjalmarovi – a tisíce válečníků neušetřil smrti? Ženy se staly vdovami, děti sirotky!“

Zarazila se, ale pro Laurense bylo snadné domyslet její myšlenku do konce. „A z mužů se stali mrzáci?“

„To jsem nemyslela,“ řekla Sieglinda tiše.

„Ale ano, myslela,“ zavrčel Laurens. „Ale nepochopila jste to. Co za krále by Siegmund byl, kdyby přenechal svou říši bez boje zloduchovi, jako je Hjalmar? Jeho prvním úkolem bylo Xanten chránit. A tento úkol nebyl méně hodný usilování, jen protože musel ztroskotat. Co je to za muže, který chce jenom dosáhnout vítězství? To je zbabělec! A král Siegmund byl mnohé – ale zbabělec nebyl! Jsem vzteklý, protože jsem dal svou paži za utracenou věc? Ne. Jsem vzteklý, že jsem dal jen jednu paži!“

Při posledních větách byl Laurens čím dál hlučnější, a když se přistihl, že na svou paní zvedl hlas, zmlkl.

Sieglinda neodpověděla. Politika byla vždycky věc mužů a konec politiky byla zdánlivě vždycky válka. Dějiny se vinuly od bitvy k bitvě a krátké časy míru nestály kronikářům většinou ani za tři řádky. Laurens byl válečník – a nedalo se očekávat, že se někdy stane něčím jiným.

Voják se zastavil. „Tam.“

Ukázal paží šerem lesa. Sieglinda přimhouřila oči.

Něco tam bylo. Trochu víc než polokruhový tvar, temný, hrubě zakřivený pahorek, který se přimykal k lesní půdě. Bylo by snadné považovat jej za přirozenou vyvýšeninu – kdyby z nejvyššího místa nestoupal tenký pramínek kouře. To musela být Reginova kovárna.

Sieglinda se snažila nedělat si starosti kvůli kovárně, která v tomto osamělém kraji postrádala smysl. Někdy se zdálo, jako by byl účel mnoha věcí úmyslně před lidmi skryt.

Když přijeli blíž, začaly být obrysy kovárny zřetelnější. Polokoule, která mělce spadala k zemi, byla postavená z dřevěných polen utěsněných smolou. Byla sotva ještě vidět, neboť les se v průběhu let – nebo desetiletí, Sieglinda to nemohla říct – stavby zmocnil a pokryl ji bujnými, tlustými lišejníky a travou. Nyní skutečně vypadala jako pahorek, který jako by měl jeskyňovitý vchod, černou tlamu pod zeleným čepcem.

Průměr lesní chaty mohl obnášet dvacet kroků a Sieglinda si všimla šikmo za hlavní stavbou ještě dalšího malého pahorku, který možná sloužil jako místo na spaní nebo lůžko.

Ačkoliv Sieglinda ještě nikdy neviděla takový způsob stavby, naráz poznala její výhody: Trávy chránily dům před větrem a deštěm a v zimě zadržovaly chlad. Byla nenápadná a ideální pro někoho, komu nezáleželo na projíždějící společnosti.

Nyní zaslechla silné, ale zřetelně tlumené dunění kovu na kov. Stěny chaty zřejmě zadržovaly co nejlépe i hluk.

„Odkud vůbec víme, jestli nás přijme?“ chtěla Sieglinda vědět. Konec konců už není v králových službách.

„Není v jeho službách, ale je jeho dlužníkem,“ zamumlal Laurens.

Chtěl pokračovat, ale údery ve stavení naráz přestaly. Laurens si řekl, že Regin naprosto nemohl slyšet jejich polohlasný rozhovor, když už se ve vchodu do chaty objevila kovářova postava.

Sieglinda nevěděla, co očekávala. Možná starého, sukovitého muže se silnýma rukama a pokožkou jako z vydělané kůže – tak, jak si člověk představuje kováře na konci jeho životní pouti. Ale Regin tomuto obrazu ani v nejmenším neodpovídal. Byl velmi malé, skoro shrbené postavy. Kvůli jeho nesmírně širokým ramenům se mu svalnaté paže houpaly volně sem a tam, aniž by se dostaly byť i jen do blízkosti hrudníku. Byly tak dlouhé, že se krátké kladivo, které svíral v pravé pěsti, vláčelo po zemi. Střapaté černé vlasy jen s námahou poutala čapka a zářivě modré oči se blýskaly pod stejně tmavými řasami. Kolem hrudníku měl ovázanou koženou zástěru a nohy byly až ke krátkým kalhotám rovněž zahalené v kůži. Vypadal na třicet, možná na čtyřicet let.

Nejvíc však Sieglindu upoutaly jeho ruce. Byly špinavé, to nebyl div, ale i na těch dvacet kroků, které ještě mohli být ód chaty vzdáleni, viděla hladké jako životem nedotčené prsty, které by byly dělaly čest spíš bardovi než kováři. Žádné jizvy, žádné mozoly, dokonce nehty jako by byly vyleštěné křemenným pískem.

Regin neřekl ani slovo a jen stál ve vchodu do své chaty. Sieglinda a Laurens šli pomalu a mlčky k němu.

Kovář poznal Laurense a vyvodil z toho, co se stalo, neboť les mu vyprávěl o válce a o Siegmundově smrti. Nebylo těžké uhodnout, koho mu sem věrný druh krále Xantenu přivedl. I důvod návštěvy tím byl jasný. A kovář nepotřeboval prosbu, kterou byl beztak povinován přijmout.

I Laurens věděl, že ho Regin poznal, a že z toho vyvodí nutné závěry. Sieglinda zrozpačitěla a zhluboka se nadechla, jako by chtěla porušit mlčení. Laurens ji vzal za ruku a lehčeji stiskl, aby ji od toho odradil.

Regin upustil malé kladivo a padl na kolena. Sklonil hlavu, až se bradou dotkl své špinavé hrudi. „Můj život za váš život, Veličenstvo.“

„Přál bych si, abych ti mohl slíbit, že k tomu nedojde,“ řekl Laurens. „Vstaň.“

Regin lehce zvedl hlavu a podíval se na Sieglinda. I ona mu naznačila, aby se zvedl. Regin vstal.

„Žádná královna,“ prohlásila Sieglinda. „Jmenuji se Lina a na dobu, kterou mohu dohlédnout, budu tvou pomocnicí, jak jen dokážu. Pokud Xanten nebude volný – až do konce svých dnů.“

Pro Regina bylo zjevně snazší než pro Laurense nevidět už Sieglindu jako královnu Xantenu. „Takže Lina. Budiž tak.“

Krátce se otočil, podíval se na chatu a trochu se lekl. „Och, má denní práce! Okamžik.“

Kovář spěchal do své dílny. Laurens a Sieglinda přivázali své koně k jednomu stromu a následovali ho.

V té skoro kupolovité místnosti nerozčleněné žádnými stěnami bylo horko. Všude stálo nářadí a všechny ty věci, které pilný kovář potřebuje – kovové tyče, kladiva, obrovský kovářský měch, kovadlina a několik máčecích nádrží. Dvě velké dřevěné bedny obsahovaly svědectví o Reginově řemesle.

Muž malého vzrůstu vzal kleštěmi rozžhavený kus kovu z kovadliny, ihned jej ponořil do kádě s vodou, v níž syčivě ztratil světlost.

Sieglinda byla očarovaná i užaslá. Tahle dílna byla jiná než ostatní kovárny, které se nacházely u dvora. Hrubá, jednoduchá, neuklizená. Ale vyzařovala klid a teplo, které působily konejšivě. Bylo to, jako by byla částí lesa, částí přírody.

„Co právě děláš?“ chtěla vědět.

„Srp,“ zamumlal Regin a otíral zchlazený kov kusem kůže. „Dobrých srpů není nikdy dost.“

I v bednách leželo jen nářadí, žádné zbraně, jak Laurens nyní rozeznal. „Ty nezhotovuješ žádné meče, žádné špičky šípů?“

Regin se na něho pohrdlivě podíval. „Válka skončila – rozkládající se mrtvoly a hlad, toho máme nyní dost. Zbraní taky. Jejich cena je nepatrná, když vládne mír a nouze.“

Regin načerpal trochu vody z namáčecí kádě a umyl si obličej. Potom se otřel hrubým hadrem. Když se jakžtakž zbavil špíny a potu, zdálo se, že vypadá ještě mladší než předtím. Sieglinda si rovněž všimla, že mu nerostou žádné vousy. „Říkali mi, že prý jsi byl už kovářem Hendrika, Siegmundova otce.“

Regin se jen nakřivo usmál. „Bohové mi darovali dlouhý život.“

Bylo zřejmé, že tím bylo řečeno všechno, co pokládal za nutné prozradit. A Sieglinda, která ho v nouzi musela poprosit o pomoc, by se nedomáhala toho, co jí nenabídli.

Sieglinda a Laurens hladově jedli. Nebylo to ani tak prázdnotou v jejich žaludcích. Bylo to spíš požitkem, že po dnech, v nichž měli jen napůl syrové maso, konečně zase dostali pořádné jídlo doplněné omáčkou, kořením, a bylinkami.

A chleba. Sieglinda byla přesvědčená, že ještě nikdy v životě nejedla tak chutný chleba.

Seděli v malém přístavku, který ukrýval Reginovu ložnici a místo na vaření. Jak se zdálo, kovář se zde v posledních létech zařídil velmi dobře.

„Jak to, že sis postavil kovárnu v divočině?“ zeptal se Laurens, zatímco žvýkal sousto chleba namočené do tmavé omáčky.

„Jsem rád sám,“ odpověděl Regin a krátký postranní pohled na Sieglindu objasnil, co tím myslel. „A pro nikoho nepracuju. Jednou za rok vezmu své zboží a prodávám je po proudu a proti proudu. Mám své živobytí.“

„Král by byl mohl potřebovat tvou pomoc – Xanten by byl mohl potřebovat tvou pomoc,“ zavrčel Laurens.

„Ani bohové by nemohli Xanten zachránit,“ podotkl Regin.

To byla urážka, která platila každému vojákovi v Siegmundových službách. Laurensova ruka sáhla po meči, a když vstal, jeho hrubě stesaná stolička se převrátila.

„Nepřísluší ti nás hanobit!“ zvolal vztekle.

Regin zůstal sedět. „Zastrč svůj meč, nebo tě zabiju.“ Když mluvil, byl naprosto klidný. A přesto – Sieglinda neměla pochyby, že Regin je s to prosadit své domovní právo.

Pro Laurense bylo očividně těžké nechat to být, aniž by ztratil tvář, proto to Sieglinda urovnávala: „Prosím, Laurensi, posaď se zase. I když každý z nás hodnotí válku jinak – nemění to nic na tom, že skončila. Měli bychom upírat pohled do budoucna.“

Voják se zase posadil. Zvedl svůj pohár. „Na budoucnost. Až v Xantenu zase bude vlát naše vlajka a děti si budou hrát s holou Hjalmarovou lebkou.“ Regin si s ním přiťukl. Dokázal odpouštět.

Regin a Laurens si na noc ustlali v kovárně, aby měla Sieglinda přístavek pro sebe. Nechtěla o tom nic slyšet, ale oba muži na tom trvali.

„Zítra,“ ohlásil Regin, „pokácím první stromy a než přijde zima, budete mít své vlastní obydlí. Někde v jedné truhle je taky ještě balík látky – jestli umíte zacházet s jehlou a nití, čeká jen na to, aby z něj byly ušity nové šaty.“

Sieglinda vděčně přikývla a oba muži opustili přístavek. Odložila šaty a posadila se na dřevěný rám, který sloužil Reginovi jako lůžko. Z ohniště sálalo ještě uhlí a Sieglinda si přetáhla přes tělo jen tenké prostěradlo.

Přemýšlela o tom, co říkal Laurens. Nebylo pochyb, že stárnoucí voják by věnoval svůj poslední dech osvobození Xantenu z Hjalmarova jařma. A stejně neexistovaly pochyby, že by toto osvobození přišlo s novou válkou. S válkou, kterou by mohl vést jen někdo, kdo by si mohl dělat nároky na xantenský trůn.

Opatrně si pohladila ploché břicho. Bude trvat ještě týdny, než bude Siegmundův dar na ní vidět. Týdny, v nichž si bude muset dělat starosti, zda budoucnost, o níž snil Laurens, je i její budoucností. Nebo budoucností jejího dítěte. Také si nebyla jistá Reginem. Byl to zvláštní chlapík a za jeho prostým zevnějškem sídlil komplikovaný duch, to bylo zjevné.

Ale měla čas. Devět měsíců, než se rozhodne, jestli přivede na svět princeznu, která by si musela vzít prince, aby s vojskem jeho otce dobyla Xanten – nebo jestli její dítě bude válečník, jehož právo rodu a vize rozdmýchá povstání proti Hjalmarovi.

Nic nechtěla méně, avšak k ničemu nebyla víc zavázaná. Její dědic bude dědicem Xantenu.

Laurens zůstal sotva tři dny, aby pomohl Reginovi pokácet stromy na nový přístavek. Potom oznámil, že je pro něho načase zase táhnout do kraje.

„Musím vidět, co zbylo z Xantenu a kteří muži hnijí v žalářích,“ prohlásil, než nasedl na svého koně. „Na nepřítele nelze momentálně vyzrát silou meče – ale možná, že se jeho moc dá rozložit zevnitř.“

Sieglinda mu podala váček s proviantem a novou košili, kterou pro něho ušila. „Kéž jsou bohové s tebou. A s Xantenem.“

Laurens vděčně přikývl. Věděl, že ho Sieglinda nebude prosit, aby někdy znovu přijel. Jejich cesty se zde a v tuto hodinu rozcházely.

Věrný voják ukázal na části Nothungu, které byly ještě pořád zabalené do kůže a ležely vedle vchodu do kovárny. „Zakopejte meč u tamtoho dubu, abyste ho ochránili, než pro něj najde uplatnění jeho právoplatný majitel. Do té doby budu bojovat za svobodný Xanten a obětuju svou krev svobodě.“

Řekl to, jako by to bylo nebezpečí, které přijímá jako dané. Jako by jeho život byl už jen čekáním na to, až z něho smrt smyje pohanu, že ve válce nebojoval až do nejtrpčího konce.

Regin podal Laurensovi jeho meč. „Ještě jednou jsem jej přebrousil. Jistě to není žádný skvělý kus, ale stačí, aby každému prostořekému lapkovi uřízl uši.“

Laurens znovu přikývl. „Dávejte na krá… dávejte na Linu pozor, jako by na tom záviselo víc než jen váš život.“

Byla to prosba i varování. Už nepočkal na kovářovu odpověď, nýbrž kopl svého koně do boku.

Za kovárnou na opačné straně, ze které přišli Sieglinda a Laurens, byla úzká udupaná stezka, která podle Reginových slov po krátké jízdě ústila do širší pěšiny a na konci vedla k cestě. Ta zavede Laurense opět k lidem.

Dívali se za vojákem, dokud nezmizel v lese. „Zakopu meč,“ řekl Regin nakonec. „Jestli chceš, můžeš se zatím postarat o jídlo.“

Sieglindu udivilo, jak snadno přešel Regin do důvěrného spádu řeči, poté co byl Laurens pryč. Přikývla. „A potom zametu tvou kovárnu. Všude se povaluje tolik třísek, že by několik jisker, které uletí, mohlo rychle založit požár.“

Když se Regin shýbal pro Nothung, smál se. „Dobře vymyšleno. Ale nepřepracuj se – nenosíš pod srdcem jen prvního Siegmundova dědice, nýbrž i posledního.“

S těmito slovy šel k dubu, aby Nothung zakopal.

2

Siegfried a kletba krve

Větve bičovaly Siegfriedův obličej a lesní půda se otřásala temným hřmotem, kdykoliv ji jeho chodidla zasáhla jako kladiva kovadlinu. Trny mu rvaly vlasy z hlavy, ale on si toho nevšímal. Krev se mu vařila a v uších slyšel jen svůj vlastní dunící tlukot srdce.

Světlo a stín se staly plynoucími čarami, které se míhaly kolem jeho zářivě modrých očí, jako by Siegfried našel cestu do Asgardu.

Jeho svalnatá hruď se zvedala a klesala s každým dechem a kdykoliv přeskočil mohutným skokem kmen stromu ležící na zemi, rozpřáhl paže jako mladý orel.

Siegfried utíkal tak rychle jako nikdo, koho znal – a přece měl pocit, že ještě dávno nedošel k hranicím své síly.

Kanec teď divoce prchal, kličkoval, hledal skrýš, která by byla jeho pronásledovateli příliš malá. Ale jeho poslední hodina už uhodila, když ho Siegfried objevil na zpáteční cestě z vesnice.

Dál vpředu si mladý lovec všiml kořenu tlustého jako paže, který obloukem vysokým až k bokům trčel ze země a zase v ní mizel.

To bylo správné místo! Siegfried ještě trochu zrychlil kroky a dostal se k divokému praseti tak blízko, že skoro mohl popadnout rukou jeho ocas.

Kanec proběhl pod obloukem kořenu. Siegfried se odrazil od země a skočil oběma nohama na dřevo. To se pod jeho vahou prohnulo. Promáčkl je chodidly, což ho vymrštilo do vzduchu jako z luku. Chviličku jako by letěl a těšil se z pocitu nekonečné svobody, která v tom letu byla. Potom jeho silné tělo narazilo do kance a povalilo ho. Ještě pár kroků se klouzali po lesní půdě.

Zvíře se nyní pokoušelo nabrat ho svými kly a udupat ho a osvobodit se. Divoce tlouklo paznehty, které by snadno dokázaly zlámat muži kosti.

Siegfried cítil při lovu radost a vítězství nad silným divokým prasetem bylo jako opojení. Ale nechtěl kance trápit víc, než bylo potřeba. Pravou rukou sáhl pod krk zvířete a levou ho popadl za slintající tlamu. Potom zlomil své kořisti rychlým trhnutím vaz. Nohy divokého prasete ještě trochu zacukaly. Potom tiše leželo.

Siegfried vstal, supěl a byl spokojený s celým světem. Hodil si kořist na záda a vydal se na cestu ke kovárně.

Už to nebylo daleko. Sotva za půl hodiny uviděl umělý pahorek kovárny a oba přístavky.

Když šel kolem malé hromady kamení, která byla vzdálená jen pár kroků od jeho přístavku, krátce se zastavil, jako to dělal vždycky: „Buď pozdravena, matko.“

Potom šel dál… Bylo to gesto respektu, ale nebyl v něm žádný smutek. Proč taky? Siegfried svou matku nikdy nepoznal.

Když slyšel Siegfrieda přicházet, přerušil Regin svou práci. Malý kovář měl vskutku znamenité uši a dalo se předpokládat, že podle tíže kroků vytušil, co jeho chráněnec přivlekl.

Siegfried zvedl kance za svého ramene a hodil jej na zem před Regina, který vyšel z kovárny.

„Ještě jeden kanec?“ zavrčel mrzutě.

„Nádherné zvíře.“ Siegfried se usmíval. „Dostalo se mu poctivého boje.“

Regin přistoupil k Siegfriedovi, jehož vychoval jako vlastního syna – a uhodil ho dlaní do obličeje. Ne silně, ale dost silně na to, aby vyjádřil svou nelibost. „Třetí kanec tento měsíc! K tomu medvěd. Hodně lišek. Nesčetně zajíců.“

„Jsem válečník a válečníci musejí hodně jíst!“ odpověděl zvučně Siegfried.

Regin se nakřivo pousmál. „Aby byl někdo válečník, musí být muž. A tobě je sotva čtrnáct. Kromě toho máme mezitím zásoby na příští tři zimy. Kam mám uložit dalšího kance? Budeš ho muset zakopat, aby nepřilákal dravá zvířata.“

Siegfried se zasmál a byl to právě ten smích, který ho dělal tak neodolatelným. Byl silný, krásný, statečný – a sotva se ještě dal zkrotit. Síla válečníka a vůle krále ho naplňovaly silou, kterou neuměl využít.

Regin vzdychl. „Koukej, ať se umyješ v potoce, než se přijdeš do domu najíst.“

Chlapec se na sebe podíval. Skutečně byl od hlavy k patě ušpiněný – jako vlastně každý den. Proto také nosil už jen krátké kožené kalhoty a šněrované holínky. Regina omrzelo prát každý druhý den svému chráněnci košile.

Siegfried se pružnými kroky vydal na cestu k vodě, zatímco Regin začal vláčet mrtvého kance z cesty. Zvíře bylo dost těžké a Regin se zase jednou ptal, kde bere Siegfried svou sílu. Chlapec byl něčím víc než jen dítětem svých rodičů, to bylo jisté. Bohové mu prokázali svou přízeň a měli s ním zjevně velké plány.

Regin šel do svého přístavku a zamíchal v kotli těžkou, hustou, vydatnou polévku, kterou nechal už celé hodiny pomaličku vařit.

Malý potok, který nedaleko od kovárny protékal lesem, byl sotva stopu hluboký a jeho koryto bylo nerovné. Klokotal a bublal, jako by se ustavičně zalykal sám sebou.

Siegfried se nenamáhal umývat si tělo postupně. Lehl si do potoka tak, jak byl, celou délkou, hlavou proti proudu, aby mu voda nenatekla do nosních dírek.

Ležet tu bylo chladné a uvolňující. Voda odnášela špínu a pot z jeho těla s sebou. Siegfried zavřel oči, poškrábal se na mateřském znaménku vedle levého ramene a potom hladil dlaněmi hladké kameny pod vodou.

Byl rád, že nemusí spěchat. Slunce se už sice dotýkalo obzoru, ale v této noci s měsícem v úplňku by cestu zpátky nalezl bez námahy. A hustá Reginova polévka se beztak vařila hodiny, takže si tu mohl ještě klidně trochu odpočinout.

Podřimoval, spokojený se dnem.

Siegfried nevěděl, jak dlouho tak ležel. Jeho myšlenky byly velmi daleko, u válečníků na dvorech. V duchu je viděla sedět na koních a mávat meči. Viděl standarty a vlajky, trubače a kejklíře.

Tady v lese se nedalo moc zažít a Regin se zdráhal vyprávět o svém čase u dvora. K několika málo příběhům, které Siegfried od malička znal, patřil příběh o jeho matce Lině. Občas se zdálo, jako by mu kovář pořád znovu vyprávěl o jeho matce, protože mu to samotnému pomáhalo, aby nenechal vzpomínku na mladou ženu vyblednout. Ačkoliv Regin vyprávěl Siegfriedovi každou podrobnost prvního setkání s Lipou, nedokázal si to chlapec představit. Nebyl tu žádný cit, kterým by mohl naplnit slovo „matka“.

Lina byla prostá žena a Regin ji Siegfriedovi vždycky popisoval jako „prostou mysl jednoduché krásy“. Její rodiče ji vyhnali kvůli milkování a jen Regin byl tak milosrdný, že ji vzal k sobě jako děvečku. To už byla těhotná se Siegfriedem. Při jeho porodu zemřela a ještě na smrtelném loži si od Regina vyžádala slib, že z jejího syna udělá dobrého kováře.

Byla to obyčejná, skromná žena. A Siegfried, ačkoliv se té ženě z vyprávění necítil nijak zavázán, chtěl ctít slib, který byl dán.

Šlo mu přitom o Regina. Malý muž, o němž si vesničané šuškali, že nechce stárnout, mu nahrazoval otce a matku. Naučil ho kovářskému umění a šikovnosti při lovu. Jednal s ním lépe, než lidé jednali s většinou vlastních synů, které znal Siegfried z vesnice. Byl vděčný a rozhodnutý, že tuto vděčnost splatí věrností.

Ale žhnulo to v něm, horce a divoce. Někdy sebou jeho nohy škubaly, jak by chtěly hrabat, po půdě, jako to dělá kůň, který zamýšlí utéct.

Něco ho píchlo do hrudi. Velmi jemně.

To bylo zvláštní. Sotva to mohlo být nějaké lesní zvíře, neboť ta se držela od Siegfrieda dál. A komáři se vyhýbali vodě řeky, aby si získali snazší krvavou kořist na nějaké srně.

Bodnutí na a v jeho hrudi začalo být pevnější – a bolestivější. Siegfried otevřel oči.

Obloha už zbledla do tmavošedá a husté koruny stromů odháněly poslední zbloudilé paprsky slunce. Nebylo snadné v tom soumračném světle rozeznat obrysy postavy, která se nad ním skláněla s kopím.

Myšlenky v Siegfriedově hlavě, právě ještě líné a bez cíle, se nyní jen řítily a hledaly východisko, které by mu mohlo pomoci z této obtížné situace.

Boj? Měl málo bojových zkušeností a jeho protivník tu stál v plné zbroji. Siegfried rovněž neměl žádnou zbraň a bohatě zdobené kopí, které mířilo na jeho hruď jako na cílový terč, bylo jednoznačně nejvyšší kvality. A nakonec – ležel na zádech a pravděpodobně by se nedostal ani na kolena, než by špička provrtala jeho srdce.

Zůstal klidně ležet a dýchal tak mělce, že se jeho hrudník sotva zvedal vstříc špičce kopí. Protivník, který ho tak zbaběle překvapil, pocházel ze severních zemí. Ukazovalo na to ošacení z hrubé kůže a hodně kožešin. A kožená přilba, kterou Siegfried v polotmě rozeznal, neměla žádné znaky vysokého rodu.

Ptal se, co se nyní stane. Pokračování tohoto zvláštního setkání nebylo v jeho rukou.

Postava, která stála nad ním, lehce stáhla kopí zpátky. „Vida, on žije. Ne, že by si to zasloužil – když byl tak neopatrný.“ Hlas, který zněl zpod přilby tence a jasně, byl plný posměchu a jízlivosti.

„Je to můj les,“ vyrazil ze sebe Siegfried. „Žádný protivník se tu se mnou nemůže měřit.“

„Pak měl svůj les opatřit zdí,“ navrhl cizí válečník. „Co je to za chlapíka, který nemá protivníka a hned nevytáhne, aby nějakého našel?“

Konečně postava stáhla kopí a o krok ustoupila od potoka. Siegfried se mohl zvednout ze své nedůstojné polohy. Zůstal však stát ve vodě. Nebyl si jistý, co má teď jeho protějšek v úmyslu.

Byl trochu překvapený – severský válečník nebyl tak urostlý, jako byli vždycky jeho krajané ve válečných příbězích. Svalnaté, ale útlé paže vykukovaly z kožešin a Siegfried si všiml malých chodidel, která ani v kožešinových holínkách nebyla větší než jeho vlastní, když byl bos.

Ještě nikdy nestál proti ozbrojenému protivníkovi a o zvycích mezi válečníky nevěděl nic. Ale nebyl mrtvý a vzhledem ke snadnosti, s jakou by to tento cizinec byl mohl změnit, se musel asi pokládat za šťastného.

„Já jsem Siegfried, syn kováře Regina,“ prozradil polovinu pravdy. „Kdo zaútočí na neozbrojeného muže?“

Postava přistoupila k němu. „Mé jméno je Brun… Brungar. Kdyby to byl útok – potok by už odnášel tvou krev do Rýna. Ale já hledám soupeře, ne oběť. Ať mi ukáže muže a já mu ukážu boj.“ A byl tu zase, ten zvláštní vysoký zvuk hlasu.

Siegfried narovnal záda. „Já jsem muž – a válečník! Kdybychom byli ve stejné situaci…“

Brungar plivl na lesní půdu. „On myslí, že moje zbraň je všechno, proč nad ním mám převahu?“

Siegfried se zlobil kvůli zvláštnímu způsobu, jak o něm jeho protivník mluvil. „Dalo by se to snadno dokázat.“

Brungar ani vteřinu nepřemýšlel, nýbrž zabodl kopí do země, kam se zapíchlo skoro na dvě dlaně. „Má dostat příležitost. Bojuj.“

S tím Siegfried nepočítal. Většina chlapců z vesnice se každé rvačce s ním vyhýbala, protože byl tak silný jako jinak nikdo. Vzdor své divoké nátuře nemusel Siegfried ještě nikdy doopravdy bojovat.

Nejistě udělal krok kupředu. Brungar ustoupil o krok zpátky. Siegfried přidal, cizí válečník udržoval odstup.

Tak to šlo několik kroků a Siegfried začal být netrpělivý. Co za boj to bylo?

„Máš v úmyslu utéct?“ zeptal se, napůl posměšně, napůl s nadějí.

„On chtěl tento boj – teď si pro něj musí dojít,“ zavrčel Brungar.

To si Siegfried už myslel – a mohutným skokem vyrazil kupředu, než jeho protivník domluvil. Obě paže natáhl, aby podivnou postavu, která ho v jeho lese přepadla, popadl.

Brungar ustoupil plynulým pohybem stranou doprava, uchopil Siegfriedovo levé zápěstí a vytočil je ven.

Mladý muž ještě nikdy nepocítil takovou bolest, jako byla tato. Všechny zlomeniny kostí, které si způsobil jako dítě, byly proti tomu sotva jako píchnutí trnu. Bylo to, jako by se do jeho předloktí zařízla dýka a řezala si v kosti cestu k lokti.

Vykřikl a jeho tělo následovalo bezděky pohyb jeho protivníka, aby zmírnilo muka. Siegfried otočil hrudník doleva, zatímco jeho nohy ještě klopýtaly rovně. Viděl bříško dlaně Brungarovy levé ruky, ale vyhnout už se nestačil.

Celý rozmach, který vložil do svého útoku, přímo vybuchl, když byl zasažen pod bradu. Jeho tělo, vzdor chlapeckým létům nikoliv klukovsky štíhlé, se ve vzduchu převrátilo a potom tvrdě dopadlo na lesní půdu.

Brungar přitom Siegfriedovo zápěstí nepustil a to ohlásilo s hlasitým chřupnutím, že se při otáčení zlomilo. S obličejem ve vlhké zemi ze sebe Siegfried ani nevypravil nový výkřik.

Konečně Brungar Siegfriedovu ruku pustil. Potom otočil tělo poraženého na záda. Siegfried zasténal.

„Radím mu, aby se dál schovával v lese,“ zašeptal Brungar a sklonil se nad ním. „Neopatrný válečník a hloupý chlapec se rychle stanou společníky ve smrti.“

Siegfried se pokoušel něco říct, ale jen vyplivl trochu hlíny.

Brungar se sklonil trochu hlouběji. „Slyším – velký válečníku?“

Na to Siegfried čekal – jeho zdravá paže vystřelila dopředu a objala Brungarův hrudník a paže, takže ho k sobě mohl přitáhnout. Potom uhodil hlavou, co nejprudčeji to šlo, do hlavy svého soupeře. Brungar, nárazem do hlavy zmatený, se bezmocně zmítal a pokusil se jednou rukou hmátnout po kopí, které vězelo nedaleko v zemi.

Siegfried k sobě přitáhl nohy a objal jimi Brungara kolem boků. Tiskl stehna vší silou, která mu zbyla. Přitom se mu blýskalo před očima a tančily mu před nimi hvězdičky a bolest v jeho neupotřebitelné levé ruce ho obírala o sílu. Ale byl odhodlaný nepopustit. Zahákl za Brungarem chodidla, aby mohl vyvíjet ještě víc tlaku na soupeřův střed těla.

Jejich těla se k sobě tiskla, jako by chtěla splynout. Brungar vzdychal bolestí.

Siegfried cítil soupeřův dech teple ve svém obličeji. „Ve… svém lese… se… tento… muž… nebojí… žádného válečníka!“

Brungar nyní využil příležitosti, aby narazil Siegfriedovi čelem do spánku. Přitom mu sklouzla jeho kožená kápě z hlavy.

Nebylo to žádné překvapení, že si dlouhé černé vlasy přitom našly cestu ven a šimravě hladily Siegfriedův obličej. Nebyly však ježaté a zcuchané – byly měkké a pečlivě vykartáčované.

Siegfried na okamžik zavřel oči, aby potlačil bolest v hlavě. Když je zase otevřel, tančily mu dál planoucí závoje před očima. Jen s námahou se mu podařilo složit oči, ústa, nos a černou Brungarovu kštici do celého obličeje.

Nebyl to obličej severského válečníka. Dokonce to ani nebyl obličej muže. Byl to obličej mladé dívky! Siegfried byl přesvědčený, že podlehl kouzlu, které mu zmátlo smysly.

Brungar se pokoušel vyprostit ze Siegfriedova sevření, ale pravá paže ho držela jako železná tyč a i nohy, které mu ještě pořád ovíjely pás, nepovolovaly.

„Ty… jsi…,“ zasípal Siegfried za velkých bolestí.

Brungarův bledý obličej s tmavým obočím a uhlově černýma očima se mu tak přiblížil, že skoro mohl cítit jeho rty na svých.

„Brunhilda,“ sykl válečník, který byl válečnice.

Pak ho kousla do tváře, až vytryskla krev. Bolest Siegfrieda rozptýlila právě dost na to, aby se mu Brunhilda mohla vykroutit z paže a svoje paže uvolnila.

Jednala příliš rychle, než aby jí v tom Siegfried mohl zabránit. Její levá ruka uchopila jeho levou paži a lehčeji zvedla. Pravičkou popadla Siegfriedovo zlomené zápěstí a jednou je pořádně otočila.

Siegfried podruhé vykřikl – to už bylo víc, než kdy před tím v životě křičel. Nemohl jinak – nohy mu ochably a Brunhilda vyskočila.

Potřebovala chviličku, než se její dech opět uklidnil. Potom se beze slova otočila a sáhla po svém kopí. Zdálo se, že chce jít svou cestou.

Na jedné větvi zakrákoral havran. Brunhilda naklonila hlavu, jako by mu naslouchala. Potom se obrátila k Siegfriedovi a nabídla mu ruku. „Nahoru s ním.“

Siegfried neměl chuť nechat si pomoci na nohy od… od děvčete, ale neměl na vybranou. V hlavě mu dunělo, levé zápěstí nebylo k potřebě a každý sval v jeho těle pálil jako oheň. Nejraději by byl zůstal ležet – nebo by se pokusil se jednoduše zase skulit do chladného potoka.

Uchopil její ruku a ona ho s udivující lehkostí vytáhla na nohy. Siegfried stanul tváří v tvář proti válečnici, které nad ním jednoznačně zvítězila. Jejich obličeje si byly zase velice blízko. Jen tentokrát žádného z nich nic nenutilo, aby tu blízkost porušil.

Siegfried měl neurčitelný nový pocit. Porážka ho zasáhla hluboko, ale bylo tu ještě víc. Chtěl vědět, jak Brunhilda voní, ale obával se, že by si toho všimla. Místo toho na ni zíral.

Byla už skoro tma, ale Brunhilda zářila v měsíčním světle. Její kůže byla jako slonovina, neboť tam, odkud pocházela, nebylo podle pověstí mnoho slunečních dnů. V jasném protikladu k tomu byly její černé oči a stejně černé vlasy. Měla vysoké lícní kosti a oči lehce šikmé jako kočka. Byl to hrdý obličej, ovlivněný dobrou krví. Žádná krása, která by pod tíhou stáří snadno pominula.

I Brunhilda si prohlížela rozcuchaného chlapce, jehož právě odkázala do jeho mezí. „Má dost?“ zeptala se tiše.

Zvedla ruku a on sebou lehce trhl. Ale jen mu trochu otřela krev z tváře. Z dálky byl slyšet roh a poprvé se ve výrazu Brunhildina obličeje ukázalo cosi jako strach. „To jsou moji lidé. Musím pryč.“

Chtěla stáhnout ruku ze Siegfriedova obličeje, ale on ji zdravou rukou zadržel. „Nechoď!“

Podívala se na něho a po obličeji se jí mihl jemný úsměv. „Krále Hakana nenechá člověk čekat.“

Odpověď Siegfrieda tolik překvapila, že ji pustil. „Krále Hakana? Ty pocházíš z Islandu?“

Brunhilda krátce a ostře hvízdla a odněkud ze tmy v mlází přiklusal malý černý kůň. Mladá válečnice se třemi kroky rozběhla a už seděla na zvířeti, aniž by použila ruce. „Chce mě zase vidět?“

Siegfriedovo srdce bušilo tak silně, že mu to skoro ochromilo jazyk. „Když to bohové dovolí.“

Brunhilda se zasmála. „Bohové by mu házeli míň klacků pod nohy než můj otec. Až bude míň blázen a víc muž, ať přijde na Island. Budu na něho čekat.“

Lehce svého koně kopla a zvíře se rozběhlo. Havran na stromě se rovněž odrazil, aby doprovázel dívku, která byla zřejmě jeho paní. „Ale jak tě najdu?“ zvolal za ní Siegfried.

Už nemohl její postavu ve tmě rozeznat, když mu její hlas dal poslední odpověď: „Každý ví, kde leží Island. A na Islandu ví každý, kdo je Brunhilda!“ Tma ji definitivně spolkla. Siegfried tam ještě dlouho stál, zase sám v lese. Jeho myšlenky byly zmatené, tělo špinavější, než bylo po lovu na kance a levá ruka mu visela na paži jako mokrý kožený váček a bolela.

Nakonec se přece jen rozhodl, jak jen to jeho pošramocené kosti dovolily, vlézt ještě jednou do malého potoka.

Pokusil se nedbat na bolest a nemyslet ustavičně na Brunhildu, ale ani jedno se mu nepodařilo. Siegfried nebyl zvyklý prohrávat – už vůbec ne v boji s dívkou. Ale to mu kupodivu vadilo jen málo. Brunhilda nebyla žádná z těch hloupých slepic z vesnice. Její síla byla výzvou a její pozvání jako slib.

Chtěl… ne, bude…, ne, musí ji zase vidět!

Tiše to praskalo, když se v měsíčním světle blížila opět jaksi postava. Siegfried věděl, že to nemůže být Brunhilda – a přece v to doufal.

Regin byl zjevně překvapený, když našel svého svěřence, který před několika hodinami ještě překypoval silou a poskakoval lesem, zcela vyčerpaného a očividně zraněného.

„U všech bohů – co se to s tebou stalo?“ zeptal se kovář ustaraně, dřepl si vedle Siegfrieda a opatrně mu ohmatával zlomené zápěstí. Siegfried protáhl obličej – bolestí stejně jako studem. „Byla… byli to Islanďané.“ To alespoň nebyla úplná lež.

Regin se rozhlédl. „Tady v lese?“

„Přišli od Rýna,“ vyprávěl chlapec. „Možná hledali zvěřinu na cestu domů.“

Kovář popadl Siegfrieda za zdravou paži a pomohl mu na nohy. „Lžeš špatně. S tímto talentem ses nenarodil – a já jsem neviděl užitek v tom, abych tě lhát naučil.“

Jak jen to šlo, opřel se Siegfried o mnohem menšího muže. „Je mi líto. Ale já… já…“

„Pff,“ zavrčel jen Regin. „Šetři si dech na cestu domů. Jestli poslední hodiny mají patřit jen tobě, tak si je nech pro sebe.“

Šli mlčky. A toho večera jedli rovněž mlčky. Poprvé.

„Zatáhněte lávku,“ zavrčel Hakan z Isensteinu mrzutě. „Když nepřišla včas, bude za námi muset jet na koni.“

Eolind nešťastně přikývl. „Můj králi, kdyby se princezně něco stalo, bylo by to pro Island…“

Tělnatý král neupraveného zevnějšku plácl rádce svou obrovskou tlapou žoviálně do zad.

„Ha! Je to Hakanova dcera, budoucí královna Islandu! Bohové stojí na její straně a běda tomu, kdo by se s ní pustil do křížku. Zlámala by mu kosti v těle! Holýma rukama!“

Eolind si dělal vždycky starosti, když šlo o Brunhildu. Dívka byla divoká a nevypočitatelná – jejích výbuchů zlosti se na hradě Isenstein obávali. Co bylo ale ještě horší – chovala se jako chasník a ještě k tomu jako neotesaný chasník.

Eolind se dlouhá léta pokoušel naučit Brunhildu, která neměla matku, jemnostem dvorské etikety – na dvoře, kde si etikety vůbec nevážili. Pro Hakana, který byl mužským následníkem trůnu ve čtvrté generaci, neznamenalo dobré chování nic. Ale vzhledem k tomu, že jemu scházel mužský dědic, znamenalo to, že Brunhilda přinese Island do manželství s králem z pevniny, nebo si bude muset přivést šlechtice z pevniny k sobě na dvůr. Obojí bude vyžadovat, aby byla jako manželka schopná dělat dobrý dojem.

Tak, jak to momentálně vypadalo, bude ovšem Brunhilda muset svého nastávajícího dostat do ložnice ozbrojenou silou. Nebo bude manžel potřebovat ozbrojenou sílu, aby ji dobyl.

Eolind pokynul dvěma válečníkům, kteří začali zatahovat těžké dřevěné prkno, po němž Islanďané opouštěli svoje lodě.

V tom okamžiku vyrazil z lesa do měsíčního světla havran. Za ním se ozval bojový výkřik jako z nesmírných hloubek Utgardu. Hakan pohybem ruky naznačil svým mužům, aby prkno zase spustili.

Z mlází vyrazil jako hnaná bestie černý, podsaditý kůň, popoháněný jezdkyní, která jako by s ním byla srostlá.

Zvíře skočilo z hráze na břeh, a aniž by zpomalilo, vyrazilo přes prkno na palubu. Chvíli se zdálo, jako by se kůň nesený vlastní setrvačností, zřítil na druhé straně lodi přes palubu. Ale Brunhilda trhla rázně za uzdu a kůň se klouzaje zastavil. Ještě ani nesklonil hlavu a Brunhildiny nohy už bouchly do dřeva.

„Snad jste nechtěli odrazit beze mne, můj králi?“ zeptala se uštěpačně.

Hakan se drsně rozesmál. „A zasvětit tuhle ubohou zemi záhubě? Island nechce mít přátele – ale nepotřebuje ani nepřátele.“

Eolind dokázal odhadnout, kolik pravdy v těch slovech je. Za Hakanovým divokým vystupováním se skrýval ostrý politický rozum, jemuž se vždycky podařilo držet Island mimo války na pevnině. I když před patnácti léty vykonal návštěvu Hjalmarův vyslanec, aby poprosil o podporu proti Siegmundovi, poslal ho Hakan pryč s nepořízenou.

Island brali jako ostrovní říši sotva na vědomí, neboť ležel mimo obchodní cesty a obsadit ho se nevyplatilo. Ale kdyby se zapletl do válek, které nebyly jeho, udělal by ze sebe cíl, i kdyby to bylo jen kvůli odplatě. Hakan kvůli tomu odjakživa všechny pakty striktně odmítal. I na této cestě, při které měli Brunhildu poznat u dvorů celého kontinentu, zůstal své linii věrný.

Brunhilda pevně uvázala svého koně. „Mám hlad.“

Hakana překvapilo, že ho jeho dcera nepopichovala dál, jak tomu byl zvyklý. „Copak jsi dneska zažila?“

„Nic, co by za tvého života bylo ještě důležité,“ řekla tajuplně a vydala se na cestu k zásobám.

Král, který vůbec nesnášel, když se k němu někdo obracel zády, kopl dceru širokým chodidlem do zadku, až klopýtla o tři kroky dopředu. „Brunhildo! Chci odpověď – nebo strávíš zbytek cesty s vesly!“ Byl to tento způsob výchovy, který udělal z Brunhildy rváče, kterým byla.

„Někoho jsem potkala,“ oznámila dívka s nebezpečnou lhostejností v hlase. Vzala si kus naloženého nasoleného masa a hladově se do něj zakousla.

„Někoho? Koho?“ chtěl Hakan vědět.

„Budoucího krále Islandu.“

Byl to dvojnásobný souboj.

V kovárně, s kleštěmi v levé a kladivem v pravé ruce bojoval Siegfried s železem, kterému se na kovadlině pokoušel dát svou vůlí tvar. A bojoval, možná ještě zoufaleji, proti své prudkosti.

Kovářské umění vyžadovalo schopnost tvrdé práce, sílu v pažích a houževnatost vzdorovat úletu jisker a dechu ohně. To všechno bylo Siegfriedovi dáno. Ještě víc – vychutnával si to. Ale v kovářském umění se ukrývala i preciznost, opatrnost a znalost okamžiku, kdy je kov vzhledem ke svým vlastnostem perfektní a kdy může každý další úder kladivem celou námahu zničit.

Byla to právě tato opatrnost, kterou Siegfried často postrádal. Někdy měl pocit, že většinu času tráví tím, že zase taví polámané obrobky. Ale lepšilo se to. Regin byl dobrý učitel, stejně přísný jako trpělivý. Stále častěji zůstával mimo kovárnu, když se jeho svěřenec lopotil. Podle úderů kladiva dokázal až na sto kroků slyšet, jak práce postupuje. Dneska ho chlapec naplnil hrdostí.

Siegfried cídil chladnoucí kosu koženým hadrem. Byl to pořádný kus a sedlákovi, který si ji koupí, prokáže dobré služby.

Regin stál u vchodu do kovárny a pozoroval svého schovance v záři ještě žhnoucího uhlí. Chlapec si ani neoblékl koženou zástěru – jiskry, které při jeho práci prudce vzlétaly, se mu zažíraly do nahé kůže, a zdálo se, že mu to nevadí.

Siegfried máchal kosou chvíli sem a tam jako mečem.

„Buď opatrný,“ varoval Regin. „Jestli ostřím někde narazíš, než dokonale ztvrdne, byla celá práce zbytečná.“

Siegfried zazářil, neboť kovářova slova pro něho znamenala uznání. „Hned začnu s další!“

Regin potřásla hlavou. „Napřed se najíme.“

„Ale já se chci ještě zlepšit!“ protestoval Siegfried.

Regin mu podal vlhký hadr, aby si mohl setřít pot. „Lepšíš se den ode dne. Ale nemůžeš si to vynutit – tak, jako strom neporoste rychleji, jen protože ho budeš každou hodinu zalévat, místo abys spoléhal na déšť.“ Siegfried si otřel obličej. „Víš, co bych koval opravdu rád?“

Kovář vzdychl. „Ovšem. A znáš mou odpověď.“

„Bylo by to přece jen pro mne – ne pro válku,“ stál na svém Siegfried. „Učil bych se s tím zacházet. Co bude, jestli jednoho dne přijdou vojáci? Musím nás přece dokázat bránit!“

„Celou noc se vystrašeně převaluju na svém lůžku, protože by nějaký cizí král mohl vznést požadavek na mou kovárnu přeplněnou poklady,“ zabručel Regin. Přátelsky poplácal Siegfreida po zádech. „Doufejme, že se budeme moci předtím ještě najíst.“

Siegfried odložil neochotně nářadí a hodil na uhlí trochu písku. „Nemám rád, když si ze mne děláš legraci. Je mi sedmnáct! Jsem muž!“ Bylo očividné, že Siegfried chtěl něco zažít – musel něco zažít. Les byl už dlouho malý pro jeho silnou, statečnou mysl. Byl jako medvěd, kterého přivázali na řetěz. Všechno dobré jídlo tohoto světa a všechna Reginova péče nemohly změnit, že nedostával to, co potřeboval. Dobrodružství, hrdinské činy, slávu a úctu.

Kovář doufal, že dokáže chlapce připravit na skromný život, jak to slíbil Lině. Ale to bylo nemožné.

Vstoupili do přístavku a Siegfried se posadil ke stolu. Regin mu dal dvě naběračky husté polévky do dřevěné misky a chlapec ji do sebe začal okamžitě ládovat.

„Jednoho dne se zadusíš, protože tak hltáš,“ napomínal ho kovář, „A pak z tebe nikdy nebude velký válečník.“

„Metta říká, že každé vojsko okolních království by mne vzalo,“ zabručel Siegfried s plnou pusou.

„Metta?“ Regin pohrdavě zafrkal. „Ztratila ve válce svého muže a oba syny – měla by to vědět lépe.“

Nebylo mu vhod, že se Siegfried stýkal se ženou, která očividně dychtila jen po jeho bedrech. Ale nebyla jediná – muži ve vsi Siegfrieda neviděli rádi, neboť sotva existovala nějaká manželka, která by neházela okem po jeho nádherných stehnech. Siegfried měl u dívek vyhráno – ale naštěstí ještě neměl velké ponětí, jaká jsou pravidla hry.

„Ve vsi se říká, že Sasové a Dánové by si mohli brzy navzájem vyhlásit válku,“ pokračoval chlapec.

Reginovi se tato zpráva nelíbila. Znamenala nový neklid. Od pádu Xantenu už nedošlo k většímu boji. Když se Hjalmarovi podaří podrobit si po Xantenu i Sasy, dala by se jeho moc na severu sotva ještě zlomit.

Na druhé straně – kdyby Thalrich dokázal na Hjalmarovi vyvzdorovat příměří bohaté na ztráty, pak by byl dánský král tak zranitelný jako už dávno ne.

Už dlouho si nedělal starosti kvůli politice a válkám – a nezabýval se otázkou, proč je jedno vždycky výsledkem druhého. Ale věděl, že Siegfriedův osud je těsně spjat s osudem Xantenu. Regin neměl v úmyslu poslat svého schovance jako právoplatného Siegmundova dědice na jistou smrt. Vroucně doufal, že bohové chlapci dovolí život v míru a skromnosti.

„Měli bychom kovat zbraně.“ Siegfried mlaskl jazykem. „Stoupají v ceně.“

„Žádné zbraně,“ zavrčel Regin. „Ty víš, jak o tom smýšlím.“

Siegfried vzdychl. Samozřejmě to věděl. Regin mu to povídal pořád dokola.

„Možná bychom měli jít na xantenský dvůr,“ navrhl teď Siegfried. „Když už nekováme zbraně – zbroje a nářadí budou taky žádané.“ Vzal si z kotlíku ještě víc polévky.

Regin se snažil najít odpověď, která by chlapce nezklamala. Zklamání bylo jako voda, která kape na kámen a pomalu ho provrtává.

„Půjdeme ke dvoru,“ přikývl nakonec.

Siegfried byl odpovědí tak překvapený, že vyplivl polévku, kterou měl právě v puse, zpět do dřevěné misky. Regin si umínil, že chlapci vštípí trochu víc dobrých způsobů u stolu.

„Opravdu? Půjdeme do Xantenu?“

Siegfried viděl ve svém mladém životě už několik vesnic a také nějaké to město. Díval se na slavnostech na kejklíře a účastnil se menších turnajů. Ale ještě nikdy nebyl u dvora. Všechno, co o něm věděl, mu vyprávěli projíždějící žoldnéři.

Ale bylo tu ještě něco – Xanten ležel na cestě na sever. A na severu ležel i Island. Nikdy Reginovi nevyprávěl o svém setkání s Brunhildou, ale ještě pořád na dívku, která nad ním u potoka zvítězila, myslel. Konec konců mu nechala památku – ztuhlé levé zápěstí, které na sebe někdy, když se blížila bouřka, upozornilo bolestmi. Zdálo se mu vhodné, že proto v nejdivočejších bouřkových nocích musel myslet na mladou válečnici.

Když budou v Xantenu, budou možná moci cestovat i dál na Island! Dlouhá tři léta na ni myslel, tajně a s horkou touhou. Tři dlouhá léta, v nichž byl občas tak zoufalý, že zvažoval, že uteče.

Regin potřásl rozvážně hlavou. „Ke dvoru – ano. Do Xantenu – ne.“

Siegfried na něho nechápavě hleděl. „Ale když ne do Xantenu – tak kam?“

Regin si odpověď na tuto otázku rozmýšlel už několik dní. Bylo jasné, že Siegfried potřebuje příležitost, jak podrobit svou zvědavost a svou sílu zkoušce. Dalo se však očekávat, že by se u dvora v nepřátelské zemi rychle dostal do potíží. Ne, možná byl Xanten Siegfriedovým osudem. Ale bohové by Regina dokázali přimět jen násilím k tomu, aby nedospělého chlapce předhodil smečce barbarů.

„Pojedeme do Burgundu,“ zavrčel nakonec a úmyslně se vyhýbal pohledu svého schovance.

Chviličku se zdálo, jako by všechna bujnost tělo mladého Siegfrieda opustila. Zbledl a s převelikou opatrností postavil misku na stůl.

„Do Burgundu?“ naléhal.

„Nedělej, jako bys přišel na svět hluchý!“ vyštěkl Regin.

„Ty sám ji přece vždycky říkal, že Burgundové jsou zženštilí blázni, kteří se koří novým bohům a visí na prsu Říma,“ oponoval Siegfried.

Regin považoval tato slova za nesmírně pravdivá. Gundomar z Burgundu byl vazalský král, vděčil za svou korunu milosti římského císaře. U jeho dvora přijali jemné římské mravy. Všude nosili nádherné šaty a dokonce i muži se zdobili zlatém a klenoty. Do jídla si sypali koření z orientu, jejich ženy se skrápěly vůněmi. Dokonce prostí poddaní se směli naučit číst a psát. Ale ne snad vlastní řeč – ne, byla to latina!

Co bylo Reginovi obzvlášť protivné – v hospodách od Říma až do Dánska se šuškalo, že Gundomar koketuje s bohem křesťanů a ve Wormsu mu dokonce nechal postavit kostel!

„Burgund není dvůr pro válečníka,“ prohlásil Siegfried nevrle házeje svou trochu vědění na misku vah. A především ležel Burgund na jihu – velmi daleko od Brunhildy.

„Pak je to přesně místo pro tebe,“ prohlásil Regin pevně. Položil svému schovanci smířlivě ruku na rameno. „Siegfriede, já vím, jak moc tvé srdce žízní po dobrodružstvích. Až budeš připravený, najdou si tě.“

Odpověď chlapci nestačila. Ale věděl, že s Reginem se nedá mluvit.

„O Burgundu se vyprávějí zvláštní věci,“ řekl místo toho.

Regin, který očekával další výmluvu, se tvářil znuděně. „I o nás se vyprávějí zvláštní věci, tím jsem si jist.“

Siegfried odložil svou misku. „Ne, to nemyslím. Říká se, že Burgundové uzavřeli hranice a skoro úplně přerušili obchod. V lesích kolem Wormsu se prý dějí roztodivné věci.“

Regin si odplivl na podlahu. „To je z toho, když se člověk spustí s křesťanským bohem.“

Siegfried se naklonil přes stůl, jako by měl strach, že by jeho slova mohly vyslechnout cizí uši. „Benno říkal, že jeden žoldnéř mu vyprávěl o nestvůrách, které obléhají Worms.“

„Věříš tomu?“ zeptal se Regin ostře. Doufal, že Siegfrieda vychoval rozumněji.

„Ne, samozřejmě ne,“ holedbal se chlapec a zdůrazněně lhostejně se opřel. „Žádné nestvůry přece neexistujou.“

Nafoukanost vydržela jen malou chviličku. „Leda, že by nějaká bestie unikla z Utgardu? Nebo jich uniklo víc? Třeba je to nějaká Odinova zkouška!“

Reginovi bylo jasné, že nejde o to, jestli nějaká havěť požírá před branami Wormsu panny. Šlo o možnost, o šanci, že ho čeká nějaké dobrodružství.

Rozhodl se, že Siegfriedovi nechá jeho snění. Požene ho do Burgundu rychleji než vyhlídka na zisk skrze prodej kovaného nářadí. „Nu, když je tomu tak, nemusíš si stěžovat na nedostatek dobrodružství.“

Siegfried se triumfálně usmál. „Ale pak budu potřebovat meč!“

„Kdyby tomu tak bylo, dvorský kovář Burgundu ti zajisté bude stát po boku.“

Tím debata skončila.

Isenstein byl skalní hrad. Druhý takový na světě nebyl. Položený u jižní špičky Islandu ve fjordu, jehož přístup k bičujícímu moři překračoval sotva šířku lodi, trůnil skoro ve střední výšce mezi kamenitou hrází a okrajem kráteru sopky, která byla ve dnech špatného počasí zahalená do šedočerných mraků.

Hakanovi předkové vytesali plošinu přímo do sopečné horniny, z níž byl ostrov utvořený. Potom odstraněný kámen přitesali do kvádrů a z nich vystavěli vnější zdi královského sídla. Byly černé, porézní a studené, s cimbuřími, která jako by se nakláněla dopředu, jako by chtěla skočit na každého návštěvníka. Sopka byla hrad a hrad byl sopka.

Tady nahoře, v puklinách a v trhlinách kamene, ustavičně hvízdal naříkavými tóny vítr. Byl jako hudba, která nikdy neumlkala a hodně balad, které na dvoře zpívali, mu byly hlasem a tónem velmi podobné. Na rozdíl od hradů na pevnině nebyl na Islandu nutný hradní příkop nebo padací most.

Jen velké, obloukovité venkovní schodiště, rovněž vyvzdorované na sopečné hoře, vedlo nekonečnými schody k velké dvoukřídlé bráně z jasanového dřeva. Bylo zapotřebí šesti mužů, aby ji otevřeli.

Na Islandu byla deset měsíců zima a lidé, kteří zde žili, byli odrazem skoro nekonečné zimy a tmy. Houževnatí, mlčenliví a s vůlí, kterou nebylo možné zlomit.

Brunhilda stála na cimbuří, jež vedlo vpravo nad hradní branou mocným rozmachem až do hory. Tady nahoře vál ledový vítr a ojedinělé sněhové vločky tančily s ním.

Mladá žena, jíž se královská dcera za poslední tři roky stala, zírala na úzký fjord, který vedl k oceánu, jako by sem mohla přičarovat loď, na kterou tolik čekala. Její obličej neprozrazoval nic ze zoufalství, jež jí v těchto dnech hrozilo zlomit srdce.

Otevřely se dveře jedné věže vedoucí do obytné části a ven vyšel Eolind. Přehodil si přes sebe kožešinový plášť, který skoro úplně zahaloval jeho hubenou postavu. Chvíli stál vedle Brunhildy a díval se rovněž na fjord. Bylo to, jako by chtěl vidět, co viděla ona. A neviděl nic.

„Jak mu je?“ zeptala se Brunhilda nakonec a bylo pro ni těžké zvednout starostmi přetížený hlas proti větru.

„Je to bojovník – ví, že je to jeho poslední boj,“ odpověděl Eolind. „Ale povede ho, až ho smrt sama přijme s respektem.“

„Je to šílenec,“ odporovala hořce. „Není žádná hanba vzdát se příštímu životu. Viděla jsem, jakými bolestmi trpí.“

Hakan už tři měsíce ležel a dvorní mastičkáři mu od začátku prorokovali rychlý konec, on se mu však bránil jako jankovitý kůň.

„Má starosti o říši,“ poznamenal Eolind.

Nyní se Brunhilda konečně otočila k muži, který už víc než čtyřicet let sloužil jejímu rodu. „A říše si dělá starosti o něho. Ale Island nezahyne, jen protože jeho král přijme smrt jako přítele. Má ke mně můj otec tak málo důvěry – k mé schopnosti zemi vést?“

Eolind potřásl hlavou. „Vy budete vynikající panovnice, a on to ví. Ale když budete na trůně vy, bude každý král, který vás může přinutit ke svatbě, vrhat žádostivé pohledy na Island.“

Brunhilda věděla, že její rádce říká pravdu. Potřebovala silného manžela – ale bude-li král, rozplynul by se Island v jeho državách. „Já budu islandskému trůnu dělat čest,“ zavrčela. „Ale vdám se jen za toho, kdo mne bude hoden.“

Eolind slyšitelně vzdychl. „Nepřeju vám to méně, ale – kolik nápadníků budete moci odmítnout, než jeden z nich nebude připraven přijmout tu potupu? Než se rozhodne vzít si, co mu nebylo dáno?“

Brunhilda položila obě pěsti na cimbuří. „Budu muset odvahu a odhodlání nápadníků zlomit, aniž bych zranila jejich ješitnost. Každý potřebuje spravedlivou šanci, na níž však ztroskotá. Budou procházet… zkouškami.“

Eolind se zase jednou otřásl tváří v tvář síle a rozhodnosti, které Brunhilda už ve svém útlém věku měla.

3

Burgund a pomsta bohů

„Mohli jsme si ve vsi půjčit koně,“ žbrblal Siegfried – jistě posté na této cestě.

Regin šel bezstarostně vedle vozíku, který vezl nástroje a zbylé výrobky z kovárny, a jeho pomocník jej táhl jako vůl po špinavé cestě deštěm.

„Proč?“ zeptal se kovář pokrytecky. „Pak bych musel cpát další tlamu a tvoje síla nestojí nic.“

Zamlčel okolnost, že Siegfriedův výkon byl ve skutečnosti známe-’ nitý – někdy musel být Regin hodně čiperný, aby s chlapcem držel krok. Každý večer ho překvapilo, že Siegfried měl ještě sílu sníst sousto chleba.

„S koněm bychom mohli jet na vozíku oba,“ přebíjel to mladý muž.

Byli už víc než dva týdny na cestě do Wormsu. V Koblenci udělali na dva dny přestávku, protože tam mohli nabídnout už nějaké kusy nářadí na trhu. Město bylo obehnáno silnou zdí a v hostinci měli dobré jídlo a měkké lůžko.

Reginovi se skutečně podařilo prodat několik kos, srpů, seker a motyk. Přitom se jim donesly k uším i příběhy, o nichž vyprávěl Siegfried.

Jak se zdálo, s Wormsem to bylo skutečně špatné. Nikdo nevěděl nic přesnějšího, ale mnozí, kteří tam cestovali, se už nevrátili. A těch několik, kteří se krátce před rýnským údolím obrátili, vyprávělo o krajině, která zřejmě propadla pomstě bohů.

Siegfried poslouchal to žvanění s nadšením, slibovalo přece slávu a čest tomu, kdo se živý dokáže probít do Wormsu. Regin naopak na takové řeči moc nedal.

V Mohuči se ovšem pochmurné domněnky staly už konkrétnější. A hroznější. Bývalí vojáci z králova vojska ukazovali rozlícené své pahýly, na kterých kdysi byly paže a nohy. Političtí vyslanci slibovali mnoho peněz za bezpečný doprovod na jih, aniž by však našli spolehlivé vůdce. Lidé se cítili ve městě obehnaném vysokým válem jistější než na cestách země.

Kovář si nyní počal také dělat starosti. Vybral přece Burgund jako cíl cesty, aby Siegfrieda udržel daleko od všeho bezpráví. A nyní se zdálo, že právě to se vymstilo. Pokud na těch historiích něco bylo, pak se panovnická rodina kolem Gundomara bezpochyby nepohodla se starými bohy a byla za to tvrdě potrestána. Jistě nebylo radno dostat se mezi ty fronty.

Na druhé straně – Regin věřil ve Wotana a jeho příbuzenstvo a vždycky s tím dobře pochodil. Možná si bohové dokonce žádali pro Siegfrieda takový osud, aby přicestoval do Burgundu v jeho temné hodině. Kdo to mohl vědět?

Ovšem ten déšť, který na ně už dva dny padal, byl prostě a jasně hanba. Jejich šaty byly už dávno úplně promočené a vozík byl tím těžší, čím víc vody nasálo jeho dřevo a čím hlouběji se kola propadala do bláta. Už se jen s námahou dostávali kupředu.

„Měli bychom si najít místo, kde bychom mohli počkat, až přestane pršet,“ navrhl Regin.

Siegfried k jeho překvapení odporoval. „V tomto zatraceném kraji není místo, které by nebylo lepší domov pro ryby než lidi. Proč tu cestu zbytečně protahovat?“

Kovář přikývl a šli mlčky dál, dva zvláštní muži a vozík. Jen se šedě rýsovali v šeru deštivého dne.

Čím blíže k srdci královské říše Burgund přicházeli, tím řidší byla setkání na cestě. Napřed vyschl proud lovců a sedláků, potom už jim nepřicházeli naproti žádní kupci a nakonec už ani žádní žoldáci a misionáři.

Za chvíli procházeli kolem vozíku, který byl větší a lepší než jejich. Ležel na boku a pravé kolo držel jako deštník nad korbou. Levé kolo už úplně spolkla měkká půda. Široko daleko nebylo vidět majitele.

Regin přejel rukou po nabobtnalém dřevě. „Drahý vůz. Z jihu, řekl bych. Kdo nechá takový vůz na kraji cesty?“

Siegfried pustil oj vozíku a připojil se k Reginovi. „Nehoda, jak se mi zdá. Ale náprava je v pořádku. Není důvod, abychom povoz jednoduše zase nepostavili na kola.“

Popadl horní kolo a vší silou je táhl směrem k sobě. Půda s mlaskáním uvolnila levou stranu vozíku a ta sebou plácla opět do správné polohy vystřikujíc přitom bláto.

Regin se rozhlédl, jak dalece to déšť připustil. „Cesta je rovná a dobře vystavěná. Kdo by tu utrpěl nehodu?“

I Siegfried byl zjevně nedůvěřivý, ale sdílel ten pocit s probuzenou zvědavostí. „Myslíš, že tu cestující byli přepadeni?“

„Táhněme dál,“ odpověděl kovář.

„Kdybych měl meč – žádný zloduch by se neodvážil příliš se k nám přiblížit!“ prohlásil Siegfried s rozhodností, která prozrazovala jeho mladistvý nerozum.

„Žádný meč nic nezmůže proti šípu ze zálohy a i pět špatných bojovníků znamená smrt dobrého bojovníka,“ poučil ho Regin. „Čisté srdce není silný štít. A teď dál.“

Siegfried vzdychl a znovu se chopil oje vozíku. „Někdy se zdá, že sestáváš jen z moudrých průpovídek.“

Regin mu poklepal na rameno. „Zkušenost je to jediné, z čeho může starý muž těžit, když začnou být kosti křehké.“

Siegfried se ptal, co tím Regin myslí, neboť pokud si dokázal vzpomenout, zdálo se, že kovář nezestárl ani o den. V mnohé vlahé hodině se už chlapec ptal, jestli přijde den, kdy svého mistra dožene věkem a důstojností.

Déšť konečně trochu ustal a z bubnování se stalo mrholení. Deka mraků se neroztrhala, ale trochu se ztenčila a naposledy toho dne bylo dost světlo, aby viděli dál, než co by kamenem dohodil.

Regin vyskočil na vozík, aby se porozhlédl kolem cesty. „Lesy a širá údolí. Brzy opět narazíme na Rýn a pak už to do Wormsu nebude daleko.“

„Měli jsme si vzít vor,“ reptal Siegfried. „Byl by nás zavedl přímo do Wormsu.“

Regin zase seskočil dolů. „Nesmysl. S vahou našeho zboží bychom museli vor z břehu proti proudu táhnout. A tok řeky je tak zmatený jako tvoje mladé myšlenky. Byli bychom potřebovali dvojnásobek času.“

„Myslíš, že to do Wormsu zvládneme ještě dnes?“ chtěl vědět Siegfried.

Regin potřásl hlavou. „Když budeme mít štěstí, zaklepeme na městskou bránu zítra večer. Teď bychom si měli napřed najít místo na přespání.“

Dům nebyl v dohledu, museli si tedy pomoci jinak. Často spali jednoduše pod kožešinami na vozíku, což mělo tu výhodu, že se v noci do jejich košil nevkradlo žádné malé zvíře. Ale vyhlídka na dalši déšť tuto možnost kazila.

Siegfried ukázal na les u okraje cesty. „Zdá se, že tam stojí stromy těsně vedle sebe. Pokud jsou koruny dost silné, mohlo by to stačit na malý oheň a tábor.“

Regin se jednou otočil v kruhu, ale lepší nápad rovněž neměl. „Dotáhni náš vozík až k prvnímu stromu, aby moc nelákal chátru.“

Siegfried přikývl. Zvláštní nález u okraje cesty způsobil, že byli oba opatrní.

Les skutečně nabízel skromnou ochranu před deštěm a na mechu a listí se dalo dobře odpočívat. Regin vylovil z jednoho váčku ještě půl bochníku chleba, který se Siegfriedem snědli. Aby uhasili žízeň, šli prostě opět na cestu a podrželi otevřená ústa proti nebi.

Zpod navoskovaných kožených dek, které byly napjaté přes vozík, vytáhl Regin několik kousků suchého oblečení, které si oblékli, zatímco se jejich košile navlečené na větev vysoko nad malým táborovým ohněm vypařovaly.

„Nenávidím déšť,“ brblal Siegfried a třel si nohy, aby je trochu zahřál.

Regin potřásl hlavou. „Déšť není ani dobrý, ani špatný – nenávidět ho je jen hloupé. Kdybychom teď seděli doma v kovárně, byl bys rád, že tě jeho šumění ukolébá k spánku.“

„Není žádné místo, kde bych byl momentálně raději,“ bručel Siegfried dál.

„Och, touha po dobrodružství už tě zase opustila?“ zasmál se kovář. „Myslel jsem, že oheň v tobě hoří tak jasným plamenem, že by ho malá přeháňka nemohla uhasit.“

Siegfried si vzal kožešinu a přikryl se s ní. Potom se opřel o kmen stromu a zavřel oči. Myslel na Brunhildu, na bohy a na meč, kterým by mohl vybojovat velké bitvy.

Tak usnul.

Brunhilda se propadala až po stehna, než její holínky vázané z mnoha vrstev kožešiny našly nejisté postavení na volném podkladu. Už před několika hodinami si první sněhové vločky, které roztály na jejím oblečení, našly jako voda cestu k její kůži. Špičky prstů na rukou necítila stejně jako prsty na nohou. V trhlině mezi kožešinovou kápí a přehozem se jí do šíje zakousl chlad.

Noční obloha byla jasná a posetá hvězdami a vzduch byl tak chladný a řídký, že islandská princezna dokonce přes těžký šátek před svými ústy pocítila vždycky ostré bodnutí, když se s námahou nadechla.

Nerozhlížela se. Cestu, kterou přišla, znala. Nedívala se ani kupředu, neboť to, co leželo před ní, mohlo přinést jen zoufalství a malomyslnost.

Cesta k okraji sopky, která trůnila vysoko nad hradem Isenstein, se nedala zdolat nejkratší trasou. Výstup byl příliš strmý a zrádný. Místo toho kroužila Brunhilda kolem gigantického kotle a pomalu přitom získávala výšku. Jen podle lehkých sklonů ve věčném sněhu mohla přibližně vytušit, kde její předkové vybudovali stezku na druhou stranu své říše – tenkrát, když podle legendy sopka ještě soptila a led se na Island neodvážil.

Brunhilda už dlouho nevěděla, jestli svírá oči, aby je chránila před zimou – nebo jestli její víčka už tak pevně přimrzla, že se nedala otevřít. Cit se z jejího těla ztrácel a s ním bolesti. Ale dost často lovila v nejhlubší zimě po boku svého otce, aby věděla, že s bolestí odchází i život.

Na chvíli se zastavila, přikrčila se do sněhu a několikrát napjala svaly v těle, aby se její krev znovu rozproudila.

Zlato jednoduché, úzké koruny, kterou držela v ruce, ji skrze rukavice bodalo do masa. Vzpomínka na to, že je ještě částí jejího těla – a že má úkol.

Byly to teprve tři dny, co bylo ve velkém průvodu hořící tělo krále Hakana s jeho člunem spuštěno do fjordu, aby zaujalo na mořském dně své místo mezi předky. Tři dny, v nichž Brunhilda podle svého dědického práva už dávno měla vyslovit nárok na trůn, aby zajistila trvání říše.

Ale ona se zdráhala. Bylo pro ni nemožné, aby zemi vládla sama – a nesnesitelné, aby to musela dělat s nějakým mužem po boku.

Nikdo už nevěděl, odkud pochází zákon, jemuž se podrobila, a vsadila do hry svůj život. Pokud se kronikáři a pěvci nemýlili, odvolali se na něj v posledních deseti generacích jen dva králové.

Island, víc než mnohá další království na pevnině, nepovažoval knížecí krev jen za právo, nýbrž za povinnost. Za místo na trůně patřil vlastní život blahu lidu. Za chráněné mládí, jemuž se Brunhilda těšila, musela vyrovnat dluh. A to nevyžadovalo rozhodnutí, nýbrž čin. Teprve až položí korunu na balvan na okraji kráteru, bude mít právo vzdát se trůnu svého otce a opustit Island.

Její zdřevěnělé nohy a bolavé čelo ji úpěnlivě prosily, aby korunu prostě upustila do sněhu a zase těžce kráčela zpátky k hradu. Mohlo trvat léta, než by přišel možný následovník, který by to zvládl až na okraj sopky a tam objevil, že koruna neleží na skalním oltáři pro ni zřízeném.

Ale Hakan ji svým posledním dechem prosil, aby splnila svou povinnost, tak, jak to vždycky dělal on. A pokud už nechce být královnou Islandu – položí korunu pro příštího krále na stanoveném místě. To byl zákon, to byla povinnost – a kdyby to měla být smrt, musela by si Brunhildu vzít násilím.

Nyní byla už dvanáct hodin na cestě – bez jídla, bez pomoci, bez naděje. Upadla dopředu do sněhu, a vzdor svému vyčerpání se okamžitě zase vyškrábala na nohy. Několik okamžiků v bílé hmotě slibovalo rychlou smrt – a Brunhilda nechtěla umřít. Vzdát se možná, ale umřít ne.

Vlekla se dál a konečně začala být sněhová pokrývka pod jejíma nohama tenčí. Rukama škubala po obličeji zabaleném do látky, aby otevřela ledem potažené oči.

Skutečně: Jako černá zeď před ní stál okraj obrovského kráteru. Přadena kouře, která se probojovala z proudu lávy hluboko v zemi na povrch, se pomíjivě kroutila ve větru, který tady nahoře nemilosrdně foukal.

K vrcholu hory to bylo už jen pár kroků a přece Brunhilda potřebovala nekonečné minuty, aby je zdolala. Kdyby byli předkové zřídili kamenný blok, kam bylo třeba odložit korunu, jen o několik kroků dál vzadu na okraji kráteru – patrně by se byla vrávorající Brunhilda zřítila do kráteru.

Blok z černé skály, který se odrážel od svého okolí jako dokonalý kvádr, se dal i ve tmě jasně rozeznat. Královna by k němu měla hrdě přistoupit a položit korunu s náležitou opatrností přesně doprostřed. To by jí bylo hodno.

Ale Brunhilda na kamenný špalek spíš upadla, než aby se k němu přiblížila. Její plíce sály řídký vzduch, aniž by z něho doopravdy dokázaly čerpat sílu. Před očima jí tančila světla a barvy, které ještě nikdy neviděla. Kašlala a několik kapek krve skropilo sopečný kámen.

Ještě jednou se jí podařilo se vzpřímit. Třesoucími se pažemi vzepřela hrudník do výšky a nohy jí zase sklouzly k zemi.

Tlustě zabalené prsty cítily na balvanu trhliny. Nezáleželo jí na tom, aby se kamenem blíž zabývala. Chtěla jen odložit korunu a potom doufat, že sestup do údolí přežije. Nebo ne? Mezitím už pro ni ve vyhlídce, že usne ve věčném ledu, nebylo nic děsivého.

Byl to pokyn bohů, protože jinak se to nedalo vysvětlit, že měsíc tuto noc svítil dost jasně, aby písmo v černém stínu bylo viditelné. Nov, mraky – jak snadno by byla Brunhilda mohla přehlédnout, že do kvádru je vytesáno pár run ze starého dávnověku?

Navzdory bolestem, své únavě a své klesající odvaze, přejela islandská princezna rukou přes balvan. Naklonila hlavu trochu na stranu, aby lépe viděla obrysy znaků. Byla to písemná forma, která jen velmi vzdáleně připomínala formu obvyklou dnes. Runy byly jednodušší, hrubší. Prostšího významu.

Byla to výzva.

Ohlédni se.

Brunhilda potřebovala okamžik, aby se ujistila, že se při ětení nezmýlila.

Ohlédni se?

Opřela se o kvádr, otočila se, podepřela se rukama, aby její slabé nohy nepovolily.

A spatřila Island. Možná poprvé ve svém životě.

Z tohoto místa měla přehled po celé zemi – po jejích sopečně černých planinách a zasněžených svazích. Na západě to dunělo a třpytilo se tam, kde hučely obrovské vodopády dolů, aby se pak v širokých proudech vinuly k moři. Mohla vidět fjordy, v nichž se v měsíčním světle odrážela voda, a moře, které ostrov omývalo, jako by bylo zlatou obrubou pevně držící klenot.

Brunhilda objevila i několik světel z ohňů, které daleko pod ní zapálili lidé ve vzpomínce na Hakana a které budou hořet ještě celý týden.

Její pohled dosáhl v každém směru až k dalekému obzoru. Nebyly tu žádné jiné ostrovy, žádné jiné říše než tato jedna. Byl jen Island.

Její zimou zdřevěnělý obličej nebyl s to vyjádřit pocity, které prožívala. Plakala, aniž by jí po obličeji stekla jediná slza. A v tomto okamžiku se Islandu proměnil – stal se jejím Islandem.

Stála na nejvyšším bodě ostrova a před jejíma očima se rozkládalo vše, co jí právoplatně náleželo. Čeho byla připravená se vzdát. Až do tohoto okamžiku.

Únava z ní spadla a ona se postavila zpříma. Setřásla kapuci svého kožešinového pláště a nasadila si korunu na hlavu.

Pak zvedla paže a vykřikla z plna hrdla: „ISLAND!“

Byla Brunhildou. Brunhildou, Hakanovou dcerou – královnou Islandu.

V noci přestalo pršet a i malý táborový oheň vyhasl. Na obzoru bylo tušení záře, která oznamovala slunce. Ale ještě byla tma.

Zvuk se dal srovnat se zahřměním hromu. Pomalý, hluboký a dunivý se valil lesem a probudil Siegfrieda, ještě než mu Regin položil ruku na rameno.

Otevřel oči a za chviličku zase věděl, kde je. Podíval se na Regina.

„Co to má znamenat?“

Kovář mu položil ruku na pusu.

Zase to tu bylo. To rachocení jako od laviny kamenů, která se žene po nějakém svahu do údolí. Bylo to daleko vzdálené.

„Bouřka?“ zeptal se Siegfried, když mu Regin konečně zase uvolnil ústa.

Regin vstal. „Žádná bouřka by se kdy neoznamovala s takovou zlostí v hlase.“

Vraceli se k cestě. Byla naprosto rovná, a tak měli daleký pohled do kraje. Jejich vozík byl netknutý a stál tam, kde ho Siegfried nechal. Sice už nepršelo, ale cesta byla ještě pořád jeden jediný marast, který se jim lepil na nohy.

Regin se podíval směrem, jímž vedla jejich cesta. Mírně spadající krajina se jen málo odrážela od šedého nebe a bylo těžké rozeznat něco jasně.

V dálce zaplálo světlo. Stalo se to současně se zaduněním, které brzy poté proniklo Reginovi a Siegfriedovi do uší.

„Přece jen bouřka,“ mínil Siegfied, aniž by mohl dodat svému hlasu nutný tón důvěry. „Blýská se a hřmí.“

„Nebyl to blesk a nebyl to hrom,“ sykl Regin.

„A co to tedy bylo?“

Kovář se vydal na cestu k jejich tábořišti. „Je to dostatečně vzdálené, tohle vědění mi prozatím stačí. Vydáme se na cestu.“

Posbírali své věci a vytáhli vozík zase na cestu.

Bylo o moc příjemnější táhnout v časných ranních hodinách k Wormsu a být suchý. A skutečnost, že šli z kopce, náramně usnadňovala Siegfriedovu úlohu.

Ale přestojím scházela bezstarostnost, s níž ještě před několika dny táhli krajem. Neurčitá trudnomyslnost, kterou nezaplašilo ani světlo časného dne, se položila jako padlí po celém kraji.

Napřed si toho všiml Regin. „Slyšíš něco?“

Siegfried poslouchal. Ale až na mlaskavé zvuky pod koly vozíku tu nebylo nic. „Ne.“

„Já taky ne,“ zamumlal kovář a Siegfried se napřed cítil jako oběť hloupého žertu.

Pak mu rázem došel význam jeho slov. „Zádní ptáci.“

Regin přikývl. „Žádní ptáci, žádná zvěř, žádné vytí vlků.“ Siegfried poznal, že to bylo to nepřirozené ticho, které ho tak znejistilo. Vyrostl v kovárně v lese a zvuky zvířat byly něco tak všudypřítomného, že si toho člověk všiml, teprve když to scházelo.

Zase spatřili před sebou na cestě něco ležet. Bylo to mohutné tělo mrtvého koně.

Siegfried odstavil vozík a oba muži se opatrně blížili k mršině.

Kůň to byl jezdecký a v tlamě měl zbytky udidla. Slabinu měl roztrženou a na jeho mršině se očividně nasytilo pár dravců. Žebra jasně prosvítala z ran. Z mrtvých očních důlků už lezli bílí, tuční červi.

Siegfried napřed myslel, že to byl černý hřebec, ale pak si všiml, jak drsná a šupinatá se zdá srst. Opatrně na ni zatlačil prstem. Zavrzalo to a uvolnily se vločky sazí.

„Maso,“ zamumlal. „Je spálené. Jako by někdo to ubohé zvíře srazil živé do táborového ohně.“

Reginovi přitom nebylo dobře. Víc a víc se obával, že s cestou do Burgundu udělal velkou chybu. Vždyť věděl, že Siegfriedovým osudem je Xanten. Proč se pokoušel vzdorovat bohům?

Všiml si, že stromy na tomto zvláštním místě skoro nemají listí a jejich kmeny jsou černé jako smola, jako spálené koňské maso. Šel trochu blíž na kraj lesa a přejel prsty po kmenu. Když je odtáhl, měl ruku pokrytou popelem.

„I tyhle stromy jsou spálené,“ zavolal na Siegfrieda.

Chlapec si otřel prsty o trávu. „Ale to nedává žádný smysl! Tady to nevypadá tak, jako by les hořel.“

Regin se zhluboka nadechl. Udělal rozhodnutí, které mu možná ušetří pomstu bohů, pokud ji na sebe naložil. „Chceš se obrátit?“

Siegfried se na něho překvapeně podíval. Pokud se pamatoval, bylo to poprvé, co kovář zpochybnil nějaké své rozhodnutí. „Ty myslíš – zpátky do kovárny?“

Regina skoro tělesně bolelo, když to měl vyslovit: „Myslím – do Xantenu.“

Siegfried se podíval dolů na cestu směrem na Worms, potom zase nahoru směrem na Mohuč, pak znovu na Worms. Opřel si ruce v bok. V hlavě se mu rojily možnosti a rojily se tak rychle, že bylo nemožné je zachytit, aby mu mohly pomoci při rozhodování.

Jeho přání vidět zase Brunhildu se nyní mohlo brzy splnit. A byla tu šance vyučit se válečnickému řemeslu na dvoře v Xantenu mezi velkými válečníky této doby. Na druhé straně – Regin říkal, že Worms je vzdálený už jen den cesty. Pak by urazili tu dalekou cestu zcela zbytečně.

A nakonec – to si Siegfried rozhodně přiznával – ho lákala vyhlídka na dobrodružství, o němž vždycky snil. Byl proti cestě do Wormsu, protože tam údajně nebylo pro správného muže co dělat. To se zřejmě změnilo. Měl o důvod víc, aby neztrácel cíl z očí!

Siegfried potřásl pomalu hlavou. „Může být jen výhodné, když pojedeme do Wormsu. Pokud si od nás Burgundové koupí zboží, uvolní se vozík. A čerstvý proviant nám pomůže, pokud bychom se rozhodli, že přece jen pocestujeme na sever.“

Regin byl rád, že už tíhu rozhodování nenese sám. „Tedy je to i tvá vůle, abychom šli do Wormsu?“

Siegfried rozhodně přikývl. „Je to má vůle.“

„Pak bychom si měli pospíšit. Nechtěl bych další noc zavírat oči, aniž bych věděl, že jsem obklopený zdmi.“

Jejich svornost trochu zažehnala nejistotu, která byla spojena s touto zvláštní cestou. Mlčky táhli dál.

4

Regin a výzva osudu

Sluneční kotouč se řádně namáhal, aby během svého putování po nebeské klenbě pronikl chmurnými mraky, které ležely nad Burgundem jako stará, šedá deka. Ale nepodařilo se mu to. Jen světlá, roztřepená šmouha prozrazovala Siegfriedovi a Reginovi postup hodin.

Čím víc se blížili k městu, tím víc se hromadila znamení, která ženské a kněží vykládali jako zlá znamení. Na kraji cesty leželi ptáci s napůl spáleným peřím, v půdě trčel osamělý meč jako náhrobní kamen. Z lesa se jako bledé prsty plazila mlha, jejíž vířivá přadena jako by utvářela postavy z Utgardu. Kostra muže, už dávno zbavená masa, visela v koruně stromu, směšná a varující zároveň.

Čím hlouběji pronikali do rýnského údolí, tím světlejší byl les, aby konečně zcela ustoupil širým lukám a vinicím. U okraje cesty se objevily první domy, které oznamovaly město stojící nablízku. O domy nebylo ovšem dobře postaráno – otevřené dveře a nedbale zahozené nářadí mluvily o spěchu, s nímž byly opuštěny a zuhelnatělé střechy sotva vzdorovaly počasí.

„Myslíš, že Burgund přepadli Hunové?“ zeptal se Siegfried, když spatřil znamení zkázy.

Regin potřásl hlavou. „Mundzuk poslal své tlupy už velmi daleko na jih a na západ – moc nevěřím tomu, že by se odvážil pustit se do křížku s králem, za kterým stojí Řím.“

Siegfried byl příliš zvědavý, aby se nevztekal kvůli této záhadě. „Ale která jiná říše by se odvážila zaútočit na Burgund?“

„Říše není to jediné, co může být jiné říši nebezpečné,“ poznamenal Regin zachmuřeně.

Přešli vrcholek pahorku a za ním se objevil nádherný Worms. Siegfried a Regin se na chvíli zastavili, aby získali přehled přes údolí.

Na tu vzdálenost se město zdálo neporušené a čilé, a pokud se to dalo rozeznat, táhla se jím mistrovsky postavená síť ulic. Zeď vysoká jako muž obklopovala široce pojaté moře domů, v jehož srdci stál kostel, jako by kolem sebe shromáždil domy měšťanů jako děti. Dojem však klamal: Dům boží byl postaven před nedávnou dobou a bylo zřejmé, že mu muselo uhnout mnoho domů, aby mohl stát s uctivým odstupem volně. Štíhlá budova s úzkou lodí a bez velkých ozdob na hladkém zdivu. Bylo to Siegfriedovo první setkání s domem křesťanského boha a čistota tvarů na něho udělala dojem. Měšťanské domy byly postavené spíš jednoduše, staré chaty se ještě vzdorně držely mezi kamennými stavbami s více patry.

Hrad sám, položený na pahorku za městem, byl úžasným výkonem stavitelů a kameníků. Očividně nebyl postavený ve spěchu, pouze za účelem obrany proti útočícím vojskům. Spleť otevřených arkád a galerií vedla v nesčetných rozvětveních ke každému místu dvora a mnoho balkonů dovolovalo pohled ven i dovnitř. Vzdor velké ploše, kterou hrad zaujímal, se zdálo, že stojí na zemi tápavě, jako by nechtěl trávu pod svými zdmi nadmíru zatěžovat. Kámen byl světle šedý a po zdech nahoru se pnul břečťan, aniž by tím byl někdo pohoršený. Za městem na jihu se leskly vody Rýna.

Z vrcholku pahorku se oběma mužům naskytl tak pokojný pohled, že na chvíli zapomněli na svízele a chmurnou zaraženost posledních dní.

Siegfried popadl odhodlaně oj vozíku. „Vtáhněme do města ještě za denního světla, Regine. Chtěl bych hodně vidět – a taky mám hlad.“

Regin se pousmál a následoval svého schovance nadšeně běžícího k Wormsu.

Jejich radost z příchodu po dlouhé cestě však netrvala dlouho. Už první chaty zřízené vně městské zdi vypovídaly opět o podivném vlivu, pod nímž stál dvůr Burgundu. Těch několik měšťanů, kteří se tu míhali kolem, tak činili ve zjevném spěchu, oči ustrašeně upřené k zemi. Jen tu a tam kradmo vzhlédli k zachmuřenému nebi, jako by očekávali blesk, který by ukončil jejich život.

Vpravo a vlevo od městské brány stáli dva vojáci – velmi málo, jak Regin vzhledem k nejasné nouzové situaci shledal. Drželi v ruce kopí a na bocích se jim houpaly meče. Ale jejich unavené obličeje mluvily spíš o mrzutém překvapení než o nepřátelském smýšlení.

„Kdo jste? Co si přejete?“ zeptal se jeden v neotřesitelném plnění povinností.

„Jsme kováři ze severu,“ prohlásil Regin. „Přivážíme své zboží, abychom v rezidenci chváleného krále Gundomara provozovali obchod.“

To byla ona šarvátka, do níž se člověk musel pouštět, když si na obživu vydělával tak, jako to dělali Siegfried a Regin. Slova starého kováře zněla skoro přátelsky, ale to byla jen otázka cviku.

Voják vrhl krátký pohled na vozík, ale nedal si ani tu námahu, aby zvedl navoskované kožené plachty. „Jako zbrojíři budete králi jistě velmi užiteční. Udělali byste dobře, kdybyste se bez průtahů vydali ke dvoru. Nejrychlejší cesta vede skrze město.“

Siegfried a Regin se na sebe nenápadně podívali. Vzhledem k pozvání ke dvoru by bylo pošetilé opravovat odhad, že jsou zbrojíři. Proto jen krátce přikývli a táhli skrze rozevřenou dvojitou bránu.

Uvnitř městských hradeb se jim naskýtal jen málo změněný obraz. Lidé chodili za svými záležitostmi, ale činili tak s ustrašenými pohledy a hovořili šeptem. Bylo to, jako by král zakázal působit zvuky, které by byly dost hlasité, aby vyplašili hejno vlaštovek.

Siegfried se tu a tam pokusil podívat se obyvatelům města otevřeně do obličeje, aby tím získal přístup k těmto podivně zatvrzelým lidičkám. Ale vždycky, když se obrátil, protože cítil v zádech vrtající páry očí, byly už hlavy otočené jiným směrem.

„Je tohle klid v klínu křesťanského boha?“ zeptal se Siegfried tiše, takže to mohl slyšet jen Regin.

„Ne,“ zavrčel starý kovář. „Tohle město sténá pod nějakým neviditelným břemenem. Lidi tísní a užírá jim dech života.“

Zblízka vypadal hrad se svými obrannými věžemi a cimbuřími podstatně větší a impozantnější než z pahorku. Všimli si, že vzdor výstavné eleganci před nimi stojí pevnost bojové síly. Neobklopoval jej ochranný příkop, ale dvojkřídlá brána působila masivně a nepoddajné.

Byla to jen krátká, snad čtvrthodinová cesta. Na obou stranách vchodu opět hlídali dva vojáci.

„Kováři Regin a Siegfried žádají o vstup,“ zvolal Siegfried, když byli od brány vzdálení ještě několik kroků. „Přišli jsme, abychom králi nabídli svou pomoc.“

Vojáci se neptali, ani si neprohlédli vozík. Zároveň udeřili svými kopími do dřeva brány a ta se krátce poté nehlučně rozletěla.

Bylo to poprvé, co Siegfrieda vpustili do nějakého hradu. Srdce mu prudce bušilo a to, co spatřil, daleko přesáhlo jeho sny.

Areál hradu byl mnohem větší, než se zdálo zvenku. Malé travnaté plochy sloužily vojákům k tréninku s mečem a štítem, v ohradě pobíhaly slepice a prasata a dřevěné stáje přechovávaly tucty koní. Pod jedním přístřeškem dřepěl řemeslník, který sešíval kusy kůže a hned vedle vyřezával tesař hole, které mohly být zapotřebí na standarty nebo kopí.

Šedé zdi zdobily štíty a vlajky a dvorní dámy v pestrých šatech spěchaly kolem. Několik mládenců se staralo o koně, které odevzdávali vojáci a na východním ochozu spatřil Siegfried sokolníka, z jehož natažené paže se zvedl nádherný pták. V jednom koutě nacvičoval pěvec s lyrou novou píseň a tóny jeho strun propůjčovaly scéně něco neskutečného.

Byl to nový, cizí svět. Ale i zde bylo znát, že nad zemí leží stín a hluk ani nejvzdáleněji neodpovídal tomu, co by se bylo dalo očekávat.

Siegfried táhl vozík dál, ale dřevěná kola hlasitě klapala na dlážděném podkladu. Lidé na dvoře jako by ustrnuli v pohybu a úzkostlivě se podívali jeho směrem. Regin chlapci naznačil, aby vozík prozatím nechal stát.

Pozornost většiny dvořanů se zase obrátila k tréninku vojáků, kteří se bili dřevěnými meči. Jeden muž přitom obzvlášť vyčníval – místo kabátce se znakem Burgundu měl jen bílou košili bez rukávů. Dlouhé hnědé vlasy mu padaly na ramena a tmavé oči pevně hleděly na jeho protivníky. Byl hodně vysoký a urostlý a jeho zjev prozrazoval královskou krev i bez insignií moci. Na jeho pažích hrály pevné svaly, když obratně přehodil zbraň zleva doprava a vyzval k boji hned tři vojáky.

„Pokud se dá věřit povídačkám v noclehárnách a v hospodách,“ zamumlal Regin, „tak je tohle Giselher, nejstarší syn a královský korunní princ.“

Siegfried přikývl, ačkoliv pořádně neposlouchal. Divadlo ho zaujalo svým kouzlem.

Bylo to krátké, přímo hravé cvičení. Giselher odrážel útoky vojáků pružnými, plynulými pohyby. Přitom se točil do řad svých protivníků, aby se nakonec objevil za nimi, dřív než na to mohli reagovat. Dřevo cvičného meče se dotklo zad a šíje dvou vojáků, kteří podle pravidel strnuli. Pak Giselher upustil svou zbraň a praštil pěstí třetího vojáka do spánku, právě když se otočil. Ještě než se dotkl země, ztratil vědomí.

Princ spokojeně prudce zvedl paže do výšky a dva vyřazení vojáci táhli svého nehybného kamaráda pryč. Někteří jiní bojovníci uznale tleskali a dvorní dámy si v toužebném obdivu šuškaly a ústa si zakrývaly rukou.

Giselher strčil hlavu na chvíli do žlabu s vodou a prohrábl si rukou vlasy. „Kdo teď?“ zvolal, jako by pro něho bojácně zachovávané ticho neplatilo.

Bylo zjevné, že nikdo u dvora nemá chuť nechat se následníkem trůnu posté vyválet v prachu. Giselher se nespokojeně otáčel v kruhu – až objevil Siegfrieda.

Možná to byla skutečnost, že Siegfried opětoval jeho pohled spíš zvědavě než obdivné, nebo radost z nového, ještě neodhadnutého protivníka – Giselher ukázal na mladého kováře. „Ty! Pojď sem!“

V jeho hlase bylo cosi, co znělo víc než vyzývavě – podmanivým způsobem rozkazoval. To byl výsledek jeho výchovy jako korunního prince.

Siegfried nebyl celý divý na boj, i když ho při myšlence na něj svrběly svaly. Byl to však Regin, kdo se chopil slova: „Pane, jsme jen prostí kováři ze severu. Můj schovanec je dobrý u kovadliny, ne v boji.“

Gieselher se křivě usmál a plivl na podlahu: „Není tedy muž?“

Siegfriedovi se nedostávalo zkušeností, aby tu provokaci klidně přijal. Odhodlaně přistoupil ke Giselherovi.

Regin krátce pomyslel na to, že ho zadrží, ale jistě bylo nemoudré nepohodnout se s následníkem trůnu, když chtěli být u dvora rádi viděni. Tak nebo tak – oba muži ten boj chtěli.

Giselher se spokojeně zasmál, když vzal dřevěný meě a hodil jej Siegfriedovi. Ten jej neobratně vážil v dlani.

„Jak zní tvoje jméno – kováři?“ zeptal se následník trůnu, jehož meč tvořil s jeho paží trénovaný celek.

„Siegfried,“ odpověděl mladý muž.

Gernot, nejmladší z Gundomarových synů, seděl na zemi malého balkonu, který mu dovoloval dobrý výhled na dvůr, aniž by byl sám vidět. Ve slunných dnech zde četl a nerušil ho ruch všedního dvorského dne ani škádlení jeho bratrů. Tento týden však hodně pršelo a kámen byl ještě tak vlhký, že si Gernot rozprostřel kožešinu jako podložku.

Byl v pořadí třetím následníkem trůnu a jeho zahálčivý život rušilo jen málo povinností – a on kvůli tomu necítil hněv. Dnes měl v úmyslu přihlížet sokolovi v letu. Jednou požádal svého otce, aby se směl vyučit řemeslu sokolníka, ale Gundomar ho jen se smíchem ujistil, že by sokol se svými silnými pařáty dokázal jeho tenkou paži zlomit jako větev. Gernot pochopil ten žert jako výsměch, přesně jak byl míněn – a od té doby se omezil na to, že ušlechtilé ptáky pozoroval z dálky.

Ale nyní vzbudilo jeho pozornost něco jiného. U dvora byli nově příchozí – a nebyli to měšťané z Wormsu, kteří zase jednou prosili o podporu proti bezpráví, které napadlo zemi. Podle všeho to byli kovář a jeho pomocník, kteří protáhli svůj vozík branou. Byli zvláštní pár – jeden malý, podsaditý, s tmavými vlasy a stejně tmavýma očima, ten druhý vysoký, štíhlý a silný, jasně světlejšího původu. Mohli to být učitel a žák, možná obchodní partneři – ale otec a syn nebyli.

Giselher vyzval mladého, do jednoduchého oděvu oblečeného muže k boji. Gernotovi bylo jasné, že jeho bratr považuje za nutné dokázat každému nově příchozímu svou nadřazenost. Bude to krátký souboj, pokud člověk posuzoval šance mladého kováře podle toho, jak nešikovně vedl dřevěný meč.

Dveře hlavní haly se otevřely a ven vyšel král Gundomar, obklopený rádci a vyslanci. Gunther byl jen o krok za ním a studoval nějaký pergamen se zprávami.

A Hagen. Samozřejmě Hagen.

Všechen ruch na dvoře ustal a lidé se ukláněli svému králi. I Giselher a Siegfried vzdali svůj hold.

Vzhledem k situaci, v níž se Burgund momentálně nacházel, nemělo rozptýlení sportem a hrou jistě žádnou velkou důležitost v Gundomarově průběhu dne, ale když uviděl silného mladého muže, který stál s dřevěným mečem před jeho synem, rozhodl pohybem ruky, že je dost času podívat se na boj. Hagen mu něco pošeptal do ucha, ale Gundomar rozmrzele odmítl.

Gernot nechtěl ani vědět, o co jde. Giselher byl bojovník a budoucí král. Gunther byl stratég a rádce a Kriemhilda zajistí pečlivě připravenou svatbou moc královské říše navenek. Jako jedinému ze čtyř dětí burgundského dvora nebyla Gernotovi přidělena žádná úloha, a on to jinak nechtěl.

Někdy se mu zdálo, jako by se všechny věci u dvora děly jen proto, aby předurčené role a povinnosti podepřely. Giselher svého protivníka porazí, možná i ještě trochu poníží a jeho otec mu před očima všech dosvědčí svou náklonnost silnou ranou na rameno.

Giselher napadl kováře, který se představil jako Siegfried, bez jakéhokoliv laškování. Jeho dřevěná zbraň třikrát vrazila do Siegfriedova hrudníku, aniž by vůbec stačil zareagovat. Klopýtl krok zpátky, překvapený rychlostí svého soupeře. Giselher se zasmál.

Siegfried chtěl nyní sám zaútočit, ale korunní princ ho odrazil lhostejným půlobratem a kovář se rozběhl do prázdna.

Gernot myslel na to, že přivede svou sestru, ale teď to nevypadalo tak, jako by bylo ještě něco vidět, až by se s Kriemhildou vrátil.

Siegfried se znovu rozmáchl svým mečem, ale obratného Giselhera minul a ten ho nakopl do zadku. Siegfried šel k zemi.

Dvůr se smál a Gundomar se usmíval. Jen starší kovář a Siegfried se nesmáli. Byl to jízlivý, škodolibý smích – ale byl to také první smích, který tu byl po dlouhých měsících slyšet.

Siegfried se vydrápal na nohy, očividně navztekaný sám na sebe. Podíval se na zbraň ve své ruce – a zahodil ji.

„Tak snadno se vzdáváš?“ slyšel Gernot, jak se jeho bratr posmívá. „Zdá se, že bys udělal líp, kdybys meče koval, než s nimi bojoval!“ Jedno bylo jisté – velkomyslnost nepatřila k silným stránkám nejstaršího syna Gundomara z Burgundu.

Siegfried se na Giselhera vrhl jako medvěd, se zvednutými pažemi a zaťatými pěstmi. Tělem vrazil do korunního prince, ještě než princ i jen pozvedl svůj dřevěný meč. Tvrdě narazili na zem a Siegfriedova váha na jeho hrudníku vyhnala Giselherovi vzduch z plic. Ale byl to vycvičený zápasník a rychle se přizpůsobil nové situaci. Vykroutil jednu nohu zpod Siegfriedova těla a odkulil tak Siegfrieda stranou. Mladý kovář přistál na břiše a Giselher využil příležitost, aby získal navrch. Vyskočil a vrhl se koleny na Siegfriedovy lopatky. Rukama popadl protivníkův krk a zmáčkl ho.

Hravá radost, s níž se Giselher do toho boje pustil, byla zapomenuta. V očích měl divokou vůli zvítězit a z tréninku se rázem stal boj o jeho respekt vůdce svých mužů.

Gernot očarovaně přihlížel, jak se mladý kovář jakoby oddal svému osudu a zůstal rovně ležet na zemi. Měl však pocit, že ještě neviděl konec zápasu.

A opravdu – za chviličku Siegfried trhavě promáčkl záda a udělal kočičí hřbet. Giselhera to vymrštilo do vzduchu a jeho ruce pustily Siegfriedův krk.

Bylo to, jako by se události zpomalily, aby mohl každý na dvoře sledovat v detailu, jak se mladý kovář vzepřel následníkovi trůnu. Ještě když se Giselher vznášel ve vzduchu, vrhl se Siegfried na záda a prudce zvedl obě pěsti. Zasáhly korunního prince do žaludku.

Gernot nevěřil na to, že společná krev je nerozlučitelné pouto, ale v tomto okamžiku měl pocit, že může sám cítit bolest burácející v Giselherovi.

Koutky očí spatřil, že Hagen jeho otci opět šeptá něco do ucha, zatímco jeho ruka už ležela na hrušce jeho mohutného širokého meče. Ale Gundomar sykl odpověď, která znemožnila jakýkoli zásah do zápasu.

Giselher klopýtal dozadu a pokoušel se dostat opět do dobré výchozí pozice. Zvracel a do kašovité hmoty se mísila krev. Siegfried byl rovněž očividně potlučený, ale jeho bojový duch byl nezlomený. Převalil se, dřepěl v prachu a těžce dýchal. Pohledem zabloudil ke staršímu kováři.

Gernot se ptal, byl-li jediný, kdo si všiml, že Regin dal svému schovanci nenápadné znamení rukou, aby boj nechal na tomto místě skončit.

Siegfried se podíval po řadě na krále, lidi z jeho družiny a nakonec na Giselhera. Chtěli tento boj, chtěli rozhodnutí. Ale jednoduše svěsil ramena a přitiskl dlaně na zem.

Dvorem to rozmrzele zašumělo, zatímco Giselher s unaveným úsměvem pozvedl pěst k nebi. Sluha mu přinesl vodu a hadr. Gundomar spokojeně svému synovi pokynul.

Regin pomohl Siegfriedovi na nohy.

Gernot by byl nejraději vykřikl. To nebylo fér! Tenhle Siegfried bojoval dobře a měl schopnosti na to, aby byl Giselherovi rovnocenným soupeřem. Prvním po dlouhé době.

Ale Gernot rovněž pochopil, co se stalo. Siegfried přenechal Giselherovi vítězství, aby si následník trůnu zachoval tvář. Mohl v souboji podlehnout – u dvora si tím zlepšil postavení.

Gernot chvatně vyskočil. O tom musí vyprávět Kriemhildě!

Mladý muž, který vypadal na svých osmnáct let velmi křehce a jemně, skoro vrazil do bledé, útlé dívky. Stála u vchodu na balkon. Hladké černé vlasy se jí leskly a ležely tak hustě na její úzké hlavě, jako by byly stále mokré.

„Elso!“ zasípal Gernot polekaně. „Co… myslím, co jsi… viděla jsi to právě?“

Nemohl poznat, jestli měla ze svého stanoviště volný pohled na dvůr. Ale proč by tam jinak stála?

Její tichý, křehce znějící hlas zněl skoro uspávavě. „Tady venku je vlhko. Onemocníš.“

Gernot byl zvyklý, že Elsa nedává přímé odpovědi. „Musím to povědět své sestře,“ zvolal bez dechu a protáhl se kolem Elsy. Když se jí dotkl, zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Když byl Gernot z dohledu, podívala se znuděně na dvůr.

Bojovat – bylo to všechno, co muži uměli? Někdy se podobali zvířatům víc než lidem. Slepým zvířatům.

„Byl bych ho mohl porazit,“ zaskřehotal Siegfried, když ucítil Reginovu paži pod svým ramenem. „Jsem silnější než on.“

„Byl bys ho mohl porazit,“ sykl mu kovář do ucha. „Pak by nás byli z Wormsu vyhnali. Děkuju bohům, žes mě poprvé poslechl.“

Vzdor mrzutému spádu řeči prohrábl Regin svému schovanci skoro láskyplně vlasy.

Přistoupil k nim Gundomar se svou družinou, zatímco se Giselher držel v pozadí. Regin a Siegfried se uklonili, jak to žádala etiketa. Ale nezůstalo jim skryto, že některé pohledy, které na ně vrhali, nebyly moc přátelské. Mnoho zkušených válečníků vědělo, že Siegfried neukončil zápas ze slabosti.

Gundomar byl trochu menší než jeho synové, ale zjizvená kůže na šlachovitých svalech svědčila o mnohé vyhrané bitvě. Jako jeho syn Gunther nosil pečlivě zastřižené vousy.

„Dobrý výkon,“ prohlásil král. „Není to hanba podlehnout Gundomarovu synovi – nejlepšímu válečníkovi Burgundu.“

Několik dvořanů, ale zdaleka ne všichni, zdrženlivě zajásalo.

„Jsme zde, abychom sloužili,“ řekl Regin dvojsmyslně.

„Jaké je vaše řemeslo?“ zeptal se Gunther, jehož otevřený, přátelský obličej se upřímně usmíval.

„Jsme kováři,“ odpověděl Siegfried. „A přišli jsme sem s naším zbožím zdaleka, abychom království pomohli.“

„Jako by ve Wormsu nebyli kováři,“ vrčel Hagen. Levé oko měl skryté pod koženou páskou.

Gundomar zvedl ruku, aby svého rádce zkrotil. „Poctivé řemeslo je nám vždycky vítané – obzvlášť v těchto těžkých časech. A místo u večeře si určitě zasloužili.“

Siegfrieda pálilo na jazyku, aby mlhavým narážkám učinil konec jasnou otázkou, ale předpokládal, že se u jídla naskytne lepší příležitost.

Král se bez dalšího slova otočil a kráčel pryč.

Gunther zůstal ještě chvíli stát a díval se zamračeně k nebi, které oznamovalo večer. Potom se podíval na Siegfrieda a na Regina. „Přidělí vám místo. Umyjte se a potom se dostavte do velké haly.“

Dvakrát tleskl rukama a začal rituál, jaký oba kováři z Odinova lesa ještě nikdy předtím neviděli. Koně vedli chvatně do stájí a z balkonů a oken snímali pestré vlajky. Zástavy říše zmizely rychlostí větru a dvorní dámy pospíchaly do paláce. Některá okna zastřeli těžkými šátky nebo kožešinami, jak si toho Siegfried a Regin všimli už ve Wormsu. Bylo to, jako by chtěli dvůr zbavit všeho života, učinit ho pustým a prázdným. Pak se obrátil i Gunther a následoval svého otce.

Kriemhilda ležela v bílých šatech, které nezakrývaly její štíhlá ramena, na posteli ve svém pokoji. Její světlé vlasy spadaly v kadeřavých vlnách po poduškách. Její pohled si hrál s vlaštovkami, které tančily ve větru před oknem. Pokud byla nuda bolest – hrozilo princezně, že na ni umře. Burgundský dvůr byl domovem mužů, samých válečníků. Když mluvili, pak nahlas. Když jednali, pak za účelem prolévání krve. Co zemi napadl Fafnir, ještě se to zhoršilo. Ženy byly už jen vítány, aby přinášely víno a pivo, zatímco velcí stratégové hledali nové cesty, jak ohrožení zvládnout.

A Kriemhildiny vyhlídky, že snad přece jen najde muže, který jí bude rovnocenný vzděláním a smýšlením, jako by vyprchaly. Gundomar trval na tom, aby si zvolila ženicha, jehož zlato a vojáci doplní mizející burgundské zásoby.

Kriemhilda si někdy přála, aby se narodila se stejnou jednoduchou radostí ze života jako Giselher. Viděl oběma očima méně než Hagen jedním, ale nevadilo mu to. Naopak. Jeho prostá válečnická mysl byla jako stvořená, aby následoval svého otce na trůn.

Dveře do jejího pokoje se rozletěly a dovnitř vpadl Gernot. Byl jediný, kdo nemusel klepat, neboť byl jediný, před nímž neměla Kriemhilda žádná tajemství. Byli víc než sourozenci – byli spojenci.

„Tos měla vidět!“ supěl Gernot nadšeně. „Giselher… on… on…“

„Dokázal zase jednou, jaký je chrabrý válečník?“ dokončila větu za chlapce lapajícího po dechu.

Gernot potřásl hlavou. „ On… on by byl skoro prohrál! Je to ten nový kovář. Siegfried. Mělas ho vidět!“

Kriemhilda se posadila. Její zvědavost se probudila, ale během let nesmírně zdokonalila schopnost předstírat lhostejnost a dlouhou chvíli. „Hleďme – kohout se bojí o nadvládu v kurníku? Nemyslím si, že byl Giselher šťastný.“

Gernot se usmál. „Vypadal, jak by mu někdo plivl do poháru.“

„Připouštím, že to bych byla ráda viděla,“ zamumlala Kriemhilda. „Siegfried bude dnes večer u slavnostní večeře,“ vyprávěl Gernot. „Otec ho pozval.“

Kriemhilda vstala a šla k oknu. V ubývajícím světle dne spatřila oba nově příchozí. Stáli u koryta s vodou a myli si nahé hrudníky. Bylo zřejmé, koho Gernot myslel. Siegfriedovy svaly se vlhce leskly a jeho široká záda se napínala, když si drhl špínu z ramen. Postříkal staršího kováře vodou a neměl ve svých hravých způsobech vůbec nic ze zlostných válečníků, kteří se jinak potloukali po dvoře.

„Je to on?“ zeptala se tak mimochodem, jak svedla.

Gernot se postavil vedle ní a přikývl. „To je on.“

„Třeba bych si s ním měla popovídat – to by Gieselhera zlobilo ještě o moc víc,“ řekla Kriemhilda.

Gernot se na svou sestru překvapeně podíval. Nestávalo se často, že by ochotně mluvila s muži, s nimiž nebyla spřízněná krví. „Myslím, že i otec by to mohl špatně pochopit. Na většinu ze svých nápadníků ses ani nepodívala. A zítra očekáváme Etzela, Mundzukova syna, jako hosta v Burgundu.“

Kriemhilda zasténala a zase se vracela ke své posteli. „Hun! Mám se vdát za Huna? Národ, který nezná ani měkké postele, ani kamenné domy! Pohané, kteří pohrdají knihami stejně jako hudbou!“

„Mundzuk vládne mohutné říši na východě a ochrana na této straně by mohla být velmi významná, když se Hjalmar rozhodne rozšířit svou říši o Burgund,“ prohlásil Gernot opatrně. Také nechtěl, aby Kriemhilda opustila Worms jako nevěsta nějakého divokého kmenového vůdce, ale manželství nebyla otázkou lásky a zalíbení.

„Zníš jako Gunther,“ opáčila Kriemhilda s nelibostí. „Všechno je politika, všechno je strategie.“

Gernot se posadil k ní na postel. „Všechno ne. Ale pomysli na Fafnira a na Hjalmara – říše potřebuje v nouzi spojence. S krásnou princeznou je lze získat snadněji než mečem. A žádná není krásnější než Kriemhilda z Burgundu.“

Kriemhilda ho se smíchem pohladila po obličeji. „Co budu dělat bez tebe, Gernote? Ty jsi jediný, kdo celé dlouhé dny nemyslí jen na oheň a zhoubu.“

Gernot se kvůli pochvale své milované sestry rozzářil. „A ty jsi jediná žena na burgundském dvoře, jejíž duch je tak čilý, jako je její srdce velké.“

Hagen našel svou dceru ještě stále na balkoně. Vzal svůj plášť a položil jej na její útlá ramena. „Tvoje smrt má malý význam, takže na sebe dávéj trochu víc pozor.“

Ani se na něho nepodívala. „Proč lidé nikdy nevidí to, co pro ně člověk chce být – nýbrž jen to, co odpovídá jejich očekávání?“

Hagen vzdychl. Elsa byla zvláštní uzavřená dívka. Nahrazoval jí matku, která zemřela při jejím narození – jak jen to připouštěl jeho úřad králova rádce. Ale ona se už v dřívějších letech odloučila od ostatních dětí na dvoře a hledala si vlastní cesty. Někdy večer odcházela a vracela se teprve za ranního šírání. Nikdo nevěděl, kde trávila většinu ěasu dne. Často se objevila jako chmurné znamení – nečekaně a tiše.

Hagen z Tronje nebyl citlivý muž. Život ho udělal tvrdým a válka vypočítavým. Věděl přesně, co Elsa mínila a vyslovil to. „Gernot v tobě vidí, to, co jsi – Hagenovu dceru. To ti přináší respekt. Neočekávej lásku. To by byla špatná výměna.“

Elsiny tmavé oči, už od přírody velké a neproniknutelné, se rozšířily. „Já… ty…“

Hagen se usmál tak otcovsky, jak jen mohl. „Umíš velmi dobře skrývat své pocity. Ale já umím stejně dobře nahlížet do duší.“

Cítila se přistižená, chtěla se kolem něho protáhnout a zase někam zmizet, ale její otec ji přidržel pevně za paži. „Elso, poslechni mě – nejsme královská krev, a žádná hra mezi prostěradly z tebe nikdy neudělá princeznu. Co nám schází na stavu, můžeme vyrovnat jen mocí ze stínů. Ale proto musí být naše srdce uzavřená a naše myšlenky jasné.“

„Mám své srdce zradit pro politiku – tak, jako jsi to vždycky dělal ty?“

Hagena nebylo snadné vyvést z klidu. „Jen nemáš své srdce prodat za nejmenší cenu, Elso. Pokud je to Burgund, koho se pokoušíš omámit, pak ať je to Giselher. Jako korunní princ, jako král, jako muž – hraj se svými kartami dobře a tvoje slovo bude to, na které dá. Povedeš ho, jako já vedu Gundomara.“

Elsa opovržlivě plivla na podlahu. „Jsi už slepý na obě oči, otče? Gundomar dá víc na Gunthera než na tebe. A jestli potřebuješ svou dceru jako postelovou zástavu, abys následníka trůnu vedl podle svého – jak velký je pak tvůj vliv doopravdy?“

Hagen ji uhodil krátce a tvrdě, tak jak to potřeboval. „Zapomeň na Gernota!“

Odtrhla se do něho a utíkala chodbou pryč.

„Není na co zapomenout!“

Hagen se zhluboka nadechl a vydechl. Potom praštil pěstí v černé kůži do zdi.

Večeře na burgundském dvoře se jistě nedala srovnat s venkovskými slavnostmi, které znal Siegfried z vesnic kolem domácího lesa. Když vstoupil s Reginem do velkého sálu, služebnictvo už se zabývalo tím, že porcovalo pečená prasata a voly a oddělovalo maso od kostí. U mnoha dlouhých stolů sedělo určitě kolem stovky vazalů, rádců a vojáků s vysokou hodností. Víno a pivo teklo proudem. Podávaly je dvorní dámy, které pořád vystupovaly ze stínů s měchy a džbány.

Vysoké, holé zdi sálu byly ověšené koberci a nádhernými výšivkami, osvětlené pochodněmi vězícími v železných držácích. Ohniště vysoké jako muž u východní zdi funivě šlehalo teplo do místnosti.

Sám král obklopený svými syny a Hagenem z Tronje seděl na spíše skromně zdobeném trůnu, před který posunuli další stůl. Jen lehce vyvýšená tribuna zvedala královskou rodinu z davu. Byla to bujná, ale přece jen dost kultivovaná slavnost. Nikdo neřval, ani neházel zbytky jídla na podlahu.

Gundomar viděl, že vstoupili oba kováři a pokynul jim. Pak jim naznačil, aby se posadili k jednomu stolu před tribunou. Několik poddaných jim uctivě udělalo místo. Za nepatrnou chviličku před nimi stály dřevěné mísy s pečení a chlebem a poháry naplněné vínem.

Siegfried a Regin jedli s chutí mužů, kteří už nějaký čas neměli žádnou teplou krmi. Obzvlášť Siegfried si bral, jako by se musel zásobit na zimu.

Teprve když utišili první hlad, obrátil se král na své nové hosty. „Říká se, že přicházíte ze severu. Nechali jste se s vozíkem vytáhnout nahoru po Rýnu?“

Regin potřásl hlavou. „Přišli jsme po cestě z Mohuče.“

Někteří z mužů u stolu na sebe vrhali pohledy, které nebyly tak nenápadné, jak zřejmě doufali. Ale nikdo kromě krále se nechopil slova. „A zažili jste na té cestě hodně?“

Podtón Reginovi prozradil, že se Gundomar neptá na nějaké anekdoty. Odkašlal si. „Veličenstvo, Siegfried a já mnoho necestujeme. To se nám zdá zvláštní leccos, co usedlíkům nestojí za druhý pohled.“ Gunther se do toho s mírným pohledem vmísil. „Můžeš mluvit, kováři Regine. Všichni si uvědomujeme, že se v lesích kolem Wormsu dějí strašlivé věci. Těší nás, že vy jste před tím očividně zůstali uchráněni.“

Nyní se Siegfried cítil nucen podat zprávu. „Viděli jsme kvapem opuštěný vůz na kraji cesty – a koně, jehož tělo bylo spálené. Slyšeli jsme dunění hromu v jinak nepřirozeně tichém lese.“

Král a jeho tři synové se na sebe rozmrzele podívali. Panovalo cosi jako znepokojené ticho.

„Oznámili mi, že zabil tři další sedláky na poli,“ sykl nakonec Giselher vztekle. „Velký průvod se zbožím ze Saska se kousek před rýnským údolím obrátil, muži byli na smrt vystrašení. Vinaři se bojí vyjít na sběr z domů.“

I Gunther ustaraně přikývl. „Do našich přístavů se dostane už jen málo zboží. Pole leží ladem a tím je ohroženo zásobování obyvatelstva příští rok. Hrozí hlad.“

Bylo očividné, že Siegfried a Regin svými slovy nakousli přesně to téma, které leželo nevyslovené ve vzduchu, co přešli přes hranici do Burgundu.

Nyní promluvil i Hagen a jeho hlas, ačkoli tichý a klidný, slyšel v místnosti každý. „Obyvatelstvo je dobytek, který zapomene na hlad, jakmile bude na stole stát další jídlo, můj králi. Mnohem naléhavější je však jiná otázka – jak dlouho bude ten dobytek následovat vůdčí zvíře, které je nedokáže ochránit?“

Gundomar praštil vztekle pohárem na stůl a víno stříkalo kolem. „Dost! Ztratili jsme několik jednotek našich nejlepších vojáků. Jakmile Etzel opět odcestuje, povedu sám nejlepší válečníky a potom to bude znamenat konec toho strašidla jménem Fafnir!“

Teď v sále přece jen hulákali a přiťukávali si poháry.

Giselher vyskočil. „A já, můj otče, budu bojovat po tvém boku! Kdo dokáže vzdorovat mečům královského rodu Burgundů?“

Ještě víc hulákání, ještě víc dupotu, ještě víc vína.

Siegfried se naklonil ke Guntherovi, který seděl lehce vyvýšeně nejblíž u něho. „Promiňte mi mou nevědomost, pane – ale kdo je to ten Fafnir, pod jehož jhem země tak naříká?“

Gunther ztišil hlas, aby otce ještě víc nerozzlobil. „Můj milý Siegfriede, jste křesťansky pokřtěný, ve jménu trojjediného Boha?“

Mladý kovář potřásl hlavou. „Regin… já… my věříme v bohy Valhaly a v Odina, jejich vládce.“

Zdálo se, že ta odpověď Guntherovi nevadí. „Pak ti to vysvětlím tak – Fafnir je ta nejhorší bestie, která kdy opustila Utgard. Nestvůra, jíž by se tví bohové jen se strachem postavili na odpor. Drak, jehož lebka by praskla jen pod Thorovým kladivem! Jeho dech je oheň a jeho drápy jsou smrt!“

Siegfried se otočil s horkými tvářemi k Reginovi. „Slyšel jsi to, Regině? Je to drak, který si tuto zemi zotročil! Jeho světlo jsme včera v noci viděli a jeho oheň sežehl les. Je to bestie…, je to… je to…“

„Drak,“ zavrčel Regin nevrle. „Dlouhý jako dub a s šupinami, které vzdorují železu a plamenům. Žije v jeskyni a v noci lítá nad oblaky.“

„Vy jste ho viděli?“ zeptal se Gunther zmateně.

Regin pokrčil rameny. „Ne, pane. Ale člověk tak leccos slyší, když v hospodách cestou sem nastraží uši.“

Siegfried byl upřímně překvapený – byl si dost jistý, že cestou z Odinova lesa do Wormsu nikde neslyšeli jasná slova o burgundské nestvůře. Co Regin doopravdy věděl? A co zamlčel?

„Jak dlouho už drak běsní ve vašem království?“ chtěl Siegfried vědět od Gunthera, který působil otevřeně a ochotný poskytnout informace.

„Trochu déle než rok,“ prohlásil princ. „Objevil se ze dne na den z lesa na severozápad odtud. Od té doby lítá svými rozsáhlými křídly přes zemi, spaluje domy a lidi, trhá náš dobytek. Ať jsme poslali do lesa sebevíc vojáků, ani kůň se nevrátil živý.“

„Ale proč čekat?“ naléhal Siegfried. „Proč nevyrazit zítra s nejodvážnějšími muži na lov na Fafnira?“

Gunther hraně vzdychl. „Povinnosti dvora jsou rozmanité a teď nás trápí ještě jiná, třebaže nesrovnatelně sladší starost – moje sestra Kriemhilda hledá přiměřeného manžela.“

„Pokud si správně vzpomínám, jsou mnozí králové kontinentu ještě svobodní, jako většina následníků trůnu,“ řekl Regin užasle. „Leskem princezny z Burgundu by se jistě někteří z nich rádi zdobili.“

„To by si člověk myslel – skutečnost však vypadá jinak,“ usmál se Gunther. „Žádný z jejích galánů nestrávil ve zdech Burgundu ani ty tři dny, které mu příslušely na námluvy.“

Siegfried si pokoušel představit, jak šeredná musí Kriemhilda být, aby nápadníky tak vystrašila.

„Neposlouchejte Gunthera,“ vmísil se do toho plachý Gernot. „Kriemhilda je jen vybíravá.“

„Tak vybíravá, že většině návštěvníků nepovolila ani jednu audienci,“ protestoval Gunther. „Na cizích dvorech se určitě už šušká, že jsme si svou sestru jen vymysleli!“ zasmál se a přiťukl si se Siegfriedem.

I Gernot měl teď lepší náladu. „Té pověsti se Siegfried může upřímně postavit na odpor, až se vrátí do své vlasti.“

Siegfried neměl tušení, o čem Gernot mluví, dokud mu nenápadně neukázal směrem k jedné galerii, která vedla na druhém konci haly přes celou šíři, aby na obou stranách ústila do temných chodeb.

Tam stála ve stínu trámoví mladá žena. Byla to Kriemhilda. Siegfriedovi se zatočila hlava silou pocitů, které ho zasáhly, když princeznu spatřil.

Teď se narodil – obrodil se, byl jako znovuzrozený. Svět se mu otevřel jako kojenci, který sotva proloupl oči. Měl pocit, že poprvé vidí, slyší, chutná. Maso v jeho ústech se najednou zdálo kořeněnější, světlo pochodní teplejší a látka jeho oděvu měkčí. Cítil, jak se vesmír kolem něho přetváří, jak jeho život nabírá nový směr, jak jeho osud získává smysl a cíl.

Na tuto vzdálenost pro něho byla sotva větší než palec a tančící stíny v hale zakrývaly velkou část její postavy, ale Siegfried našel v tomto okamžiku svůj osud. Jeho osudem byla tato žena.

Přes spoustu kroků mohl vidět její světlé, vodově modré oči, které se rozšířily, když poznala, že se na ni dívá. Otočila se a zmizela nalevo v chodbě na konci galerie.

Siegfriedovi to bylo jedno. Viděl ji a ona viděla jeho. Bylo to poznání, tak jako se poznali bohové, když se potkali. Bylo to poprvé, co pocítil nevyhnutelnost, která byla uklidňující a vzrušující zároveň. Kriemhilda – musela být jeho, za všechno na světě!

Ale jak by to mohlo být? A jak si mohl být tak jistý, že bude cítit stejně – že tak musí cítit?

Regin do svého schovance hrubě strčil. „Hej! Opustil tvůj duch definitivně tvou hlavu, nebo tvůj rozum už plave na chutném burgundském víně?“

Siegfried se vzchopil a co nejlhostejněji si vzal další kus pečeně.

Gunther se spiklenecky podíval na Gernota. „Působení naší sestry na muže je pozoruhodné. Budeme doufat, že Etzel bude reagovat stejně a přinese si s sebou trochu víc vytrvalosti než dosavadní ženiši, když se o ni bude ucházet.“

Gernot se napil vína. „Jsem přesvědčený, že Kriemhilda dokáže klást odpor i Hunovi – pokud ne dokonce celé tlupě Hunů!“

Siegfriedovi a Reginovi přidělili komůrku v podzemních sklepeních hradu, v níž jinak spaly hradní stráže. Jednoduché pryčny, kožešina napjatá do dřevěného rámu, byly jako hora z prané ovčí vlny ve srovnání s písčitou lesní půdou, na níž nocovali v posledních dnech.

Regin ponořil pochodeň, která jim svítila na cestu, do vědra s vodou u vchodu. Potom si lehl a zavřel oči.

Siegfried to udělal po něm, zkřížil si paže za hlavou a civěl na strop. „Je dobře, že jsme přišli do Burgundu.“

Regin nemusel být jasnovidec, aby svému schovanci nahlédl do duše. Nahlas vzdychl. „Siegfriede, ty ani nepřemůžeš draka, ani se nebudeš dvořit Kriemhildě. K obému ti schází krev.“ Jen on sám věděl, že lže – musel lhát, pokud chtěl chránit Siegfriedův život.

Siegfried se neklidně znovu posadil a hnětl si ruce. „Ty tomu nerozumíš. Kriemhilda, ten drak…, jeví se mi to jako…“

Starý kovář se vzdychaje znovu vzepřel. Na brzký spánek nebylo beztak pomyšlení. „Jako prozřetelnost? Osud? Siegfriede, jsi to ty, kdo nerozumí. Nechápeš ani, co stojí ve hře, ani s čím máš co dělat.“

Nechal slova chvíli viset ve vzduchu, než mluvil dál. „Zítra odcestujeme. Domů, do Xantenu – jedno kam.“ To byl tón řeči, který Siegfried ve svých sedmnácti letech slyšel u Regina jen zřídka. Tón, který nestrpěl odmlouvání.

A přesto zůstalo Siegfriedovo srdce vzpurné, i jeho jazyk byl němý. Dobrodružství, sláva a čest – všechno, o čem vždycky snil, bylo k nalezení zde v Burgundu.

Kriemhilda.

Siegfried si zase lehl. Myšlenka na ni ho naplnila klidem a tichou radostí. Jeho rty tvořily nezvučné její jméno, až konečně usnul.

Kriemhilda nenáviděla, když její otec přišel, aby si s ní „sám“ promluvil. Sám – to vždycky znamenalo v doprovodu Hagena, jeho nejdůležitějšího rádce. To, čemu říkali „rozhovor“, byl soud. A vinná byla tak jako tak.

„Sejdeš se s Etzelem a promluvíš s ním,“ zvolal král rozzlobeně. „Je mi lhostejné, jestli se ti nelíbí jeho nos nebo jeho způsoby u stolu – jde o Burgund!“

Kriemhilda si těsně pod šíjí spoutala moře svých blond vlasů páskem z jelenice. „Jestli se ti to líbí, Etzela přijmu. Ale nedokážeš mě přinutit k tomu, abych ho povzbudila.“

Gundomar si přejel rukou přes oči. „Kriemhildo, můžeš nezbytné věci odkládat – zabránit jim nemůžeš. Znáš zákony Burgundu. Tví bratři se mohou oženit teprve, až budeš ty v pevných rukou.“

Kriemhilda to věděla – a bolelo ji to. Kdyby šlo jen o nevoli jejího otce, byla by každého nápadníka nechala odtáhnout s nepořízenou. Ale tím odsuzovala i Gernota, Giselhera a Gunthera k tomu, že se nemohli oženit. A život bez manželství byl život bez dědiců pro burgundský dvůr…

Král popadl svou dceru za ramena. „Kriemhildo – ty víš, že jsem dalek toho vybírat ti ženicha. Ale přijde čas, kdy mi nenecháš žádnou možnost. Vyber si, dokud si ještě můžeš vybírat.“ Obrátil se a vyšel ven.

Hagen tam prostě jen stál a díval se na Kriemhildu. Chtěla, aby zmizel, nejlépe nejen odsud, nýbrž odevšad. Hagen se jí zdál jako vřed, kterým Burgund stůně.

„Co vás ještě drží v mém pokoji?“ zeptala se jízlivě.

Hagen devótně kývl. „Návrh, princezno. Vím, jak málo vám vyhovuje myšlenka na brzké uzavření manželství. A víte, jak naléhavě v to Burgund doufá. Pokud to poslouží věci, mohli bychom najít… nějakou dohodu.“

Kriemhilda byla nesmírně zvědavá, jaká hanebnost se skrývá za zdánlivě nevinnými slovy. „Poslouchám.“

Hagen přistoupil blíž, jeho tmavá postava připomínala havrana, který dychtí zvěstovat zlo. „Korunní princ Saska se nachází v podobné situaci jak vy. Jeho otec naléhá na námluvy – ale Edelrich se vytrvale zdráhá. Obchází pověst, že jeho mysl se kloní víc ke krásnému umění než ke krásným ženám.“

Kriemhilda samozřejmě věděla, co ten mírně zdvořilý opis znamená. „A je-li tomu tak?“

„Pak jste jeden pro druhého řešení, aniž byste si byli osudem,“ pokračoval Hagen. „Vy se vdáte za Edelricha, přivedete – ať už jakýmkoliv způsobem – na svět dědice a nadále budete spát v oddělených pokojích – v odděleném křídle hradu, bude-li vám to příjemnější. Koho pozvete do své postele, to pak zůstane přenecháno vám. Ale bylo by zajištěno následnictví trůnu a mír pro dvě generace.“

Pro Kriemhildu bylo těžké udržet svůj odpor na uzdě. Co Hagen navrhoval, byla fraška, divadlo – a hřích před pánem!

„Ví můj otec o tomto nápadu?“ namítla.

„Ne,“ odvětil Hagen bez obalu. „Král ví, že existují věci, které když se udělají, jsou mu k užitku – ale když o nich ví, uškodí mu. Můj úkol je obojí oddělit. Dosud je pro vás výhodou, že staví svou lásku k vám nad povinnost k zemi. Nebuďte si jistá, že tomu tak bude stále.“ Pohrdání, které cítila k rádci svého otce, měla napsané v obličeji. „Jak vlastně můžete v noci spát, Hagene z Tronje?“

Po obličeji se mu kmitl náznak úsměvu. „S mečem po boku a se starostí o Burgund v srdci. V protikladu k vám nemusím žebronit u slabého boha o odpuštění, než moje svíce zhasne.“

Hagen nepřestoupil na novou víru, jako většina obyvatel hradu. Jeho víra byla vírou ve staré, kruté bohy, v Asgard a ve Valhalu. Kriemhilda tušila, že myšlenka na pokojný onen svět je pro válečníka Hagena nesnesitelná, všechno jiné než boj po Odinově boku bylo nemyslitelné. On bude s radostí čekat na Valkýry, aby si odnesly jeho duši ze smrtelného lože.

Kriemhilda přešla k oknu. „Vyslechla jsem váš návrh, Hagene. A vaše rouhavé řeči také. Kvůli míru u dvora o tom nebudu vyprávět svému otci. Ale kdybyste se zase někdy opovážil vysmívat se mi kvůli mé víře – vyhnanství z Burgundu by bylo rychlejší než jakákoliv bledá omluva z vašich rtů.“

Hagen se lehce uklonil. Řekl, co se dalo říci. Že ho Kriemhilda kvůli tomu bude nenávidět, to předpokládal – ale mohl založit setbu pro potřebnou myšlenku. „Musím ještě udělat přípravy pro Etzelovu návštěvu. Ať už řídí osudy číkoliv bůh – kéž otevře vaše srdce správnému muži.“ S tím zmizel.

Kriemhilda hleděla oknem do dvora. Siegfried stál s Reginem u vozíku. Zdálo se, že se hádají.

Hagen neměl tušení, že bůh už Kriemhildino srdce poslední noci otevřel.

„Nemůžeme přece jednoduše odjet – Burgund potřebuje naši pomoc!“ zkoušel to Siegfried znovu.

Regin vztekle utáhl kryt vozíku. „Burgund potřebuje válečníky – a manžela pro princeznu. Obojí ty nebudeš!“

Slova jeho pěstouna Siegfrieda zranila, třebaže jim rozuměl. „Není skutečnost, že Burgund potřebuje naši pomoc, dost velký důvod, abychom zůstali?“

Zatímco v pozadí vyšel na dvůr Gunther, postavil se Regin, i když byl o hlavu menší, před svého schovance s vypnutou hrudí. „Siegfriede! Slíbil jsem kdysi tvé matce, že jejího syna budu ochraňovat před každým nebezpečím, jak jen budu moci. Ale odjakživa jsi byl ty největším nebezpečím sám sobě. Jak tě mám ochránit před tvou vlastní hloupostí, tvou vlastní umíněností?“

Gunther k nim přistoupil a položil Reginovi chlácholivě ruku na rameno. „Můj milý kováři, třebaže co se let týče, nemám jich o moc víc než tenhle blonďatý prchlivec tady, přece jen ti nabízím svou radu – Siegfried se musí napřed stát válečníkem, aby po boji radostně odložil meč stranou. Všechna dobrá slova ho nenapraví tak rychle jako chuť vlastní krve.“

Regin sklonil uctivě hlavu. „Vaše Výsosti, děkuju za přijetí u dvora a také za moudrá slova, ale…“

„Jako protislužbu nám dovolte, abychom postavili své kovářské řemeslo do služby dobré věci. Umíme kovat i meče a kopí, jimž neodolá ani tělo draka!“ dodal Siegfried odhodlaně.

Tím zničil Reginovy plány, že odcestují z Burgundu bez velkého pozdvižení. Nyní leželo rozhodnutí na Guntherovi a oni neměli právo protivit se jeho vůli.

Gunther se poškrabal v bradce. „Nu, skutečně se nám nedostává dovedných dvorských kovářů – v mírových časech jsme si mohli dobře posloužit řemeslníky z Wormsu, ale jejich zbraně byly v nejlepším případě vždycky jen použitelné kvality. A potřebné nářadí a rudy bych sem mohl nechat co nejrychleji dopravit…“

Siegfried natáhl nadšeně ruku. „Pak je to rozhodnuté – plácněme si, zpečeťme smlouvu!“

Když se Siegfried a Gunther navzájem chytili předloktími, bylo zřetelně slyšet skřípání Reginových zubů. Uzavřeli smlouvu – a začali cosi jako přátelství, tolik bylo jasně vidět.

Princ se spokojeně usmál. „Nebude vám to na škodu. Rozmnožit slávu Burgundu znamená rozmnožit vaši slávu.“ Pokynul Reginovi a odcházel.

Siegfried si pomalu uvědomil, že svého pěstouna zaskočil a jednal bezohledně. „Regine, já…“

„Dokázal jsi, že jsi přesně tak hloupý a prudký, jak jsem ti právě vyčítal,“ zasyčel kovář. „Nyní jsou svízele Burgundu i našimi starostmi.“

Siegfried hleděl zaraženě k zemi. „Pochopil bych, kdyby ses vrátil domů beze mne…“

Regin ho plácl dlaní do týla. „A propásl tak, jak si se svým slibem, že kováš nejlepší meče a kopí, natlučeš nos? To se nepodaří žádné sani na světě, ať už je to drak nebo ženská.“

Siegfried se nejistě usmál. „Takže mi pomůžeš?“

Regin podržel Siegfriedovi ukazováček před nosem. „Pod dvěma podmínkami.“

Mladý kovář netrpělivě přikývl. „Ano, ano – nechám Kriemhildu na pokoji a draka zabije král. Slibuju ti to ve jménu bohů – a toho zvláštního boha, jehož uctívají Burgunďané.“ Odešel, aby vozík znovu vyložil.

„A než bude měsíc kulatý, porušíš oba sliby,“ zamumlal Regin tak tiše, že to mohl slyšet jen on. Aby to věděl, nepotřeboval moudrost bohů. Stačilo, že viděl hlad v Siegfriedových očích.

Na druhé straně hradní brány se ozval nářek a za chvíli ji otevřeli. Dovnitř vešla rodina prostého původu, asi sedláci. Hrubé oblečení, hrubé obličeje a hrubé ruce, na nichž otec té skupinky něco nesl. Regin napřed nemohl poznat, co to je.

Bylo jich šest. Manželský pár a čtyři děti. Za nimi běžel malý pes. V panickém spěchu zamířili k hlavnímu sálu, ale stráže jim odepřely vstup. Znovu došlo k hlasitému spílání, a žena se s křikem vrhla na kamenné stupně.

Siegfried nikdy předtím neviděl v nějakém obličeji takový výraz utrpení. Ale v protikladu k vojákům u brány se nenechaly stráže před průčelím přinutit a sklonily výhrůžně svá kopí dopředu. Konečně vyšel z průčelí Giselher, přilákaný a rozzlobený nečekaným vyrušením.

Siegfried a Regin byli teď dost zvědaví. Šli trochu blíž, aby viděli, co se tu odehrává.

„Dítě!“ vykřikl sedlák a i jemu se po tvářích řinuly slzy. „Jen dítě, pane!“

Giselher, který uměl nesrovnatelně lépe zacházet s mečem než se slovy, zvedl odmítavě ruce a marně se pokoušel zjednat trochu klidu. „To stačí! Za tohle divadlo bych vás měl nechat hodit do hladomorny! Copak se vůbec děje?“

Muž položil černý, křehký uzlík korunnímu princi k nohám.

Siegfried natáhl krk a to, co spatřil, by byl chtěl hned zase vypudit z hlavy.

Nebyla to šestičlenná rodina. Sedlák a jeho žena přivedli na svět tři děti. A jedno nyní leželo na studeném kameni, už jen málo víc než zuhelnatělá hrudka.

Dvorní dáma, která stála stranou, upadla do mdlob, naštěstí byl blízko strážný, který ji zachytil. Dokonce Giselher, zvyklý v boji na krutost, si přidržel hřbet ruky před nosem, aby nemusel dýchat puch smrti. Očividně zbledl.

Sedlák padl na kolena, vysílený a bez chuti žít. „Pane, bylo jí přece teprve sedm! Hodné děvče a nikdy se nevzdalovala daleko od domu! Fafnir si ji vzal, právě když se slunce teprve dotýkalo obzoru.“

Giselher se pomalu zase chytil a vzpomněl si na povinnosti korunního prince. „Jedno dítě z pěti – můžeš se ještě stále považovat za bohatě obdarovaného. Kdyby to nebyl drak, možná by si to dítě vzala nemoc nebo neštěstí.“

Zavládlo ohromené ticho. Rodina, která naříkajíc a zároveň doufajíc nastoupila cestu ke dvoru, se zdála neschopná něco princi odpovědět.

Přímo za Giselherem se otevřely dveře a tentokrát vyšel ven sám Gundomar. Obličej se mu zachmuřil, když spatřil dětské ostatky. Všichni přítomní okamžitě poklekli, i Siegfried a Regin.

Král položil Giselherovi ruku na rameno, přitom se ale díval na sedláka. „Je nám líto tvojí dcery, dobrý muži. A uděláme, co je nám dáno, abychom zabránili dalšímu trápení. Zatímco tady hovoříme, připravují moji vojevůdci bitevní plán, jehož provedení přinese drakovi konec. Do té doby vás ubytují ve Wormsu, abyste věděli, že zbytek vaší rodiny je v bezpečí.“

Pokynul jednomu vojákovi, který okamžitě přispěchal. „Ty se postaráš o to, aby ty lidi dobře ubytovali,“ poručil. „A to mrtvé dítě dostane hrob v posvěcené zemi.“ S tím se otočil a zmizel v hradu.

Giselher tam ještě okamžik nerozhodně postával, pak však následoval svého otce. Voják doprovázel pryč rodinu, jejíž vzlyky králova slova ztlumila.

„Moudrý král,“ zamumlal Siegfried. „Vyniká starostí o své poddané.“

„Moudrý je,“ zavrčel Regin. „Ví, co by ho před svědky zostudilo. Dobrý král ukazuje svou zatvrzelost jen za zavřenými dveřmi.“

„Ty myslíš, že ho utrpení té rodiny nezajímá?“ zeptal se Siegfried ohromeně.

„Proč by mělo?“ Regin se zase vydal na cestu k vozíku. „Fafnir děsí celou zemi – ale královská rodina dřepí v bezpečí svého hradu a plánuje princezninu svatbu.“

„Ale Gunther přece říkal…,“ začal Siegfried a běžel za Reginem.

„… že se po Kriemhildině setkání s Etzelem o Fafnira postarají,“ dokončil kovář větu. „Blaho dvora má přednost před blahem lidu.“ Tak to Siegfried ještě nikdy neviděl.

Za dne bylo méně nebezpečné jezdit na koni lesy kolem Wormsu. Drak Fafnir většinou vylézal ze své skrýše, až když přišla noc.

V lesknoucím se světle poledního slunce se sytě zelené koruny stromů jemně houpaly ve větru, tucty potoků mířily k Rýnu a cestou se shromažďovaly v malých rybnících. Světlé bludné balvany lákaly k odpočinku a mech zpružňoval kroky koní.

„Ten kovář Regin míní, že Fafnir prý žije v nějaké jeskyni,“ řekl Gernot a podíval se na svou sestru. „Odkud to může vědět?“

„Nevím,“ odpověděla Kriemhilda, která seděla na bělouši tak bílém jako její šaty. „Je to důležité?“

„Jen se mi to zdá trochu zvláštní, to je všechno,“ pokračoval Gernot. „Pár jako je on a Siegfried nevidí člověk každý den.“

Kriemhilda se snažila působit neúčastně. „Brzy nás opustí, tak se mi zdá, že není důvod dál myslet na ty dva kováře.“

Gernot se nedivil, že o tom Kriemhilda ještě neslyšela. Ráda se držela stranou od dvora – a tím také od klepů. „Tak brzy asi sotva – Gunther je pozval, aby se jako dvorští kováři ubytovali na hradě a otevřeli tam dílnu.“

Třebaže se princezna nesmírně snažila o duševní rovnováhu – její kůň vycítil plamen, který jí v tom okamžiku projel srdcem a skoro jí přivodil mdlobu. Chviličku se plašil a Kriemhilda mu pevně přitáhla uzdu. „Siegfried – Siegfried a Regin zůstanou v Burgundu?“

Gernot přikývl. „Zdá se, jako by se otec chtěl postarat o to, abychom měli dostatek dobrých zbraní, až půjdeme proti Fafnirovi.“

„Nu, to je jistě rozumné,“ zamumlala Kriemhilda. „Ne, že by to mělo význam – v blízkosti kovárny mne zřídkakdy někdo najde.“ Bylo pro ni těžké, aby nevypadala zrádně omámená.

„Ani mne to nepudí do vzduchu nasyceného potem boje,“ řekl Gernot. „Všude už se mluví jen o nestvůrách, válce a smrti. Přál bych si, aby pro Burgund nastaly opět lepší časy. Všimla sis, že otec už ani ve svátou neděli nenechá zvonit zvon kostela, aby nedráždil Fafnira?“

Kriemhilda nepřítomně přikývla. „Zdá se, jako by bylo ohlášení radostných událostí jako narození a svatby odvážný kousek a my se stali příliš zbabělí, abychom se ho dopustili.“

„Hanba před pánem – navíc brzy očekáváme družinu prince Etzela,“ připomněl jí bratr. „Po tom, co člověk tak slyší, byl by to pro tebe ideální manžel – a pro Burgund taky.“

Kriemhilda zasténala drsně vtažena zpět do skutečnosti. „Prosím, Gernote, slib mi, že ještě i ty nezačneš s tím nevýslovným nátlakem, s nímž mě otec pronásleduje už dva roky.“

Zasmál se. „Nic mi není vzdálenější – co bych celý dlouhý den v Burgundu dělal, kdybys dlela na dvoře svého muže? Ne, kdyby to šlo podle mého, mohla by ses před každým nápadníkem schovat ve svém pokoji.“

I princezna se zasmála. „Pak bys ale ani ty nemohl jít k oltáři – jak mě ten had Hagen nikdy neopomene varovat.“

Gernot mávl rukou. „Zdá se, že tady nás osud spojuje – ani já bych nevěděl, s kým se mám oženit. Široké boky a růžové tváře u dvora najdeš, ale co je to platné, když si musím do uší nacpat vosk, jakmile jedna z těch hloupých ženských otevře pusu?“

Gernotův kůň se plašil a vzpínal se. Gernot mu opět vnutil svou vůli a překvapeně se rozhlédl. Ve stínu jednoho starého dubu objevil Elsu. Stála tam v jednoduchých tmavých šatech s houbami a bylinami v šátku, který držela za konce jako uzel. Zdála se neschopná pohnout, jako srna před lovcem.

„Jak dlouho už jsi nás poslouchala?“ chtěla Kriemhilda vědět. Jako Hagenova dcera byla pro ni ta dívka párem uší navíc.

„Neposlouchala jsem, princezno,“ zakoktala teď Elsa. „Byla jsem tu, abych sbírala dary lesa.“

Jako na potvrzení pozvedla šátek s houbami a bylinami.

„Vaříš kouzelné nápoje – jako to dělají lidé tvého otce?“ zeptala se Kriemhilda ostře. Bylo známé, že se Hagen a ostatní pohané ještě stále snaží starými kouzly zastavit postup křesťanství.

Elsa vzdorovitě potřásla hlavou. „Jen polévku.“

Její pohled pořád zalétal ke Gernotovi hledaje pomoc. Gernot nakonec zasáhl. „To je v pořádku, Elso. Doufám, že jsme tě nepolekali.“

Hagenova dcera se maličko uklonila a chvatně zmizela v lese.

„Doufám, že jsi širokými boky a růžovým tvářemi nemyslel ji?“ zeptala se Kriemhilda jízlivě.

Gernotovi se ta poznámka nezdála směšná. „Nech ji na pokoji. Elsa těžce nese svůj původ a je to dobrá duše. V její hlavě se odehrává mnohé – a někdy se ptám, co to je.“

„Celý otec,“ mínila Kriemhilda pohrdavě.

Gernot popotahoval uzdu svého koně. „Měli bychom jet zase zpátky na hrad.“

Kriemhildu překvapilo, že její bratr jednal tak nedůtklivě.

Na zpáteční cestě už moc nemluvili. Zdálo se, že se Kriemhilda i Gernot věnují svým myšlenkám, v nichž je doprovázeli Siegfried a Elsa.

Byla to dobrá kovárna – malá, ale podle Guntherových pokynů postavená pečlivě a s rozmyslem. V kamenné stavbě ve východním rohu dvora mohli Siegfried a Regin začít se svou prací ve službách krále.

U dvora si zvykli na oba kováře tak rychle, jako si Regin a Siegfried zvykli na pestrý, ale ještě pořád tlumený ruch Burgundu. Noci trávili ve sklepní místnosti, kterou jim přidělili první den, a jídla dostávali vydatně.

Gundomar přikázal svým vojákům, aby si nechali znalecky posoudit své zbraně a jak se Regin obával, nebyly meče, dýky a kopí v dobrém stavu. Jejich brus byl nerovný, jílce příliš těžké a čepel byla leckdy tak tlustá, jako by wormští kováři chtěli zabránit tomu, aby opotřebovali svá kladiva.

Začali tím, že zbraně, pokud to šlo, zušlechťovali brusem a úhozy. Některé úplně roztavili, aby dali kovu novou šanci zachránit svému nositeli život.

Těmito opravami se Siegfried rovněž snáz naučil základy zbrojířství, které mu Regin až dosud upíral. Jako při jiných úkolech se chlapec učil rychle, možná dokonce trochu rychleji, neboť se tomu věnoval se zjevným nadšením. Okouzlení meči ho hnalo k tvrdé práci, a když ji nedělal, našel ho Regin často u míst, kde se vojáci cvičili v boji zblízka.

Giselher Siegfrieda už nikdy nevyzval k boji. A Siegfried Kriemhildu už od slavnostní večeře nespatřil. Nebylo to tak, že by to nezkoušel. Po večerech se většinou potloukal blízko slavnostního sálu a stráže ho často odehnaly, když stál příliš dlouho pod jejím balkonem. Když si Kriemhilda vyjela, zmeškal ji vždycky jen o pár okamžiků. Vyhýbala se mu? Pokud ano, musela v něm vidět nebezpečí pro své srdce. Jiné vysvětlení neexistovalo!

Z královského rodu se tu občas zastavil jen Gunther, poptal se přátelsky na práci a povídal si se Siegfriedem o věcech víry a dějin.

Ti dva si rozuměli lépe, než bylo Reginovi vhod. Rozhodnutí zůstat na burgundském dvoře mu bylo vnuceno a nedalo se očekávat, že se s ním někdy smíří. Konec konců opustil dlouho před Siegfriedovým narozením Xanten, aby už nikdy nemusel být ve službách války a krve.

Bylo klidné dopoledne, když trubač ze strážní věže vysokým tónem ohlásil opožděný příchod Etzelovy družiny. Ne, že by dvůr měl zapotřebí propadnout spěchu – všechno bylo připravené, špižírna dobře naplněná, kamenná podlaha vytřená a dvůr zametený. V těchto těžkých časech se Burgund vyšňořil, jak jen mohl.

Siegfried trubku neslyšel, neboť tloukl silnými údery na mohutný dvouruční meč, jemuž se pokoušel dát správné vyvážení. Teprve když mu Regin položil ruku na rameno, zarazil se.

„Měl bys jít se mnou ven – myslím, že na příchod Hunů by mohl být skvostný pohled.“

Siegfried přikývl a setřel si hadrem pot z čela.

Zatroubení, které zvěstovalo Etzelův příchod, Kriemhilda ještě ignorovala. K oknu ji vylákaly následující zvláštní zvuky. Bušení, tlučení a křik, jako by se někdo snažil postavit za čtvrt hodiny celé město.

Kdyby to nevěděla lépe – Kriemhilda by si myslela, že se Hunové připravují na obléhání. Ze svého okna na jednom z nejvyšších bodů hradu mohla vidět přes vnější zeď a před branou se hemžili divocí, tmavě odění hunští válečníci, kteří zřizovali stanové město z kožešin a hrubé látky. Silní malí koně nosili muže, táhli sáně s proviantem a vlekli měchy s vodou od jednoho Huna k druhému. Zdálo se, že převládá chaos, ale rychlost a preciznost, s níž se stany množily jako houby, svědčila o zkušenosti a plánu. Kriemhildě trochu připomínali včelstvo, které si právě staví úl.

Uplynula sotva hodina a tábor Hunů byl připravený. Zapálili první ohně, aby prostí válečníci, kteří nebyli pozváni do hradu, mohli utišit na konci dlouhé cesty z východu svůj hlad.

Krátce poté vyšlo z hlavního stanu poselstvo pěti mužů. Kráčeli odměřenými kroky k hradní bráně. Kriemhilda spatřila koutky očí Siegfrieda, který vyšel s Reginem z kovárny. Okamžitě se zase stáhla zpátky do místnosti, kde nemohla být vidět. Sama se kárala za tuto hloupou úzkost, která se zmocnila jejího srdce, když mladého kováře spatřila. Ale slabost, kterou od jeho příchodu cítila, byla necudné povahy a k tomu pošetilá. Brala jí vůli myslet svobodně a sama rozhodovat.

Vypukla válka mezi jejími city a jejím rozumem. Bitva byla krvavá a nedalo se očekávat brzké vítězství. Naopak – cítila, že oběma stranám hrozí, že prohrajou. Nebyla mladá dívka, která by se oddávala květnatým snům a jíž by při divokých příbězích o vítězných bitvách měkla kolena. Rozuměla potřebám dvora, svého otce a svých bratrů. Chápala, že volbu ženicha už nelze dlouho odkládat a že vyvolený musí mít jak velkou moc, tak být z velké krve. Ale cítila v sobě to toužení. Ten neotřesitelný pocit, že v Siegfriedovi našla den ke své noci. Cítila nevyhnutelnost této… lásky?

Ještě nikdy takový pocit neměla, natož aby si jej přiznala. A přece přesně věděla, co to je. Zatnula ruku do těžkého závěsu a měla strach, že bude zvracet.

Dveře jejího pokoje se otevřely a dovnitř vešel Gernot. „Kriemhildo, otec Etzela hned přijme. Nechceš sejít dolů?“

Princezna se zhluboka nadechla a násilím si opět nasadila masku vyrovnané šlechtičny. Usmála se tak nenuceně, jak jen mohla. „Později. Myslím, že bude pár hodin trvat, než si otec a jeho host vyjasní, jak budou muset být opatřeny krajní body tohoto svazku, aby z toho obě říše měly prospěch.“

Gernot byl zjevně nedůvěřivý. „Ale přijdeš?“

Položila mu ruku na rameno. „Slibuju.“

Etzel byl mimořádné krve, to mohl Siegfried vidět, když skupina Hunů vešla na nádvoří. Nebyl příliš velký, ale měl silnou postavu a jeho důkladně opálená kůže prozrazovala život v přírodě, jaký byl Siegfrieovi rovněž znám. Jeho obličej zdobil hustý vous, pod bradou svázaný do copu. Kvůli němu vypadal starší než na dvacet let, kolik mu podle kronikářů bylo. Jeho lehce šikmé oči byly pozorné a na válečníka měkké a chytré. Zdálo se, že jde po mechu, pružně a elegantně. Paže držel klidně u boků a košile pod jeho kožešinovou vestou byla sněhobílá. Na hlavě měl špičatou koženou čapku olemovanou kožešinou, pod níž byly černé vlasy rovněž spoutané v copu.

Nebylo pochyb – Etzel byl skvělý zjev jako muž stejně jako válečník a zřetelně se od svých spíš hrubě působících průvodců lišil.

Hunové šli, aniž by dvůr poctili pohledem, přímo k bráně ke slavnostnímu sálu. Tam je očekávali Giselher a Gunther, kteří se hostu lehce uklonili. Skutečnost, že stáli na stupních schodiště trochu vyvýšeně, vyvážila pokorné gesto.

Etzel se neuklonil, ale jeho krátké kývnutí potvrdilo nutný respekt. Když promluvil, ozval se tmavý hlas, který pečlivě přikládal slovům jejich význam. „Etzel, syn Mundzukův. Mluvím ke Guntherovi a Giselherovi, synům Gundomarovým. Setkávají se dvě říše – ne se zvednutým štítem a vytaseným mečem, nýbrž v přátelství, v naději na trvalé spojení.“

Vzdor své nižší hodnosti vzhledem ke Giselherovi, se slova chopil Gunther. „Já jsem Gunther z Burgundu. Nejen Gundomarův syn, nýbrž i Kriemhildin bratr. Jsi nám vítaný jako host stejně jako přítel. Pij s námi, jez s námi, mluv s námi. Až se rozejdeme, nechť cesta domů vytvoří mezi námi pouto.“

Brána se otevřela a Hunové vešli do slavnostního sálu, kde byly odklizeny všechny stoly a král v něm stál před svým trůnem, aby hosta pozdravil.

Víc Siegfried neviděl, než se dveře zase zavřely. Lidé na dvoře se rozešli a šli opět po své práci.

„Muž královské krve, to je hned vidět,“ zamumlal Regin. „A hrdý. Určitě by nebyl dobrý nápad jednat s ním bezohledně.“

Siegfried se na něho podíval ze strany. „Myslíš, že Kriemhilda se kvůli míru podvolí jeho námluvám?“

Regin zvedl ramena. „Myslím, že Etzel je dobrá volba – a každé další odkládání svatby může vést jen ke zhoršení.“

„Ale není svatba také otázkou srdce?“ protestoval Siegfried slabě, ačkoliv mu bylo jasné, jak dopadne odpověď.

„U sedláků možná a v písních bardů – ale tady ne,“ prohlásil Regin. „Na vznešených dvorech tohoto světa platí jen moc a vážnost, které jdou s takovým svazkem ruku v ruce.“

Bylo to poprvé, že si Siegfried kladl otázku, jak by si asi mohl dobýt moc a vážnost.

Zadní hradní zeď byla trochu vyšší než ostatní, aby v případě útoku zepředu zaručovala i odtud dobrý rozhled. Jako zuby v tlamě nějakého kamenného obra stály kvádry na vnější straně ochozu v jednotvárném rytmu.

Gernot se tu procházel v úmyslu, aby byl alespoň na cestě, když už neměl místo, kde by byl vítaný.

Kriemhilda se připravovala na rozhovor s Etzelem. Ve slavnostním sále byl jako „třetí princ“ přebytečný a kdyby projel hunským táborem do lesa, mohlo by to snadno být špatně pochopeno. Zbýval mu tedy jen jeho pokoj – nebo ustavičné putování chodbami a halami hradu.

Mezi dvěma kvádry spatřil sedět postavu. Nohama a zády se opírala o kámen, aby se nedopatřením nezřítila z hradní zdi do hloubky. Byla to Elsa.

Na okamžik se Gernot přistihl při myšlence, že se obrátí, než ho uvidí. Nebylo to ani tak proto, že by s ní nechtěl mluvit, nýbrž spíš proto, že ho mátla. Byl překvapený, že ji našel tady nahoře, ale na druhé straně se Elsa vždycky objevila tam, kde ji člověk nečekal – nebylo tedy úplně obyěejné spatřit její štíhlé tělo ve studeném větru na hradní zdi? A proč si běhali pořád přes cestu, ačkoliv jí i v tomto případě sotva mohl podsouvat úmysl?

Uvědomil si, že zůstal stát, aby se věnoval té myšlence. Elsa ho nemohla vidět, neboť k němu seděla zády – jen její pravé rameno a kus hlavy čněly přes kvádr. Jednu bledou nohu spustila dolů a houpala jí. Přes ni měla černou, tenkou sukni.

Znal Elsu už od jejich společného dětství, ačkoliv si spolu nikdy nehráli, ani neměli společné vyučování. Blízcí si nebyli a Gernot se ptal, jestli Elsa vůbec někomu důvěřuje. Svému otci jistě ne. Nikdy mu to nepřišlo na mysl – ale Elsa musela být velice osamělá.

Gernot se nadechl a slyšitelně si odkašlal, aby mladou ženu nepolekal. Potom se postavil vedle ní.

„Nemáš strach, že se Fafnir snese z oblaků a odnese si tvé útlé tělo?“ Elsa se na něho podívala, pokorně kývla a chtěla okamžitě vstát, aby se uklonila. Gernot jí naznačil, aby zůstala sedět. „Není důvod pro formality, kterými nepohrdám méně než ty. Nebude ti vadit, když si k tobě sednu?“

Sklopila oči. „Vy se můžete posadit na každém místě na hradě.“ Gernot se nejistě usmál. „Neprosil jsem tě o pár dlaní kamene – prosil jsem tě o tvou společnost.“

Na okamžik se zdálo, že se její tváře trochu zbarvily, jako by je pohladil jasně červený stín. „To je čest.“

Gernot se posadil zády ke kvádru, o který se opírala Elsina levá noha. Přehnaně nápadně se rozhlížel. „Žádný drak na dohled.“

Elsa ukázala lehkým pohybem hlavy na západ. „Viděla jsem jeho oheň – ozářil noc hodně daleko.“

Teprve nyní si všiml, že drží v ruce dřevěnou misku. „Jeden ze zlých nápojů, které má sestra považuje za tak opovrženíhodné?“

Elsa potřásla nejistě hlavou. „Polévka – chtěl byste ochutnat?“ Gernot odmítavě mávl rukou. „Rád bych věděl, proč jíš tady nahoře. Jako Hagenově dceři ti přísluší vlastní pokoj. I sloužící by se cítili šťastní, kdybys seděla u jejich stolu.“

Elsa se rozhlédla a on sledoval její pohled. „Mám ráda ten výhled, tu jasnost. Odsud nahoře se zdají všichni lidé jako figurky, které v měnící se shodě událostí a v měnících se časech pobíhají sem a tam mezi místy svého života. Někdy… si představuju, že bych je mohla ovlivnit jen silou svých myšlenek.“

Gernot věděl, co myslela – tábor Hunů, slavnostní sál, vojáci, Worms v pozadí. Člověk mohl všechno obsáhnout jedním pohledem, celý svět, tak, jak jej většina lidí zde jinak neznala.

„Myšlenka, která by byla hodná tvého otce,“ popíchl ji Gernot dobromyslně.

Elsa se mu podívala pevně do očí, možná poprvé ve svém životě. „Já nejsem jako můj otec“

Prudkost její odpovědi ho překvapila, stejně jako neproniknutelná hloubka jejích očí. Potřeboval chviličku, aby se vzpamatoval. „To jsem tím také nechtěl říct. Nikdo si nemyslí…“

„Kriemhilda si to myslí,“ vyhrkla Elsa.

Gernot se snažil, aby nedošlo k hádce. „Kriemhilda to tak nemyslí. Ona jen… nemá tvého otce moc ráda. A kdo ví – třeba nás už brzy taky opustí.“

„Budu v to doufat,“ zamumlala Elsa.

„Proč to říkáš?“ zeptal se princ zklamaně.

„Pro Burgund,“ dodala chvatně. „Doufám pro Burgund, že najde správného manžela.“

Gernotův pohled zabloudil ke slavnostní hale, v níž se ěachrovalo s budoucností jeho sestry.

„Vy Kriemhildu zbožňujete,“ zjistila Elsa.

„Ji a žádnou jinou,“ přikývl Gernot.

Elsu stálo námahu, aby v té větě viděl jen bezmyšlenkovitou nahodilost, s níž byla vyslovena. Přesto to bolelo. Musela se už dávno naučit nedovolit viditelným slzám, aby se řinuly po jejích tvářích.

Gernot si všiml, že Elsu něco tíží a pokoušel se ji povzbudit. „Platí ještě nabídka s tou polévkou?“

Skutečně se zdálo, že se dívka vrací zpátky z temných plání. Pozvedla misku a Gernot chtěl po ní sáhnout, ale Elsa ji nepustila. Jejich ruce se dotkly. Elsa vzala skoro opatrně lžíci, která v polévce ležela, a podala ji princi.

„Pokud by se přece jen mělo jednat o kouzelný nápoj, budu muset až do konce života poslouchat výsměch mých bratří, žes mě dokázala tak snadno očarovat,“ žertoval.

Elsa neodpověděla.

Gernot ochutnal. Chutnalo to velmi dobře, lehce po spoustě aromatického koření. „Chutný pokrm,“ chválil upřímně. „A zdánlivě bez…“

„Masa,“ dokončila dívka jeho větu. „Já nejím maso. Nikdy.“

Gernot spokojeně přikývl. Teprve nyní si všiml, že svou rukou na míse ještě stále drží její. Bez chvatu ji stáhl zpátky. „Jsem teď začarovaný?“ zeptal se.

Opětovala jeho pohled, ačkoliv jí srdce tlouklo až v krku a vzduch před jejíma očima se chvěl.

„Cítíte se začarovaný?“

Dole na dvoře rozrazili dveře slavnostního sálu a poselstvo Hunů vyšlo ven. Válečníci z východu se beze spěchu vydali zase na cestu do svého stanového města před branami hradu.

Gernot vyskočil. „Zdá se, že jednání skončila! Pokud se můj otec dokázal s Etzelem dohodnout, je nyní na Kriemhildě, aby spojila říše.“ Vydal se na cestu, aby se dozvěděl novinky. Elsa zaklonila hlavu, opřela ji o chladný kámen a zavřela oči. Po několika krocích na ochozu se však Gernot ještě jednou otočil. „Děkuju za polévku. Potěšilo by mě, kdybych s tebou mohl zase vbrzku sdílet misku.“

Sebrala ještě právě dost síly k tomu, aby přikývla. „Bude pro vás připravená.“ Neuměla si vysvětlit, jak snadné bylo pro Gernota zlomit jí srdce a zároveň je nechat rozkvést.

Siegfried stál u kovadliny v kovárně, když k němu přišel Gunther. Princ mu položil pravou ruku na rameno a levou mu podal dýku. „Dobrý kováři, vadilo by ti, kdybys pro mne tuto zbraň nabrousil?“ usmíval se přitom, a přidal k opatrné prosbě nutnou ironii.

Siegfried odložil stranou špičku kopí, na níž právě pracoval. „Všechno pro prince z Burgundu.“ Vzal dýku a přejel palcem po ostří, které bylo skutečně tupé. Pak se posadil k brusnému kameni.

Gunther se opřel zády o jeden z nosných trámů chaty. Chvíli Siegfrieda mlčky pozoroval, než vyhrkl. „Můžeš se klidně zeptat.“ Siegfried se zarazil a pevně upíral pohled na brusný kámen. „Je to tak očividné?“

Gunther se usmál. „Ne pro každého. Dokonce si myslím, že je to tvé štěstí. Kdyby můj otec věděl, jak je to s tvým srdcem, nechal by tě vyhodit z hradu.“

„Tak tedy – jak to vypadá s rozhovorem s Etzelem?“

„Je to chytrý muž, který bude jednou chytrým králem,“ vyprávěl Gunther. „Jeho říše je veliká a ještě nemá své konečně platné hranice. Vidí výhody spojení a už nabídl, že vytáhne na naší straně proti Fafnirovi. Bylo by pošetilé ho odmítnout a když se mne někdo zeptá, radil bych Kriemhildě, aby ten svazek uzavřela.“

Siegfried několikrát začal, než ze sebe dostal větu. „Je to jen…, neumím s tím zacházet. Chtěl bych se postavit každému jejímu nápadníkovi, osvědčit se v souboji. Ať by šlo o jakoukoliv zkoušku – pro Kriemhildu bych v ní obstál!“

Gunther vzdychl. „Věř mi, kdybych byl králem a ty z vysoké krve – nikomu bych svou sestru nedal raději za ženu. Ale věci jsou, tak jak jsou – a žádná zkouška na světě nenahradí chybějící rodové právo.“ Siegfried vstal a podal Guntherovi jeho nabroušenou dýku. Princ zkusmo přejel prstem po ostří, a na kovu se okamžitě objevil proužek krve.

„Tvoje krev je jako moje,“ prohlásil Siegfried.

„Jen barvou,“ opáčil Gunther soucitně. „Dnes večer si Kriemhilda promluví s Etzelem – sama. Budou sdílet pohár vína a srovnají své duše. Už zítra moje sestra oznámí, jestli jako budoucí královna vytáhne ke Granu.“

„Děkuju vám za otevřená slova,“ řekl Siegfried upřímně.

„Pak mi za ně dovol prosbu. Bylo by mi vhod, kdybyste Regin a ty nezávisle na tom rozhodnutí ještě zůstali u dvora. Včera jsem s Giselherem kontroloval zbraně – a vaše řemeslo je podivuhodné.“

Mladý kovář se usmál. „O to nemusíte prosit. Dokud si to budete přát, jsou mé paže k vašim službám.“

Gunther bodl dýkou hravě do nosného trámu chaty. „Doneslo se mi k uším, že chceš se svými pažemi provádět ještě úplně jiné věci.“ Siegfried zpozorněl. „A co?“

Gunther teď držel dýku jako malý meč před sebou a mával s ní kolem. „Říká se, že kováře to pudí k boji s mečem!“

„Pokud by to Regin dovolil,“ mávl Siegfried rukou. „Ale válečné řemeslo je mu protivné.“

Gunther zase zvážněl. „To je každému pravému muži. Přesto sotva který život pomine, aniž by viděl bitevní pole. Je bloudem ten, kdo se nepostará, aby toto setkání přežil.“

„Kam tím míříte?“

Gunther si strčil dýku za opasek. „Až bude boj proti Fafnirovi vybojován a Burgund bude ještě stát, budu mít čas, abych tě zaučil. Sice neovládám techniku svého nespoutaného bratra, ale dobrý meč přece jen dokážu ovládat.“

Gunther vyskočil na nohy. „To byste udělal?“

Gunther mu nabídl ruku. „Na mou čest.“

Eolind se snažil nedat svou nelibost příliš jasně najevo. Neustále chodil v trůnní hale Isensteinu sem a tam. „Princezno…, královno Brunhildo, jak nesmírně vítám vaše rozhodnutí zvolit si manžela, tolik jsem doufal v to, že budete při té volbě méně důvěřovat bohům a osudu!“ Brunhilda se ve svém trůnu opřela, levou nohu vytaženou tak vysoko, že se mohla chodidlem podepřít pod opěradlem. Černý přehoz z medvědí kožešiny byl hodně rozprostřený a vypadalo to, jako by seděla před vchodem do jeskyně. Měla na sobě tmavé kalhoty a k tomu koženou vestu. Silné paže se jí leskly. Byly namaštěné, aby jí kůže v suchém vzduchu nerozpraskala.

Krátce se zasmála. „Eolinde, já důvěřuju šikovnosti a síle kandidátů, ne bohům.“

„Ale zkoušky? Boje? To je neslýchané a já se obávám, že mnozí princové a králové budou takové výzvy chápat jako urážku.“

„Urážka, že má být dobyta moje přízeň? Eolinde, moje říše nepotřebuje ani půdu, ani zlato. A je-li mi odepřena láska, chci alespoň muže, který přede mnou může stát zpříma.“

Pro Eolinda bylo těžké hádat se s Brunhildou. Zdolala okraj sopky jako dívka a vrátila se jako žena. Nebylo třeba korunovace, aby se poznalo, že je to královna, jejíž pěsti zatloukly na bránu hradu.

„Island tady brzy bude stát bez spojenců,“ začal Eolind zase. „A ještě hůř – sotva nějaký král z pevniny přijme, když jeho následníka trůnu dostihne v zápasu o vaši přízeň smrt. Je to špatný způsob, jak najít manžela – ale dobrý k rozdmýchání ohně války.“

Brunhilda vstala a v jejích očích hořel studený plamen. „Pevnina může dokázat, jestli si její synové zaslouží přízeň islandské královny.“

„Ale co když žádný princ ve zkouškách neobstojí? Bude pak Island navždy bez dědiců? Budou po vaší smrti zuřit krvavé bitvy o trůn?“

„Vidíte budoucnost ěerně jako peří havrana,“ řekla Brunhilda.

„Jen beru v úvahu možnosti,“ namítal Eolind. „Vy jste mimořádná královna – a zároveň nejlepší válečník. Bylo by vhodnější vybrat si slabého muže v silném postavení, abyste i v manželství mohla tahat za provázky.“

Brunhilda položila svému rádci ruku na rameno. „Tolik úskočnosti od ušlechtilého Eolinda – překvapil jste mne,“ usmála se. „Ale spíš se rozpadne hrad Isenstein v prach, než bych strpěla po svém boku nějakého panáka s břichem a slabou bradou. Kdo chce dobýt Brunhildu – u bohů, toho ať jeho výkon prokáže před všemi ostatními muži jako krále.“

Eolind vzdychl. „Můžeme se obávat, že takový muž ani neexistuje.“

„Vaší starostí není, zda existuje – starejte se, jak bylo domluveno, o to, aby se o té výzvě dozvěděl.“

„Tak se stane,“ přikývl Eolind. „Dvě lodě odvezou posly na pevninu a ti se rozjedou všemi směry, aby o tom podali zprávu na dvorech a ve městech.“

Brunhilda se bez jediného dalšího slova opět vydala na cestu do svého pokoje. Věděla, že muž, který jí byl hoden, existuje. I když nebyl král – zkoušky nepřipustí žádné pochybnosti o jeho právu. Siegfried přijde, aby si vzal, co už bylo dávno jeho.

Pravidla u dvora byla s výjimkou členů královské rodiny velmi přísná. K mnoha zákazům a ustanovením přidali v Burgundu ještě striktní dodržování deseti přikázání, která měla podle všeho určitou váhu pro křesťany. Sdílet lůžko s vdanou ženou, která nebyla vlastní, nebo i jen ukrást jablko, bylo podle toho, co se doslechl, postihováno trestem na tomto i na onom světě.

Siegfried se o to sotva staral – jeho bohové nebyli tak malicherní a poslouchat přikázání, která z valné části neznal, mu ani nepřišlo na mysl. Ale cítil se u dvora dobře a Gunther, i když vzhledem ke svému stavu nemohl být nikdy jeho přítel, byl důvěrník, jehož nesměl zklamat.

Tyhle myšlenky trápily Siegfrieda celý den, než konečně přece jen zauzloval pevně lano, aby po něm ve tmě noci slezl dolů ke Kriemhildině oknu. Doufal jen, že stráže, pokud by je Kriemhilda zavolala, nemají rozkaz vetřelce hned na místě zabít.

Nebylo to ani zvlášť těžké – nad Kriemhildinou ložnicí byla chodba, jejíž široké balkony tvořily ideální výchozí bod pro Siegfriedův záměr. Měsíční světlo spolykala hustá vrstva mraků, a protože večer hrad zatemnili, nebyly tu ani žádné zrádné pochodně, jimž by se musel vyhýbat.

Opatrnými hmaty se spouštěl hlouběji a chodidly se odrážel ode zdi. Země se v naprosté tmě nedala ani vytušit, ale Siegfried měl hrubou představu, co by se stalo, kdyby se zřítil.

Levé zápěstí ho vzhledem k nezvyklému pohybu bolelo. Na chviličku mu připomnělo Brunhildu a skutečnost, že už na ni dlouho nemyslel. V té myšlence nebyla žádná lítost – spíš se zdála jako vzpomínka na jídlo, které měl jako dítě rád, ale už létaje nejedl.

Konečně hmátla jeho chodidla do prázdna a potom se lehce dotkla těžkého závěsu. Spustil se ještě tři lokty, pak měl pod chodidly římsu, která mu dodávala oporu.

Mladý kovář se skrčil na úzký parapet a Kriemhildin pokoj byl od něho vzdálený už jen jednu vrstvu látky. Siegfried přemýšlel, jak by měl nyní postupovat. S patosem a velkými slovy? Vyjádřit se v naději, že bude vyslyšen? Věnovat princezně meč, který ani nevlastnil? Navrhnout jí bouřlivý útěk z Burgundu, jen aby s ní potom žil v lesní kovárně? Jak měla vůbec přijmout jeho nabídku? Se slzami, s křikem nebo dokonce se smíchem?

Jeden zmatený okamžik myslel na to, že s nepořízenou zase vyšplhá nahoru – doufaje, že si ho doposud nikdo nevšiml. To by byla bývala jistě nejrozumnější strategie. Ale od večera ve slavnostním sále, kdy Kriemhildu poprvé viděl, už nemohl pojmout žádnou rozumnou myšlenku. A přece…

Všechny jeho pochyby se staly bezpředmětné, když se závěsem protáhly dvě štíhlé paže a silným trhnutím ho vtáhly do pokoje. Siegfried zakopl o medvědí kůži ležící na tvrdé kamenné podlaze, ale instinkt ho okamžitě zvedl zase na nohy. Nemohl nic vidět, neboť nesvítila ani jedna svíčka. Jeho dech byl to jediné, co živilo jeho smysly. A vůně.

Ještě než si mohl dělat starosti, co je ta měkká nota ležící ve vzduchu, ucítil dvě ruce, které ho pevně uchopily za nadloktí, a potom rty, které se přitiskly na jeho.

Polibek.

Ten polibek trval věčnost, a když věčnost dozněla, ještě chvíli pokračoval.

Siegfried políbil lecjakou ženu ve vsi blízko kovárny a sdílel lůžko s několika dívkami. Ale tento polibek v něm rozdmýchal oheň bohů. Chtěl sáhnout po postavě ve tmě, přitisknout ji k sobě, položit její tělo do podušek. Ale když zvedl paže, teplé tělo se oddělilo od jeho těla a vjel mezi ně studený závan.

„Obdržel jsi cenu za svou odvahu – teď jdi,“ oslovila poprvé líbezná princezna Kriemhilda kováře Siegfrieda přímo.

„Já… já…,“ koktal Siegfried. Pokoušel se divoké pocity, které v něm zuřily, vypravit přes rty v urovnaných větách. „Měl jsem dojem, jako by ses mi chtěla v posledních týdnech vyhnout.“

„Tak to také bylo,“ přišla odpověď.

„Ale proč? Copak to necítíš taky?“

Udělal krok dopředu a jako by mohla postava ve tmě cítit tlukot jeho srdce, sklouzla stejnou měrou zpátky. Hlas se jí lehce třásl. „Možná silněji, než jsi s to pochopit. A čím víc se bráním, tím nesmyslnější je ten boj. Trpím jako umírající žízní, který stojí před velkým mořem. Když se napiju, zemřu. Je to to, cos chtěl slyšet?“

„Je to víc, než jsem se kdy odvážil doufat – a přece to není to, kvůli čemu jsem přišel. Kriem…“

„Já nejsem ona,“ sykl ten hlas. „A pokud tomu budeš věřit, budu to popírat. Princezna ohlásí zítra své zasnoubení s Etzelem. A kovář na ni zapomene.“

Bylo to skličující a rozrušující zároveň – Siegfried musel mluvit do tmy, k ženě, jejíž jméno nesmělo padnout. „Ale jestli mě miluješ…“

„Miluju Burgund,“ přerušila ho princezna, „a ta láska má v protikladu k tobě právo klást požadavky.“

Opojení, které přinesl ten polibek, se rozplynulo a Siegfried v sobě cítil bolestnou prázdnotu. „Co mohu udělat?“

„Zapomenout na mne.“

„Pro lásku bych udělal všechno – jen toto ne,“ řekl pevně a jeho ruce se zoufale sevřely v pěsti. „Neboť bych jí tím neprokázal žádnou službu.“

„Ale dvoru a všem lidem, kteří jsou pro tebe důležití,“ přišla odpověď.

Siegfried si klekl. Nevěděl ani, jestli to Kriemhilda mohla ve tmě v pokoji vidět. „Nic neplatí kromě tvé lásky. Pošli mě pryč, a já půjdu.“

„Jdi.“

„Protože mě nemiluješ.“

Pár vteřin bylo ticho.

Siegfried zopakoval své vyzvání: „Řekni mi, že mě nemiluješ – a já budu pryč, než sluneční kotouč zdolá obzor.“

„Kdybych tě nemilovala – trpěla bych tolik?“

Siegfried by byl v tom okamžiku dokázal zardousit draka Fafnira nebo zlomit meč holou rukou, ale všechna jeho síla byla bezcenná s ohledem na nemožnost jejich lásky. „Copak pro nás neexistuje žádné východisko? Žádná šance?“

„Bez války nebo zrady? Bez smrti nebo utrpení?“ zašeptal Kriemhildin tichý hlas, podmalovaný skoro neslyšným vzlykem. „Ne. Nikdy.“

„Udělal bych všechno,“ prohlásil Siegfried a žádný třas v jeho hlase neprozrazoval pochyby.

„A nic z toho by nebylo dost, dokud nebudeš silný král. Moje srdce už tě v něho vyvolilo.“

Siegfried zase vstal. „Pak budu král.“ Řekl to tak samozřejmě, jako by mu udělili pokyn, aby pokácel strom.

Kriemhilda se zhluboka nadechla a setřela si slzy s tváří. „Siegfriede, já zítra společně se svým otcem oznámím svazek mezi Burgundy a Huny.“

„Pak zničím Etzelova vojska, abych si pro tebe došel, až budu jednou králem,“ řekl Siegfried beze stopy humoru. „Bude jednodušší, když na mne počkáš.“

Kriemhilda doufala proti všemu rozumu, že Siegfried pochopí bezvýchodnost jejich lásky. „Už jsi mi zlomil srdce. Nezlom teď ještě i můj život jen proto, že nás osud určil pro sebe, ale jednoho druhému nedopřál.“

Siegfried pojal rozhodnutí, ať bylo sebešílenější. „Ty na mne budeš čekat – a já se stanu králem.“ Otočil se, odhrnul závěs stranou a popadl lano, které se houpalo před oknem.

Kriemhilda už se nedostala k tomu, aby ho ujistila, že už Etzela nemůže odmítnout. Že si s hunským králem velmi přívětivě popovídala. Že jeho zájem o ni je ovlivněný laskavostí a úctou.

Že ve hře stojí Burgund.

5

Etzel a slovo srdce

Už rok ležel nad Burgundem stín draka Fafnira. Siegfried a Regin si brzy zvykli na to, že ve Wormsu lze radost ze života cítit jen tlumeně. Toho rána to však bylo ještě znatelně horší. Panoval napjatý klid, jako by čekali na zprávu od lůžka těžce nemocného – nebo z bitevního pole.

Podle tradice vyjde Kriemhilda k bráně hradu, aby oznámila své rozhodnutí. Už po včerejším vyjednávání se po celém Wormsu rozneslo, že přijme Etzelovu nabídku. Existovala naděje, že se tím naráz vyřeší všechny problémy říše: vojenská úderná síla bude posílena, boj proti Fafnirovi bude veden s novým elánem a uvolní se i cesta tří princů na námluvy. Po dvou letech odporu princezna konečně souhlasila, že si zvolí svého prince.

Siegfried stál rozmrzele v kovárně a žvýkal kus chleba. Regin dával jednomu z mečů poslední brus. Pak se starý kovář, jehož léta se ještě pořád nezračila v jeho obličeji, otočil ke svému schovanci. „Nechceš jít ven? Lidé už se jistě shromažďujou, aby si poslechli prohlášení.“

Siegfried přestal žvýkat. „Nezajímá mne, co chce princezna oznámit. Ať se vdá, za koho chce.“

Regin zvedl překvapeně obočí, zdržel se však odpovídající poznámky. „Každopádně konečně podniknou něco proti drakovi. Nezdá se mi, že by Gundomar chtěl předat svou dceru Etzelovi ve stínu Fafnirových křídel.“

Ozvalo se zatroubení.

„To je znamení,“ prohlásil Regin. „Za pár okamžiků vystoupí princezna před bránu.“

„Ty víš velmi mnoho o životě u dvora,“ řekl Siegfried, aby změnil téma.

„Ta léta v Xantenu…,“ mínil kovář, pokrčil rameny a věnoval se zase broušení meče.

Siegfried vyhodil zbytek svého chleba z okna a okamžitě sem přišlo několik slepic, které ho začaly klovat. „Ale proč mi nechceš říct, co tě tenkrát odtamtud vyhnalo?“

Regin vzdychl. „Ten příběh je o tolik menší než tvoje zvědavost, Siegfriede. Jednou mi začal znít klapot mečů příliš hlasitě a hlas rozumu příliš tiše. Války nikdy nekončily mírem, nýbrž jen přípravami dalšího vojenského tažení. Ale já jsem nebyl stvořený pro válku – a pozorovat ji mi nepřinášelo žádnou radost.“

Siegfried ještě nikdy nepřemýšlel o tom, co znamená válka – natož pak o tom, za co se vyplatí bojovat. „Věříš, že já jsem pro bitvu stvořený?“

Regin nechal brusný kotouč doběhnout. „Doufal jsem, že tomu tak není. Ale tady v Burgundu…“

Zarazil se, protože oknem viděl Kriemhildu, která vyšla z průčelí. Za ní kráčel Gundomar, náledovaný Giselherem, Guntherem a Gernotem. Byla to určitě jediná příležitost, při níž princezna vedla zbytek rodiny.

Regin vstal a šel ke dveřím. I když byl Siegfriedovi ceremoniál lhostejný – kovář si nechtěl událost nechat ujít. Vyšel tedy ven na dvůr.

Po obou stranách cesty k hlavní bráně klečeli muži a ženy od dvora, pohled uctivě sklopený. Kriemhilda vypadala, jako by se koupala ve světle. Její světlá kůže zářila a blonďaté vlasy jako by chtěly vzbudit žárlivost samotného slunce. Zlatá čelenka jako jediné znamení jejího stavu se snažila spoutat nádherné kučery. Princezniny šaty měly jednoduchý střih, ale jejich jemná látka obtékala její postavu jako voda.

Kriemhilda byla žena neobyčejné krásy a půvabu, to musel Regin připustit. Nebyla to žádná nadutost, že Gundomar nechal nápadníky přijet, místo aby svou dceru nabízel jako náklad koření u sousedních dvorů.

Křídla hradní brány se otevřela a za nimi už čekal velký dav lidí, obyvatelé Wormsu i hunští bojovníci. Přišlo kolem tisíce mužů a žen. I oni si okamžitě klekli.

Kriemhildina chodidla se nedotkla rámu brány. Jak bylo její povinností, zůstala stát na prahu a čekala na ženicha, který přišel, aby se ucházel o její ruku.

Nyní vystoupil z davu Etzel. Na půvab a ušlechtilost, které přinášela Kriemhilda, odpovídal odvahou a činorodostí. Oči se mu leskly a jeho krok byl pevný. Vysvětlili mu, jaký průběh vyžaduje zákon Burgundu, a tak se dva kroky před princeznou zastavil. Jen jemu bylo dovoleno hledět Kriemhildě do očí.

Regin se zastavil ve stínu předsunuté stříšky kovárny, aby nemusel jako ostatní přihlížející odvracet pohled. Viděl krále a jeho syny zezadu, stejně jako princeznu.

Celá země se propadla do ticha, aby uctila ten okamžik. Zřídka bylo tolik lidí na jednom místě, aniž by byl slyšet sebetišší zvuk.

Konečně se Kriemhilda pevným hlasem chopila slova. „Etzele, synu Mundzukův. Přišel jste, abyste se o mne ucházel.“

„Pro svou zemi – a pro svůj život,“ odpověděl hunský princ. „Skvělou zemi – a hrdý život,“ pokračovala Kriemhilda. „Sdílet s vámi pohár byla čest, která bude naplňovat ještě následující generace dvoru Burgund respektem a vděčností.“

Regin svraštil čelo. To znělo podezřele…, nezávazně. Mohl vidět, jak Gundomar hrabal špičkou pravé holínky do země – jediné znamení netrpělivosti, které si dovolil. Bylo nejasné, kdo nyní musí něco říct. Zdálo se, že Etzela Kriemhildina slova znejistěla a princezna tam jen stála. Někdo zakašlal. Byl to Gunther.

„Včera večer jste hodně mluvil o mé cti, princi Etzele,“ chopila se Kriemhilda nyní konečně opět slova. „Tolik, že jsem se začala ptát, jestli se na vás ve jménu té cti mohu obrátit s otázkou?“

Etzel vytasil svůj meč a dav polekaně vydechl. Ale on jej jen vtiskl špičkou jemně do země a klekl si za ním. „Říká se, že hunské slovo nebylo ještě nikdy porušeno. Jaké máte přání?“

To byl okamžik, v němž Kriemhilda udělala něco, o čem dosud nemohla vyprávět žádná kronika všech královských říší. Rovněž si klekla, spočinula rukama na kolenou a hlavu sklopila. Neurčité mumlání davu začalo být trochu hlasitější a pronikalo ze zadních řad kupředu.

„Pokud je to moje srdce, co chcete a pokud žena po vašem boku má přivádět na svět vaše děti z lásky a nejen z povinnosti, pak přijměte mé požehnání a moje přání všeho dobra vašemu lidu a vraťte se domů do Granu. Nezasloužil jste si méně.“

Už byly vedeny války kvůli menším lehkovážnostem a za nepatrnou chvilku udělala možná Kriemhilda ze spřátelených Hunů nepřátele.

Etzel zůstal naprosto klidně klečet, ale Regin mohl vidět, jak se mu napjaly svaly. „Vy odmítáte moje námluvy?“

Gundomar a jeho synové naznačili kolem stojícím vojákům několika pohledy, aby se připravili na co nejrychlejší návrat do hradu, pokud by Hunové měli přejít do útoku.

„Rozhodně ne!“ řekla nyní Kriemhilda hlasitěji než všechno, co vyslovila předtím. „Je-li to vaše přání, stanu se vaší ženou. Dobrou ženou a dobrou královnou, pokud je mi to dáno. Není v tom žádné neštěstí, žít po Etzelově boku. Víc nemohu pro svůj život chtít. Ale není to méně, než pro ten svůj očekáváte vy?“

Etzel a Kriemhilda si nyní opět hleděli do očí, a Regin si všiml udivujícího pouta porozumění mezi nimi.

Napřed se nestalo nic, jako by sám čas zatajil dech. Regin nikdy nezažil takový okamžik, v němž vedle sebe tak rovnoprávně stály válka a mír.

Etzel vstal a zastrčil svůj meč. Okamžitě se zvedli i jeho bojovníci, ale zadržel je jedním pohybem ruky. „Princezna Kriemhilda z Burgundu je všechno, co si muž přeje mít. Ale jen blázni si přejí mít, co ani nemohou získat. Budiž oznámeno, že se princ Etzel z vlastní vůle vzdává ruky princezny Kriemhildy.“ Dokonce ještě zvládl pokynout Gundomarovi a jeho synům – potom se Etzel otočil a vydal se na cestu ke svému stanu.

Kriemhilda uctivě počkala, potom vztáhla levou paži. Gundomar k ní přistoupil a pomohl jí na nohy. Doprovodil svou dceru přes dvůr zpátky do hradu. Kriemhildin pohled byl jako zkamenělý. Nedívala se ani vlevo, ani vpravo.

Regin se zase otočil ke kovárně, chtěl Siegfriedovi povědět o neslýchané události – a uviděl mladého kováře, jak už stojí v rámu dveří.

V Siegfriedových očích bylo něco, co se Reginovi zdálo nové a cizí. Triumf? Spokojenost se sebou samým? Bylo těžké to říct. Ale ať to bylo cokoliv, mluvilo to o tom, že Kriemhildino odmítnutí Etzela nebyl konec problému – byl to začátek katastrofy.

Gundomar svou dceru ještě nikdy neuhodil. Ale sotva se za nimi zavřely dveře sálu, odstrčil ji od sebe a hřbetem ruky jí plácl do obličeje. Kriemhilda vrávorala dozadu, až se posadila na dřevěnou lavici a zvedla odmítavě jednu ruku. Gernot jí spěchal na pomoc. Giselher stál vedle svého otce, zatímco Gunther se držel tři kroky v pozadí.

„Co si to dovoluješ?“ křičel Gundomar tak nahlas, že to musel slyšet dokonce drak v lese. „Jak se toho můžeš opovážit?“

„Dovoluju si,“ zasípala princezna, „vybrat si svého manžela sama, podle zvyku.“

„A volba byla Etzel!“ řval Gundomar, zatímco v zuřivosti převrhl jeden z dlouhých stolů. „Volba byla Etzel!“

„Nenechala jsem mu ji?“ opáčila Kriemhilda. „Byl by mě mohl mít! Ale byl dost muž na to, aby si nevzal, co nechtělo být vzato!“

Ze stínu v zadní části sálu se vynořil Hagen. Vypadal, jako by mu drak vzal všechnu radost ze života. „Jednala jste s válečníkem jako s chlapcem, princezno – a musíme se bát, že se vrátí jako muž, aby se za to pomstil.“

Gundomar vytáhl svůj meč a divoce jej vetkl do jednoho z trámů. „Pliveš na svízele říše!“

„Měli bychom posílit hlídky na hranicích,“ navrhl Giselher. „Mundzuk může mít své tlupy během několika dní na burgundské půdě. Sotva bude sdílet pochopení svého syna.“

„A co mají hlídky oznamovat?“ dal Gunther v úvahu. „Že budeme dobyti jako pláž přílivem? Můžeme proti Hunům nasadit jen málo – obzvlášť, co zemi ohrožuje Fafnir. Odvaha lidu a mužů ve zbrani je malá.“

Jedna jediná slza stekla z Kriemhildiných očí, když železná ruka, která v posledních hodinách svírala její srdce, sevření konečně povolila. „Otče, je mi to… nebylo to…“

„Mlč!“ běsnil Gundomar, ještě pořád úplně bez sebe. „Jdi do svého pokoje! Tvůj obličej chci znovu vidět, až najdeme cestu, jak napravit škodu na Burgundu. A kdyby se to nikdy nestalo – nu, tak shniješ mezi prostěradly své postele!“

Kriemhilda vyskočila a utíkala k točitému schodišti, které vedlo nahoru. Gernot ji chtěl doprovodit, ale jeho otec ho zadržel. „Ty tu zůstaneš! Ani nechci vědět, za kolik pošetilostí své dcery mám poděkovat tvému žvanění. Nechci tě vidět blízko jejího pokoje.“ Na toto rozhodnutí měl Gundomar právo a Gernot se proti své vůli podrobil. Vzteklý a zraněný opustil sál na druhé straně.

Gundomar šel k trůnu a nevrle se na něj posadil. „Co dělat? Co – dělat?“

Giselher, Gunther a Hagen se shromáždili kolem něho a snažili se, aby je vyslechl.

„Naše vojsko může být oslabené,“ chopil se Giselher slova, „Ale překvapení by bylo na naší straně. Nikdo nevidí výhodu v tom, pomáhat Mundzukovi. Boj by byl rychlý a krvavý, ale vítězství by bylo naše!“

„To je šílenství!“ namítal Gunther. „ Vyčerpali bychom naše oddíly, až by se Burgund stal zralým jablkem, které by mohla utrhnout každá říše, která má ve zbrani pár starých mužů! Sjednotit ustrašené vojsko, dát mu sílu a víru – to musí být cíl a smysl naší politiky!“

Gundomar nenáviděl, když ho mátlo několik možností. Měl rád cestu určenou osudem, která nevyžadovala žádná rozhodnutí. „Jak mají zajíci a slepice před našimi branami znovu získat svou odvahu? Nemohu ji vyplatit, jako by to byl zlaťák.“

Hagen se ke svému králi naklonil ze strany a promluvil jen polohlasně: „Gundomar-drakobijce!“

Královi synové polekaně o krok ustoupili. „Sám král se má postavit proti drakovi? Nemožné!“ zasípal Gunther.

„Hagene – ty dobře víš, že řeči při slavnostní večeři sloužily jen tomu, aby ujistily dvůr o naší touze po činech,“ přizvukoval Giselher. Ani on neměl očividně naspěch postavit se drakovi.

Hagen mlčel. Nechal svá slova vyslovená předtím vykonat jejich službu. Nebyl důvod přít se se syny, když mu sluchu dopřával otec.

„Gundomar – drakobijce,“ zamumlal král tiše, jako by chtěl vyzkoušet zvuk těch slov. „Pověst říše by byla obnovena, lid na mé straně a Mundzuk by se sotva odvážil zaútočit.“

Giselher a Gunther začali znovu nahlas protestovat. Hagen se naopak stáhl do stínu. Jeho dílo bylo dokonáno. Zbytek se poddá.

Ačkoliv platil za nejslabšího z králových synů, měl Gernot vlastní hlavu a uměl ji prosadit. Nepotřeboval k tomu ani sílu, ani intriky, jen poznání, že Gundomar nebude plýtvat časem na to, aby ho nechal sledovat. Třebaže to bylo tak hořké – Gernot se mohl spolehnout na to, že je svému otci natolik lhostejný, aby si mohl jít nerušeně svou cestou.

Gernot samozřejmě v posledních dnech pomáhal své sestře. Jakmile to bylo jen možné, vkradl se do jejího pokoje, držel ji za ruku a posiloval její víru v upřímnost jejího činu.

Hunové zase zmizeli tak rychle, jak přišli – své stanové město rozebrali s klidnou plynulostí, aby pak táhli středem Wormsu k Rýnu. Nic neukazovalo na to, že by se pokoušeli vyrovnat ponížení násilím.

Přesto byl princ ustaraný – Kriemhilda vypadala spíše zlomeně než smířeně. S osudem, který ji odsoudil k životu bez manžela, se nepřela. Někdy byl její pohled prázdný, jako by její duše opustila její tělo, aby někde hledala ochranu. V těch okamžicích se Gernotovi zdálo, jako by nemohl svou sestru dostihnout. Poprvé cítil, že už mu Kriemhilda bezpodmínečně nedůvěřuje.

S těmito myšlenkami se princ potýkal, když kráčel chodbami hradu ke své sestře. Doufal, že ji konečně přiměje k tomu, aby s ním mluvila otevřeně.

Gernot spatřil cíp černé sukně mizící za rohem. Nemálo žen nižšího stavu nosilo u dvora tmavé oblečení, a přesto ho ani nenapadla otázka, kdo se tu pokouší utéct. „Elso?“

Šel trochu rychleji, a když zahnul za roh, mohl spatřit útlou siluetu Hagenovy dcery, která právě vstoupila na kamenné schodiště vedoucí dolů.

„Elso!“ zvolal ještě jednou, tentokrát trochu rozhodněji.

Dívka se zastavila, víc poplašená než potěšená. „Princi Gernote.“

Princ ji dohonil. Nechystala se zvednout nohu z druhého schodu, a tudíž působila ještě menší než jindy. Sahala mu sotva k ramenům.

Kupodivu se zdálo, že Elsa prožila to trápení, které by očekával u Kriemhildy – její štíhlé tělo vypadalo ještě vychrtleji, její skoro průsvitná kůže byla ještě sinalejší a kolem očí měla černé stíny, které vyprávěly o proplakaných nocích.

„Už jsem tě několik dní neviděl,“ řekl Gernot a snažil se neukázat ohledně jejího stavu jasně leknutí.

„Jediné místo, na kterém jste hledal, byl asi pokoj vaší sestry,“ zašeptala Elsa a hlas se jí lámal.

„V téhle době mě potřebuje,“ prohlásil Gernot a divil se, že to znělo jako omluva.

„Samozřejmě,“ zamumlala dívka. „Měl byste být vždycky tam, kde vás potřebují.“

„A co se otec rozhodl, že s Giselherem a s Guntherem potáhne proti drakovi, jsem jim jen na obtíž, když kují plány.“

Elsa se odvrátila, chtěla se očividně vyhnout dalšímu rozhovoru. Gernot ji zadržel za paži, která byla sotva tlustší než jílec meče. Podívala se na něho, jako by v jeho dotyku byl slib, a ať chtěl princ říct cokoliv, rozplynulo se to jako kapka krve, která padne do jezera. Zakoktal: „Já… já… musím zase k…“

„Ní,“ zašeptala Elsa odevzdaně. „Protože jste tam zapotřebí.“ Pomalu odcházela.

„Elso!“ zvolal princ ještě jednou a doufal, že nyní nalezne nějaká slova.

Ještě jednou se zastavila. „Můj princi?“

Často ho tak oslovovala, ale dnes to bylo, jako by ta slova byla dar.

„Vzpomínám si… na slib s polévkou,“ řekl teď Gernot.

Skutečně – kolem Elsiných úzkých rtů jako by si pohrál úsměv. „Od toho dne, co jste o tom mluvil, stojí každý večer na ohni hrnec. Kdybyste na ni měl chuť…“

Nechala slova doznít, aby hranici, která dělila jejich světy, nepřekročila ještě víc. Místo toho odběhla, aniž by její kroky způsobily na kamenné podlaze nějaké zvuky.

Byla pryč.

Gernot se cítil stejnou měrou ulehčený i zjitřený. Myšlenka, že Elsa kvůli němu trpí, ho nebolela méně. Ale proč?

Třináct mečů pro třináct mužů, vyštěkl Regin hněvivě. „A ani o jeden víc – slyšíš?“

Siegfried uhodil kladivem spíš vztekle než pečlivě na rozžhavenou čepel, kterou tiskl kleštěmi na kovadlinu. „Král… mě potřebuje!“

Teď se Regin rozesmál nahlas. „Zrovna tebe? Siegfriede, vybral si dvanáct mužů, aby po jeho boku táhli proti Fafnirovi. Dva z nich jsou jeho synové a deset se jich osvědčilo v mnoha bitvách jako odvážní válečníci. Neplýtval jedinou myšlenkou na mladého kováře z Odinova lesa, který ani neví, jak se meč drží!“

Siegfried uhodil zlostí na čepel tak tvrdě, že se zlomila na dva díly. „Je to moje vina, že jsi mé prosbě nevyhověl?“

Regin zůstal tvrdý. „Učím tě to, co budeš potřebovat pro svůj život, ne pro svou smrt! Ty jsi kovář!“

Siegfried tloukl kladivem na kovadlinu vší silou a kov ryčel v jiskrách při každém slovu. „Já… nejsem… kovář!“

Supěl, jako by právě dosáhl vítězství proti svým démonům. Očekával od Regina slova odporu, vztek, možná dokonce rány. Právě prohlásil léta jeho výchovy a učení za zbytečná.

Regin tam však jen tiše stál, jako by v sobě musel nechat slova svého schovance doznít. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas vyrovnaně, možná dokonce trochu ulehčené. „Ty nejsi kovář, Siegfriede. Jestli je dnes den, kdy musím přestat mít tebe i sebe za blázna, potom ať to tak je.“

„Ty se mnou souhlasíš?“ zeptal se Siegfried užasle. Jeho hněv se rychle rozplynul.

Regin přikývl. „Už když jsem tě vzal tvé umírající matce z náručí, bylo jasné, že se tu nenarodil žádný kovář. Vlk zůstane vlkem, i když mu člověk namluví, že je ovce. Klam zmizí, jakmile ucítí krev.“ Siegfriedovo srdce bušilo tak silně, že krev šuměla jeho žilami jako voda v dravé řece. V uších mu hučelo a před očima se mu mihotaly jiskry. „Ale co… potom jsem?“

Regin zvedl s bolestným pohledem ramena. „Doufal jsem, že odpověď na to budu znát, než poznáš, co nejsi. Nepodařilo se mi to. Musíme doufat v ěas a bohy.“

„Regine… je mi líto, jestli jsem…,“ koktal Siegfried. „Rád bych se byl stal poctivým kovářem. I jen proto, abych odměnil tvou námahu se mnou.“

Reginovi se podařilo vynutit na rtech úsměv. „Ty jsi poctivý kovář, Siegfriede – a já pyšný učitel. Ale osud se nedá nutit.“

S nově získanou lehkostí vzal Siegfried obě části zlomené čepele, aby je zase stavil. „Pak chci, než mi bohové ukážou cestu, kovat železo tobě na počest. Meče pro krále!“

Byl očividně rád, že se pouto mezi ním a jeho pěstounem nepřetrhlo.

„Třináct mečů pro třináct válečníků,“ připomínal Regin ještě jednou, „ a žádný pro tebe!“

Opustil chatu a úsměv na jeho obličeji zhasl jako svíce, kterou odnesli z pokoje do bouřky. Styděl se za to, co Siegfriedovi ještě pořád upíral.

Věděl, že se stezka do budoucnosti zúžila a počet rozcestí se zmenšil. Brzy si poznání vyžádá rozhodnutí a rozhodnutí si vyžádá čin.

Obzor se zachmuřil…

Heroldi království připravili lid pečlivě na nastávající velký čin. Už celé dny se u žádného stolu v Burgundu nemluvilo o ničem jiném než o Gundomarově tažení proti Fafnirovi – s dvanácti válečníky po boku, jako kdysi Ježíš se dvanácti apoštoly. S božím požehnáním draka přemůže, za to se modlili v kostele i u dvora.

Třebaže se počet Fafnirových obětí v posledních týdnech zvýšil tak, že se cestování v zemi téměř zastavilo, přece neexistovaly pochyby, že Gundomar a jeho odvážný korunní princ Giselher budou vítězové.

Poprvé po dlouhých měsících ozdobili měšťané zase své domy pestrými vlajkami a sluneční kotouč zářil teple na slavný den, který měl zahájit drakův konec. Trubky z cimbuří hradu oznamovaly nástup jezdců ve svaté misi.

Třináct válečníků, třináct koní, třináct mečů. Od hlavy až k patě chráněni kůží a kovovými pláty před drakovým plamenným dechem, mohutné štíty s odznakem dynastie přivázané k levé paži, aby ani v boji nemohly spadnout na zem…

Všichni důležití členové dvora se shromáždili, aby se rozloučili se vznešenou skupinou. Přišli i ti, jimž byla bitva z nejrůznějších důvodů odepřena. Byl tu Hagen, jemuž nedovolovalo stáří boj po boku svého krále. Gernot, jehož bylo zapotřebí tak málo, jak málo on dychtil zúčastnit se. A nakonec Siegfried, jehož divoká krev už ho skoro pudila, aby jednoduše běžel za průvodem z koní.

Byl to okamžik, v němž byla očekávána moudrá slova z králových úst a jak se včera v noci domluvil s Hagenem, zvedl Gundomar ruku, aby dosáhl pozornosti svého dvora. „Obyvatelé Burgundu, obyvatelé Wormsu! Vím, že jste pod tou bestií trpěli. A já jsem trpěl, protože jste trpěli vy! Avšak dnes je den, kdy váš král za vás táhne do bitvy, aby svůj lid osvobodil od utrpení. Až bude drakova hlava jen trofejí, bude u Rýna panovat mír!“

Giselher vytasil meč a zvedl jeho špičku k nebi: „Za Burgund! Za Gundomara!“

Byla to pečlivě zvolená slova a neminula se účinkem. Vypukl velký jásot a z ochozu nad branou hradu pršely usušené plátky růží, když král se svými válečníky vytáhl. Na druhé straně dvora lemovaly stovky obyvatel Wormsu okraje cesty, aby dokázaly svému králi důvěru a naději. Zvony kostela nahlas a pevně zvonily – poprvé po dlouhé době.

Bylo to procesí jako příchod pána Ježíše do Jeruzaléma – a přesně tak to Hagen taky nechal naplánovat. Bylo mu jasné, že vítězství nad Fafnirem není žádná hotová věc. Na to věděli příliš málo o drakovi, jeho slabostech, jeho původu. Ale lid potřeboval vizi síly, dojem vůdcovství. Když se neuskutečnila skvostná princeznina svatba, musel nyní chátře poskytnout vystoupení Gundomar.

Elsa stála nenápadně vedle svého otce a její pohled se stále znovu dotýkal Gernota, který přišel se svou sestrou rovněž na dvůr. „Závidíš králi a jeho synům možnost draka zastavit?“

S ohledem na spoustu očí kolem sebe si nemohl Hagen tak pohrdavě odplivnout, jak by mu bylo příjemné. „Blázen se vystavuje nebezpečí – moudrý zabrání jeho vzniku.“

Elsu nepřekvapilo, že její otec mluví tak opovržlivě o královském rodu. Hagen z Tronje snil o moci skrze meč a o vladařství skrze železnou knutu. Odpuštění a soucit, jak je předepisuje Písmo svaté, se mu zdály slabé a opovrženíhodné. Byla to loajalita k Burgundu a nikoliv ke Gundomarovi, která ho odradila od toho, aby toužil po válce s Dány nebo Huny.

„Měla jsem se ho pokusit zadržet?“ zeptala se o pár kroků dál princezna Kriemhilda svého bratra.

Gernot naklonil hlavu, jako by musel o odpovědi napřed přemýšlet. „A komu by to bylo k užitku? V jeho očích vděčíme tvé vrtkavosti za to, že musí dodržet lehkovážně dané slovo.“

„Jen v jeho očích?“ zeptala se Kriemhilda. „Polovina dvora mě považuje za zaslepenou ženu, jejíž hry rodinu zahanbují a jejíž nerozum neskrývá méně nebezpečí než Fafnirova čelist.“

Mladý princ položil své sestře chlácholivě ruku na rameno. Pohledem našel Elsu a pocítil touhu s ní promluvit. Ale stála vedle Hagena a v jeho okruhu se nikdo nezdržoval rád. Třeba se později najde příležitost vyměnit si s ní pár slov.

Siegfried a Regin stáli zase u vchodu do své kovárny, z níž vzešlo všech třináct mečů pro královu bitvu. Regin zvažoval, že v noci přiváže svého schovance za nohu k posteli, aby zabránil tomu, že ještě vytáhne, aby se připojil ke Gundomarovi. Ale pak si všiml touhy, s níž se Siegfried díval na Kriemhildu. Pokud existovalo něco, co mladého kováře vyžene v měsíčním světle z prostěradel, bylo to volání těla, ne krve.

Siegfried se cítil jako oheň, u něhož se nikdo nechce ohřát a který se bez užitku stravuje. Byl přesvědčený, že by mohl být pro Kriemhildu a v Gundomarových službách užitečný, ale obé mu bylo odepřeno. Princezna mu nevěnovala ani pohled od oné noci v její ložnici a král se mu vysmál, když prosil o to, aby směl táhnout proti Fafnirovi.

Úcta a původ byly klíče, které potřeboval najít. Ale u dvora v Burgundu byli zřejmě odhodlaní zabránit mu už v hledání.

6

Gundomar a dech ohně

Uplynuly dva dny a dvě noci, v nichž rychle odezněla radost nad Gundomarovou ozbrojenou akcí. Nad krajinou se jako chtivý příboj vylily hory mraků a uhasily světlo slunečního kotouče ve dne a měsíčního kotouče v noci. Strážci na cimbuří se rozhlíželi, ale žádná zpráva z lesa neoznamovala slavné královo vítězství.

V obou nocích bylo vidět oblaka na severovýchodě několikrát zazářit – ale nebyly to blesky, které oznamovaly blížící se bouřku. Byl to odraz Fafnirova plamenného dechu.

I Kriemhilda a Gernot trávili ty dny s pohledem k lesu, v něm probíhala bitva o budoucnost Burgundu. Často stáli spolu, občas se navzájem ve starosti objímali.

Oba dny při západu slunce vyzývaly kostelní zvony k modlitbě. Modlili se všude – a ke všem bohům.

Siegfried běhal po kovárně sem a tam jako divoký pes, kterého uvázali provazem ke stromu. Regin se ani nepokoušel uklidnit ho – i kovář cítil, že ve vzduchu leží neštěstí.

Když se třetí den začal chýlit k nastávající tmě, sešel Gernot unaveně a zklamaně z cimbuří a vydal se na cestu k traktu dvořanů. Měl zvláštní přání najít někoho, kdo by mu naslouchal – aniž by ale opravdu chtěl mluvit. Kriemhilda se věnovala vlastním myšlenkám a potýkala se s vinou, kterou si sama dávala za to, co se stalo. Gernot ji nechtěl dál zatěžovat.

Princ považoval Elsin slib za hravé přehánění a sám sebe káral, že ho považuje za hodný zkoušky – ale opravdu našel bledou dívku se smutnýma očima vedle malého kotlíku, z něhož stoupala vůně čerstvé polévky s bylinkami.

Stála k němu zády a krájela do vývaru pár hub. Možná to byla skutečnost, že se Elsa pokoušela tiše a pečlivě dodržet tak lehkovážně daný slib – ale Gernot měl poprvé pocit, že pro něho Elsa není hádankou. Napadaly ho odpovědi na otázky, které si až dodnes nikdy nepoložil. Proč byla v jeho přítomnosti plachá, ačkoliv často vyhledávala jeho blízkost. Proč ji jeho slova zraňovala, když si myslel, že udělal jen nevinný žert. Proč se zdálo, že se vyhýbá Kriemhildě, jako by to nebyla jeho sestra, nýbrž sokyně. Proč se její oči vždycky smutně leskly, jako by neviděly to, co bylo – nýbrž to, co nemohlo být.

„Elso…,“ zaěal Gernot opatrně.

Vzhlédla a na okamžik její pohled zaplápolal, jako by se jí do očí draly slzy. Ale potom se nadechla tak zhluboka, jak to její křehké tělo dovolilo. „Princi Gernote.“

Nejistě ukázal na polévku. „Nebyl jsem si jistý…, je to hanba, nechat tě, abys pro mne každý večer zbytečně vařila.“

Jemně se usmála. „Není to hanba, neboť o půlnoci se vždycky najde pár strážců, kteří jsou vděční za teplé jídlo.“

Vzal z regálu dřevěnou misku a podával jí ji. „Já bych byl také vděčný.“

Tentokrát se zdálo, že Elsa dává pozor, aby se nedotkla jeho rukou, jako by při setkání na cimbuří překročila nějakou neviditelnou hranici, kterou nyní zamýšlela dodržet. „Byla bych vám tu misku také přinesla.“

Gernot přikývl a posadil se ke stolu, který stál v jednoduché kuchyni služebnictva. „Tak jak to vidím já, existuje nepoměr příležitostí, při kterých hledáš ty mou společnost a já tvoji.“

Nikdy by si byl nemyslel, že je to při její popelavé pleti možné – ale Elsa zrudla. A horko, které mu přeběhlo po kůži, mu i bez zrcadla prozradilo, že jemu se nevedlo jinak. Aby zapudil stísněnost, ukázal lžící na dřevěnou lavici. „Těšilo by mne, kdyby ses posadila. Nebyl slib polévky vázaný k tomu, že se o ni podělíme?“

Chvíli jedli mlčky, pohledem se jeden druhému vyhýbali. Bylo to nejisté ticho, v němž neřeěené bojovalo o své právo a přece prohrálo.

„Žádná zpráva?“ zeptala se Elsa nakonec.

Gernot potřásl hlavou. „Pomýšleli jsme na to sestavit pátrací oddíl – ale Hagen je toho mínění, že by to zaselo pochyby o Gundomarově vítězství.“

Elsa sklopila oči. „Slabost… je něco, pro co nemá můj otec pochopení.“

„Nikdo nepřiznává rád své slabosti – pro mne bylo snazší zříci se účasti na honu na draka, než aby mě můj otec odmítl.“

„Tíží vás, že netasíte meč proti Fafnirovi?“ chtěla Elsa překvapeně vědět.

„Ne,“ odpověděl Gernot. „Dokazovat mužnou odvahu při obraně Burgundu, to věru není moje touha. Ale stát v dobách nouze po boku otce a bratrů – jak bych to mohl nechtít?“

„Jste tam, kde je vás zapotřebí,“ zašeptala Elsa a s námahou potlačila potřebu položit svou ruku na jeho.

Gernot se na ni podíval a cítil teplo, které z ní vycházelo a kterého si až dodnes nevšiml. Měla v sobě nesobeckou něhu, smutnou mírumilovnost. Princ pocítil něco, na co nemohl myslet a chtěl něco, co si nemohl dovolit.

Osamělé zatroubení přerušilo ticho – a s ním okamžik sounáležitosti mezi Elsou a Gernotem.

„Můj otec!“ Gernot vyskočil. Vyřítil se tak chvatně z místnosti, že ani nepomyslel na to, vzít Elsu s sebou na dvůr.

Dívka nalila zbytky polévky zpět do kotlíku a položila na něj dřevěné prkénko. Zase jedno jídlo pro hladové vojáky.

Pak se rovněž vydala na cestu. Jakou zprávu noc asi přinese? Tušila, že žádnou dobrou.

Čtyři muži, dva koně a žádný meč.

To, co se vleklo na hradní dvůr, bylo stejně ztracené jako to, co zůstalo v lese. Kůže, která jako by sestávala jen ze spálenin, těžkých ran a popela. Šaty, které se v ohni stavily s masem mužů. Kulhající nohy, neužitečně se klátící paže. Válečníci, jejichž apatické pohledy si zasloužily milosrdnou smrt stejně jako herky, jejichž třesoucí se boky jako by roztrhaly radlice pluhu.

Byli to Gundomar, Gunther a dva z jejich věrných vazalů. Protápali se ve stínu zdi k bráně a Gunther unavenou rukou naznačil strážím, aby žádné triumfální fanfáry neoznamovaly návrat krále.

Navzdory pozdní hodině se všichni vyrojili ven. Dávali přednost strašnému pohledu před nejistotou.

Vazalové se opírali o jednoho koně, který byl sotva ještě s to nést jezdce. Gunther táhl druhého koně s bezduchým tělem svého otce. Gundomarův štít, ještě pořád přivázaný k jeho paži, byl úplně zuhelnatělý a při každém kroku se z něj vylamovaly kousky, které pomalu padaly k zemi.

Pravá princova nohavice nasákla krví a pak temně zaschla. Levou polovinu obličeje měl oteklou, jako by se kosti chtěly naléhavě vymanit z jeho kůže. Kde bývaly dva vnější prsty levé ruky, ovazoval kus látky krvácející zbytky.

Trudný, o nevýslovné hrůze mluvící návrat. Z válečníků byli mrzáci, z pýchy prach. Nedalo se říct, co žalostné zbytky této výpravy ještě drželo na nohou. Vzhledem k jejich zraněním a ztrátám bylo sotva představitelné, jak dlouho návrat k hradu trval.

Oba vojáky, kteří se s námahou pevně drželi uzdy koně, přijali soucitní druhové, kteří je jemně vzali pod pažemi, aby-je odvedli k ošetření jejich ran. Ubohé zvíře, které už nebylo schopné jediného kroku, zbavili utrpení u okraje zdi.

Zdálo se však, že Gunther se nehodlá zastavit. Vedl svého koně přímo k průčelí velké haly. Nikdo na něj nepromluvil, nikdo se neodvážil podat princovi ruku.

Gernot držel vzlykající Kriemhildu u sebe, neschopný tomu otřesnému pohledu vzdorovat nějakým činem.

Když Gunther došel k bráně, otevřeli mu ji. Vstoupil a za ním klapala kopyta nahoru po stupních schodiště.

Třebaže se Gernot tolik pokoušel zvrátit pouhou silou vůle to, co viděl, aby k tomu nikdy nedošlo, nyní si přece jen uvědomil své povinnosti v této hodině nouze. Objal Kriemhildina ramena a vedl ji rovněž do velkého sálu.

Hagen byl poslední, kdo přestoupil přes práh a pohybem ruky naznačil vojákům, aby bránu zavřeli a skryli to neštěstí před očima dvora.

Siegfried a Regin, kteří seděli před kovárnou u vína a chleba, se na sebe se sdíleným zděšením podívali. „Jak se to mohlo stát?“ zašeptal Siegfried. „Třináct mužů, třináct mečů – proti jedné bestii?“

„Železo proti kouzlu,“ zavrčel Regin. „Králova zpupnost byla zaplacena drahou mincí.“

„Měl jsem být u toho,“ řekl Siegfried zkroušeně. „Třeba bych byl…“

„Třeba bys byl s ostatními devíti muži, kteří se nevrátili, roztrhaný na kusy?“ sykl jeho pěstoun. „Nezáviď jim smrt.“

„Co se asi stalo s Giselherem?“ zeptal se Siegfried.

Regin si odplivl. „To je příběh, který člověk nemusí zažít, aby ho znal. Jsem si jistý, že vyjel proti Fafnirovi s hlasitým řevem a pozvednutým mečem. Pošetilcova zpupnost je jeho záhuba. Ale jsem si jistý, že pěvci budou brzy zpívat o jeho hrdinských činech.“

„Skoro bych si přál, abychom byli šli do Xantenu,“ zamumlal Siegfried.

Rychle rozsvítili pár pochodní, které ponořily sál do teplého světla. Hagen oběma pažemi smetl stranou poháry a talíře, které stály ještě od večeře na jednom dlouhém stole. „Co se stalo v lese?“

Gunther stáhl tělo svého otce z koně k sobě a vzdor jeho zranění se mu podařilo Gundomara opatrně položit na stůl. „Nikdy o tom nebudeme mluvit – a už nikdy se nebudeš ptát.“

Král nebyl mrtvý. Jeho duše se pevně zachytila v jeho těle a nebyla ochotná opustit utýrané maso. Ačkoliv jeho srdce už skoro nemělo krev, aby tlouklo, a dech se chroptivě mísil se slinami, zvedl pravou paži, volaje k sobě své nejužší přátele. Hagen, Kriemhilda a Gernot se připojili ke Guntherovi po králově boku.

Slova, která Gundomar zvládl ještě pronést, byla stručná a skřehotavá: „Pohlédli jsme… do ďáblova obličeje. Oheň… pekelný oheň…“

Gunther, který se opřel o hranu stolu, položil otci ruku na paži. „Je dobře, otče. Jsme doma v Burgundu. Až nastane den a tvoje rány budou ošetřeny, přinese nám modlitba úlevu.“

Místo odpovědi se Gundomar otočil k Hagenovi. „Ty se… budeš starat… budeš Guntherovým mečem a štítem… Král Gunther…“

Hagen se ve své věčné vážnosti necítil víc zaražený než jindy, ale sklonil hlavu. „Svým životem.“

Kriemhilda se protáhla kupředu, zvedla otcovu zakrvácenou ruku a s pláčem ji líbala. Gundomarovi selhal hlas a úsměv, který se jeho obličeji při pohledu na dceru zdařil, se zčásti stal jeho posmrtnou maskou.

Tři pozůstalé děti krále Burgundu klesly mlčky na kolena a začaly se modlit.

Hagen se tiše otočil a vytasil svůj meč. Někdo se musel postarat o trpícího koně.

Loď Sasů, postavená pro plavby na řekách říše, se namáhala proti bičujícím vlnám, které ji strhávaly do hloubky, jen aby ji pak opět vyplivly proti nočně černému nebi. Vítr byl příznivý a plachta byla napjatá, div se neroztrhla. Vesla už dávno vtáhli do lodi – voda by je rozlámala jako těžká holínka haluz.

Edelrich, syn Thalricha, korunní princ Saska, stál na přídi lodi, štíhlé ruce na zábradlí. Déšť mu praštěl do obličeje poháněný poryvy větru, které přicházely buď z Utgardu, nebo z pekla, podle toho, jakým bohům vzdával člověk úctu. Edelrich nenáviděl moře. Nenáviděl tuto cestu. Nenáviděl každou jednotlivou kapku, která mu promočila vlasy. Na Island ho nepoháněla ani touha po dobrodružství, ani touha udělat z Brunhildy svou královnu. Sotva posel z islandského dvora dorazil, nechal jeho otec naložit rychlou loď. Sasko a Dánsko se už léta navzájem podezíraly a vzájemně se obviňovaly z nároků na druhou říši. Thalrich byl sotva s to odolat invazi válečných sil Dánska a Xantenu, ale spojení Saska s korunou Isensteinu by mohlo zjednat vyrovnání, které by podpořilo nestálý mír. Sasko a Island proti Dánsku a Xantenu – to znělo tak lákavě, že byl Thalrich s chutí ochoten obětovat bránícího se syna.

Nebylo to tak, že by Edelrich nechápal otcovu strategii. Jeho duch byl bdělý a jeho politická šikovnost značná. Vzdor nedostatečné oddanosti ženským půvabům byl ochotný se kvůli koruně oženit. Každá dohoda sloužící velkému cíli, nacházela i řešení malých nepříjemností, které s sebou nesla.

Ale Brunhilda? Island? Edelrich se o tomto barbarském národě a jeho studené říši dozvěděl víc, než mu bylo milé. Hudba a literatura tam byly zakázané a všechno, co vytvořili řemeslníci, se podřizovalo účelu, aniž by to holdovalo vkusu. Jídlo bylo tučné, země chudá. Sice velebili Brunhildinu krásu – ale byla to drsná krása válečnice, která se nestará o půvab a něhu.

Plánovali, že Edelrich s Brunhildou budou vládnout Islandu, dokud bude jeho otec zaujímat saský trůn. Po Thalrichově smrti budou říše spojeny a Edelrich se bude moci opět vrátit domů do vlasti, zatímco Island bude prohlášen provincií.

Myšlenka na to probudila v Edelrichovi přání, aby svého otce nechal už na svatbě s Brunhildou úkladně zavraždit, aby nemusel strávit ani o den déle, než bylo nutné, na nehostinném severu, kde bylo léto kratší než mnohé hostiny na dvoře v Sasku.

Na obzoru se nyní objevil světelný oheň, široký a jasný, viditelný i navzdory nekončícímu dešti. Edelrich se otočil ke svému kormidelníkovi. Musel nahlas křičet, aby přehlušil bouři. „To světlo! Je to Island nebo konec světa? Obojí by mi bylo vhod!“

„Měl by to být už Island!“ Zvolal muž u kormidla. „Ale tak mohutný plamen jsem ještě nikdy neviděl!“

Edelrich se opět otočil dopředu a z kalné šedé noci se pomalu loupaly obrysy hornaté říše. Vypadalo to, jako by ve vodě seděl velký černý nemotora, mrznoucí a zlý, který se pokoušel hřát u táborového ohně, který před sebou zapálil. Pohled byl stejně fascinující jako děsivý.

Když se loď blížila k Islandu, bouřka trochu povolila, jako by se zlomil vzteklý povětrnostní prsten kolem ostrova. Šeď moře a šeď oblohy se zase daly rozlišit. Sopečná hornina ostrova však zůstávala nepřístupná a výhrůžná.

Edelrich poznal, že ústí fjordu, který vedl k hradu Isenstein, uzavírá plamenná stěna, která horce a pronikavě šlehala všemi směry. Zdálo se, že oheň se zrodil Ve vodě a jeho jazyky olizovaly oblaka. Loď proti tomu působila jako stéblo hnané oceánem. Horké větry způsobily, že se Sasové zpotili a vlhkost z jejich kůže se odpařovala, až zbyl jen slaný škraloup. Pár válečníků, kteří sloužili křesťanskému bohu, se pokřižovalo.

Na saského prince to však udělalo menší dojem. Že Islanďané stojí ve spolku se starými bohy a kloní se k magii a temným silám, to mohl člověk slyšet, když otevřel uši v hospodách na pevnině. Edelrich v jisté míře dokonce obdivoval skvostné divadlo, jímž se královna Islandu pokoušela polekat každého nápadníka.

„Musíme se obrátit!“ vykřikl kormidelník a chtěl strhnout kormidlo.

„Jestli otočíš kormidlem, urazím ti mečem ruku!“ vyštěkl Edelrich.

Vzdor svým vzdělaným způsobům a odmítání jakéhokoliv barbarství, byl Edelrich známý vztekem a zuřivostí, které ho dělaly nevypočitatelným. Kormidelník neměl důvod pochybovat o vážnosti výhrůžky. Držel kurz.

„Je to iluze – hra světla a barvy, aby oklamala naše oči!“ dodal ještě Edelrich, jako by musel přesvědčit sám sebe. Sundal svůj přehoz z ramen, podržel ho přes zábradlí a přehodil si ho zcela nasáklý vodou přes hlavu. „Koho není zapotřebí na palubě, ať si najde ochranu. Při naší rychlosti nebudeme potřebovat moc času, než ucítíme před hradem Isenstein břeh pod trupem.“

Vojáci, kteří byli o nevinnosti plamenné stěny přesvědčení daleko méně než princ, si pospíšili, aby se skrčili pod dřevěnými prkny paluby.

Vzduch byl nyní tak horký, že škrábal v plicích vzteklými drápy, ačkoliv byla plamenná stěna vzdálená ještě několik délek lodi.

Edelrich zavrhl možnost, že by se mohl zmýlit. Byl sám Odysseus, vyzvaný bohy, aby se hrdě plavil ve svaté misi vstříc nebezpečím. Následník trůnu to bral už skoro jako urážku, jakými bláznovstvími ho zamýšlela Brunhilda polekat.

Královna Islandu stála na hradební zdi a dívala se studenýma očima, jak malá loď daleko dole míří na plamennou stěnu. Její obrysy byly znetvořeny ohněm, jako by je boží pěst každou vteřinu vytvarovávala jinak.

„Možná Langobardi,“ zamumlal Eolind, „nebo Frankové.“

„Jsou to Sasové,“ zavrčela Brunhilda. „Jen Thalrich mohl tak rychle reagovat na naše posly a jeho říše by mohla potřebovat podporu Islandu proti Hjalmarovi. Dvakrát žebronil u mého otce formálně o dohodu – nyní si ji chce vynutit skrze svého syna.“

Eolind se na svou královnu pronikavě podíval. „Mohla byste to kouzlo ukončit a pustit loď do fjordu. Nikdo by vám nezazlíval, kdybyste Edelricha nechala velkomyslně odtáhnout živého.“

„Jsou to moje pravidla,“ připomněla mu Brunhilda. „Poslové je předali doslova a každý nápadník je musí ctít. Kdybych zlomila jeho pýchu velkomyslností, neudělalo by mi to z Edelricha menšího nepřítele než jeho smrt z jeho otce. Ale podle toho, co člověk slyší, Thalrich sotva pozvedne meč, aby zachránil čest syna, který je dost hloupý, aby s otevřenýma očima plul na smrt.“

Skrze plápolající plameny se dalo těžko odhadnout, jak daleko je ještě Edelrichova loď od hučícího pekla v ústí fjordu.

„Než si vyberete manžela, bude polovina všech královských říší Islandu méně než nakloněna,“ dal Eolind v úvahu. „Diplomacie má politice pomoci zabránit válkám, ne je rozdmýchat.“

„Ani můj otec na diplomacii moc nedal,“ informovala ho Brunhilda stručně.

Její rádce potřásl hlavou. „Hakan se vyhýbal diplomacii, nepohrdal jí. Nehledal přátele – ale byl dost chytrý, aby si nenadělal nepřátele.“ Bylo očividné, že mladá královna nemá zájem dál hovořit na toto téma. Naklonila se dopředu, aby měla lepší pohled. „Později, Eolinde – zdá se, že divadlo začíná.“

Saská loď nyní dosáhla vnějšího okraje plamenné zdi a její špička se ponořila do ohně. Chviličku se zdálo, jako by mohla břichatá loď rychle vplout do fjordu. Plameny, které ji obklopovaly, olizovaly chtivě fošny, aniž by je požíraly. Dřevo nasáklo příliš velkým množstvím slané vody.

Potom chytla plachta. Se vzteklým prskáním se roztrhala a vrhala hořící cáry do horkého větru. Pyšný znak Sasů se oddal plamenům jako zlé znamení.

Loď se skoro okamžitě zastavila, lehce se třesouc ve žhavých spárech ohnivé stěny. Eolind se domníval, že výkřiky Sasů, jejichž těla se pražila v ohni, jsou slyšet až k hradu. Brunhildě přejel mráz po zádech. Byl to pohled, který jí měl darovat hněvivé uspokojení – ale nabídl jen tíseň. „Mohli skočit do moře.“

„Kdyby se z nich staly ryby…,“ zamumlal Eolind otřeseně. „Ať by vystrčili hlavu z vody kdekoliv, oheň už by je očekával. Tuhle zkoušku jste skutečně promyslela dobře.“ Ještě nikdy se od své královny necítil tak vzdálený a skoro se obával, že se její rozum ztrácí.

Výkřiky umlkly – plíce spálené zevnitř už nebyly schopné vydávat nějaké zvuky. Saská loď nyní rovněž začala hořet. Ne napřed na jednom místě, nýbrž po celé délce i šířce, jako by dřevo čekalo jen na to, až konečně dost vyschne, aby mohlo být zničeno. Eolind zamžoural, když spatřil v plamenech vrávorající postavy několika vojáků.

Pomalu, skoro jako by se opatrně sunula, se nyní lodi přece jen ještě podařilo proplout ohnivou zdí. Jako hořící pochodeň vplula do fjordu před hradem. Na bocích už se z ní vylamovaly černé zuhelnatělé kusy. Začouzené vločky stoupaly do horkého větru. Břehu už se příď lodi nedotkne, než se rozlomí a klesne dolů, aby Sasům přidělila mokrý hrob.

Brunhilda nebyla spokojená, ale přece jen se jí svým způsobem ulevilo.

Burgundové uzavřeli na tři týdny hranice a bohabojnými obřady vzpomínali na svého padlého krále. Gundomar byl prvni král země, jehož tělo našlo místo odpočinku v kryptě nově postaveného kostela – v kamenném sarkofágu. Hned vedle postavili Giselherovu rakev. Třebaže jeho tělo nemohli vyrvat z Fafnirových drápů, jeho památka si přece jen zasloužila, aby spočívala po pravém boku jeho otce.

Říše, která se už dlouhé měsíce krčila před drakem, klesla do ještě hlubší apatie a zdálo se, že život jejích obyvatel není víc než očekávání smrti. Jediné, co vzkvétalo, bylo zlé štvaní v hospodách, živené příliš velkým množstvím medoviny a divokými výplody fantazie.

Vyprávělo se, jak drak královský houf zničil jednou ranou pracky. Jak Giselher zemřel, vrhnuv se před otce, zatímco Gunther se pokoušel zajednou skalou zachránit vlastní život.

Siegfried se nedozvěděl nic ani o nerozvážném žvanění, ani o pravdě. Také se o to moc nestaral, neboť jeho myšlenky platily jako předtím jen Kriemhildě. Drásalo ho, že trpí a on jí nemůže pomoci. Jak často už se pokoušel věnovat jí pohledem důvěru v budoucnost, když šla přes dvůr kolem kovárny? Ale ona ani neotočila hlavu jeho směrem.

Až do večera, kdy do kovárny, v níž Regin a Siegfried právě čistili své nářadí po vykonané práci, přišel voják. „Kovář Siegfried – má dělat princezně společnost. Za hodinu na balkoně nad jejími pokoji.“ To bylo všechno. Pár slov, která probudila Siegfriedovo srdce a zalila jeho mysl světlem.

Na Regina měla opačný účinek. „Kovář a princezna – to nemá být, to dobře nejde.“

Siegfried ho se smíchem plácl do zad. „Co to povídáš? Je to něco, co se musí stát! Ale jak mám strávit tu hodinu, kdy k ní ještě nesmím? Jak to mám snést?“

Regin se nakřivo usmál. „Ta časová prodleva možná nebyla zvolena neúmyslně – dává ti přece příležitost, abys před Kriemhildu nepředstoupil špinavý a zpocený.“

Siegfried se na sebe podíval. Správně, jeho starou košili let jisker změnil skoro v síto a paže měl spíš černé než bílé. Strhl si látku z těla a namočil ji do kádě s vodou, aby se s ní omyl. „Regine, co bych dělal bez tvé rady?“

„Nic jiného,“ zamumlal starý kovář.

Gunther seděl na trůně, na který dosud nevznesl nárok. Nasadit si otcovu korunu – tak daleko princ, jehož bratrova smrt povýšila na korunního prince, zajít nechtěl.

Hagen před ním přecházel sem a tam a zběžně četl zprávy z říše. „Došlo k tomu, čemu jsme se pokoušeli bojem s drakem zabránit – Burgund je až do morku kostí oslabený a z několika stran napadnutelný. Byli viděni vyzvědači mnoha říší a jejich králové už jistě studují mapy.“

Gunther si mimoděk přejel pravou rukou k levému rameni. Obvazy na něm stále každou noc krvácely. „A Fafnir?“

Hagen pohrdavě odfrkl. „Zdá se, že spokojený se svými hanebnými zločiny odpočívá v lese.“

Gunther si mnul obličej. Jeho rány mu skoro nedopřály spánek a jeho svědomí ho okrádalo o zbytek klidu, který hledal. „Co máme dělat?“ Na Hagenově hlase bylo znát, že už tu otázku pokládá za nevhodnou. „Rozhlédněte se a uvidíte to – Burgund volá po králi. Čím déle budete korunovaci odkládat, tím víc se říše rozpadne.“

„Ale slyšel jste i šepot u necek a v dílnách? Lid chce krále – tohoto krále však nechce.“

„Jaká říše by Burgund byl, kdyby lid rozhodoval o panujících a ne obráceně?“ zasmál se Hagen hněvivě. „Vaše krev vám dává to právo a i povinnost.“

„Potřebuju čas,“ zamumlal následník trůnu nejistě.

„Co nazýváte časem, tomu se před branami Burgundu říká bázlivost,“ bručel rádce vztekle. „Já vím, že Giselhera od malička vychovávali k tomu, že ponese břímě koruny. Ale to vás nezbavuje odpovědnosti, která se nyní objevila.“

Gunther se podíval do poháru s vínem, který stál skoro prázdný na opěradle jeho trůnu. Od jeho návratu byla révová šťáva jeho nejlepším lékem. Mírnila bolest těla i bolest duše. Nyní smetl pohár stranou, až zaklapal na kamenné podlaze. „Nikdy jsem nechtěl být král.“

„A já jsem nechtěl nikdy nechat své oko v bitvě,“ sykl Hagen a ukázal na kus kůže přes vypálenou dutinu ve svém obličeji. „Ale někdy nám bohové přidělí úkoly, které si musíme naložit na ramena. Slíbil jsem vašemu otci, že budu stát po vašem boku. Po boku krále Gunthera!“ Obě poslední slova jako by ve skoro prázdném sále zůstala viset ve vzduchu. Hrozba a slib.

Gunther se napřímil, narovnal záda a prohrábl si prsty vlasy. „Máš pravdu, Hagene. Čas sebelítosti minul. Vyšli posly, připrav slavnost – příští svátou neděli dostane Burgund svého krále!“

Hagen oddaně přikývl a uhodil se pravou pěstí do prsou. „Tak se stane. Pro Burgund.“ Stálo ho to námahu, aby zákeřnou radost ve svém srdci neukázal jako úsměv v koutcích úst.

Gunther nebyl Giselher, nebyl to nepříliš chytrý křikloun, jehož si Hagen za patnáct let ochočil a ovládal ho. Jeho duch byl schopný prohlédnout pletichářské hry a rozhodovat podle vlastního uvážení. Bude těžší ho řídit, vést jeho ruku i jeho jazyk. Ale nejdůležitější krok byl učiněn – Gunther byl ochotný převzít úřední záležitosti. Nečinnost byla porušena. A nečinnost byla Hagenovým největším nepřítelem. Nečinnost byla stojící kůň. Neběžel žádným směrem.

Siegfried spěchal k balkonu jasně moc brzy. Nedokázal na Kriemhildu čekat. Vnitřně hořel, jako by jeho krev musela uhnout horkému železu z jeho kovárny. Trochu se divil, že ho pozvala sem, neboť to místo nebylo právě osamělé.

Kriemhilda se objevila s trochou zpoždění, jak se na princeznu slušelo. Ve vzpomínce na Gundomara měla tmavomodré šaty a vlasy měla spletené do přísného copu. Vyšla na balkon s ovládanou důstojností a neprozrazovala ani chvat, ani bázlivost.

Siegfried jí chtěl být nablízku, dotknout se jí a vyšel jí vstříc. Ale Kriemhilda zvedla ruku a nařídila kováři, aby se zastavil. „Bylo by mi vhod, kdybys udržoval tři kroky odstup.“

Siegfried nerozuměl, ale poslechl. Na princeznině srdci leželo hodně tíhy, proto trpělivě čekal, až najde slova.

„Modlíš se, Siegfriede?“

Potřásl hlavou. „Staří bohové se moc nestarají o modlitby, dokud jim člověk v životě dělá čest.“

„Já jsem se modlila,“ zašeptala Kriemhlida. „Tu noc, kdy jsi byl v mém pokoji. Prosila jsem o znamení, jestli je Etzel muž, kterého si mám vzít. Jestli je mou cestou láska nebo povinnost. Prosila jsem o sílu, abych udělala to správné.“

„To bylo to správné,“ prohlásil Siegfried rozhodně.

Jedna jediná slza se skutálela po Kriemhildině tváři, když se na něho podívala. „Protože jsem Mundzukova syna odehnala od dvora, musel můj otec zemřít ve Fafnirových drápech – a i můj bratr! Země ještě stále naříká hrůzou z drakových činů a naši sousedé kolem dokola se dívají na Burgund jako na snadnou kořist. A ty míníš, že jsem jednala správně? Bylo to pošetilé a nerozvážné a nedůstojné princezny!“ Siegfried byl překvapený výbuchem jejích citů, který neměl nic společného s tím, co očekával. Všechny přísahy a sliby, které si připravil – byly nyní příliš jalové a hloupé, aby je ještě vyslovil. „Kriemhildo, ty si nemůžeš dávat vinu za to, co se stalo…“

„Nemohu a Pán ví, že to nechci – ale musím. Siegfriede, copak to nevidíš? Nemá to být.“

Její slova mu způsobila bolest v srdci. „Tvoje láska ke mně… zmizela?“

Odvrátila se od něho a položila ruce na balkónové zábradlí. „Siegfriede, moje láska k tobě je to, co mě drží naživu. Ale není tím, co může určovat můj život.“

„Když tě nepohání láska,“ chtěl nyní Siegfried vědět, „co je to potom?“

„Moje povinnost,“ zvolala princezna se zoufalou zlostí. „Tak málo, jak se chtěli Gundomar a Giselher postavit drakovi, tak málo, jako chtěl Günther trůn – tak málo chci já najít vládce, jehož ruka mi dovolí vrátit Burgundu jeho starou sílu. A přece to udělám – protože povinnost stojí nad štěstím.“

Siegfried se narovnal, zasažen těmi slovy, ačkoliv nebyla namířena proti němu. „A abys mi to řekla, pozvala jsi mě sem?“

Nyní se opět obrátila k němu. „Ne. Dali jsme si jedné lehkomyslné noci slib. I když jsem svou část nevyslovila, nebyla méně platná. Nyní však osud ve smrti a plamenech oznámil, že náš slib nesmí platit. Osvoboď ode mne své srdce a já se pokusím o totéž.“

Siegfried nemusel přemýšlet nebo zvažovat slova. Poklekl. „Slib byl dán v jedné lehkomyslné noci, to je pravda. A dnes jej chci obnovit. Jsem jen Siegfried kovář, který nikdy nepoznal své rodiče a jemuž bylo zabráněno vytáhnout proti Fafnirovi. Nemám nic, na co bych mohl v úctě vzpomínat a nic, za co se vyplatí bojovat. Kromě srdce jedné princezny.“

„Moje srdce se nepočítá!“ vykřikla a pronikavé tóny z jejích úst působily podivně nevhodně. „A nyní jdi!“

„Já budu…“

„Jdi!“

Poprvé pocítil Siegfried v Kriemhildině přítomnosti vztek. Vyskočil na nohy a pádil pryč. Chtěl křičet, vytrhávat stromy rukama, vyzvat samotné bohy na souboj!

Z cest hradu se staly šedivé stíny, když jimi spěchal. Jen zřídka spatřil tančící světlo pochodně jako žluté oko ve tmě. Bral tři schody najednou, tloukl pěstmi do zdí, aby se ujistil, že je to všechno skutečnost. Už brzy mu z prstů kapala krev.

Když přeběhl dvůr na cestě ke kovárně, neohlédl se na balkon. Nechtěl tam roztouženě vidět Kriemhildu, nechtěl jí odpustit, co hrozilo rozdrtit jeho srdce.

Musel mluvit s Reginem! Potřeboval hlas, který nemluvil o povinnosti a respektu, nýbrž o jednoduchých věcech, které tvoří život muže. Poprvé po týdnech pomyslel Siegfried opět na to, že se vrátí do Odinova lesa.

Zdálo se, že není dneska v noci se svou zlostí sám – už zdálky slyšel prudkou hádku z kovárny. Byly to hlasy dvou mužů – jeden z nich poznal jako Reginův hlas.

Siegfried se ptal, jestli je na místě, aby napřed chvíli poslouchal, o co jde. Ale to nebyl jeho způsob. Kromě toho začal být neznámý ještě hlučnější, ještě nepřátelštější. Obával se, že se hádka brzy vyostří v násilí, a to chtěl Siegfried svému pěstounovi pomoci.

Otevřel jednoduché dřevěné dveře, když hubený starý muž Regina právě popadl pravou rukou za límec. „Život ve lži, tomu říkáš mír?“ Regin, sám příliš dopálený, aby si všiml, že Siegfried vstoupil, ohnul svou silnou rukou prsty svého protivníka. „Vyměnil jsem právo jeho krve za jeho život. Ano, tomu já říkám mír! A byla to Linina vůle!“ Teprve nyní si muži všimli Siegfrieda, který stál užasle ve světle malého ohně. Nezasáhl, protože starý válečník sotva představoval soupeře šlachovitého Regina. Navíc mu scházela levá paže.

„Promiňte,“ zakoktal Siegfried, „nechtěl jsem vás rušit. Ale znělo to, jako by Regin hned sáhl po zbrani, a tu jsem chtěl…“

„Je to on?“ zeptal se jizvami posetý cizinec a přimhouřil oči, aby si Siegfrieda prohlédl od hlavy k patě.

„Siegfriede, to je Laurens,“ řekl Regin místo odpovědi. „Je to…, byl to přítel tvé matky.“

S tím Siegfried nepočítal, nemohl počítat. Nebylo to také nic, čím by se zamýšlel zabývat v okamžiku, kdy ho Kriemhilda tak příkře odmítla. Nevěděl, kolik úcty a radosti má Laurensovi prokázat, proto jen přikývl. „Přítel mé matky – to je dobrá zpráva. Vím o ní jen málo. Regin mi za dlouhých zimních večerů vyprávěl o jejím prostém životě.“

Laurens se podíval na Regina ze strany, jako by ho chtěl zardousit. „O jejím prostém životě?“

Regin působil zaraženě, skoro jako by byl při něčem přistižen. Siegfried tuto nejistotu u svého pěstouna neznal. „Není něco v pořádku?“

„Ty mu to povíš,“ zavrčel Laurens. „Pravda musí vyjít na světlo.“

„Pro tebe je lehké mluvit o pravdě,“ řekl Regin. „Tvoje pravda byla vždycky jednoduchá – pravda válečníka, který hledá válku.“

„Pak udělám, co jsi ty zameškal.“ V hlase starého vojáka ležela nepokrytá výhrůžka.

Regin se obrátil ke svému schovanci. „Siegfriede, nech nás chvíli o samotě. Nechci ti zamlčovat, že se to týká tebe, ale přenech prosím jednání mně.“

Siegfried znejistěle přikývl a opustil kovárnu. Regin ještě okamžik čekal, až si byl jistý, že mladý muž už není v doslechu.

„Jak se můžeš opovážit mě kárat?“ vyštěkl na Laurense. „Ten chlapec prožil pod mou střechou osmnáct pokojných a klidných let! S tvou pravdou by si dříve, než by mu vyrašily první vousy, naběhl na meč dánského pochopa!“

„Míru ve zbabělém úkrytu se může dědic Xantenu vzdát!“ opáčil Laurens. „Jen když pozná vlastní velikost, naplní se jeho osud – královský syn dobude svou zem od Dánů zpátky!“

„Tvoje řeči nebudou nikomu nic platné, až budeš truchlit nad Siegfriedovou mrtvolou,“ řekl Regin. „Ty jsi ztratil svého krále a svou královnu – je to Hjalmarova nebo tvoje krvelačnost, která vyžaduje Siegfriedovu oběť?“

Místo odpovědi sáhl Laurens do váčku, který ležel vedle něho na zemi. Vytáhl ven něco, co bylo zabaleno do špinavé kůže a hodil to Reginovi pod nohy. „Alespoň to bylo ještě tam, kde jsme se domluvili. Když jsem to našel, bylo mi jasné, že jsi Siegfrieda ošidil o jeho dědictví.“

„A ty jsi sledoval mou stopu až do Burgundu?“ zeptal se Regin posměšně.

Laurens zavrtěl hlavou. „Šťastná náhoda, zosnovaná bohy. Několik bývalých Siegmundových vojevůdců mě poslalo do Wormsu, abych Gundomara poprosil o pomoc v povstání proti Hjalmarovi.“

„Gundomar padl za oběť drakovi, stejně jako jeho syn Giselher,“ referoval Regin.

Laurens kývl. „O tom už jsem slyšel. Pak mě bude muset vyslechnout král Gunther.“

„Doba je špatně zvolená,“ varoval Regin. „Gunther ještě není král a nemá za sebou bezpodmínečně ani lid, ani vojsko. K tomu ten drak, jehož zničení zastiňuje všechnu nutnou politiku. S lepší by ses potázal, kdyby ses snažil o pakt s Mundzukem.“

Zdálo se, že se oba muži zase trochu uklidnili a společná minulost ochladila jejich hlavy. Laurens volil další slova s rozvahou: „To bych udělal – kdyby to byla Mundzukova říše, které by hrozilo přepadení.“ Vzdor jejich sporu neměl Regin důvod pochybovat o Laurensově upřímnosti. „Hjalmar má v úmyslu podrobit si Burgund? Je to jisté?“

„Tak jisté jako všechno, co zvědové prozradí za zlato,“ omezil to Laurens. „Ani Hjalmarovi nezůstalo skryto, že Burgund je slabý a zranitelný. Pohání ho naděje, že vítězstvím v cizině zažehná neklid doma. Ani skoro dvacet let po vítězství nad Xantenem se mu nepodařilo sjednotit říši pod svou vlajkou.“

„Nizozemci se skloní jen před někým ze svých,“ řekl Regin ne bez respektu k lidem, jimž kdysi sloužil.

„Jedním ze svých,“ potvrdil Laurens. „A my oba víme, kdo to musí být.“

Regin pochopil, že jeho hra na schovávanou se v důsledku Siegfriedova původu chýlí ke konci. Hrál ji, pokud to šlo. „On není připravený.“

„Pokud je synem svého otce, pak připravený je,“ odporoval Laurens. „Jen si to musí ujasnit.“

Siegfried stál na ochozu hradu, pohled upřený na les, v němž řádil Fafnir. Byl zticha, jako by nestvůra spokojeně odpočívala po svých vražedných činech.

Mladý kovář byl nevrlý, vzteklý a zároveň nesmírně zklamaný. Ztratil Kriemhildinu lásku stejně jako Reginovu důvěru. Děly se věci, které se ho týkaly – aniž by na ně mohl mít sebemenší vliv. Prostý sedlák mohl rozhodovat víc o svém vlastním osudu než on.

Slyšel kroky a ve tmě noci rozeznal Reginovu podsaditou postavu. Připojil se k němu. „Myslel jsem si, že tě najdu tady.“

„Proč?“ zeptal se Siegfried mrzutě. „Protože tady je místo pro psy, které vyhnali z domu?“

Místo, aby na to přistoupil, ukázal Regin k lesu. „Pohled směrem k dobrodružství.“

„Je jen příliš hloupé, že dobrodružství se nikdy nepodívá mým směrem,“ zamumlal Siegfried.

Regin svěsil hlavu, jako by doufal v jinou odpověď. Potom podal Siegfriedovi ušpiněný uzlík. „Tvé dobrodružství je tvůj život, Siegfriede. Možná má Laurens pravdu – možná jsem před tebou tvůj život skrýval.“

Siegfried vzal těžký uzlík, jehož kůže byla tvrdá a popraskaná.

„Co je to?“

Regin mu položil ruku na rameno. „Je to tvoje rozhodnutí, které jsem až dodnes dělal za tebe. Rozmysli si to dobře – jestli ten uzel rozvážeš, najde ráno jiného Siegfrieda.“

Každý jiný den, každou jinou noc by byl Siegfried se smíchem odmítl. Miloval svůj život, a i když občas cítil touhu, byl si přece jen vědom, jak dobře se mu vždycky vedlo.

Ale myslel na Kriemhildu, na draka, na osud Burgundu – na tolik otázek, na které neznal odpovědi. Zvážil těžký uzlík v ruce, jako by usnadnil jeho rozhodnutí. „Budu moci žít s tím, že jsem se toho zřekl?“ Reginovi dělalo dobře, že už nemusí lhát. „Ne. Pokud mi Laurensův příchod něco ukázal, pak tohle – osud volá tvé jméno.“

Siegfried položil uzlík na hradbu a zatáhl za řemen, který držel starou kůži pohromadě. Uzel se otevřel a tuhý materiál si udržel tvar, jako by se chtěl bránit proti tomu dát své tajemství všanc. Mladý kovář tahal oběma rukama kůži od sebe. Vrzala a lámala se.

Ve světle měsíce se dalo těžko rozeznat, co se objevilo. Byl to kov. Snad železo. Dva kusy. Jemně kované, hladké jak voda v kalichu.

Zmateně se podíval na Regina, zatímco jeho ruce hladily podivně teplé části. „Zlomený meč?“

Reginův úsměv byl usoužený, když odpověděl: „Kdyby to byl jen meč – neměl bych důvod ti ho odpírat. Ale je to o tolik víc než jen zbraň. Je to Nothung. Tvé dědické právo. Meč jako žádný jiný. Meč krále.“

„Ale co to má společného se mnou? Co si s ním mám počít?“

Regin položil Siegfriedovi paži kolem ramen, jak už to dlouho neudělal. „Brzy to pochopíš.“

Gernot si napřed myslel, že je to kůň, jehož kopyta klapou po dláždění dvora. Ale ten zvuk byl příliš pravidelný, příliš tvrdý a příliš – hlučný?

Po několika marných pokusech o spánek se zmateně posadil. To bušilo kladivo, vytrvale a odhodlaně. Kov na kov.

Gernot vstal a šel k oknu. Odtud, neztlumené těžkými zdmi hradu, to mohl slyšet ještě jasněji. A viděl, že z malé kovárny vychází světlo. Jak pozdě bylo? Nebo – jak časně? Jistě to nebyla hodina, v níž je třeba rozdmýchat kovářský oheň a máchat kladivem.

Nerozhodně tam stál, protože nevěděl, co má dělat. V jiných oknech viděl rovněž stíny. Gernot se rozhodl, že se sám podívá, co se to děje. Přehodil přes sebe plášť a vyšel ven na chodbu.

Skoro by se byl srazil s Kriemhildou, která si hledala v jen nuzně osvětlené chodbě svou cestu.

„Můžeš mi povědět, co ten potrhlý kovář tam dole provádí?“ Gernot pokrčil rameny. „Ková, jestli si dokážu ten zvuk vysvětlit. Pro kováře existují asi i potrhlejší věci, které může dělat.“

„Ale je hodina vlků, v níž kromě noční stráže nikdo na hradě nemusí pracovat – nebo by neměl!“

„Především proto, že za dva dny nás čeká Guntherova korunovace. Lidu by se nelíbilo, kdyby dvůr při slavnostech bojoval víc se spánkem než s nadšením,“ usmál se Gernot. „Podívám se tam.“

„Pak půjdu zase do svého pokoje a přitisknu si polštáře na uši,“ zašeptala Kriemhilda, trhajíc sebou při každém úderu kladiva.

Vydala se na cestu, ještě jednou se však otočila. „Gernote?“

Její bratr se na ni chtěl podívat, ale tma chodby ji skoro úplně spolkla. „Ano?“

„Byla bych ti vděčná, kdybys mi pověděl, co se v kovárně děje.“ Gernot přikývl. Zájem jeho sestry o mladého kováře mu neunikl a kdyby byl pochyboval o jejím vědomí povinnosti – byl by předpokládal, že Etzela odmítla kvůli němu.

Když mladý princ vyšel na dvůr, už se tam shromáždilo několik služebníků a vojáků. Šeptali si a několik nevyspalých hlasů proklínalo rámusícího kováře. Mezi lidmi objevil Gernot i Regina, který stál v jednom rohu. Jeho obličej prozrazoval spíše starost než překvapení. Byl to tedy jednoznačně Siegfried, kdo mával kladivem jako o život.

Do kovárny se nikdo neodvážil, a tak byl Gernot první, kdo otevřel dveře. Práskání kovu o kov tu bylo skoro nesnesitelné a uhlí ve výhni tak horké, že se zdálo jako by v kamenném korytu svítilo malé slunce.

V záři míhavého vedra se zdála Siegfriedova postava skoro jako postava démona, který bičem tluče do bezmocných duší. Hrudník měl nahý, pokrytý jen potem a popelem. Svaly jeho paží se napínaly v bubnování kladiva a jeho oči odrážely zvláštní modré jiskry, které sršely z čepele na kovadlinu. Kov se chtěl kováři křiklavě vzpouzet, ale Siegfried železo nekoval – podmaňoval si je.

Bylo to jako posvátný úkol a Gernot se cítil jako kacíř, že jej ruší. „Siegfriede?“

Ačkoliv stál bezprostředně za svalnatým kovářem, musel jeho jméno ještě dvakrát opakovat, než přestal.

Siegfried těžce dýchal, když se otočil. Mhouřil oči, protože mu do nich tekl pot. Několik jisker zhaslo na jeho kůži, aniž by mu to vadilo. „Princ Gernot. Co vás sem přivádí?“

Princ nechápal, jak Sigfried na tu otázku přišel. „Je to ten rámus, Siegfriede – spojený s časem, který nelze nazvat ani časným, ani pozdním, protože je obvykle významný jen pro sovy a jiná noční zvířata. Připravil jsi půlku hradu o spánek!“

Siegfried jako by se probudil ze sna, ještě strnulý a bez jasných myšlenek. „Och.“

Gernot se mírně usmál. „Ať už kováš cokoliv – bude to muset počkat do rána. Víš, že se musí připravit korunovace mého bratra.“ Siegfried energicky přikývl a odložil kladivo. „Odpusťte mi – radostí ze šťastné zprávy jsem zapomenul na svět.“

„Z jaké šťastné zprávy?“ chtěl vědět Gernot, který byl připravený sílet kovářovo nadšení.

Místo odpovědi zabalil Siegfried své nářadí do kůže a naplnil do nádoby trochu řeřavého uhlí.

„Co máš v úmyslu?“ zeptal se Gernot zmateně.

Siegfried si uložil své věci pod pažemi a zpříma se na prince podíval. „Půjdu do lesa – dost daleko odtud, abych nikoho nerušil.“ Odpověď byla tak neuvěřitelná, že se Gernot zmohl na reakci teprve, když už byl Siegfried skoro ze dveří. „Ty chceš jít do lesa – abys koval? Je uprostřed noci! A co… co bude, když tvoje práce probudí draka?“

Mladý kovář se mírně usmál, ale bez nádechu přezíravosti. „Můj princi, zvuk mého kladiva zažene Fafnira strachy do jeho jeskyně. On a já – my víme, co se blíží.“

To byl okamžik, kdy se Siegfried rozhodl, že bude Gernotovi důvěřovat. „Byl byste ochoten vyřídit něco ode mne své sestře?“

Gernot si odepřel poznámku, že se zdá, že Kriemhilda má o kovářův osud stejný zájem, jako tomu bylo obráceně. „Mám málo zkušeností jako kurýr, ale udělám, co budu moci.“

„Potřebuje hrdinu a krále, tak mi to svěřila,“ prohlásil Siegfried odhodlaně. „Budou-li to bozi chtít, nebude už na obojí muset čekat dlouho.“

Pro Regina nebylo těžké svého schovance za ranního šírání najít, ačkoliv ranní mlha plápolala nad zemí jako světlý průsvitný oceán. Šel jednoduše po zvuku.

Udivilo ho méně než ostatní obyvatele, že Siegfried tak horlivě mával kladivem. Řetězy, které chlapce svazovaly, pukly. Osud, který na něho tak dlouho čekal, nyní netrpělivě volal jeho jméno.

Našel Siegfrieda u malého potoka, kde se na jednom bludném balvanu pokoušel kovat meč svých předků. Byl to svátý obraz, jak vznešený mladý kovář stál v rozptýleném ranním světle s kladivem vysoko zvednutým.

Udělal svou práci dobře – Nothungova čepel byla bez viditelného svaru, jako by nikdy nebyla zlomená.

„Nothung nelze kovat proti jeho vůli,“ řekl Regin na přivítanou. „Zacházej s ním opatrně, a když tě pozná jako svého pána, pak poslouchej jeho zpěv, abys ho tvaroval.“

Siegfried vděčně přikývl a uhodil na místo, na němž byly obě části opět spojené. Vedle hlasitého třesknutí kovu o kov byl slyšet vysoký tón, jako struna nějakého nástroje.

„Drž ten tón,“ nařídil Regin.

Siegfried uhodil znovu, než tón dozněl. Poté znovu. Tak pravidelně, že se tón stal trvalý a držel svou barvu. Regin spokojeně pozoroval, jak šikovně jeho schovanec Nothung zpracovává. Pořád znovu meč otáčel, aby koval obě strany stejnoměrně.

Najednou se Siegfried zastavil. Jeho kladivo dopadlo na zem a on popadl jílec meče. Chtěl jej namočit v potoce, ale čepel vibrovala tak silně, že měl co dělat, aby jej vůbec udržel. Míhala se, stala se neostrou a tón se vybiěoval do výšek, v nichž byl pro lidské ucho neslyšitelný.

Siegfried sevřel Nothung oběma rukama, jako by musel meči vnutit svůj nově získaný život. Svaly kovářova nadloktí se chvějivě vyklenuly a jeho nohy hledaly na zemi pevné postavení. „On bojuje, Regine! Bojuje!“

V Siegfriedově hlase nebyl strach – jen notný údiv.

„Hledá pána!“ zvolal Regin. „Ukaž mu pána!“

Siegfried zaťal zuby. Vibrace čepele se přenesly na jeho paže, jeho hrudník, jeho lebku. Před očima se mu začalo všechno rozplývat a v uších mu dunělo. Ve spáncích mu bušilo a srdce jen uhánělo.

„Já… jsem…,“ začal s námahou mluvit.

Meč ho strhl a on skoro klopýtal, když ho táhl obloukem po lesní půdě. Potřeboval všechnu svou sílu, aby zase srovnal krok. Levé chodidlo tiskl hluboko do měkké lesní půdy, pravé opřel o bludný balvan.

Nyní strhl Nothung jeho paže dozadu, aby mu je na zádech vykroutil z kloubů. Ale Siegfried reagoval rychle, vlevo pustil, prudce zavířil doprava a znovu ho popadl.

„Já… jsem… Siegfried!“ křičel. „Siegfried z Xantenu!“ Meč táhl, vlekl, házel sebou sem a tam.

„Jdi s ním!“ volal Regin. „Využij jeho nutkání!“

Siegfried stál nyní na špičkách, když ho Nothung táhl směrem k nebi. Náhle sebou meč škubl k zemi a Siegfried padl na kolena.

Pot se mu lil v proudech po těle a obličej měl sešklebený. Vrčel jako zvíře. Meč ho táhl doleva k potoku. Siegfried změnil taktiku a uvolnil svaly. Dvěma rychlými kroky sledoval ten pohyb, nebojoval, nýbrž se podřídil. Bez odporu svého mistra se Nothungova síla rozběhla do prázdna a když ztratil rozmach, přitáhl ho Siegfried ve velkém kruhu k sobě. Meč se zase vzpínal jako nezkrocený kůň a Siegfried nechal jeho hnací sílu doběhnout.

Vedl Nothungova máchnutí v měkkých liniích, dodávaje síle jen cíl. Ze souboje se stal tanec, hra pohybů v plynulé formě. Síly muže a meče splynuly v jedno.

Siegfried se elegantně točil v kruhu, vedl Nothung vysoko nad svou hlavou – a potom jej s mohutným výkřikem vrazil do bludného balvanu, na němž meč koval. Čepel čněla třesouc se napůl z kamene a konečně se uklidnila.

Siefried padl vyčerpaně před balvanem na kolena, jako by se k němu chtěl modlit. Jeho hlas jen sípal: „Jsi… můj. Já… jsem… Siegfried!“ Regin na celé divadlo hleděl mlčky. Teprve nyní si uvědomil, jak moc Siegfrieda celá ta léta šidil. Siegfried nebyl kovář, nikdy jím nebyl. Měl srdce válečníka a krev krále. Bylo stejné, jestli proti němu stál drak, vojsko nebo bohové. Musel se postavit svému osudu.

Vyčerpaný, ale nadmíru šťastný, se Siegfried podíval na svého pěstouna. „Je divoký. A chce bojovat.“

„Příležitost se naskytne,“ slíbil Regin. „Nothung nespočine, dokud nebude jeho vládce vítězný – nebo neztratí přízeň bohů.“

„To je to, co se přihodilo mému otci?“ zeptal se Siegfried.

Regin zvedl ramena. „Já nevím – bohové jsou vrtkaví, a co se jim dnes zamlouvá, může je zítra rozladit. Cena za moc je násilí.“

Bylo ještě časné dopoledne a Gunther nenáviděl zmatek, který vyvolalo oznámení jeho korunovace. U dvora zdobili sály, kuchaři sem odevšad dopravovali maso, drůbež a zeleninu a celý den to vonělo po čerstvém chlebu, který pro tu příležitost pekli.

„Měl byste slavnostem hledět vstříc trochu lhostejněji,“ připomínal Hagen jako vždycky stojící vedle trůnu. „Přece jen budete králem Burgundu.“

Gunther studoval nevrle pár plánů. „Mně není do tance a hodokvasu.“

„Chátra chce pít a křepčit,“ namítl Hagen. „V této době není moc příležitostí, jak udržet sprostý lid v dobré náladě.“

Stráž u dveří do sálu uhodila kopím do dřeva, aby ohlásila návštěvníka.

Vstoupil starý muž, viditelně poznamenaný mnoha bitvami. Jeho levá paže byla už jen pahýl. Ale pohled měl hrdý a nezlomený.

„To je Laurens, bývalý vojevůdce z Xantenu,“ zamumlal Hagen. „Jednejte s ním s respektem, ale chraňte se ukvapených spolků. Jeho žádost může být úctyhodná, ale Hjalmarova pomsta, která cestuje v jeho stínu, nesmí padnout na Burgund.“

Gunther nevrle přikývl. Jeho zvědové mu už referovali o hektické přičinlivosti ve vojsku dánského krále. Hjalmar sice Xanten nikdy nemohl definitivně připojit ke své říši a vzpurná provincie poutala mnoho jeho sil, ale bez spojenectví Burgundu s Franky nebo s Huny se nedalo na otevřenou konfrontaci pomyslet.

Z Říma se nedala čekat žádná pomoc. Kdysi sice mocné impérium panovnický rod Burgundu dosadilo, ale moc okupantů zjevně mizela. Nebylo třeba jasnovidce, aby předpověděl definitivní vyhnání legií až k Alpám.

„Laurensi,“ řekl Gunther vlídně, ale nezávazně. „Slyším, že jste byl Siegmundovým věrným služebníkem. Můj otec mi často vyprávěl o odvážných činech krále Xantenu.“

Laurens pokorně přikývl. „Princi Gunthere, je mi ctí, že jste mne přijal. Xanten je také důvod, který vedl mou cestu do krásného rýnského údolí.“

„Jak člověk slyší, je mnoho povstalců, kteří se jako klíšťata drží na Hjalmarově těle, o něž se škrábe do krve.“

„Jste v obraze, Výsosti,“ řekl Laurens. „Nizozemci vzdorují tyranii Dánů jak mohou, s ohledem na jejich život a bezpečí. Ani daně, ani úrody nedopadají tak, jak si ten padoušský král přeje. Ale pod knutou okupantů po skoro dvaceti létech umírá vůle. Příliš mnoho krve napojilo xantenskou půdu, příliš mnoho dětí hlady zemřelo. Když Hjalmar nemůže zemi zotročit, vyžene z ní každou lidskou duši.“

„Co můžeme udělat?“ Guntherova otázka byla míněna upřímně, ačkoli věděl, že mu Laurens nebude moci dát žádnou odpověď.

Starý, životem poznamenaný muž zjevně užasl. „Nepřicházím, abych vyprosil pomoc. Vím o starostech, které Burgund zatěžují. Přišel jsem, abych Burgund uchránil před osudem Xantenu.“

Gunther a Hagen se na sebe podívali.

„O čem to mluvíš?“ vyštěkl Hagen nakonec. „Burgundové a Dánové snad nejsou přátelé, ale Hjalmar se bude střežit udělat krok přes naše hranice.“

Laurens klesl na kolena, doufaje v to, že mu poníženost přinese víc sluchu. „Hjalmar ví o svízelích vaší říše. Špatná úroda, slabé vojsko, nový král. A je třeba se obávat, že vám Mundzuk nebude stát po boku.“

„Dám Hjalmarovi vědět, že by to byla chyba, kdyby podcenil obranyschopnost Burgundů,“ zavrčel Gunther. „Ztráty by byly na obou stranách velké. Jste si jist, že je ochoten zajít tak daleko?“

„Bude, až se dozví, komu na dvoře dopřáváte přístřeší,“ prorokoval Laurens a náhle nezněl jeho hlas ani prosebně, ani zlomeně. Byl vyzývavý a s nebezpečným podtónem.

Siegfried požádal stráže u brány hradu o vpuštění, nikoliv bez jisté hrdosti. Zabalil Nothung do kůže a sevřel jej pod paží, aby nevyvolal pozdvižení. Na to bude čas později – až budou kováře Siegfrieda oslavovat jako hrdinu Siegfrieda.

Doufal, že Gunther bude mít čas si s ním promluvit, navzdory přípravám na korunovaci. Požehnání budoucího panovníka Burgundu pro něho bylo důležité. Regin Siegfriedovi poradil, aby před bojem s Fafnirem vyjednával o ceně za vítězství. Bylo třeba vycházet z toho, že Gunther – s ohledem na nebezpečí a nedostatek důvěry v mladého kováře – lehkovážně slíbí mnohem větší odměnu než po slavném návratu, až už bude slib povinností.

Siegfried si to dobře rozmyslel, když ho, sotva překročil práh ke dvoru, popadly za paže dvě stráže a dvě další namířily špičky svých kopí na jeho srdce. Nářadí a Nothung upadly na zem. Regin je zvedl, aniž by ho vojáci obtěžovali.

„Co to má znamenat?“ zvolal rozhořčeně.

„Gunther si přeje mluvit s kovářem,“ zavrčel jeden z vojáků.

„Nepřeju si to méně!“ protestoval Siegfried. „Pro dva, kteří chtějí totéž, by nemělo být třeba lesklého železa.“

Regin se držel zpátky. Bylo lepší napřed vyčkat, co budoucího krále přimělo k tomuto příkrému postupu.

Siegfrieda vedli do velké haly. Muži i ženy u dvora kradmo přihlíželi, jak byl mladý kovář předveden jako sprostý zloděj. Mohl jen doufat, že Kriemhilda tuhle potupu nevidí.

Vojáci ho šoupli do haly, zůstali však stát před ní, když se průčelí zavřelo.

Sotva si Siegfriedovy oci zvykly na šero trochu osvětlené několika okny, poznal, že jsou tam jenom Hagen a Gunther. Oči královského rádce prozrazovaly s nezvyklou otevřeností nenávist, zatímco muž, který měl být od zítřka králem, se zdál být spíš zklamaný než rozzlobený.

„Doufal jsem, že přineseš rozptýlení s ohledem na utrpení, která Burgund stíhají,“ začal Gunther. „Kriemhildino nevychované počínání, Fafnirova surovost – a nyní to máš být zrovna ty, kdo tuto říši zavleče do zničující války?“

Otázka se zabodla do Siegfrieovy hlavy jako broušená čepel dýky. Protože si nebyl vědom žádné viny, scházela mu slova. „Gunthere, nikdy bych…“

„Pověz své jméno, hejsku!“ zvolal Hagen vztekle a jeho třesoucí se ruka toužila po jílci jeho meče.

Siegfried cítil, jak se v něm probouzí temné tušení. „Takové, jaké jsem nosil vždycky, je i dnes – Siegfried!“

Byl to Gunther, kdo se nyní předklonil. „Siegfried – kovář z Odinova lesa?“

Siegfried doufal, že bude moci tu radostnou novinu oznámit v dobře zvoleném okamžiku, ale nyní nepřicházela lež v úvahu. „Siegfried, vyrostlý jako kovář v Odinově lese, s krví xantenských králů v žilách!“ Slova mu sešla ze rtů vzdorovitě, jako by pravda rozdrtila každou obžalobu.

Hagen se otočil a oddusal několik kroků do tmy sálu, aby neukázal grimasu vzteku a starosti, která mu znetvořila obličej.

Gunther si unaveně třel oči. „Pak je to tedy pravda – ty jsi Siegfried, syn Siegmunda a Sieglindy, právoplatný dědic Xantenu?“

„Přísahám to při vašem Bohu a při svých bozích,“ řekl Siegfried. Hagen opět přistoupil k trůnu. „Nechte mne, ať mu vezmu život, Gunthere, a jeho hlavu odnesu v proutěném koši k Hjalmarovi. Potom, jen potom se snad dá osud ještě obrátit!“

Gunther mávl rukou, ale starost mu kalila pohled. „Siegfriede, uvědomuješ si, že jsi Burgund – oslabený Burgund neobklopený zrovna přáteli! – svou přítomností udělal žádoucí cenou pro Hjalmara z Dánska? Musí ti to být jasné – jak ti to nemůže být jasné?“

Siegfried, jehož myšlenky nikdy nesahaly až k cizím dvorům, jakmile mu Regin prozradil původ jeho krve, klesl chvatně na kolena, aby dokázal svou podřízenost. „Gunthere, pokud najdete ve svém srdci víru a vyslyšíte má slova, pak ať je to v tomto okamžiku – vědomí o mém původu nezažilo ještě ani dva východy slunce. Když jsem přišel na váš dvůr, byl jsem Siegfried kovář, nic víc.“

„I kdybychom mu to mohli věřit,“ mumlal Hagen svému vládci do ucha, „situace by se nezměnila. I když ho vykážeme z říše, nařkne nás Hjalmar ze spoluviny.“

Guntherovi se nelíbilo, že má svázané ruce. „Zdá se mi… nevhodné obětovat kováře s dobrým srdcem ostří, abychom uchlácholili krvelačného zloducha.“

Siegfried se opět zvedl. „Co kdybych vám nabídl obchod – obchod, jehož výsledkem můžete jen získat?“

„Kapsy má prázdné, Gunthere,“ zasyčel Hagen, „a jeho slovo za nic nestojí.“

Gunther se na svého rádce přísně podíval. „Nechci být králem – ale pánem svých myšlenek ano. Ať mluví.“

Siegfried přistoupil o krok blíž k trůnu. „Co Burgund oslabuje, to je ta nestvůra Fafnir, neboť ochromuje odvahu lidu, od sedláků až k vojákům. Nabízím vám konec jeho strašlivé vlády – jako dar k vaší korunovaci!“ Hagen se zle zasmál a Gunthera zjevně trápily vzpomínky na vlastní selhání. „Velké slovo pro mladého muže, který mi přiznal, že neumí vládnout mečem. Co ti dává víru, že bys mohl zvítězit, kde můj otec a můj bratr ztroskotali?“

Siegfried se zhluboka nadechl. „Není to jedno? Pokud by si drak vzal můj život, můžete Hjalmarovi darovat mou hlavu. Jeho chtivost po Burgundu zmizí. Kdybych ale zvítězil, síla a sláva vaší říše by se zvětšily, takže by se Hjalmar neodvážil útoku.“

Gunther se překvapeně podíval na Hagena. „To zní rozumně.“

„Zní to jako pokus vykrást se z hradu, než ho můj meč usmrtí,“ opáčil Hagen a opovržlivě si odplivl na zem.

Siegfried hodil na váhu všechno, co měl. „Můj pěstoun Regin zůstane u dvora. Víte, jak moc mi záleží na jeho blahu. Nikdy bych je lehkomyslně nevsadil útěkem do hry. A kromě toho očekávám od krále splnění prosby, až zemi osvobodím od dračího jařma!“

Hagen nasadil k ostré odpovědi, ale Gunther ho zarazil. „Kdybys Fafnira přemohl, povolím ti jedno přání – pokud bude v mé moci.“ Siegfried se usmál: „Až se vrátím s dobrou zprávou, budete král – moc vám bude dána.“

Gunther se probojoval k rozhodnutí: „Choval ses u dvora vzorně a tvou odvahu nemůže nikdo zpochybňovat. Nikdo nesmí říkat, že si Gunther neumí vážit dobrých služeb.“

Hagenovi se jen stěží dařilo skrývat svou nelibost. Skrz sevřené rty dodal ke Guntherovým slovům: „Pokud by korunovační slavnosti skončily, aniž bys zase vstoupil do tohoto hradu, bude Reginova smrt jen první, za kterou poneseš zodpovědnost.“

Siegfried vážně přikývl a uklonil se. „Slibuju vám – můj pěstoun bude moci dnes v noci klidně spát s jistotou, že nezklamu ani jeho, ani vás. Do té doby ať však tajemství mého původu zůstane tím, čím bylo – tajemstvím.“

Gunther přikývl. Siegfried se obrátil a rychlými kroky opustil sál. „Je přímý a má srdce válečníka,“ zamumlal Gunther za chvíli. „Byla by hanba muset už nyní připravovat jeho hrob.“

„Nebojím se jeho smýšlení,“ řekl Hagen. „Je to jeho krev. Dělá z něho ne-li nepřítele, přece jen nebezpečí.“

„Ale přesto nám byla jeho nabídka k užitku,“ namítl Gunther.

Jeho rádce rozzlobeně frkl. „Pošetilý nápad, zrozený v domýšlivosti. Ale kdyby nad Fafnirem skutečně zvítězil, kdyby mu napomohly rozmary osudu – nu, stačilo by, aby z našich šesti uší byly jen čtyři uši hluché, a váš slib se stal neplatným.“

Gunthera překvapila chladnokrevnost, s níž chtěl Hagen porušit dané slovo. „Hagene z Tronje, nemám v úmyslu odpírat vítěznému válečníkovi odměnu za jeho čin. Navíc vím velmi dobře, co Siegfried chce. Když mu jeho přání splníme, měli bychom o starost méně.“ Hagena mrzelo, že jeho budoucí král je tentokrát lépe informován než on sám. „Pokud to není Hjalmarova hlava.“

„Hlavu chce,“ zamumlal Gunther, „a všechno, co k té hlavě patří. Musel bych se těžce mýlit, kdyby se tomu Kriemhilda protivila.“ Hagen se na svého pána překvapeně podíval. „Princezninu ruku? Vy už víte, že tomuto přání nemůžete vyhovět?“

Gunther se mírně usmál. „Proč ne? Siegfried není králem Xantenu – ještě ne. Ale až se vrátí ke dvoru jako vítěz nad drakem, dostojí požadavkům i jeho krev prince.“

Hagen si vychutnával, že má zase navrch. „Jeho krev přitom není důležitá. Zákony nepovolují v této věci žádnou volnost – král se musí oženit před následníkem trůnu. A protože je Kriemhilda o rok starší než Gernot, nemůžete ji Siegfriedovi dřív slíbit.“

Gunther trochu zbledl, neboť tu klausuli dosud neznal. „Pak bych musel porušit své slovo, ačkoliv jsem král?“

„Jen protože jste král,“ bručel Hagen. „To je ironie situace – v tomto okamžiku byste tu moc ještě měl. Zmizí, až se koruna dotkne vaší hlavy.“

Klepy se u dvora šířily jako žízeň v kraji bez vody. Jak milého kováře Siegfrieda vláčeli vojáci před budoucího krále. Jak s hlavou dosud na ramenou vyšel zase z průčelí. Jak z kovárny doléhalo vzpurné láteření a křik kováře a jeho pěstouna.

Vyrojily se první pověsti. Pověsti, že Siegfried zamýšlí ke Guntherově korunovaci vykonat hrdinský čin znamenité odvahy. Netrvalo dlouho, než padlo jméno Fafnir a rozdělilo dvůr na dvě části: Na ty, jimž byl Siegfried lhostejný a kteří proto měli jen výsměch a uštěpačnost pro tuto pošetilost, a na ty, jimž přirostl dost k srdci, aby cítili soucit a starost.

Guntherovi zbývající sourozenci Kriemhilda a Gernot patřili ke skupině, které byl Siegfried milý, hned jak s Reginem zatloukl na bránu.

Princezna a její bratr stáli dost daleko od okna, aby je dvorní dámy neviděly, když pozorovali Siegfrieda při jeho málo hrdinském odchodu z hradu. Byl to pohled, který se sotva dal srovnávat se skvostným odjezdem třinácti jezdců, kteří vyrazili teprve před tak krátkým časem, aby Fafnira zabili, a kteří tak žalostně ztroskotali.

Siegfried šel pěšky a měl s sebou jen uzlík plný šunky a chleba a meč, který měl pečlivě zabalený do kůže. Dokonce odsud nahoře bylo zjevné, jak moc se ho dotýkají šeptané posměšky dvorních dam a vojáků. Sám sebe viděl jako hrdinu – a byl osamělejší, než kdy byl kovář Siegfried. Krátce než došel k bráně, se ještě jednou otočil – napřed k Reginovi, který stál v nyní střežených dveřích kovárny, pak k velkému průčelí, které bylo zavřené a odmítavé a nakonec ke Kriemhildiným pokojům, jejichž okna byla prázdná. Nemohl vědět, že Kriemhilda byla u svého bratra a sledovala dění z jiné místnosti.

„Umře,“ řekla princezna podivně nezvučné. „Proč jsou muži v Burgundu tak dychtiví vyzývat smrt?“

„Jako rodinnému zbabělci mi sotva přísluší nasednout na toho vysokého oře,“ zamumlal Gernot, „ale u Siegfrieda se mi zdá důvod zřejmý.“

Kriemhilda se na něho podívala odmítajíc nevyslovené.

Gernot zvedl ramena. „Co by to mělo být jiného? Nedělá to pro peníze a stav, protože obojí by mu nepříslušelo ani potom, kdyby drak umřel.“ Princezna se snažila, aby při možná posledním pohledu na muže, jehož milovala, nevypukla v slzy. „Je hloupé a nehodné lásky, když věří, že pro ni musí mávat mečem.“

Gernot se na ni podíval skoro rozzlobeně. „Kriemhildo, jestli Siegfrieda miluješ, pak běž na dvůr a pověz mu přesně to. Protože všechno, co dosud v Burgundu zažil, ho muselo přesvědčit o opaku.“ Kriemhilda viděla, jak se hradní brána zavřela, potom se odvrátila. „Vrhla bych se mu k nohám, kdybych věřila, že tím zastavím jeho bláznivé jednání. Ale co se nyní děje, je diktováno osudem. My naproti tomu uděláme to, co je naší povinností a radostí – připravíme se na korunovaci našeho bratra.“

7

Fafnir a hněv bohů

Nebyl to odchod z hradu, jaký si Siegfřied přál. Místo v úctě a jásotu odcházel s potupou a posměchem.

Zajímalo ho to však málo, protože věděl, že všichni, kteří v něm vidí přihlouplého kováře, se mýlí. Siegfřied měl nejen Nothung – vlastnil i právo krve. A kdo měl draka skolit, když ne královský syn?

Jen ho mrzelo, že mu Regin nerozuměl. Jeho pěstoun se nadmíru rozhněval, když uslyšel, co má Siegfřied v úmyslu. Používal slova, jaká Siegfřied ještě nikdy neslyšel a o nichž musel předpokládat, že byla vyslovena v cizí řeči.

Šel beze spěchu, ale pevnými kroky. Bude trvat několik hodin, než dojde do lesa, který byl Fafnirovým úkrytem a domovem. Když k tomu připočítal cestu zpátky, zůstalo mu skutečně málo času na odpočinek, aby byl na korunovaci krále zase v Burgundu.

Siegfřied cítil, že mu to trochu připomíná Odinúv les a jeho srdce bylo lehčí, když konečně zase sám pochodoval mezi stromy, v nose vůni pryskyřice a květů. Mimo zdi hradu se život zdál jednodušší, bezprostřednější a méně naplněný možnostmi a nepostižitelnostmi, na které bylo třeba stále brát zřetel.

Ale v hradu byla Kriemhilda.

Kriemhilda. Siegfried se snažil, aby na ni nemyslel. Podařilo se mu to teprve, když obrátil myšlenky ke Xantenu, k říši, která měla být najednou jeho dědičným právem. Zdálo se mu to absurdní, neboť nakonec neznal ani zemi, ani její obyvatele. Neměl tušení o její velikosti, jestli je hornatá nebo rovná a k jakým bohům se její lidé modlí. Hospodské žvanění bylo všechno, co právoplatný král spojoval se svou říší.

Siegfried se znovu přiměl zamířit myšlenkami jiným směrem. Nakonec neměl ani plán, jak Fafnira přemoci. Všechno, co měl, byla pouhá vůle – a Nothung. Bylo by jistě bývalo chytré, poprosit Gunthera o radu, neboť budoucí král Burgundu přece jen stál proti té nestvůře tváří v tvář. Nyní bylo pozdě této zkušenosti využít.

Siegfried přeskočil malý potok, snědl něco z proviantu, který si nesl s sebou a zkusil si Fafnira představit. Tlamu, plivající oheň, kůži jako kámen a oči jako žhavé uhlí. Znělo to jako povídačky, které mají postrašit děti, aby zůstaly v domě. Ale spousta mrtvých válečníků svědčila o tom, že Fafnir je víc než legenda.

Najednou i Siegfried znejistěl. Způsobilo nadšení z jeho původu, že se stal nerozumným? Stačila láska ke Kriemhildě, aby ho dovedla s otevřenýma očima na jistou smrt?

Ucítil, jak se mu Nothung v ruce zachvěl. Přes kůži Siegfried cítil živé teplo meče, který se v očekávání nastávajícího boje radostně třásl. Dodalo mu to důvěru.

A tuto důvěru potřeboval, čím blíž ho čas nesl k Fafnirově říši. Připomínalo mu to cestu do Wormsu, která mu už připadala skoro legendární, ačkoliv od ní uplynulo sotva několik týdnů. Hlasy zvířat doznívaly čím dál víc, až byly jedinými zvuky větve, které pod Siegfriedovými kroky praskaly. Stromy odložily v očekávání zimy hodně ze svého listí, a přesto filtrovaly jejich tenké větve sluneční světlo tak dalece, že půda působila skvrnitě a nestále. Bludné balvany, některé tak velké jako voli, ztěžovaly postup, když se řadily vedle sebe jako perly na náhrdelníku, jako by příroda chtěla odvážnému smělci postavit do cesty zeď.

Na zemi ležela osamělá dýka, kůže na její rukojeti byla zplesnivělá.

O pár kroků dál ležel přední štít a přilba nějakého vojáka, ve zjevném chvatu odhozené stranou. Kovářská práce nebyla z Burgundu, to Siegfried bez potíží rozeznal. Na tomto místě našli svého mistra Římané.

Vzdor pokročilé denní době se po mrtvých pařezech líně převalovala ojedinělá přadena mlhy a ve výšce kotníků se ze země vypařovala bledá pára, která tančila kolem Siegfriedových holínek. Nejen okolí, i roční doba se měnila. Půda začala být suchá a drsná, mrtvý mech vrzal pod jeho kroky. Chladný závan způsobil na Siegfriedových pažích husí kůži. Kdyby byl nevěděl o podstatě světa – byl by Siegfried přísahal, že dosáhl hranic Utgardu.

Ochromující zármutek se vkradl svou cestou i do Siegfriedovy hlavy, tlumil jeho zanícení, zkoušel jeho strach. Aniž by si toho všiml, zpomalil kroky a pořád se bázlivě rozhlížel.

Sieee… frieee…

Les začal šeptat. Nikoliv slovy z hrdel, nýbrž větrem ve větvích a skřípajícími kořeny. Siegfried se pokoušel ty vzdychavé a ječivé zvuky ignorovat, odbýt jejich volání jako přelud.

Sieee… frieee…

Svaly mu ochably, kolena povolila. Teprve nyní si uvědomil, že musel uzlík s jídlem zahodit už před nějakou chvílí. Bohové kolem něho otáčeli světem, jako by chtěli pobláznit jeho smysly, stromy se k němu skláněly, spíš výhrůžně než starostlivě. Jeho jméno, dosud šeptané a tenké syčelo teď lesem zřetelně a jako zvuk bubnu.

Siegfried! Siegfried! Siegfried!

Zacpal si uši, ale to slovo pronikalo jeho očima, jeho ústy, jeho nosem.

Siegfried! Siegfried! Siegfried!

Třesoucíma se rukama popadl Nothung a vybalil jej z kůže. Pravičkou uchopil jílec, jeho levá ruka obepnula čepel blízko místa, kde se zužovala do špičky. Klesl na zem a zvedl meč do výšky. Cítil, jak kov řízl do jeho masa, jak po něm kape jeho vlastní krev a potom ji pije země.

Siegfried! Siegfried! Siegfried!

Hlas, jeden nebo mnoho hlasů, slábl, prchal stále dál do lesa, znovu se rozpouštěl ve zvuky, které prozrazovaly už jen vítr a dřevo. Bylo třeba výkřiku zlosti a odhodlání, aby se Siegfried znovu postavil na nohy. Jeho duch se konečně vyjasnil a srdce mu pumpovalo sílu zpátky do svalů.

Vyzkoušel svou levou ruku, z níž ještě stále tekla z úzké rány krev. Siegfried už si nemohl vzpomenout, kdy naposledy viděl svou vlastní životní šťávu. S Nothungovou pomocí uřízl pruh kůže a převázal si ruku tak, aby zůstala dokonale pohyblivá. Pak se vydal opět na cestu.

Siegfried se ptal, jestli na všechny válečníky, kteří přišli před ním, aby se postavili Fafnirovi, dotíraly takové neviditelné síly. A proč les znal jeho jméno.

Mlha zhoustla, jako by chtěla skrýt hanbu, která krajinu postihla – spálené stromy, rozbrázděnou půdu, vyschlá koryta potoků, kusy kamenů roztříštěné do černého mouru.

Pokud Fafnir skutečně plival oheň, vyvařil v plamenném dechu každou vlhkost, která kdy lesu dávala život. A všude byl puch požáru a popela, studeného kouře a horké smrti.

Nyní vedla cesta Siegfrieda lehce nahoru do kopce a mezi kameny a hromadami suti viděl vchody mnohých jeskyní, které hrající si prsty bohů provrtaly do hor.

Ptal se, jak má draka najít, pokud by spal. Jeho čas byl omezený a mohl jen doufat v to, že Fafnir vetřelce ve své říši nepřijímá klidně.

Pod jeho nohama to tvrdě skřípalo a praskalo a Siegfried si všiml, že šlápl na žebra kostry, z níž čněly ze země už jen bledé zbytky – lebka, kosti ruky a pár žeber. Ten pohled ho polekal jen mírně, takové předzvěsti hrůzy viděl přece už cestou do Wormsu.

Polekaně však zatajil dech, když se před ním z mlhy vynořil jezdec na koni. Zdálo se, jako by se oba opřeli k spánku o kdysi mohutný strom, jehož zuhelnatělý pařez byl ještě s to podpírat jejich těla.

Siegfried šel opatrně blíž. Byl to pohled, který by i z pohana dokázal udělat křesťana – jeden z burgundských válečníků, v celém mundúru a s mečem ještě v ruce, spálený ve výkřiku. Suché a popraskané maso přisáté na kostech, jen zuby bíle vyceněné jako v posledním smíchu. Stejně tak kůň, upečený, než mohl svého jezdce v panice shodit. Nyní nebylo skutečně těžké najít cestu Fafnirovi, neboť zuhelnatělá těla ji lemovala jako němí ukazatelé smrti.

Siegfried se pokusil určit denní dobu, ale to bylo nemožné. Mlha příliš kalila sluneční světlo a nedala se určit ani nějaká světová strana. Svůj cit pro hodiny ztratil, když se ho les pokusil ohnout pod svou knutu. Nothung už nezabalil, nýbrž ho držel připravený v pravé ruce. Svaly měl napjaté a pohled soustředěný.

Z šera před ním se vylouplo černé, masivní tělo, postava hrůzu nahánějících rozměrů. Siegfried dbal na to, aby nezpůsobil žádné zvuky. Šel lehce přikrčený, levou ruku na zemi, aby ucítil každý otřes, který by mohl prozradit, že se drak probudil.

Siegfried zatajil dech. Byl to vchod do jeskyně.

Postava byla velká a tmavá, jistě, ale sotva byla připravená v příštím okamžiku se slintající tlamou vyskočit dopředu.

Kovář, který byl i královským synem, se trochu uvolnil. Les a mlha mu ukazovaly mršiny, záměrně klamaly jeho oči.

Na pařezu velkém sotva jako muž, uviděl vězet lebku, hned vedle vchodu do jeskyně. Oči ještě vytřeštěné zděšením, masitý jazyk přilepený v koutku úst, ježaté vlasy padající z tlejícího masa.

Giselher.

Siegfried zvracel a zmocnila se ho zvláštní úleva, když pomyslel na to, že byl v souboji lepší než následník trůnu. Potřeboval okamžik, než si uvědomil nesmyslnost tohoto pohledu. Bylo možné, že Fafnir utrhl korunnímu princi hlavu od těla – ale který drak potom nastrkává lebky jako trofeje na pařezy stromů jako holedbající se barbar v bitvě?

Siegfried ucítil teplou brízu v zádech, pohladila i jeho ramena. Jemné šumění mu nadzvedlo vlasy a projelo jimi. Bylo mu, jako by ve vzduchu leželo tiché hvízdání. Otočil se, rukou popadl opět pevněji meč.

Zbytek světa se ustrašeně schoval. Všechno, co Siegfried ještě viděl, byla šupinatá kůže a zuby velké jako nože. Dvě křídla, která jako by obepínala nebeskou klenbu a hnilobný dech z šedého rozeklaného jazyka. Drápy vystrčené dopředu, blížící se rychle jako šípy.

Jeho řev roztřásl zemi.

Siegfriedovi nezbýval čas, aby proklel Regina, že mu odjakživa zakazoval zacházet se zbraněmi. Taky mu nezbýval čas pozvednout meč proti bestii, která se řítila z nebe. Mladý muž, z něhož se během vteřiny musel stát válečník, jednoduše povolil nohy a odkutálel se stranou.

Fafnir, který minul svůj cíl a tudíž rychlé vítězství, v posledním okamžiku prudce zvedl hlavu, aby se nezavrtal obrovskou tlamou do lesní půdy. Jeho drápy oraly zemi, když používal křídla, aby zabrzdil pozoruhodně štíhlé tělo. Tuhá kůže levého křídla přikryla Siegfrieda jako stan, ale jen na jedno mrknutí oka, potom Fafnir křídla pružně přitáhl k tělu.

Siegfried ošálený překvapivým drakovým útokem, se dostal s námahou na kolena a mohl svého soupeře poprvé vidět v celé velikosti.

Obrovský ano, ale ne těžkopádný nebo objemný. Fafnir byl příšera hbité elegance, s pohyblivým krkem a se šlehajícím rozštěpeným ocasem. Svíral čelisti a Siegfriedovi bylo, jako by mohl vidět v jeho černých očích, jak si oheň razí svou cestu. Bylo štěstí, že spatřil koutky očí bludný balvan, který byl dost velký, aby poskytl muži ochranu.

Siegfried skočil mohutným skokem do bezpečí. Musel dávat pozor, aby se přitom sám nezranil Nothungem. Válec ohně, který zafučel přes jeho hlavu do lesa, našel jen zuhelnatělé zbytky.

Kámen mu příjemně chladil záda, zatímco vedro plamenů pražilo jeho obličej a ruce.

Siegfried hekticky promýšlel své možnosti. Na Fafnira nemohl vyzrát silou a jeho ohnivý dech znemožňoval každý přímý útok. Pružnost jeho pohybů mu ztíží, aby vždycky zůstal za ním.

Siegfried se nedostal dál. Vedle něho vykukovala obrovská drakova hlava jako had hbitě za kamenem a hledala svou oběť. Mladý válečník dokázal právě ještě vyskočit, než ho další náraz plamenů zahnal do zuhelnatělého lesa. Fafnirův řvoucí dech trhal průsmyky v mlze.

Siegfried věděl, že drakovi sotva dokáže uniknout. Musel svou nedostatečnou velikost využít jako svou výhodu, proto běžel do jedné části lesa, která si ještě zasloužila toto jméno. Staré, tlusté kmeny, zvenku spálené, tady vzdorovaly konci. Hledal úzké mezery, tenké pěšinky, nikdy se neohlížel a ustavičně doufal, že šupinaté drakovo tělo bude muset ve změti stromů uhnout nějaké soutěsce.

Siegfriedovy plíce hrozily puknout, když drakův řev konečně už nezněl, jako by se mu ozýval za patami. Obrovský dub, jehož kořání vyčnívalo na svahu hojně ze země, sliboval na krátkou chvíli ochranu. Siegfried se vmáčkl mezi vzpurné kořeny, až už zvenku nebyl vidět. Nyní našel sice místo, kam ho Fafnir nemohl sledovat – ale jeho plameny ho přesto najdou.

Slyšel draka běsnit, narážet tělem pořád znovu do starých stromů a vytrhávat je ze země. Siegfriedovi zbývalo tedy jen málo času, aby si rozmyslel nějakou strategii. Těžce dýchal a Nothung v jeho ruce byl podivuhodně tichý. Košili měl roztrhanou a z malých ranek tekla krev. Kůže ho pálila po celém těle a byla vedrem tmavočervená.

Teď chápal, s jakou lehkostí přemohl drak i ty nejlepší vojáky. Fafnirovi se v rychlosti a pohyblivosti vyrovnal sotva nějaký kůň a každá zbroj byla zátěž, která znamenala smrt.

Siegfrieda ani nenapadlo nechat souboj tak jednostranným, jak až dosud byl. Když chtěl proti drakovi nějakou šanci, musel se o ni hlásit. Vzpomínal si na to, co řekl Regin: Draci žili v jeskyních. Musel vycházet z toho, že Fafnir s ohledem na svou hmotu může hledat útočiště jen v takovém doupěti, které ho prve zmátlo.

Spali draci? Jak dobrý měli čich? Seigfried se zlobil, že ví tak málo o tom, co by mu mohlo pomoci dál. Vždyť už ho překvapilo, že Fafnir neplive plameny z chřtánu, nýbrž nozdrami, jako kůň svůj kouřící se dech v zimě. Ať už to bylo jakkoliv, musel vyhledat boj, pokud jej chtěl vyhrát.

Vysoukal se ze své skrýše a svlékl si roztrhanou košili. Látku si ale ponechal v ruce, zatímco se pokoušel orientovat. Nakonec se obrátil vpravo, aby se vkradl ke vchodu do jeskyně z výšky pahorku shora.

Ta bestie musela mít nějaké slabé místo. Siegfriedovi se zdálo nepravděpodobné, že by bohové stvořili něco, co by bylo tak bezvadné jako oni sami.

Chvíli trvalo, než byl opět na místě, z něhož musel tak ukvapeně utéct. Tápal ze svahu dolů a stále se díval na vchod do jeskyně. Fafnira nebylo nikde vidět. S ohledem na svou obrovskou postavu se opět vznesl do vzduchu nebo…

Jako na potvrzení slyšel Siegfried z jeskyně hudrování a pahorek jako by se mu pod nohama roztřásl. Byla to tedy pravda: Fafnir byl doma uvnitř hory!

Bohužel nebyla suť na tomto místě ani dost hojná, ani dost velká, aby vchod do jeskyně šikovně vyvolaným padáním kamení zasypala. Siegfried uviděl zase hlavu nešťastného Giselhera, který jako by držel varovnou stráž.

Siegfried dostal nápad. Tak pomalu, že pod jeho chodidly nezašustěly ani suché listy, se kradl po pravé straně kolem vchodu do jeskyně. Vrhl krátký pohled do černé díry, ale Fafnira neobjevil.

S krajní opatrností stáhl tlející hlavu následníka trůnu z kůlu, na který byla pevně nastrčená. Potom se stejně opatrnými kroky začal vracet, až dřepěl zase nad vchodem do jeskyně.

Trochu se divil, že Fafnir vzdal tak brzy pronásledování, ale na druhé straně měl drak všechny výhody na své straně. Kdo ho chtěl přemoci, musel přijít za ním.

Siegfried se snažil nedívat se na to, když strkal utržený rukáv své košile Giselherovi tak hluboko do úst, až se zase objevil na vláknitě odtrženém krku. Potom udělal uzel a nyní měl hlavu jako závaží na dlouhém kusu látky. Hrůzný pohled, ale Siegfried se uklidňoval tím, že bude moci alespoň Guntherovi povědět, že mu jeho bratr v boji proti drakovi naposledy pomohl.

Bylo načase podráždit Fafnirovu krvežíznivost! Siegfried se naklonil tak daleko přes horní okraj vchodu do jeskyně, jak to jen bylo možné, aby nespadl po hlavě na lesní půdu. Nechal Giselherovu hlavu houpat na látkovém provazu a řval z plna hrdla: „Válečníci z Burgundu vyžadují boj, Fafnire – vylez ven!“

Odpověď přišla rychle a vztekle. Celý pahorek se rozechvěl a řev, zesílený ozvěnou v jeskyni, zvířil listy před vchodem.

Siegfried cítil, jak Fafnir protahuje své tělo skrz vchod, jak jeho drápy škrábou skálu a jeho oči hledají vyzývatele. Vytáhl lebku k sobě nahoru, dvakrát jí rozhoupal a pak ji vrhl před jeskyni. Giselherova lebka se rozkutálela, mrtvé oči upřené jako ve strachu na jeskyni, čelisti kousající do látky. Siegfried věděl, že nebude muset čekat dlouho. Fafnir byl tak vznětlivý, jak byl rychlý.

Štíhlá hlava korunovaná špičatými krunýři, se vysunula z jeskyně podezíravě se kývajíc sem a tam. Následovaly dvě silné přední nohy se smrtícími drápy, potom široká ramena, která ve středu těla nesla mohutné perutě.

To byl okamžik, kdy Siegfried vsadil svou odvahu proti svému rozumu a s mečem v pravé ruce skočil drakovi přímo na kříž. Jeho nohy se drápaly vlevo a vpravo podél krku zvířete a jeho trup dopadl mezi lopatky, jako by byl Fafnir kůň, kterého je třeba vycvičit.

Kůže a maso draka byly studené, jeho šupiny ostré na hranách a hladké na povrchu. Nebyla tu žádná možnost pevně se držet. Siegfrieda musela udržet pouze síla jeho stehen.

Fafnir ucítil tlak válečníka na svém vazu a prudce strhl hlavu nahoru. Řval, jako by byl rozzlobený klamem, kterému podlehl. Siegfried cítil bolest, když drakovy šupiny při pohybu řezaly do jeho nohou jako malé nože. Křičel, ale nepopustil. Místo toho zvedl Nothung a ťal do krku na místě, kde byl nejužší.

Čepel sklouzla sršíc jiskrami, aniž by na těle nestvůry zanechala šrám. Fafnir ohnul hlavu dozadu a stiskl čelisti, aby Siegfrieda nárazy ohně spálil ze svého hřbetu. Válečník se vrhl kupředu, zmenšil úhel, zúžil plochu. Plameny vyšlehly mimo něho.

Siegfried přitiskl ještě jednou ostří Nothungu drakovi na krk a znovu to zůstalo bez účinku. Jako pes, který si honí vlastní ocas, se Fafnir točil v kruhu a pokoušel se zbavit klíštěte, kterým pro něho Siegfried byl. Roztáhl křídla a hekticky jimi tloukl nahoru a dolů.

Siegfriedovi se rozbřesklo, že nesmí dovolit Fafnirovi, aby se vznesl k obloze. Tam nahoře by nestvůře stačilo, jen aby ho shodila, a pád by zařídil jeho smrt. Levou paží tlačil své tělo zpátky, zvedl meč a bodl do koženého křídla, na které tiskl pravé chodidlo.

Drak zaječel jako z tisíce tlam, vzepjal se a sklouzl se pozpátku ke vchodu do jeskyně. Siegfried věděl, co má Fafnir v úmyslu – chtěl válečníka shodit o strop jeskyně. Protože nemohl draka ze své pozice smrtelně zasáhnout, rozhodl se, že ho předejde. Přehoupl levou nohu přes Fafnirův krk, takže měl obě chodidla na ramenním kloubu pravého křídla. Levou paží se vzepřel do výšky a nyní stál vrávoravě na lezoucí bestii. Potom promáčkl nohy a katapultoval se dopředu.

Náraz před jeskyní byl tvrdý a bolestný. Do ran na jeho nohou se zadřela špína. V zádech cítil Siegfried, jak ho tlačí tvrdá Giselherova lebka a levou paži měl tak přetočenou, že ji sotva ještě cítil. Ležel přesně před jeskyní, bezprostředně před Fafnirem – přímo tváří v tvář smrti. S námahou se vyškrábal na nohy, zdánlivě neužitečný meč ještě pevně v pravé ruce.

Na les padlo ticho.

Pokud byla nestvůra schopná lidských myšlenek, leskl se jí v očích triumf. Zastavila se a skoro blahosklonně očichávala malého a zraněného válečníka. V jejích pohybech už nebyl spěch. Tak jako lovec už nemusí dbát na to, zda skolený jelen nechce ještě utéct.

Siegfried ztěžka dýchal, bolavá místa mu prozrazovala počet kostí v těle. Okamžik myslel na to, že Nothung zahodí a bude utíkat o život. Ale dokonce i v nejlepší formě by jeho nohy nestačily na ohnivý dech jeho soupeře.

Fafnir zařval, hnilobný dech byl tak bouřlivý, že Siegfried skoro upadl na zem. Byl to vítězný výkřik, oznámení rozsudku smrti. Drakovy čelisti se pomalu zavíraly, zatímco se uvnitř jeho lebky shromažďovaly plameny.

Siegfried uposlechl jistého vnuknutí a využiv své určitě poslední šance, skočil dopředu, přímo k netvorovu chřtánu. Rychlý úder meče rozdělil na obou stranách tlamy kůži a svaly tam, kde se setkávaly čelisti. Siegfriedovi se podařilo vsunout celé své tělo jako k jídlu do drakovy mordy, pravé rameno přitiskl na patro, nohama se měkce opřel do jazyka.

Bolest a překvapení přinutily Fafnira, aby opět rozevřel tlamu a mladý válečník se v ní mohl skoro v celé své výšce narovnat. Zablokoval drakovy čelisti jako příčně ležící kost.

Sliny, zbytky hnijícího masa a červy poseté trhací zuby byly všechno, co Siegfried viděl a cítil. Mínil, že hluboko ve Fafnirově chřtánu slyší tlukot drakova srdce.

„Musíš sevřít tlamu, abys zplodil plameny, že?“ křikl.

Ale krvácející drakovy čelisti byly silné, ještě pořád silnější než každý muž, který je vyzýval. Siegfried cítil, jak se mu třesou lýtka a nohy povolují. Zbývala mu už jen chvilička, pokud vůbec.

„Mohl jsi sežrat ty domýšlivce z Burgundu,“ zavrčel vzdychavě, „ale syna Xantenu tvé šťávy nestráví!“ Vzal Nothung a sevřel jílec s námahou mezi svými chodidly. Čepel ukazovala vzhůru. Počkal přesně tak dlouho, než Fafnir zavřel tlamu dost daleko, aby špička meče rozdrásala jeho patro. Potom se Siegfried vzdal odporu a pozadu se vykulil z drakova hrdla.

Fafnir si všiml, že mu oběd unikl a snažil se zavřít čelisti – ať už proto, aby rozdrtil Siegfriedovo tělo, nebo aby boj konečně ukončil dalším výbuchem ohně. Ale Nothung konal službu, kterou mu Siegfried přidělil a bolestně bodal do drakova masa.

Válečník využil přízně okamžiku a neseskočil z netvorovy hlavy zpátky na zem. Místo toho se vzepřel chodidly o tesáky spodní čelisti, zatímco jeho nyní prázdné ruce popadly měkké maso nozder.

Kdyby byl měl osamělý souboj diváka, byl by jistě na místě zkameněl nad podivuhodným obrazem, který se mu nyní nabízel. Siegfried dřepěl na drakově tlamě, – drak po něm nemohl ani chňapnout, ani plivat oheň –, a ze všech sil se metle Burgundu posmíval. „Fafnire, to bylo celé tvé nasazení?“ křičel. „Jedna čepel a jeden kovář jsou všechno, co je zapotřebí, aby skončilo tvoje panování?“

Drak chtěl řvát, kousat, plivat plameny – ale meč mezi jeho čelistmi mu dovoloval jen vzteklé skuhrání. Házel hlavou sem a tam v matném pokusu Siegfrieda setřást.

„Kdybych byl věděl, že mi to uděláš tak jednoduché, byl bych tě přišel přemoci už před několika týdny,“ volal teď Siegfried. Krvácející rány, bolavé údy – všechno bylo zapomenuto v opojení moci, kterou měl nad Fafnirem. Díval se netvorovi přímo do očí, které jako by plápolaly černě a červeně. „Podívej se na mne! Já jsem Siegfried – ten, co zabil draka.“

Drakem projela tmavá vlna. V nespoutané zlosti dychtil zničit svého protivníka. Posunul krk kupředu a vložil do toho pohybu všechnu sílu a jeho lebka narazila s bouchnutím na zem.

Trik, jak se osvobodit od Siegfrieda – chyba, ve kterou mladý válečník přesně doufal. Když Fafnirova spodní čelist narazila jako těžké kladivo do země, zaťal Siegfried své ruce vší silou do drakových nozder.

Fafnirovy čelisti se konečně zavřely – a čepel Nothungu se objevila mezi jeho očima, jako by se zrodila z drakova masa. Od patra až k čelu prorazil meč drakovu hlavu zevnitř!

Siegfried pocítil konečně možnost vítězství a neudělal chybu, aby příliš brzy od svého protivníka upustil. „Tak konečně umři!“

Zdálo se, že Fafnir cítí bolest, ale nerozumí jejímu významu. Znovu zvedl klátivě hlavu, aby Siegfrieda setřásl. Chvění jeho čelistí prozrazovalo, že nyní zamýšlí použít plamenný dech. Siegfried se na okamžik obával, že přece jen ztratí v ohni svůj život. Ale z Fafnirových nozder vystříkl jen proud černočerné krve a válečníka smočil jako teplý tmavý déšť.

Ze Siegfriedovy hrudi vyrazil osvobozený smích, vychutnával si drakovo umírání jako zralé ovoce. Poslední záškuby, kterými se drak ještě ve smrtelném zápase pokoušel svého přemožitele rozdrtit, byly jako vítězná jízda.

Konečně klesl Fafnir na zem, jiskra jeho života vyhasla, než se jeho lebka dotkla půdy. Siegfried si nyní znovu uvědomil své utýrané tělo a padl dozadu, přebohatě pokrytý dračí krví. Jen tu s úsměvem seděl, opilý svým prvním vítězstvím, které z něho naráz udělalo většího hrdinu, než byli válečníci Burgundu. Bylo pro něho těžké pojmout jasnou myšlenku a pochopit, jaké následky bude jeho čin mít. Jen slib, že se včas objeví u dvora, ho nakonec postavil opět na nohy. Přistoupil k Fafnirově mršině, opřel se pravou nohou o spodní čelist a vytáhl tlamu oběma rukama za tesáky vzhůru. Potom popadl jílec Nothungu a s velkou námahou jej vytáhl.

Siegfried si hrdě prohlížel čepel, na níž lpěla drakova krev. Meč pro krále, o tom nebylo pochyb.

Teprve nyní si všiml, že i jeho tělo je povlečené mazlavou hmotou, která začala schnout a přitom se trhala a svědila. Vlasy měl tvrdé jako přilbu a každý pohyb řasami nepříjemně štípal. Siegfried si ani nechtěl představovat, co mohla drakova krev napáchat v jeho ranách. Bude to dobrodiní, až se vykoupe v prvním potoce, který na zpáteční cestě najde.

Už tady neměl co dělat, obrátil se tedy s úmyslem, že poběží do Wormsu.

Nothung ho ale táhl – jiným směrem. Ne silně, ne vyzývavě, ale přece jasně, jako by ho chtěl upozornit na nějaké opomenutí.

Siegfried byl špinavý a unavený a odmítal každý další hrdinský čin. Ať na něj ještě číhalo v lese cokoliv, počká to na něho. Udělal tři kroky a Nothung byl skoro tvrdohlavě proti.

Sieee… frieee…

Bylo to tu zase – ten šepot z lesa!

Siegfried se točil v kruhu, s námahou bojoval proti bolesti a zmatení.

Sieee… frieee…

„Kdo volá mé jméno? Ukaž se!“ Zvedl meč, jako by jím chtěl skolit přeludy kolem sebe. Ale kde nebyl protivník, nebylo ani vítězství.

Okolí se rozplývalo a Siegfried se musel opřít o Nothung, aby neupadl na kolena. Den a noc se zběsile střídaly a stromy kolem nich tancovaly v bláznivém reji.

Vííítězství Sieeegfriedovi…

Šuškavé hlasy byly tím jasnější, čím rozmazanější se zdála skutečnost. Cítil se podvedený svými smysly, jako v rauši z opilství a únavy.

Vrať se domů… pro odměnu…

I Nothung reagoval. Ale místo aby svému pánovi ukázal cestu do bezpečí, cloumal sebou v matném lesku ke vchodu do jeskyně a obíral Siegfrieda o jeho oporu.

„Já… chci…,“ koktal, slabá hříčka magie, která jeho meč a les poháněla k hádce.

Vrať se domů… ke Kriemhildě…

Princeznin obraz před očima a v srdci, táhl Siegfried vzdychaje čepel pryč. Svůj slib dodržel, na všechno ostatní měl v životě ještě spoustu času.

Taaak… správně… jdi… domů…

Byla to jen malá myšlenka, která ho přiměla zaváhat, která bodavě týrala jeho ducha. Nepatrná myšlenka, příliš malá, aby účinně porazila lákání, aby opustil tohle pochmurné místo. Ale ta myšlenka se nevzdávala. Stala se pocitem, tušením, pochybností.

Neohlížej… se…

Byla to otázka loajality, která se prokousávala bolestí a temnou závratí. Cizí hlasy, šuškající neviditelnými ústy z lesa – se ho chtěly zbavit. Ale Nothnung, jeho dědičné právo a věrný služebník, ho nutil zůstat.

Pospěš… si…

Siegfried si vzpomněl na Reginova slova: Jdi s ním – využij jeho nutkání. A obrátil se, uposlechnuv přání meče.

Každý krok, který udělal k jeskyni, ho bolel víc než předcházející. Zdálo se, že jeho nehty hoří, jeho plíce jako by mačkala božská ruka a mihotající se světla před jeho očima byla jako dýky, které se mu zařezávaly do hlavy. Hlasy, nyní zřetelně vzteklejší, oznamovaly svou nevoli.

Obrať se… obrať se!

Bylo to, jako by musel Siegfried kráčet proti neviditelné bouři a jeho popletený duch máchl párkrát mečem do vzduchu. Víc klopýtal, než běžel, ale jeho cílem zůstávala zvoucí tma Fafnirovy jeskyně.

Jdi jako hrdina! Nebo zemři jako blázen!

„Teď ukazujete svůj obličej, i když ho nemohu vidět,“ vyhrkl Siegfried s námahou. „Ale drakova přemožitele nemůžete polekat! Moje cesta je mé právo!“

V okamžiku, kdy přestoupil práh do jeskyně, se mu rázem vyjasnily myšlenky a svět kolem něho získal opět spolehlivé tvary. Hlasy se rozplynuly.

Siegfried položil hlavu na chladný, vlhký kámen a soustřeďoval své síly i myšlenky. Bylo mu jasné, že Fafnir byl netvor z moci kouzel, stvořený temnými vládci, kteří putovali mezi světy. Ale teprve nyní začal tušit, jak jsou ty síly nebezpečné. Drak byl hmatatelný, maso a kosti. Sice příšera, ale příšera, jíž mohl člověk klást nástrahy. Ale tyto podivné hlasy, které si hrály s jeho duchem – ty nebylo možné ěepelemi rozřezat a kladivy rozbít. Siegfried se jim mohl vzepřít, ale zvítězit nad nimi nemohl.

Nyní však mlčely.

Ptal se, jestli to byl kámen jeskyně, který ty neblahé hlasy zaplašil. Opatrně udělal pár kroků a razil si cestu do tmy.

Třebaže Siegfried už viděl na den dost zázraků, skalní chodba měla pohotově ještě další. Ačkoliv nesvítila žádná pochodeň a žádná šachta nepouštěla dovnitř sluneční paprsky, rozeznával holé zdi a dokonce v prudkých větrech utrhané dračí šupiny, které ležely roztroušené na podlaze jako černé lipové listy.

Žádné světlo – a přece žádná tma.

Siegfried si přendal meč z pravé do levé ruky a ještě než jej jeho prsty uchopily, vzpomněl si na rány, které utržil pádem z Fafnira do levého ramene. Očekával, že ochablé svaly Nothung upustí. Ale k jeho překvapení nebyla levá paže méně rychlá a silná než pravá.

Trochu se narovnal, natáhl záda, zatížil klouby. Žádné bolesti. Ani ramena, ani odřené nohy neprotestovaly.

Spokojený se zdánlivým darem bohů se Siegfried odvážil dál dopředu. Chodba vedla ve stejném průměru příkře hluboko do skály, přitom jednou nebo dvakrát opsala lehké zatáčky. Bylo těžké určit délku cesty.

Nakonec se rozjasnilo a skutečné světlo posílilo neskutečný svit tohoto cizího světa. Byl to třpyt, jiskření, připomínající oheň, který se zrcadlí v červeném víně.

Chodba končila ve skalním dómu. V nejvyšším místě byl tak vysoký jako zdi Burgundu. Jeho průměr byl tak velký, že by se Fafnir mohl natáhnout od tlamy až po špičku ocasu, aniž by se dotkl hladce naleštěných zdí. Siegfried se ani neodvážil pochybovat, že by se tu drak mohl u podlahy zvednout k letu. Uctivě nechal Nothung klesnout a když se jeho špička dotkla země, ozvěna zvuk zestonásobila.

Nebyl to však skalní dóm sám, který připravil Siegfrieda o řeč. Bylo to zlato.

Mince, řetízky. Surové kusy, malé čepelky. V diadémech s klenoty, naleštěné jako štíty k zrcadlům. Vetkané do sněhobílých látek a drahocenné jako mísy a číše i bez obsahu. Nebylo nakupené jako poklad, který je třeba uložit, leželo všude kolem a vytvářelo své vlastní hory a údolí. Na některých místech vyrůstala ta nádhera do výšky muže, ale nikdy nespadala dost nízko, aby uvolnila i jen dlaň země. Stěny odrážely jeho lesk jako zlatá voda.

Pod Siegfriedovýma nohama to cinkalo a břinkalo, když opatrně vstoupil na bohatství, které leželo před ním. Jeho oči nenašly klid a jeho ruce nevěděly, na které kusy má sáhnout první.

Nebyla to chtivost, která přepadla Siegfriedovo srdce. Bylo to poznání.

Vytáhl do lesa, aby se stal pro Kriemhildu hrdinou. Přemohl draka a zvítězil nad ním, aby byl na burgundském dvoře oceňován. Ale hrdinskou myslí se nezbohatne, nedá se za ni koupit vojsko, nedobude zpátky žádná královská říše. Zlato ano.

Všiml si, že přesně uprostřed skalního dómu ční ze země jakýsi druh studny, rovněž oblévané zlatém. Průzračný ovál ve výši kolen lákavě naplněný vodou. Uprostřed studny byla zase kamenná podesta, na níž ležely dva předměty.

Siegfriefd šel blíž a myslel na to, aby na zlatých špercích neuklouzl. Myšlenky se mu hlavou jen hrnuly. Objevil tu tajný tábor Římanů, založený v dobách, kdy obyvatelé jižních krajů museli uprchnout bez velkého zatížení? Přinesly sem poklad kmeny, které osidlovaly tyto lesy ještě před Římany? Byl Fafnir snad strážce toho zlata?

Tváří v tvář tomu bohatství se Siegfried cítil špinavý a bezvýznamný, takže odložil Nothung na okraj studny a vstoupil do chladné vody. Bylo to osvěžení, ve které doufal, a k jeho síle se nyní připojila znovu i jeho radost ze života. Dřel si dračí krev z paží a vymýval si ji i z vlasů. Když rukama opatrně přejížděl přes lýtka, překvapila ho bezvadná kůže, která prokmitávala pod škraloupem. Nesčetné řezy, které mu způsobily Fafnirovy šupiny, byly zahojené, bez jizev nebo strupů. Krev toho netvora měla zřejmě léčivou sílu. Siegfried krátce zvažoval, že jí trochu nalije do jednoho ze zlatých kalichů a přinese ji Guntherovi jako dárek. Ale zase tu myšlenku zavrhl – nejen že byli křesťané plni podezření vůči staré magii, do Burgundu bude opravdu co vléci.

Cítil se teď zbavený všech pozůstatků po souboji s drakem a drsná šupina, které ulpěla pod jeho levou lopatkou, byla poslední, co hodil do nyní kalné vody ve studni.

Když vstal, padl mu pohled na obě zlaté části, které podesta studny jakoby náhodou předkládala. I uprostřed vší té nádhery působily jedinečně. Měly v sobě prostou krásu a přece budily úctu.

Jedna část byla přilba, tak jemně kovaná, že zlato tenké jako papír musely nést křížové výztuhy. Ušlechtilý kov byl skoro průsvitný a okraje zdobil zvláštní znak, který jako by tam byl jen vdechnutý. Pro boje jistě příliš filigránská, ale přesto byla přílba ozdoba. Nosit ji určitě slibovalo půvab a respekt.

Druhý kus byl prsten, i on prostý a bez pompy šlechtické nadutosti. Perfektně tvarovaný, dva kolem sebe ovinuté pásky, jeden tmavý, druhý světlý. Jejich hra se světlem byla tak dokonalá, že se v lesku jako by pohybovaly.

Siegfried, oslněný jako nebyl od doby, co poprvé spatřil Kriemhildu, vztáhl vlhkou ruku po obou kouscích.

Ne… ne… ne!!!

Hlasy se náhle opět vrátily jasné a řezavé jako nikdy předtím. Odrážely se ode zdí, rozechvěly zlato a rozčeřily vodu ve studni.

Neber, co není tvoje!

Siegfried, až po stehna ve vodě, se otočil. „Kdo jste? Jak mi můžete odpírat, co jsem si vybojoval?“

Vybojoval jen hlavu draka…

„A všechno, co najdu v jeho držení!“

Neber, co není tvoje!

Siegfrieda rozzlobilo a znejistělo, že dlí tak jasně pod bdělýma očima, aniž by sám protivníka viděl. Myslel na to, že vezme do ruky svůj Nothung, ale jak by mu měl pomoct? „Já jsem Siegfried,“ řekl s co největší možnou samozřejmostí v hlase.

… zXantenu.

Už se nedalo pochybovat o tom, že síly, které se tu daly do díla, četly v jeho duši nebo byly velmi moudré. „To zlato je zaslouženě a pomůže mi dobýt zpět mou říši!“

… zlato bere, co existuje…

„Co to má znamenat?“

Neber, co není tvoje!

Siegfried pochopil, že mu hlasy bez těl nechtějí prozradit své skutečné pohnutky. Vztekle sáhl po přilbě a po prstenu a vystoupil ze studny.

Bere, co není jeho!

Aby mohl vzít Nothung, musel mít Siegfried jednu ruku volnou, posadil si tedy odhodlaně lehkou přílbu na mokré vlasy. Šimralo to.

Sáhl po svém meči a zvedl jej. Trvalo jen chviličku, než si všiml, co se stalo: Nothung visel ve vzduchu, jako by jej držela neviditelná vlákna! A to, ačkoliv Siegfried mohl cítit své prsty na měkké kůži jílce.

Mámení? Pokus hlasů zastrašit ho přeludy? Podíval se po sobě dolů – a přitom skrz sebe. Přimhouřil oči, ale jeho tělo zůstalo jen nejasným vlněním, tekoucím sklem, jasnou vodou bez nádoby.

Byl – neviditelný?!

Polekaně zvedl meč, jako by to byl útok, proti němuž se musí bránit. Jako mlha ve slunečním světle se nyní rozpustil i Nothung, aniž by ztratil váhu v jeho ruce.

Používá, co není jeho!

Hlasy se nyní zdály pronikavější, rozrušené a znepokojené. Používat, co není jeho? Siegfried se pokusil uvést ta slova do souladu s tím, co se stalo. Přece si jen nasadil přilbu…

Mladý válečník sundal zlaté pletivo ze své hlavy a plápolavě jako větev chytající v ohni se jeho postava opět objevila, stokrát se odrážejíc ve zlatě.

Siegfried se podíval na přilbu ve své ruce. „Přilba, která mě dokáže skrýt před pohledy mých nepřátel? Je pro mne cennější než zlato.“

Poklad Nibelungů není ničí štěstí…

„Nibelungů? Jste to vy?“ zvolal Siegfried, až se to v dómu rozléhalo. „Pak poslyšte moje slova – přemožitel draka má právo na svou odměnu. Ale já nechci, aby mi láli do zlodějů. Vezmu si, co potřebuju – a vrátím to, až mne to přivede na trůn Xantenu. Mé slovo na to!“

Neber, co není tvoje!

Siegfried byl unavený z nejasných řečí a nasadil si prsten na malíček levé ruky. Na rozdíl od přilby se zdálo, že prsten nepůsobí žádné kouzlo. Přesto Siegfrieda ani na vteřinu nenapadlo, aby ho přenechal vřeštícím Nibelungům. Hrdě zvedl svůj prst ke stropu. „Můj prsten – moje moc! Než budu nosit korunu Xantenu.“

A jako koruna ho bude provázet lačnost…

Siegfried už neposlouchal hlasy prorokující neštěstí. Odložil přilbu neviditelnosti a Nothung stranou, aby si před jeskyní našel dřevo na kárku nebo saně, na nichž by mohl dopravit své nové bohatství do Xantenu.

Co si vezme, už nebude moci… vrátit…

8

Gunther a klid před bouří

Ve Wormsu se konala pořádná slavnost, ulice byly barevně vyzdobené, jako už dávno ne a s jídlem a pitím pro všechny, kteří chtěli oslavit Guntherovu korunovaci. Hrad otevřel své sklepy a k chlebu, rybám a masu teklo bohatě i víno. Brnkali, hvízdali, a zpívali staré melodie a i na ulicích se tancovalo. Kejklíři a polykači ohně nadchli svými představeními obyvatele a děti naslouchaly divokým příběhům z dalekých zemí.

Dokonce počasí bylo přiměřené té události a teplé sluneční paprsky zářily na šťastné obličeje.

Když velký zvon třikrát zazvonil, nastal klid a každý muž a každá žena se vydali na cestu ke kostelu, v němž biskup pomazal prince na krále.

Lid zůstal na ulici trpělivě čekaje na panovníka, zatímco mu v chrámu páně posadili korunu na hlavu. Bylo přikázáno, že korunovaci nesmějí doprovázet žádné trubky a hlasatelé. Gunther si vyžádal bohabojný obřad, zároveň vzpomínku na otce a bratra.

Siegfried slyšel zvony chvilku předtím, než došel k městské zdi. Spokojeně zjistil, že dodržel lhůtu, kterou mu určil Hagen.

Účinek koupele ve studni v jeskyni se ztratil v námaze minulé noci, kdy táhl náklad lesem do Wormsu. Siegfried byl špinavý, pokrytý popelem a potem. Nedostatek spánku posledních dvou dní mu orámoval oči červeně. Ale jeho srdce bylo svěží a jeho hruď plná hrdosti.

Ulice, kterými táhl sáně z ožehlého dřeva, byly jako po vymření, neboť všichni se shromáždili před kostelem.

Před ním, ještě dobré dvě ulice daleko od kostela, se už tlačili obyvatelé Wormsu. Každý doufal, že bude moci vrhnout pohled na korunovaného krále země, až pojede na koni zpátky do zámku.

Škrábání a drnčení těžkých saní, které Siegfried pokryl hlínou, přinutilo leckterého měšťana obrátit hlavu a užasle ustoupit stranou. V moři šepotu, který nebyl nepodobný hlasům Nibelungů, si razil cestu ke kostelu a svůj náklad vlekl s radostí.

Ještě se nedostal na prostranství před kostelem, když se znovu rozezněly zvony, tentokráte radostně.

Král Gunther byl korunován!

Průčelí kostela se pomalu otevřelo a Gunther s úzkou korunou svého rodu vyšel na schody před svůj lid, který okamžitě vypukl v jásot, mával šátky a rozhazoval do větru lístky květů, které radostně tančily.

Za Guntherem šli ruku v ruce Kriemhilda s Gernotem, rovněž skvostně oblečení. Do jejich pocitu štěstí se mísila úleva, do temných časů přišel důvod pro jasné myšlenky.

Hagen čekal vedle kostela, který nevzdával úctu jeho bohům. I on byl spokojen s ohledem na nadšené přijetí. Každého kazimíra, který Guntherův nárok v hospodách a u táborových ohňů zpochybňoval, vykázali včas z města. Ačkoliv to hradem zacloumalo, rozdělili mnoho darů, aby se plné žaludky postaraly o otevřená srdce.

Siegfried se zastavil a čekal na správný okamžik. Měl v úmyslu udělat z nejlepšího dne v roce nejlepší den v dějinách Burgundu.

Gunther zvedl paže a vyžádal si klid. Pokřik měšťanů pomalu dozněl a král mohl namířit svá první slova k lidu. „Muži a ženy z Wormsu! Mé díky, že mě tak radostně přijímáte. Budu dobrý král v těžkých dobách.“

Dav zase zajásal nad dobře zvolenými slovy.

Gunther chvíli počkal, než chtěl mluvit dál. Ale k tomu nedošlo, neboť se nahlas a pevně ozval jemu dobře známý hlas z úst špinavé postavy, která vyšplhala na hromadu hlíny na spálených saních. „Těžké časy? To chci rád popřít!“

Někteří vojáci pochopili to přerušení jako zlomyslnost a chtěli se kazimírovi postavit, zatímco měšťané si překvapeně a rozčileně šuškali. Dívali se na Hagena, který rázným pohybem ruky vyzval ke klidu.

Gunther potřeboval okamžik, než jindy tak vzhledně vypadajícího kováře poznal. „Seigfriede!“

Gernot cítil, jak mu Kriemhilda bolestně tiskla ruku, jako by tím chtěla zabránit mdlobě.

Nyní vládlo napjaté ticho, které Siegfried s chutí porušil. „Můj králi, mluvíte o těžkých časech! Proč nechcete království Burgund vést k jeho plnému rozkvětu?“

Vzhledem ke starostem a svízelím, které Gunthera očekávaly, byla otázka urážkou a každá upřímná odpověď hrozila, že se stane blamáží. „Siegfriede, těší mě, že jsi při dobrém zdraví. A rád si tvoje příběhy vyslechnu u dvora, ale…“

Siegfried nemyslel na to podělit se o svůj triumf jen s muži od dvora. Tohle byl pravý okamžik a pravé místo. Lidé slavili – a královský syn z Xantenu měl v úmyslu dodat té radosti další oheň!

Hagen krátce kývl a vojáci se začali pomalu pohybovat k Siegfriedovi, který je prostě ignoroval. Sehnul se a ponořil obě ruce hluboko do hlíny, až našel, co hledal.

Jedním trhnutím prudce natáhl paže vzhůru a v dešti špíny zvedl k nebesům strupatou Fafnirovu lebku!

Reakce nemohla být prudší, kdyby byl ztělesněný drak vpadl do města: Děti vřeštěly, ženy padaly popořadě do mdlob a dokonce nejsilnější muži polekaně couvli. Ti, kteří vyznávali křesťanskou víru, se pokřižovali. I vojáci se zastavili.

Siegfried se pomalu otáčel v kruhu a pyšně předváděl drakovu hlavu. Pak ji odhodil a dav se rozprchl. Kosti a maso bouchly na kameny. Mrtvé, studené, bezbranné.

„Guntherova říše už se nemusí bát Fafnirova plamenného dechu!“ vykřikl Siegfried.

První lidé začali volat jméno královského syna, který pro ně byl ještě kovářem. Víc a víc se jich přidávalo a rychle strávili leknutí a probudilo se nadšení. Několik odvážných mužů popadlo lebku a nesli ji davem na znamení vysvobození z hrůzovlády.

Siegfried mohl ze své vyvýšené pozice vidět Kriemhildu a její úsměv byl odměnou, v kterou doufal. Ale byl to úsměv, který viděli i Gunther a Hagen.

Přijetí na hradě nebylo o nic méně méně nadšené, když Siegfried vtáhl v kruhu královské rodiny ke dvoru. Drakovu hlavu položili na jeho přání opět na saně a pak je táhli tři vojáci.

Z popíjení ve velkém sále, které bylo původně míněno jako slavnost pro nového krále, se stal hodokvas, při němž musel mladý hrdina znovu a znovu vyprávět o podivuhodném vítězství nad Fafnirem. Bylo mu líto, že u toho nebyla Kriemhilda, ale její přítomnost by byla pro princeznu nepřístojná a ve své povznesené náladě používali muži drsná slova a stejně drsná gesta. Netrvalo dlouho a pivo a medovina udělaly své.

Jediný, jehož šedé srdce se nechtělo pořádně otevřít radosti, byl Hagen. Viděl obdiv, s nímž poklepávali Siegfriedovi na rameno a hlubokou úctu, která ležela vazalům v očích. Ačkoliv na svého krále nezapomínali, měli hrdinu jako vzor. A zdálo se, že Gunther je rád, že údajného syna Xantenu může nyní oficiálně nazývat přítelem. Před očima starého rádce se posouvala závaží moci, otevírala se nová spojenectví. Nová nebezpečí číhala v mezerách, které tu zanechali jeho předchůdci.

Hagen se rozhodl, že se pro tuto chvíli nebude šklebit a nechá věcem volný průběh. Bylo zapotřebí pečlivě plánovat, aby v nejbližší době nedal vládu z ruky.

Normálně by se musel rozloučit se svým králem, ale vzhledem k vzduté veselosti nebylo rizikem jít nenápadně k dřevěnému schodišti v rohu a vystoupit na galerii. Zamýšlel se odtud vzdálit do svých pokojů. Nemálo ho překvapilo, že tu spatřil svoji dceru, která seděla na zemi a zjevně znuděně přihlížela dění.

„Odkdy tě láká vůně pečeného vepře a těžké medoviny?“ zeptal se.

Hagen odpověď znal, ale neměl v úmyslu Elsu znovu otázkou provokovat. Nebyla o nic méně tvrdohlavá než její předčasně zesnulá matka a přesně jako Alena měla sklon k tomu, vyhýbat se každé hádce. To byla vlastnost, kterou Hagen opovrhoval a která kalila jeho lásku k ní.

„Láká mě příběh o kováři, který vytáhl na draka – a jemuž se ho skutečně podařilo zabít,“ zamumlala Elsa.

„Hloupá bestie, jak se zdá, když se sklonila před paží jednoduchého muže, co mává kladivem,“ zavrčel Hagen.

Elsa se na něho překvapeně podívala. „Ty se bojíš Siegfrieda – a jeho vlivu v Burgundu.“

„Velký čin nedělá velkého muže – a uvědomovat si nebezpečí neznamená se ho bát.“

„Jak může být prostý kovář tobě nebo králi nebezpečný?“ chtěla vědět.

Hagen si klekl, aby ho společnost už nemohla vidět. „Včera byl kovář, dnes je hrdina. Jestli na něho chci zítra stačit, musím počítat s tím, že by mohl být ještě mnohem víc.“

Elsa se pokusila číst v očích svého otce, ale on uměl skrývat svou duši.

Večer byl tak pozdní, že ho vystřídalo časné ráno. Gunther a Siegfried, opilí a šťastní, seděli proti sobě, poslední pijáci na své slavnosti.

Král unaveně zvedl svou číši. „Myslím, že slíbené hodiny učení boje s mečem ti můžu ušetřit.“

Siegfried se zasmál. „Bylo to štěstí blázna. S válečníkem jako vy po boku bychom byli Fafnira jistě porazili s menší námahou.“

Gunther zvážněl. „Mohu být králem – válečníkem jsem se však nenarodil. Hroby mého otce a mého bratra o tom působivě svědčí.“ Siegfried kousl do kusu studeného masa. „Regin by teď řekl: Válečník žije v neštěstí, neboť jen války ho naplňují životem. Buďte rád, že váš osud leží v míru.“

„A tvůj osud, můj dobrý Siegfriede? Jako kováře už tě sotva nechám pracovat a z té sklepní komůrky se musíš přestěhovat do místnosti s postelí a sluhy. Na tom trvám…, Burgund zachází se svými hrdiny dobře.“

Xanťan mávl rukou. „Ušetřte mě měkkých polštářů a ješitné lenosti. Moje žízeň po krvi je uhašena – moje žízeň po spravedlnosti ne.“

Gunther tušil, kam rozhovor směřuje, a ačkoliv by jej raději vedl ve střízlivém denním světle, nenašel žádný důvod, aby jej Siegfriedovi odepřel. „Tak mluví syn Xantenu. Jako princ jsem ti dal slib. Nyní, jako král, jej chci dodržet, pokud to pro mne bude možné. Takže mluv, neboť dnes večer nejsou mé uši plné tlachání rádců a prosebníků.“

Siegfried se v židli opřel dozadu a nohy přitiskl na hranu stolu před sebou. Naposledy se nadechl a ještě jednou promyslel svou prosbu, jak to dělal pořád znovu a znovu, zatímco vlekl saně do Wormsu.

Gunher a Hagen věděli, že je dědic Xantenu. Bylo sotva možné, že by mu jako osvoboditeli Burgundu odmítli dát Kriemhildinu ruku. Ale on chtěl víc – chtěl dodržet slib, že se s princeznou ožení jako hrdina a král. A vítězství nad Fafnirem mu k tomu otevřelo nečekané dveře.

Bylo načase, aby se vyjádřil.

„Žil jsem svůj život jako kovář a prostý muž,“ začal. „Ale co vím, že je Xanten mé dědičné právo, pálí mě krev.“

„A co mohu udělat pro to, abys vstoupil na trůn, to se stane,“ ujišťoval Gunther.

„Pak vytáhněme proti Hjalmarovi!“ zvolal Siegfried. „Vyzvat toho řezníka, naplnit osud!“

Gunther se skoro zalkl červeným vínem, které právě pil. Podíval se na Siegfrieda, jako by v boji s drakem ztratil rozum. „Burgund má táhnout proti Dánsku a Xantenu?“

Siegfried se předklonil, mluvil zapřísahavým tónem: „Xanten by sotva stál oddaně na straně uchvatitele trůnu. A také nehledám otevřenou bitvu.“

Gunther rázem opět vystřízlivěl, spokojené opojení vyprchalo. Skoro ho rozzlobilo, že Hagen měl se svým předpokladem pravdu. „Tato říše, o jejíž blaho jsem povinen pečovat – by nemohla v poli vzdorovat ani Dánsku, ani Frankům. Hunové by ji dobyli ztečí jako Sasové. Nemáme ani dost zbraní, ani vojáků.“

Siegfried se na Gunthera díval, jako by každé královo slovo bylo holý nesmysl. Oči se mu blýskaly touhou po činnosti. „Neprosím o bitvu – jen o válečné tažení. A potřebné bohatství už nebude vaše starost.“

Gunther praštil číší na stůl. „To bylo dostatečně naznačeno, Siegfriede! Pokud žaluješ moje slovo, udělej to jasnou řečí!“

Siegfried vstal a šel k saním, které stály zapomenuté vedle průčelí, kam je vojáci postavili. Siegfried nedbale pohodil uhnívající dračí hlavu stranou. Tento dar vykonala jeho povinnost, to byla minulost. Ale hlína, která tvořila páchnoucí hroudu na saních, ukrývala budoucnost. Odvlekl saně doprostřed sálu, před Guntherovy netrpělivé oči. „Je mi vzdálené vtáhnout vás a Burgund do války, která by stála životy mnoha mužů. Nemohu však dost dobře napochodovat k Hjalmarovu dvoru a tam požadovat své právo.“

Siegfried sáhl oběma rukama pod dřevo a zatímco saně zvedal, mluvil dál: „Když mi Burgund v přátelství pomůže, ponesou jeho legie zlatá kopí!“

Prudce saně převrátil a shodil hlínu na podlahu. Mezi tmavými hrudkami se jasně zablýskalo a ozvalo se kovové cinkání, jako by se kamene dotkly mince a klenoty ve velkém počtu.

Siegfried toho mohl umístit na saně jen málo, ale přece jen už to bylo víc, než by stálo celé vojsko. Bylo to víc, než měla většina říší ve své pokladnici.

Gunther vstal, přišel blíž a pokřižoval se. Zjevně se snažil vzpamatovat. „Jak jsi přišel k tomu bohatství?“

Siegfried se rozhodl, že si přesné okolnosti nechá pro sebe, než bude v bezpečí i zbytek zlata. „Je to poklad ze starých časů. Objevil jsem jej na své cestě, kde byl špatně zakopán. Nezvítězil jsem jen nad drakem – i škody, které spáchal na lidu, tím budu moci zase odčinit. Bude pak při mně v hrdé zbroji, když to jeho král nařídí?“

Gunther se na svého přítele podíval novýma očima. „Žoldnéři ze všech říší budou pochodovat pod naší vlajkou a Hjalmar se setká s dědicem Xantenu na bitevním poli – a s tisíci tasenými meči.“

Chytili se za předloktí, pečetíce svazek, jako by byl psán krví.

Regin se vyhnul jak korunovaci, tak hostině. Budoucnost, kterou mohl vidět, nedávala žádný důvod k bujným hodokvasům. Unaveně trávil dny tím, že brousil ostří a vyrovnával kladivem krunýře. Samozřejmě slyšel o Siegfriedově návratu, když o něm celý dvůr bzučel jako včelstvo, zmateně a nejistě.

Teď ležel bdělý na své pryčně, a když dveřmi vstoupil jeho schovanec, padalo ranní světlo už tak jasně malou okenní štěrbinou, že Regin viděl v Siegfriedovi víc než jen pouhý stín. Narovnal se, ale novému burgundskému hrdinovi nedopřál srdečné přivítání. „Tak jsi zase tady.“ Siegfried, kterého po dni jásotu a obdivu suchá slova překvapila, se posadil na své lůžko. „Vykonal jsem to, Regine – drak zahynul mou rukou.“

„To jsem slyšel,“ bručel Regin. „A nyní stvořila rána mečem nového muže, který vyžaduje respekt a vliv – a královskou říši.“

Siegfried si nebyl jistý, jestli on a jeho pěstoun ještě mluví stejnou řečí. „Nebyl jsi to ty, kdo mi po celý můj život upíral pravdu? Jak mi můžeš závidět to, na co mám právo?“

Regin spustil chodidla na podlahu a podíval se na ně, jako by znala odpověď. „Závidět? Siegfriede, ty myslíš na Fafnirovu smrt jako na triumf. Já na ni myslím jako na jiskru, která rozpoutá požár. Nemusel jsem slyšet hovory za zamčenými dveřmi, abych věděl, že Burgund bude brzy ve zbrani.“

„Kvůli spravedlivé věci!“ zvolal Siegfried odhodlaně.

Regin potřásl rozvážně hlavou. „Spravedlivá věc? Proč se zdá, že každý muž chce zastřít svou chtivost po moci a bohatství pláštěm spravedlnosti? Tvůj život kováře – byl méně spravedlivý a svobodný než břemeno trůnu v Xantenu?“

„Ale můj lid…,“ protestoval Siegfried.

„… nezná ani tvé jméno,“ přerušil ho Regin příkře. „Když se bude chtít vzepřít, udělá to, a Hjalmar zaplatí za to bezpráví vlastní krví. Říše nepotřebuje žádného Siegfrieda. Je to Siegfried, kdo tu říši chce. Korunu. A Kriemhildu.“

Příliš mnoho alkoholu ochromilo Siegfriedův jazyk, než aby byl s to hádat se s Reginem. „Pohání mne láska, ne chtivost.“

Starý kovář popadl rychlým pohybem levé zápěstí svého schovance a prudce je obrátil vzhůru. Kosti, ještě pořád srostlé po boji s Brunhildou, vystřízlivujícím způsobem zabolely, když se v časném ranním světle zaleskl prsten. „Zlato Nibelungů ti má připravit cestu. Ale kletba, která na něm leži, určuje cíl.“

„Ty víš… o Nibelunzích?“ koktal Siegfried zmateně.

Regin pustil jeho ruku a klesl bezvládně na svou pryčnu. „Doufal jsem, že už to slovo nebudu muset nikdy vyslovit. Že nyní jejich moc opět řídí osudy lidí, to nebude mít dobrý konec.“

Siegfried zíral fascinovaně na prsten, zatímco mluvil: „Možná to byl ale také osud.“

„Udělal jsi ze sebe pochopa. A nikdo se za pochopa nehodí lépe než ten, kdo se domnívá, že je pánem svého osudu.“

Siegfried si rozzlobeně položil hlavu, aby se pokusil usnout. Regin se mýlil, tím si byl úplně jistý. A zítra vyhoví králově prosbě a nastěhuje se do pokoje, který bude mít jen sám pro sebe.

Rukou se nešikovně škrabal na místě na svých zádech, které ho ještě stále svědilo po setkání s Fafnirem. Když si prohlédl špičky prstů, rámovaly jeho nehty stroupky a krev.

Konečně Siegfried usnul a snil o útocích a bozích.

„Dřív se zabiju sama, než bych nechala Burgund kvůli mně táhnout do války!“ křičela Kriemhilda určitě po desáté.

Gunther si mnul spánky, v kterých mu bušilo, a s námahou sbíral myšlenky. „Milovaná sestro, říše byly zničeny kvůli menší věci, než je čest jedné ženy. A třebaže si sám tolik hnusím ozbrojené akce – Siegfried si zaslouží podporu a my jsme ochotni mu ji dát.“

Princezna běhala před trůnem dál sem a tam. „Chceš porušit mír, aby se mohl jako král ucházet o mou ruku? To se nestane! Můžeš Siegfriedovi říci, že jsem ochotná vdát se za právoplatného dědice Xantenu – ale ne za vojevůdce, který mi jako jitřní dar přinese mrtvoly.“ Gunther se zvedl ze svého trůnu. „Siegfried nám nabízí hodně zlata, s nímž budeme Burgundu moci dát přiměřený blahobyt – nejen pro vojáky, nýbrž i pro děti a ženy, staré a slabé. Kromě toho je jeho nárok oprávněný a já nevidím hanbu v tom, že mu pomůžeme při jeho prosazení.“

Kriemhildě nepříslušelo hrubě vyvádět, ale byl to její způsob, proto dopáleně opustila sál s trůnem.

Hagen se obrátil na svého krále. „Válku proti Hjalmarovi samozřejmě podporuji, i kdyby jen proto, abychom předešli útoku na hranice Burgundu. Ale zdá se mi, že není příliš radno, aby král Burgundu táhl do bitvy jako vazal nekorunované hlavy. Vyvolává to otázku, kdo má u dvora hlavní slovo.“

Gunther, jehož ještě po rauši poslední noci bolela hlava, zvedl odmítavě ruku. „Siegfried mne ujistil, že nedojde k žádné bitvě. A můj lid, který dluží Siegfriedovi velké díky, jistě dokáže svou lásku lépe rozdělit než moje sestra.“

Hagen, který těžko dokázal překonat, že promeškal domluvu Gunthera a Siegfrieda včera v noci, se rozčilil: „A když Hjalmar na bitevním poli položí meč na vaše hrdlo – zač bude ještě stát Siegfriedovo ujištění?“

„S tím zlatem posílíme naše vojsko o žoldnéře, takže se Dánům vyrovnáme,“ zavrčel Gunther. „Burgund byl příliš dlouho svázaný dračím dechem a nepatrným počtem svých mečů. Nyní, když jsme konečně pány svého osudu, je načase hledat nová spojenectví, uzavírat svazky a kázat sílu i navenek.“

Hagen potlačil nedobrou myšlenku, že jeho král je posedlý snahou vyrovnat nedostatek vůdčí síly nepromyšlenými velkolepými činy. „Tažení proti Hjalmarovi je nevyhnutelné. Ale nenechte nás pochodovat jako Siegfriedovy zastánce. Kdyby totiž padl Hjalmarovým mečem, museli bychom následující válku vést jeho jménem a vítězství slavit jeho jménem. Místo toho vyzvěte dánského krále sám. Ukažte odvahu a sílu.“

Gunther si mnul přistřiženou bradku. „To by bylo jistě žádoucí a Siegfried proti tomu bude sotva moci protestovat, dokud budeme stát po jeho boku.“

Hagen se tence usmál. „Budeme mít triumf na své straně – buď nastoupí se Siegfriedem na trůn přítel Burgundu, nebo naše vojsko dobude Dánsko a Xanten.“ To bylo dobře vymyšleno.

„Tím je to rozhodnuto,“ přikývl Gunther odhodlaně. „V příštích týdnech budeme mít hodně práce. Vojsko musí být silné a dobře vyzbrojené, a lid musí pocítit nový blahobyt, aby bylo jeho srdce na naší straně.“

„Když mluvíte o srdci…,“ začal Hagen a bylo zřejmé, že mu toto téma neschází snadno ze rtů: „Až Hjalmar vydechne naposledy a Siegfried bude ještě žít, bude se ucházet o Kriemhildu. Zdá se mi radno už nyní učinit opatření, abychom neměli z krále Xantenu nepřítele, ještě než začne nosit korunu své země.“

„Co navrhuješ?“

„Měli bychom do všech říší poslat posly s důvěrnou zprávou, že Gunther z Burgundu hledá vhodnou královnu.“

Král se poškrabal na hlavě, zatímco kývl. „Je to zvláštní, plánovat zároveň válku a lásku. Budeme jen doufat, že jedno nevpadne druhému do zad.“

Siegfried se spokojeně rozhlížel v novém pokoji, který mu Gunther přidělil. Jistě nebyl tak velký jako pokoje královské rodiny, ale stejně to nebylo srovnání se sklepní komůrkou, kterou týdny sdílel s Reginem. Svůj uzlík s několika věcmi, které vlastnil, hodil na postel a přitom vypadla přilba neviditelnosti. Dlouho si tu podivuhodnou věc prohlížel a zdálo se, že ho láká k darebáctví a zbabělému plížení. Potom ji uklidil stranou.

Začal si prohlížet oblečení ušité pro hrdinu, který už netrávil své dny u kovadliny. Kalhoty byly z měkké kůže a dlouhé bílé košile převázal uprostřed těla skvostným širokým páskem, posetým kousky kovu.

Přistoupil ke svému oknu a vychutnával si výhled na dvůr. Burgund vnímal jako svůj domov a už jen zřídka myslel na kovárnu v lese, v níž vyrostl. Čím víc stoupal u dvora ve vážnosti, tím samozřejmější mu to připadalo. Do jeho duše zavítala klidná důvěra, že určitě dostane, co mu náleží.

Mohl vidět, jak začaly přípravy na blížící se polní tažení. Poslové jezdili sem a tam, pastýři koní sotva stačili přistavovat čerstvá zvířata. Pořád sem spěchali řemeslníci z Wormsu, i krejčí a ševci, aby přijali zakázky na uniformy a holínky. Rozšířilo se napjaté očekávání. Byl to hrdý pohled, plný cílevědomosti a činorodosti.

Muži a ženy od dvora se trmáceli sem a tam jako mravenci, vláčejíce zboží, vyšlapávajíce stále stejné cestičky. Jejich rozhovory byly krátké, stručné, věnované společnému cíli.

Elsa stála na ochozu a dívala se na to dolů stejně zhnuseně jako zděšeně. Brzy budou cvakat meče, kopyta tlouci v souzvuku a trubky troubit do pochodu. Válka. Nenáviděla už to studené, odporné slovo. Bolelo ji na jazyku, škrábalo ji v krku.

Někdo k ní zezadu přistoupil a jakási brada se jemně položila na její levé rameno. Ruka se něžně dotkla jejích boků. Neodvážila se otočit, ale koutky očí viděla Gernotův obličej, který spočíval těsně vedle jejího, tváří se jí skoro dotýkal. Díval se rovněž dolů na dvůr. „Děsí tě ten pohled tolik jako mne?“

Přikývla a poctivě se namáhala, aby skryla, jak šíleněji buší srdce. „Vidím ty obličeje a už mám tušení krve, která brzy poteče do jejich mrtvých očí.“

Položil jí i druhou ruku na bok a obrátil ji k sobě. „I u mne?“

Elsa by byla dala všechno za to, aby se nemusela dívat do jeho jasných očí, zatímco se potýkala se slovy. „Vy… vy taky potáhnete proti Dánsku?“ Gernot přikývl. „Král a následník trůnu, tak to chce zákon. Kriemhilda je sice starší než já, ale jako žena nebude muset zvednout meč.“

Hagenova dcera zbledla a její křehká postava zavrávorála, takže ji Gernot opatrně uchopil za paži. „Co je s tebou?“

Potřásla hlavou a pravou rukou se opřela o zeď. „Vy… potáhnete do války?“

Princ se usmál v pokusu trochu ji rozveselit. „Můj bratr mi slibuje, že meče zůstanou nevytasené. A tak je to dobře – já bych se pravděpodobně sám zmrzačil, kdyby mi dali čepel.“

Elsa se cítila hloupá a dětinská, že propadla takovému strachu. „Musíte odpustit, můj princi…, myšlenka na válku mi nahání strach.“ Dívala se tak rozhodně k zemi, že jí Gernot opatrně zvedl bradu. „Smím doufat, že tvoje starosti o mě…, že je můj zdravý návrat zmírní?“

„Přejete si mé požehnání a moje modlitby na cestu?“ zeptala se. „Ale nebude se Kriemhilda…“

„Kriemhildiny modlitby budou jistě platit tomu mladému kováři, který může její srdce považovat ze své vlastnictví,“ zašeptal Gernot.

„Já se nemodlím,“ přiznala Elsa a v tom okamžiku se zdálo, že ji to samotnou bolí. „Tento slib vám tedy nemohu na cestu dát.“

Zhluboka se nadechl: „Pak snad – nejlepší přání?“

Dívala se na něho, pomalu zase nacházejíc svou jistotu. „Budu pro vás dál vařit polévku. Každý večer. Až do vašeho návratu. Když to bude muset být, po zbytek mého života.“

Podívali se na sebe a byl to možná nejdelší okamžik, jaký burgundský dvůr kdy zažil.

Laurens byl starý, ale jeho krev ještě nebyla zvětralá a kořeněně vřela tváří v tvář přípravám v celém Burgundu. Ve vzduchu ležel pach války – války, která začala skoro před dvaceti lety a nyní konečně skončí vítězstvím Xantenu. Hjalmarova vláda pro něho nebyla jen dočasná mrzutost, nemocný den ve slavné historii země na Dolním Rýnu. Laurens se nestaral o Huny a Burgundy, o Sasy a Franky. Oni byli jen účelový prostředek, jak opatřit Siegfriedovi jeho trůn.

Trvalo to dost dlouho. Tomu bláznovi Reginovi by bylo skoro prošlo, že Siegfriedovi neprávem jeho trůn zatajil. Bylo třeba poděkovat jen sřetězení šťastných okolností, že se Siegfried nyní mohl s pomocí Burgundu Hjalmarovi postavit.

Laurens kousl do jablka, které si koupil od wormské trhovkyně, a kráčel ztracený v myšlenkách přes dřevěné fošny, které ležely na břehu Rýna svázané vedle sebe a přistávajícím lodím tak nabídly pevné místo, aby mohly vyložit zboží. Za chvíli měl pod nohama písek a štěrk, nakonec trávu. Když hlasy a zvuky města ztichly, rozešel se ke smluvenému místu setkání v lese.

Regin dřepěl na kmeni jednoho povaleného stromu.

„Doufám, že jsi na mne nečekal dlouho.“

Kovář potřásl hlavou. „Povinnost nezná čas.“

Laurens se ani nenamáhal, aby pochopil nejasná slova muže malého vzrůstu. „Měl by ses radovat – pokud se to bude bohům líbit, nastoupí Siegfried brzy na trůn svého otce. Pak se uskuteční plán, který jsme kuli od jeho narození.“

Regin zavrtěl hlavou, zvedl se a posměšně se usmál. „Tenkrát jsi tomu nerozuměl a ještě pořád tomu nerozumíš. Nebyl to náš plán. Byl to tvůj plán. Možná i Siegmundův plán. Ale věř mi – ani Sieglinda, ani já sám jsme tomu nikdy nenapomáhali.“

Laurens se poškrábal na pahýlu levé paže, v jeho zbrázděném obličeji se odráželo pohrdání. „To z vás nedělá nic menšího než zrádce – jak té věci, tak Xantenu. Kdybych byl Siegfrieda vychovával já, sám by vás za to popravil mečem.“

Regin se k němu netečně přiblížil. „Kdybys ho vychovával ty, nebyl by dosáhl mužného věku.“

„Do těchto myšlenek asi balíš večer své lži, aby ti svědomí dovolilo usnout,“ zavrčel Laurens. „Ale sám král Siegmund tě zvolil pro úkol, abys připravil jeho syna na den, kdy pomsta zbarví Nothungovu čepel. Co povíš, až uvidíš triumf v očích právoplatného krále?“

Regin zvedl ramena. „Já u toho nebudu. Tak, jako jsem se nechtěl dívat na konec Xantenu, nedotknou se mé oči ani konce Burgundu. A tvoje taky ne, starý druhu z cest.“

Laurens neviděl ani úzké ostří, ani rychlý pohyb, jímž mu je Regin vrazil mezi žebra. Chviličku tam stál, překvapený a potom přece jen jaksi s úlevou.

„Důstojný konec… válečníka,“ zasípal mezi kapkami krve z úst.

Regin mu položil ruku na prsa. Neměl jsi říkat ani Siegfriedovi, ani Guntherovi, čí krev teče v žilách toho chlapce. Mohlo být zabráněno tomu, co přijde.

Odstrčil mrtvého Laurense od sebe a přitom vytrhl svou dýku z jeho rány. Mrtvola padla k zemi na místě, které Regin předem vyhledal tak, že ji sotva někdo najde.

Čepel očistil o trávu.

Siegfried se snažil spát, ale čím víc se blížil den odchodu, tím neklidnější byl jeho duch a tím víc se mu třásla ruka. Trávil tajná odpoledne tím, že v lese vrážel Nothung’do kmenů stromů, které přitom dost často rozdělil. Jeho tělo sbíralo síly příliš netrpělivě, a bylo sotva možné je usměrňovat.

Ležel oblečený na posteli, v hlavě znovu a znovu slova, která vmete do tváře Hjalmarovi a ránu, která mu zajistí xantenský trůn. Jeho netrpělivost byla tak velká, že se domníval, že se musí do Dánska vkrást, aby se králi postavil sám.

Přitom běžely přípravy na dvoře skvěle. Žoldnéři přicházeli po stovkách, mezi nimi Hunové, Peršané a bývalé kohorty římských legií. Byli dobře vycvičení a už nosili znak Burgundu za žold, který dostávali. Mnozí z nich si přinesli vlastní zbraně a dokonce si přivedli i koně.

Dveře do Siegfriedova pokoje se bez klepání otevřely a dovnitř vklouzla štíhlá postava.

Byla to Kriemhilda. Ta Kriemhilda, která s ním po oznámení polního tažení už nemluvila, dokonce už se na něho ani nepodívala. Která ho svým chladem trápila víc, než to dělal dračí dech.

Siegfried vyskočil okamžitě na nohy. „Princezno.“

Měla na sobě jednoduché bílé šaty a vůbec žádné šperky, které nosila přes den kolem krku a boků. Vlasy měla rozpuštěné a rámovaly jí obličej.

„Doufám, že nepřicházím nevhod,“ řekla stručně a bez nádechu sentimentality.

„Ne,“ odpověděl Siegfried, „Jak by mohla být vaše blízkost nevítaná?“

„Zdá se, jako by to byl náš osud, vždycky se setkávat v skrytu,“ začala princezna.

„Osud možná, moje vůle to však není,“ namítl Siegfried. „Klečel bych před vámi jako nejnižší sedlák, kdybyste mne nechala. Přísahal bych před vaším bohem nebo před svými bohy – ať už byste žádala jakoukoliv přísahu. Až se vrátím jako král, budu moci daný slib dodržet.“

Kriemhilda se na něho podívala skoro soucitně, jako by byl dítě, které se zapletlo do beznadějné úlohy. „Vzpomínáš si na tu noc, kdy jsi mi dal ten slib?“

Přikývl. „Často se ke mně ve snu vrací.“

„Prosila jsem tě tu noc, abys’kvůli mně bojoval bitvy a dobýval královské říše?“

Siegfried musel skutečně chviličku přemýšlet. „Říkala jsi, kdybych nebyl král tvého srdce…“

Zvedla ruku a přerušila jeho koktavá slova. „Mé srdce, Siegfriede. Patří ti – bylo už tvoje dřív, než jsem tě vůbec uviděla. Kvůli tobě jsem odmítla Etzela a když jsi vytáhl proti Fafnirovi, modlila jsem se za tebe při každém úderu zvonu. Jsi hrdina, přinášíš Burgundu bohatství a vážnost – můj bratr by ti mne rád dal i bez koruny na tvé hlavě nebo znaku na prsou. Nestačilo by to?“

Její slova zněla v Siegfriedově hlavě a on se je pokoušel uvést do souzvuku se svými pocity. Nic si kdy nepřál víc než právo vlastnit Kriemhildu. Nyní byl cíl jeho touhy na dosah – a přece se cítil nespokojený, hladový a rozervaný.

Třikrát hledal správná slova, aby své princezně vysvětlil, že… co? Že chce válku s Hjalmarem? Že žízní po koruně vlasti, kterou neznal? Že ji chce vlastnit jako král, a ne jako trpěný vyhnanec?

Kriemhilda si zajela levou rukou na záda a uvolnila stužku. Šaty spadly k zemi. Byla pod nimi nahá a její dokonalé tělo vrhalo měkké stíny ve světle pochodní.

„Jestli mě chceš – vezmi si mne,“ zašeptala bez radosti nebo svůdnosti v hlase. „Ale nebojuj s Hjalmarem o právo, které jsem ti už dávno přiřkla.“

Siegfried po ní vztáhl levou ruku, jako očarovaný tím pohledem. Cítil síly ještě mocnější než Nothung, které ho postrkovaly, tlačily, nutily jít kupředu, vzít si princeznino tělo.

Pak ulpěl pohledem na prstenu na jeho prstu. Ovinuté zlaté pruhy splývaly, vinuly se těsně k jeho kůži, oznamovaly svůj nárok na jeho duši.

Stáhl ruku zpátky a sklopi 1 oči. „Přikryjte se zase, princezno. Vaše tělo je příliš drahocenné, abych je zneuctil jako zástavu tajného obchodu.“

Nehýbala se. „Pokud je to cena, kterou zaplatím, abys mého bratra a říši nepokryl krví a utrpením, pak bude mé tělo za každé zhanobení vděčné.“

Siegfriedovy oči hledaly její pohled. „Je to to, čeho se bojíte? Že strhnu Burgund a Gunthera do propasti kvůli krvavé pomstě a touze po moci?“

Kriemhilda opětovala jeho pohled, hrdá a nezahanbená svou nahotou. „Není to to, co znamená válka?“

„Kdyby došlo k válce, byl bych první, kdo by na naší straně padl, abych kryl vašeho bratra svým tělem,“ ujišťoval Siegfried. „Ale tak to nebude. Mým cílem je vítězství bez bitvy.“

„Já nejsem stratég,“ řekla Kriemhilda, „ale kde je vítěz, muší být poražený.“

Siegfried k ní udělal krok a nyní stál těsně před princeznou, jejíž měkká vůně jako by se živila větrem a květy. Viděl, že se třese, že její útlá ramena potáhly vlny husí kůže. Sehnul se a jeho pohled přitom pohladil její prsa a ploché břicho. Jeho ruce našly poslepu šaty a pomaluje vytáhly po její štíhlé postavě. „Měla byste se chránit před chladem večera – toto tělo bude brzy rodit děti krále Xantenu.“

Nyní stáli opět tváří v tvář a on mohl vidět, že Kriemhilda bojuje se slzami tak odvážně jako on s drakem. „Neexistuje nic, co ti mohu nabídnout, abych tě udržela po svém boku?“

Vzal její obličej opatrně do dlaní, tak jako člověk čerpá vodu z čirého potoka. „Neexistuje nic, co by mne mohlo odtrhnout od vašeho boku – ani jen v myšlenkách. Ale co musí být vykonáno, bude vykonáno. Teprve potom zavládne trvalý mír a spravedlnost.“

„Opravdu tomu věříš?“

Jemně ji hladil palci po tvářích. „Nemohl bych vás dnes v noci nechat jít, kdybych nebyl přesvědčený, že vás už brzy odnesu do své postele jako král. Kdybych měl nějaké pochybnosti – s laskáním bych toto tělo pohřbil pod sebou.“

Milovali se pohledem. Byly to polibky bez dotyku, vášeň bez potu, hostina bez jídla.

Siegfried se probudil z toho vroucího snu, když za sebou Kriemhilda zavřela dveře jeho pokoje.

Dvakrát se navzájem vyhledali v tmavé noci – dvakrát odolali žádostivosti, jeden posílal druhého pryč v očekávání většího, opravdového určení.

Mohla ještě existovat pochybnost, že byli pro sebe stvořeni?

„Ty nemůžeš jít!“ volal Siegfried, zatímco si Regin balil uzlík, který nemohl ani pobrat jeho nářadí.

Starý kovář se nevesele usmál. „Chce mi velký válečník bránit násilím?“

Siegfried běhal sem a tam po malé kovárně, jejíž uhlí už vychladlo. „Co to tady povídáš? Burgund potřebuje tebe a tvé umění – já tě potřebuju!“

Regin potřásl hlavou. „Tvoje chodidla nyní zanechávají své stopy na vlastní cestě. Já už bych mohl jen mávat tvým praporem, až se vítězně vrátíš z bitvy domů. Promiň, když na to nemám chuť.“

Siegfried cítil nevysvětlitelný strach, úzkostlivý zmatek, jak by byl Reginův odchod špatným znamením. „Bylo by mi velmi vhod, kdybys stál na mé straně, až vstoupím na trůn v Xantenu.“

Regin si oblékl kazajku a pověsil si uzel přes rameno. „Válka nikdy nebyla má věc. Zbraně nemohou být kovány za dobrým účelem, neboť najdou své naplnění jen v krvi. Proto jsem kdysi odešel z Xantenu – a proto odcházím i dnes.“

„Vrátíš se do Odinova lesa?“ chtěl Siegfried vědět. „Najdu tě, budu-li potřebovat tvou radu?“

Kovář položil svému schovanci ruku na rameno. „Nikdy se nevracím zpátky – cesta mne vede kupředu. Svou radu si vezmu s sebou pro ty, kteří ji budou ochotni poslouchat.“

Vyšel ze dveří a Siegfried ho následoval jako zpráskaný pes. „Copak jsem tě zklamal? Leží hanba na mém vítězství nad Fafnirem nebo na nároku na mé dědictví?“

Regin už se na něho nedíval, pohled už upíral na svět na druhé straně hradní brány. „Vítězství a nárok, Siegfriede – říkáš to sám. Obojí tvoří jen poražené á nepřátele. Jejich průvodem jsou chtivost a smrt. 1 kdyby toho měl být tvůj život nebo život tvého syna ušetřený – účet bude třeba zaplatit.“

Šel plynulými kroky, zřejmě nedotčený shonem kolem sebe.

Zlost a zklamání se držely v Siegfriedovi mírně v rovnováze a rozloučení s jeho pěstounem ho ze srdce bolelo. „Je to všechno, co mi chceš říct – že mé jednání povede k neštěstí?“

„Ne,“ zvolal Regin nyní, jeho hlas už byl zřetelně tišší. „Až se postavíte Hjalmarovým oddílům, pak ukaž vojsku znamínko na svých prsou vedle levého ramene. Je to znamínko králů Xantenu. Když budeš správně volit slova, prokáže ti dobré služby.“

Siegfried měl celá léta příliš mnoho úcty ke svému pěstounovi a učiteli, aby nyní vyžadoval další odpovědi, které mu Regin očividně nebyl ochotný dát.

Ještě dlouho stál u hradní brány a nedivil se, když malá postava s vlasy stále ještě černými jako smola zahnula do lesa tam, kde Siegfried táhl k Fafnirově skrýši.

Vzdor Guntherovi, Kriemhildě a lásce Burgundů – se Siegfried cítil opuštěný.

Rukou hmatal pod košilí po mateřském znamínku.

Pochod byl krátký a Regin nespotřeboval ještě ani půlku svého proviantu, když stromy u okraje cesty začaly být čím dál černější. Ignoroval kosti, tlející zvířata a chmurná znamení minulého nebezpečí. Byl by našel to místo i se zavřenýma očima, sleduje jen volání své duše.

Hlasy a světla začaly dovádět kolem jeho podsaditého těla. Přivítal je jako staré přátele, pozval je do srdce a do mozku, jako by ho mohly očistit od špíny, na kterou voda nestačila.

Reeegiiin…

Les jako by se roztřásl radostným vzrušením a těch pár listů, které ještě zbyly na stromech, padalo tančíc k zemi. Dřevo praskalo a v zemi jako by vřel oheň.

Kooovááář… Reeegiiin…

Regin našel jeskyni, jejíž vchod bezmocně střežila páchnoucí bezhlavá Fafnirova zdechlina.

Hlasy začaly být hlučnější, sytější, různící se v tóninách. Zlé šuškání se mísilo do spokojeného jásotu. V mlze se malovaly postavy a obličeje, hrály si jako stíny nad kameny a míhaly se kolem mezi stromy.

Žádná radost… v klínu lidí…

Regin zůstal naoko netečně stát, upustil svůj uzlík na zem a zaklonil hlavu. Mluvil, aniž by pohyboval rty a aniž by vytvořil zvuk.

Reeegiiin…

Jeho maso se začalo tavit, kosti měkly. Mozoly, kůže a vlasy praskaly, jako by hořely v ohni. Šaty mu sklouzly z rozpadávajícího se těla. Všechny části, které tvořily člověka Regina, se rozpustily do půdy, která ten dar chtivě pila.

Les přijal, co jednou dal.

Reeegiiin…

Jeho hlas se připojil k jejich, ke svým. Jeho duch splynul s jejich myšlenkami a vklouzl do stromů, do země. Do kamene. Ve vzduchu ležela radost stejně jako mírný výsměch.

Lidé… hloupé maso… zasvěcené smrti…

Ačkoliv byl jedno se vším, držel si Reginův hlas svůj vlastní zvuk.

Učí se… pomalu… krvácejíce…

Stromy jako by se zatřásly a i zemi jako by trochu zamrazilo.

Nestojí za nic… nikdy nestáli za nic…

Regin skoro zapomněl, jaké to bylo les necítit, nýbrž být lesem. Život mezi lidmi ho svedl.

Možná nestáli… možná nestojí… možnápřece budou stát…

Nibelungové, kteří byli les a vítr, jeden a mnoho, pravda a klam, se smáli všemi hlasy.

Niiikdyyy…

Byl čas poslů a špionů, zvědů a špehů. Jejich zprávy určovaly strategie, měnily plány a sily setbu pro boj.

Hjalmar se samozřejmě dozvěděl, že Guntherův Burgund byl osvobozen od draka a poklady neznámého původu se postaraly o rekrutování velkého vojska. Důvody k tomu mohly být mnohé. Chtěl Gunther definitivně vyhnat Římany přes Alpy a udělat sám ze sebe zachránce říší? Chtěl být ozbrojený, pokud by Etzelův otec dychtil odpovědět na Kriemhildino odmítnutí mečem? Nevěděl to a Gunther neměl zájem dát mu to vědět.

Přesto byl Hjalmar dost chytrý, aby své vojsko stáhl a roztroušené oddíly spojil. Přemístil části svého vojska na hranice své obrovské říše, aby ochránil zvlášť zranitelná místa. Ať hrozilo cokoliv, chtěl vědět, že jeho vlast Dánsko je zajištěná.

S tím Gunther počítal, když s Hagenem a se Siegfriedem tvořil plány pochodu. Ukázal prstem na mapu, která nesla tmavým inkoustem na světlém pergamenu nejnovější z ustavičně se měnících říšských obrysů: „Vskutku – Hjalmar natahuje oddíly.“

Hagen přikývl. „Ví, že jeho říši lze snadno bránit – moře brání útoku z boků a vpádu ze severu. Musí jen vytvořit oblouk ze silně ozbrojených vojáků na jižních hranicích a už je Dánsko pevnost.“

„A odbojný Xanten bude bránit jen několik mečů,“ zamumlal Siegfried. „Jak jsme to plánovali.“

„Měli bychom jednat rychle,“ poznamenal Hagen. „Dokud je mnoho oddílů ještě na cestě, mohou být uvedeny v soulad jen skrze síť poslů na koních.“

Gunther ukázal na modrou čáru, která se vinula severně k moři. „Avšak ne příliš rychle. Když budeme sledovat tok Rýna na naší straně, není potřeba žádných stratégů na dánském dvoře, aby prohlédli naše úmysly. Ale když budeme pochodovat po pravém břehu Rýna, jako bychom plánovali pozdější vpád do východních říší, ukolébá to Hjalmara do klamného bezpečí. Jsou vládci, na jejichž pozemky na cestě vkročíme, zpraveni a jsou nám nakloněni?“

Hagen přikývl a podíval se na Siegfrieda. V obličeji měl pochyby. „Pevně trváte na tom, že vybojujete bitvu před branami Xantenu, kde kdysi padl váš otec?“

„Tu bitvu bych tam chtěl vybojovat, kdybych chtěl sdílet jeho osud,“ odpověděl Siegfried. „Ale co opravdu potřebuju, jsou dvě vojska tváří v tvář na legendárním místě. Pak se snad nechá zabránit krveprolévání – mimo Hjalmarovu hlavu, kterou si zamýšlím vzít.“

„Pak je to rozhodnuto,“ řekl Gunther. „Až zítra ráno sluneční kotouč rozjasní nebe, najde burgundské vojáky ve zbrani – a na cestě.“ Pohlédl na Siegfrieda. „Doufám, že víš, jakému nebezpečí vystavuju říši, abych držel své slovo.“

Siegfried se usmál a položil mu ruku na paži. „Můj králi, až budou naše koně opět ve svých stájích, bude Burgund bohatý zlatém a slávou – a bude mít na severu silného přítele.“

Gunther se usmál stejně přátelsky, ale méně přesvědčeně. „Aby naše říše vytvořily spolek, který přetrvá generace.“

Siegfried pořádně zazíval. „Myslím, že pro dnešní den je moje hlava dost plná bitevních plánů. Jaký bych to byl vzor, kdybych zítra na svém koni spal?“

Pokynul Guntherovi a Hagenovi a opustil trůnní sál.

Hagen počkal, až se dveře zase zavřely. „Všiml jste si, že o sobě mluví jako o vzoru? Vzor pro burgundské vojáky, jejichž králem jste vy?“

Gunther potřásl hlavou a soustředil se na plány. „Nemyslí to tak. Siegfriedův jazyk je špatný diplomat.“

„Ze špatných diplomatů bývají zřídka dobří králové,“ varoval Hagen.

Gunther se nyní očividně nervózně podíval přímo na svého rádce. „Co mám dělat, Hagene? Porušit své slovo?“

Hagen volil slova s krajní opatrností: „Když se stane to, co prorokuje, pak bude brzy na severu vládnout bohatý a mocný král, který se chce ucházet o vaši sestru. Když mu ji pak nebudete moci dát – co mu bude bránit, aby si pro ni došel?“

Gunther svraštil čelo. „To by neudělal. Respekt a přátelství jsou hodnoty, kterých si vysoce váží.“

„O tom nepochybuji,“ souhlasil Hagen. „Ale kdyby se z odepřeného milostného štěstí přece jen mohl stát nepřítelem – není pak nemoudré pomáhat mu přesně na ten trůn, který umožňuje bitvu proti Burgundu? Kováře a dědice Siegfrieda můžeme odmítnout – krále Xantenu jen těžko.“

Gunther vyprázdnil svou číši červeného vína a dal si s odpovědí pořádně na čas. „Musíme důvěřovat Bohu, že to tak daleko nezajde.“

„Váš Bůh pro to může být vnímavý,“ zamumlal Hagen, „ale moji bozi odměňují prozíravost a plánování.“

Gunther unaveně mávl rukou. „Je pozdě a moje údy jsou těžké. Královské slovo bylo dáno a všechno ostatní uvidíme.“

Vydal se na cestu do svých pokojů.

Hagen se ještě dlouho skláněl nad mapou.

Guntherova loajalita byla chvályhodná, ale budoucnost říše na ní záviset nesměla. Bylo jasné, že král neporuší své slovo. Hagen se naopak cítil volný a zavázaný jen Burgundu.

Jestli večer před Xantenem bude ještě stát vzpříma Siegfried nebo Hjalmar, to mu bylo jedno. Bylo zapotřebí dbát jen na to, aby se vítěz jmenoval Gunther.

A o to se dokáže postarat.

9

Hjalmar a drakův syn

Nebylo to tažení s ohněm a mečem jako u Hunů, kteří za sebou nechávali jen průsek z popela. Ačkoliv pod Guntherovým vrchním velením pochodovalo několik tisíc mužů z více než tuctu říší, byl trén skromný v křesťanském duchu. Proviant získali za Siegfridovo zlato a poslové královských říší, které ležely na cestě, přinesli pozdravy členům královského dvora.

Přesto však bylo nápadné, že žádný z králů se sám neobjevil, aby projíždějícího vládce Burgundu pozdravil. Hagen to vykládal jako úspěch – nikdo přesně nevěděl, co má Gunther v plánu a nikdo se nechtěl stavět na odpor vojsku, které bylo tak očividně silnější.

Gernot jel vedle Gunthera po pravé straně, Hagen po levé. Siegfried sám se držel v pozadí a jel s důstojníky. Naplánovali, že dědic Xantenu pojede co nejdéle s nimi jako prostý hrdina z Burgundu.

Hagen pořád odbočoval a setkával se na okraji kolony se zvědy a špiony, kteří ho udržovali v obraze o stavu věcí v Xantenu a v Dánsku a o hledání ženy pro Gunthera. Obě záležitosti nabývaly na významu, když desátý den vyhledal důvěrné ucho svého panovníka: „Můj králi, objevily se novinky.“

Gunther, kterého po dlouhé jízdě potěšila každá změna, to zkusil s lehkostí: „Dobré, nebo špatné povahy?“

Hagen se nenápadně rozhlédl, jako by nechtěl zasít žádný neklid. Gernot ten pokyn pochopil a zajel se svým koněm trochu stranou, kontroluje boky vojska.

„Jestli je zpráva dobrá nebo špatná, závisí na vašem jednání s ní. Nejprve to vypadá tak, jako by Hjalmar tušil nebezpečí. Moji špehové referují, že žalostná posádka v Xantenu byla uvedena do pohotovosti a že různé oddíly jsou na cestě k Dolnímu Rýnu.“

„Pak bychom měli Rýn u nejbližšího brodu překročit,“ odpověděl Gunther. „Už není žádný důvod, abychom si s našimi úmysly hráli na schovávanou.“

Hagen přikývl. „Když se budeme držet západně, narazí dánský klín jižně do prázdna. Jak si Siegfried přál, zažije teprve sám Xanten přímou srážku.“

Král přikývl. „Oznamte to. Chtěl bych být ještě před nocí zase na domácí straně řeky.“

Hagen sklonil oddaně hlavu. „To ještě není všechno. Jeden z našich vyzvědačů objevil posla z Islandu, který mluvil o Brunhildě – hledá krále.“

Gunther se na Hagena překvapeně podíval. „Brunhilda z Isensteinu, královna Islandu? Před léty ji Hakan představil u dvora. Divoká uličnice, naprosto bez způsobů a ženské něhy. U stolu zpráskala Gernota – a Giselhera!“

Starý rádce zvedl ruku. „Ujišťují mne, že Brunhilda dělá trůnu jen čest. Její bojovnost se teď snoubí s tmavou krásou. I proto se hodně nápadníků podrobilo zkouškám.“

„Jakým zkouškám?“ chtěl vědět Gunther.

Hagen pokrčil rameny. „Jak se proslýchá, chce se Brunhilda vdát za muže, který dokáže svou velikost v zápase. Mluví se o černých silách. Vínem oblažený nesmysl, tím jsem si jistý.“

Gunther se zasmál. „Proč bych se měl vystavovat tomu trápení? Mladá princezna, která je ochotná dát své srdce bez výprasku, se mi zdá lepší volbou.“

Hagen okamžik počkal, než mluvil dál. „Ať bude mít noc v Xantenu jakéhokoliv vítěze – spojenectví s Islandem ukuté svazkem manželským by zajistilo Burgundu mír. Nemůže být chyba sevřít jak Xanten, tak i Dánsko z jihu a severu v bdělém přátelství.“

Král o tom přemýšlel. Co Hagen říkal, dávalo smysl. Každému protivníkovi, který by se obrátil proti Burgundu, mohl Island vrazit kopí do zad.

„Mám poslat vyslance na hrad Isenstein, aby ohlásil váš zájem?“ naléhal Hagen.

Gunther potřásl hlavou. „Na to jsou příští týdny ještě příliš nejisté. Možná má osud jiné plány. Kdo ví – Siegfried by mohl být převzetím Xantenu tak zaměstnaný, že na mou sestru úplně zapomene. Nebo šíp nějakého vojáka ukončí můj život, což by mi uspořilo nějaké to lámání hlavy.“

Hagen položil pěst na krunýř. „Můj králi – mé tělo je váš štít.“

„To je uklidňující, ale zbytečné,“ zasmál se Gunther a zvedl levou paži se štítem, na němž se skvěl hrdý znak Burgundu. „Já se umím bránit.“

Králův rádce přikývl a vypravil se dál, aby nařídil vojevůdcům změnu směru. Neschvaloval Guntherovu lehkomyslnost a jeho neochotu být připravený na nejhorší případ.

A Hagen vždycky počítal s nejhorším případem.

Siegfried se nudil. Důstojníci, s nimiž jel, neměli kromě slavně vyhraných bitev žádné téma a s prostými vojáky se nedalo mluvit, neboť jejich úcta k němu je nutila mlčet. Doufal ve srážku s Dány a třeba jen proto, aby se konečně něco stalo.

Zatáhl za uzdu svého koně, trochu spadl zpět a vybočil vpravo, když spatřil Gernota, který jel jeho směrem. Mladý princ se jistě nenarodil jako hrdina, ale Siegfried měl rád jeho bdělého ducha. „Princi Gernote. Jak se vám daří?“

Guntherův bratr se tence pousmál. „Rajtování mi nebylo vloženo do kolébky. Doufejme, že moje zadnice bude mít brzy tvrdou kůži jako moje chodidla, jinak budu co nejdřív sedět na syrovém mase.“ Siegfried se zasmál: „Měl byste jíst víc masa, abyste ho měl víc na kostech. Nejen koně chtějí být dobře krmeni.“

„Já se spíš pokouším masu vyhýbat,“ prohlásil Gernot. „Je to…“

„Hagenova dcera, že?“ Siegfried se přátelsky usmál. „Ta tmavá dívka rozjasňuje vaše srdce.“

Gernotovi se rozšířily oči. „Odkud víš…?“

Siegfried spiklenecky mrkl. „Kdo sám miluje, vidí jiskry lépe. A pokud jsem při mnohých jídlech, která jsem u dvora snědl, nevrhal úplně špatné pohledy, je to Hagenova dcera, která masu nepřichází na chuť. Jak že se to jmenuje?“

„Elsa,“ řekl Gernot. „Ona je nejnádhernější…“

„Ušetřete si ta slova pro její uši,“ mávl Siegfried rukou. „Tam má to kouzlo působit. Moje srdce vidí jen obraz té jedné.“

„U dvora není žádné tajemství, koho hrdinský kovář uctívá,“ řekl Gernot přátelsky.

Siegfried se na něho podíval. „A ví dvůr také, jak se k tomu staví princezna?“

Nyní se zasmál princ. „Musím to říkat? V každé květině, v každé barvě, v každém paprsku světla vidí moje sestra tvůj obličej, Siegfriede. Umřela by, aby s tebou žila – a žila, aby s tebou umřela.“ Siegfriedovu duši ta slova polaskala jako vzácná mast. „Proč má pak tak málo pochopení pro mé dědictví? Neví, že chci nastoupit na trůn jen pro ni?“

Gernot zase zvážněl. „Ženy nevidí ve válce smysl. A někdy, když přicválá s krví a smrtí, vede se mi stejně. Kriemhilda ví, co tě pohání – ale živý kovář by jí byl dražší než mrtvý válečník.“

Siegfried přikývl. „A přece to musím udělat.“

„Já jen doufám, že meče zůstanou nevytaseny,“ řekl Gernot. „Z Gundomarových synů jsem byl vždycky ten nejneobratnější. Jestli dojde k bitvě – moje nevycvičená čepel by nedobrovolně sloužila Dánům.“

„Pak se držte za mnou,“ radil Siegfried. „Já milence Elsy z Tronje ochráním.“

Gernot se skutečně začervenal. „My nejsme…, myslím… my jsme ne…“

Siegfried se tak rychle uklonil tak daleko, jak dovolil koňský hřbet. „Je mi to líto, Výsosti. Nebylo vhodné tvrdit něco takového.“

„To je v pořádku,“ chlácholil ho Gernot. „ Jen ještě nebylo načase. A jestli tě smím o něco poprosit – neochraňuj v poli můj život. Když zachytíš čepel, která byla určena mému tělu, starala by se Kriemhilda sama, abych uposlechl osud.“

„Jako Elsa jistě taky, kdyby to dopadlo jinak,“ potvrdil Siegfried.

Gernolt už zatáhl za uzdu, když si vzpomněl, proč vlastně přijel.

„Ach, Siegfriede – cítíš to už?“

Mladý válečník se rozhlédl, zhluboka se nadechl a pozorně naslouchal. „Ne, co bych měl cítit?“

Princ se usmál. „Naši čteči map říkají, že jsme asi před hodinou překročili hranici. Jsme v království Xanten!“

Siegfried se zarazil a jeho kůň zůstal stát. Hodně jezdců táhlo kolem, zatímco on se propadl do vlastního světa.

Xanten.

Teď to cítil také.

Kriemhilda stála na ochozu, který korunoval zeď a chránil hrad na východ. Byl časný večer a sluneční kotouč se skoro dotýkal obzoru.

Samozřejmě věděla, že vojsko svého bratra nemůže spatřit. I při nejjasnější obloze dohlédla pohledem sotva k hranicím rýnského údolí. Viděla řeku, širá pole, lesy a město, které tvořily její královskou říši. Osamělou, prázdnou říši, nyní, kdy Gunther vedl zbraně proti Hjalmarovi.

A Siegfried.

Už při pomyšlení na něho ji píchlo v prsou a musela potlačit nutkání vyběhnout z hradní brány za vojskem, aby ho prosbami odradila od jeho pošetilosti.

Kriemhilda vyplakala několik slz, pomodlila se několik modliteb a doufala, že hrdinství a dobrota v očích boha ospravedlní dar vítězství.

Lekla se, když se za ní ozval tichý hlas. „Princezno?“

Byla to Elsa, Hagenova bledá, útlá dcera, jejíž zvláštně ztracený pohled byl mnoha lidem u dvora nepříjemný. Kriemhilda se přistihla, že se na dívku zlobí, protože ji rušila, třebaže ochoz nesliboval samotu. „Co chceš?“

Elsa sebou trhla, jako by ucítila řemen biče. Její citlivost byla v nepřehlédnutelném protikladu k zatvrzelosti jejího otce. „Nic, já…, chtěla jsem se jen trochu podívat na východ.“

Kriemhildu to stálo námahu, aby dívce dopřála tu trochu respektu, který si zasloužila. „Celá říše se teď dívá ustaraně na východ.“

Elsa položila na kamennou zeď dřevěnou misku polévky, z níž se kouřilo, ani se jí však nedotkla.

Malou chvíli stály mlčky vedle sebe.

„Smíš v mé přítomnosti klidně jíst,“ poznamenala Kriemhilda nakonec, spíš proto, aby sama sobě dokázala, že ani Hagenově dceři nedá najevo pohrdání.

„Není pro mne,“ zamumlala Elsa, jako by tím bylo řečeno vše.

Pohled obou žen mířil strnule k obzoru. Zase stály, jako by bylo potřeba ticha, aby jejich duše mohly volat znejmilejšího. Jedna černá jako havran, druhá světlá jako holubice, spojené touhou.

„Je to zvyk tvých bohů prosit jídlem o mírnost pro rodinu?“ chtěla Kriemhilda vědět. Víra ve Valhalu a divokou sebranku kolem Odina jí byla cizí, i když ještě za jejího dědečka házeli v rýnském údolí křesťany rozsekané na kusy do řeky.

„To není zvyk,“ odpověděla Elsa. „Jen plnění slibu. A neplatí mému otci, kterého nenávidíte tak, že vidíte jeho černou duši, když váš pohled padne na mne.“

To souhlasilo – princezna nenáviděla Hagena tak vřele, že jí každá osoba, která mu byla blízká, působila tělesnou nevolnost. Bylo to, jako by mohl dotyk lstivého jednookého muže zanechat nesmy vatelné skvrny nebo šířit vleklou chorobu. A Elsa byla nejen z jeho okolí – byla jeho krev, výsledek spojení, které se Kriemhildě už v představách hnusilo.

Bylo to otevřenější slovo, než příslušelo dívce, která našla útočiště u dvora jen jako dcera váženého rádce. Kriemhilda okamžik myslela na to, že ji rozhořčeně pokárá, ale pak na ni udělala dojem jasnost slov.

„Mluvíš o černé duši u vlastního otce?“

Elsa sklopila oči. „Pravda boli, ale ne víc než ustavičné zklamání, protože ji člověk odmítá.“

„Moudrá slova na dívku…,“ řekla Kriemhilda, „kolik je ti let… šestnáct, sedmnáct?“

Do Elsiných očí se vkradlo trochu vzdoru, když odpověděla: „Jsem dost stará na pravdu – a dost stará na lásku!“

Kriemhilda nemohla jinak – musela se zasmát. A protože to byl první smích, co Burgund vytáhl proti Hjalmarovi, trochu otevřel její duši. „Mluvíš, jako bys stála před soudem. Pokud hledáš někoho, kdo ti upře právo na lásku, musíš najít někoho, koho nepolapila.“

Elsu ta změna nálady očividně udivila. „Pak… pak mě nehaníte kvůli mému hloupému srdci?“

Kriemhilda se zase podívala k obzoru. „Srdce může být hloupé, ale je i tvrdohlavé, a upřimné. Dokud voják, kterému patří, vede svůj meč za tvou lásku…“

Zarazila se a postranním pohledem si všimla, jak Elsa zahanbeně sklopila oči.

Možná to byla láska k Siegfriedovi, která princeznu tak oslepila, že jako by se jí očividné vysvětlení rozbřesklo až nyní. V hlavě procházela zpět událostmi posledních týdnů, počítala pohledy. Slova, zameškaná jídla a zasněné vzdechy.

„Ty miluješ… Gernota?“

Rychlé slzy byly stejně jasnou odpovědí jako rychlé kroky, kterými Elsa odběhla.

Poprvé, co vojsko odtáhlo, se Kriemhildiny myšlenky odtrhly od jejích vlastních starostí. Tahle křehká dívka milovala jejího bratra? Udiv nad tím brzy vystřídal úžas, že nerozeznala samozřejmost, s níž Gernot a Elsa patřili k sobě. Gernot měl měkkou duši a jako Elsa trpěl pod tvrdým otcem. Oba dva byli snílci a jak se zdálo, našli v sobě navzájem naplnění. Ale tak, jak princezna milovala pod svým stavem, milovala Elsa vysoko nad ním.

Ta polévka – Kriemhilda snad nikdy neviděla znamení tak prosté a čisté lásky.

Ještě dlouho tak stála na ochozu, až kraj a obloha vytvořily černý šátek, který ovinul Burgund.

„Siegfriede,“ zašeptala.

S nevyhnutelností odlivu a přílivu, dne a noci, léta a zimy se vojska Dánska a Xantenu na jedné straně a Burgundu na druhé navzájem našla. Vojska stála na obou stranách v těžko odhadnutelném počtu, vzdálená od sebe jen krátký kus jízdy a rozbila své stanové tábory. Mezi nimi leželo jen velké pole, které kdysi vypilo Siegmundovu krev, teď dávno porostlé sytě zelenou travou.

Vládlo tu čekání, váhání a nejistota, kdo se kdy první chopí meče. Protože neexistoval poctivý důvod pro válku, nechtěla ho žádná strana útokem dát. Poslové křižovali cesty, když přinášeli králům zprávy. Gunther ujišťoval, že nechce napadnout Dánsko. Hjalmar se nechal dotázat, proč mírová cesta potřebuje deset tisíc mečů. Odpověď: Deset tisíc mečů proti deseti tisícům mečů.

Siegfried byl nervózní a s ohledem na spoustu vojáků, které Gunther na jeho prosbu za žold najal, cítil se podrobený osudem bohům. Ať dosud ve svém životě udělal cokoliv – udělal to sám. Být odkázaný na sílu vojska, to se mu jevilo slabošské a zbabělé. Hryzaly ho pochybnosti, klepaly zevnitř na jeho lebku. To, co se stalo, to vyprovokoval on. Bude mít odpovědnost za to, co se stane. Riskoval válku pro cíl, který byl jen vidinou stojící na hliněných nohou. Co když Xanten odmítne Siegmundovu pokrevní linii? Byl lepší než Hjalmar, když si své právo bral v boji? Xanten mu dal královskou říši – ale co dal on Xantenu?

Kromě toho měl ještě v uších Reginova slova – byl král, který svou vlastní zemi neznal, pro něhož byl jeho lid jako nehmatatelný stín.

Chvíli se kradl mezi stany a táborovými ohni, snědl trochu masa od kosti a napil se medoviny, která tekla z měchů. Neposadil se však k žádné skupině, nevyhledával hovor. Nakonec se vzdálil ze záře plamenů a ve tmě odvázal jednoho koně.

Co měl v úmyslu, byla provokace, důvod pro válku, které se pokoušel zamezit. Ale co pocítil to mravenčení, když vstoupili na půdu Xantenu, pohánělo ho to kolem. Jel na východ, opsal lehký oblouk na jih, aby objel možné dánské hlídky. Když dojel na kraj lesa, který až dosud viděl jen na mapách, sesedl a uvázal uzdu ke stromu.

Měsíc stál jasně na obloze a Siegfriedovi dělalo dobře využít svou sílu v rychlém běhu. Připomínalo mu to Odinův les a pružně přeskakoval kořání a velké kameny. Stejnoměrně a zhluboka dýchal chladný večerní vzduch. Někdy se zastavil, položil ruku na nějaký strom a vtiskl chodidlo do mechem porostlé půdy. Vnímal ji jako dobrou, důvěrně známou – správnou.

Skrz listí spatřil bledé světelné body a zamířil k nim.

Z jihu vyšel z mlází na velkou planinu, v jejímž středu stál hrad Xanten.

Nebyl ani obklopený městem, ani nebyl postavený s takovou elegancí jako hrad ve Wormsu. Rodový hrad xantenských králů působil podivně cize a odmítavě, jako by nějaká obrovitá ruka posadila obrovskou kamennou kostku do trávy, aby si z ní lidé vytloukli své pokoje, dveře a chodby. Silueta působila v měsíčním světle definitivně, studeně a mrzutě.

Pár chýší se rozdělilo kolem brakicky páchnoucího hradního příkopu, který bylo možné překonat jen přes mohutný padací most, pokud si člověk nechtěl namočit holínky.

Siegfried viděl úlomky vytlučené z kamene, zbořené části cimbuří. Nepatrolovaly tu žádné hlídky a těch pár slabých světel v oknech jako by byly doznívající zbytky unaveného života.

Za denního světla by to nebylo jasnější – Xanten byl ochromený, hrad v nejhlubším spánku. Starými vládci opuštěný, novými nikdy nežádaný.

Když Siegfried padl v trávě na kolena, slzy na tvářích, našel své právo na druhé straně krve. Xanten ho potřeboval tolik, jako on potřeboval Xanten.

„Ne za ranního šírání,“ rozhodl nyní Gunther definitivně. „Dokonce i kdybychom obeslali Hjalmara na pole, vypadalo by to jako přepadení. Zloději a úkladní vrahové se plíží k činu za pološera. My se nepostavíme na jejich úroveň.“

Hagen si hladil vousy. Upravil si koženou pásku přes svědící mrtvé oko. „Zloději a úkladní vrahové nejsme – ale jejich služeb bychom mohli využít.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Gunther, který se v záři krátkých pochodní naplňujících světlem královský stan zdál podivně neskutečný.

„Když bude Hjalmar ochotný se setkat, když nad ním Siegfried zvítězí, když pak dánské vojsko složí zbraně – můj králi, slovo když se opakuje nepěkně často. Několik nájemných vrahů v Hjalmarově stanu by tomu udělalo konec. Výsledek by byl stejný.“

Gunther hleděl na svého rádce jako bez ducha. „Siegfried má získat trůn úkladnou vraždou?“

„Jako polovina vládců naší doby,“ dal Hagen v úvahu. „Rozmnožilo by to šance na rychlý mír, pokud je Siegfried odhodlaný držet trůn silou. Nezapomínej – kdyby bylo jednoho dne nutné ho tam odtud zase vyhnat, byla by setba už zasetá.“

Gunther se napil vína přímo z koženého měchu. „O tom nechci nic slyšet. Mé slovo…“

„Vaše slovo bylo, že potáhnete proti Hjalmarovi,“ přerušil ho Hagen. „A věru, dodržel jste je. Kdo by vás mohl soudit, protože dotáhnete úkol do konce – pro Siegfrieda?“

„Slyším své jméno!“ ozvalo se náhle zvenku a královský syn z Xantenu chvatně vstoupil do stanu. „Doufám, že je vyslovováno jen v dobrém.“

Gunther se podíval na Hagena a ukončil debatu přísným pohledem. „Samozřejmě, můj příteli. Naše myšlenky krouží jen kolem toho, jak bychom ti mohli dopomoci k právu.“

Mladý válečník vypadal podivně uřícený. „Čas myšlenek minul – čas činů klepe na naše srdce! Jestli mi dovolíte návrh: Pošlete hned posla do tábora Dánů. V poledne ať Hjalmar napochoduje, tak, jak to uděláme my.“

Gunther přikývl „Nebude vyhledávat válku. To vypadá na přátelský rozhovor mezi muži.“

Siegfried popadl svého přítele za paži. „Ne! Žádné debaty v malém kruhu! Uprostřed pole – jeho vojsko v zádech, naše rovněž připravené! Válečníci a králové – tváří v tvář!“

Panovník Burgundu se vysvobodil ze Siegfriedova sevření. „Tváří v tvář mečům s ním chceš čachrovat, pokud možno mu vyhrožovat? Snazší se mi zdá bodnout koně jehlou v naději, že zůstane klidně stát!“

Ale Siegfried se nenechal odradit. „Je nezbytné, aby Hjalmar přivedl své oddíly – většina jsou to Xanťané!“

Guntherův ustaraný pohled našel Hagena, jehož oči ho od toho jasně zrazovaly. Ale přece jen pomalu přikývl. „Posel ještě v této hodině vyjede.“

Nastávající den prokázal Siegfriedovi své služby a zahnal časnou mlhu. Mraky se tísnily šedě a černě nad krajinou, ale nespadla ani kapka. Pro plán bylo důležité, aby panovala dobrá viditelnost a aby i vzdálení vojáci dobře viděli.

Jedna jediná trubka oznámila podle dohody na každé straně odchod.

Dvě stě jezdců vedlo dva tisíce mužů pěchoty, každý z nich nesl štít a meč, rozdělení po celé jižní šířce roviny. Obličeje, tak rozdílně řezané i různých odstínů, oblečení v barvách domu Burgundů.

I Hjalmarovi vojáci přicházeli ve srovnatelné síle. Bylo vidět mnoho kopí, ale žádní lukostřelci, jak je rádi nasazovali Hunové.

Disciplinovaně mířily ty dva bloky k sobě vedeni svými panovníky, vojevůdci po stranách. Strnulé řady, vážné obličeje, hladové železo.

Vzdálená co by kamenem dohodil, se vojska prudce zastavila, když jim králové poručili stát.

Tři koně na každé straně klusali dál. Gunther, Hagen, Siegfried. Hjalmar a dva vojevůdci.

Dánský král činil po právu své pověsti. Vrásky a jizvy si rozdělily kůži, staré svaly se rázně a ztuha napínaly. Kdysi mu meč rozpáral levou tvář od ucha až ke koutku úst a zdálo se, že sebou červená čára škube v rytmu srdce. Vybledlé vlasy byly husté a divoké, tmavé oči pod huňatým obočím pichlavé. Pohled hovořil o strádání, ale také o krutosti. Neplápolal, nehledal oči ostatních. Jeho jediná pozornost platila Guntherovi.

Jejich koně zastavili tak blízko před sebou, že se nozdrami skoro dotýkali.

Siegfried si prohlížel vojáky za Hjalmarem. Jen málo jich mělo na sobě uniformy s dánským znakem – většina byla oblečená jednoduše a leckterý kabátec měl bledou siluetu tam, kde se kdysi skvěl znak králů Xantenu.

„Králi Hjalmare,“ řekl Gunther pevným hlasem. „Já jsem Gunther z Burgundu. Zdravím ve jménu křesťanského boha.“

Protokol vyžadoval přátelské kývnutí, uctivé ocenění mluvčího. Hjalmar plivl na zem.

Kdyby byl Burgund vysazený na válku – už to by bylo stačilo. Ale Hagenova ruka byla jediná, která sáhla po meči. Když si všiml, že ho ani Gunther, ani Siegfried nenásledují, vzpamatoval se.

„Stojíš s cizími vojáky nakoupenými za cizí zlato na cizí půdě,“ zavrčel Hjalmar. Jeho hlas byl drsný a studený. „Tvoje domýšlivá říše nestojí za dobytí – a mrzutosti s Římany, z jejichž milosti ji vedeš. Takže se obrať, než tebe a tvoje vojáky nechám povraždit, jako každé cizí vojsko, které mi přijde na oči.“

Nebyl to pokus vyzkoušet Guntherovu pevnost. Hjalmar vyhrál příliš mnoho bitev, příliš pevně ukotvil svoji moc, než aby hrál pošetilé hry.

Gunther se zhluboka nadechl a ukázal tak málo rozhořčení, jak jen mohl. „Jste ochotni poslechnout si mou žádost?“

„Nemáte nic, co chci, a proto nemám nic, co bych dal,“ odpověděl Hjalmar a obrátil svého koně. „Obraťte se – nebo zemřete.“

Krátký postranní Guntherův pohled na Hagena prozradil jeho nervozitu. „Přišli jsme, abychom osvobodili Xanten!“

„Ha!“ vyštěkl Hjalmar krátce a suše obrácený ke svým mužům a pomalu tasil meč z pochvy. „Když ti burgundští čubčí synové nechtějí utíkat jako zajíci – přece jen je stáhneme z kůže!“

Vojáci z Xantenu a z Dánska uhodili kopími a meči do svých štítů a dali tak najevo, že jsou připraveni k boji.

Hagen se otočil k burgundskému vojsku, ale Gunther ho šeptem zadržel: „Ještě ne.“

Siegfried se podíval na svého krále, přikývl, přitiskl obě ruce na šíji svého koně a přitáhl nohy. Krátce nato stál jistě na hřbetě zvířete, převyšuje všechny ostatní muže, viditelný až do posledních řad.

„Poslal Hjalmar z Dánska své válečníky také dopředu, když se postavil Siegmundovu vojsku? Kdo pro něho zabil pravého krále Xantenu?“ zvolal tak nahlas, jak to jeho plíce dovolily.

Hjalmarovými oddíly projelo tiché mumlání, jako chvění v nečekané vzpomínce.

Dánský král zadržel svého koně a opět ho obrátil. Viděl mladého světlovlasého válečníka, který ho s roztaženými pažemi tupil. Uplynul okamžik a potom silným hlasem zařval:

„Zabijte je všechny!“

Gunther a Hagen se na sebe vzrušeně podívali. Siegfriedův plán ztroskotal.

Byla válka.

Burgundský král vytasil meč, dávaje tím svým mužům znamení k útoku.

Ale byl to Siegfried, kdo se opět chopil slova a do šepotu tisíců mužů zvedl hlas. „Kolik vojáků pod knutou řezníka Hjalmara sloužilo kdysi pravému králi Siegmundovi? Kolik vojáků jsou synové mužů, kteří to dělali?“

V obličejích válečníků z Xantenu se objevila nejistota, ale skoro dvacet let pod Hjalmarovou mocí vykonalo svou službu – kráčeli s nataženými zbraněmi kupředu. I burgundské řady se daly do pohybu.

Siegfried zjistil, že je načase, aby vznesl svůj nárok. Vytasil meč, který až dosud vězel nenápadně v pochvě a pozvedl ho k nebi. Bohové mu byli nakloněni a mraky prorazil paprsek světla a rozzářil čepel jako blesk.

Trvalo to jen pár chvil, než první vojáci na Hjalmarově straně poznali Nothung – nebo si vzpomněli na legendy, které o něm slyšeli. Padlo jméno, napřed jednou, pak pořád znovu.

Nothung… Nothung… králův meč… Nothung… Právě ještě odhodlaně pochodující zástup začal být neuspořádaný, štíty na sebe narážely, kroky se zpomalily.

Hjalmar pohlédl znovu na Siegfrieda, poprvé začal tušit, co se mu až dosud zdálo nemožné. Hněvivě se obrátil na Gunthera. „Ten mladý bloud, který tu mává falešným mečem, ti právě nadělil nesrovnatelně strastiplnější smrt.“

Ukázal svou čepelí na krále z Burgundu a přímo ho vyzval.

Hagen nakopl svého koně a postavil se mezi Hjalmara a Gunthera.

Siegfried nyní namířil Nothung ze své vyvýšené pozice na nepřítele: „Tvůj účet je se mnou – a je mnohem starší, než tušíš.“

Hjalmarův pohled dozadu stačil, aby z jeho váhajících mužů zase ukul jednotku. Pak se podíval na Siegfrieda. „Jsi krásný jinoch – možná tě nechám žít, znetvořeného takovou měrou, abys po zbytek své žalostné existence proklínal ruku, která tasila zfalšovaný meč z pochvy.“

Siegfried neodpověděl. Volnou rukou zvedl látku košile do výšky svého levého ramene a roztrhl ji. Objevila se hladká, svalnatá kůže pod ní a neobvykle velké mateřské znamínko.

Oddíly dánského krále se zastavily na místě, vědomy si požadavku, který splýval se znamením Xantenských králů.

Hjalmar se díval na Siegfrieda, na Nothung, na znamení. Pomalu schoval meč a věnoval mu potlesk, který mlaskal z jeho kožených rukavic. „Nápadité kejkle, to musím uznat. Pojď dolů a dostane se ti cti, že zemřeš mečem krále.“

Sesedl a hněvivým pohybem vyzval své už nehybné vojsko ke zdrženlivosti. Myšlenka, že vojáci v jeho zádech sotva stojí na jeho straně, nepřišla Hjalmarovi na mysl. Jeho pohled padl ještě jednou na Gunthera a jeho hlas zněl jako drhnoucí kámen: „Za tuhle frašku se do Burgundu vrátíš rozkouskovaný, Gunthere.“

Siegfried seskočil z hřbetu svého koně na zem a jeho silné nohy přitom nepérovaly.

Hjalmar opět vytasil své ostří a s pružnou zkušeností rozřízl vzduch. Železo v jeho ruce tančilo, bodalo, řezalo, odráželo rány, mizelo. Vycvičený v tuctech bitev nedal se jako protivník podceňovat.

Gunther si vytýkal, že Siegfriedovi přece jen neudělil pár lekcí o zacházení s mečem. Na druhé straně – co se musel Fafnirův přemožitel ještě učit?

Odpověď obdržel o chviličku později, když Hjalmar zdánlivě ještě v přípravě začal dorážet na nepozorného Siegfrieda. Táhl meč zvysoka z levé strany hluboko na pravou a hnal svého soupeře zpátky.

Siegfried prudce zvedl Nothung, aby odrazil příští ránu, ale špička Hjalmarovy čepele vypáčila jeho pohyb na hrušce jiným směrem. Mohl už jen rychlou otočkou uskočit z dosahu.

Hjalmar ho okamžitě následoval, svou zbraní nyní píchaje jako kopím a hledal Siegfriedovo tělo. Chtěl rychlé, ponižujícím způsobem rychlé vítězství. Přitom nepůsobil v žádném případě nepromyšleně nebo vztekle – jeho pečlivě sladěné pohyby jako by sledovaly nějaký vzor, jemuž se Siegfried mohl jen podrobit, pokud chtěl zůstat naživu.

Burgundský hrdina se snažil soupeřovo odhodlané ostří odvrátit a Nothung dostat před střed jeho těla. Ale sotva i jen pomyslel na protiútok, musel pootočit a ohnout tělo, aby neskončil jako prase na rožni.

Nazvat boj jednostranným, to by bylo podceňování. Hjalmar honil Siegfrieda před sebou jako vzteklého psa. Byl rychlý, lstivý a zkušený.

Siegfried zakopl o kámen, který ležel napůl zahrabaný v trávě a upadl naznak. Podařilo se mu už jen zvednout Nothung šikmo před svou hruď, aby si držel Hjalmarův meč od těla. Dánský král odrazil kouzelný meč xantenského královského rodu jednoduše stranou a potom se hnal za svým. Jeho čepel mířila na Siegfriedův krk.

Nechybila. Meč nabroušený nejlepšími dánskými kováři narazil mocně do Siegfriedova hrdla.

Dvě vojska stála v poli a v tomto okamžiku nikdo ani nedýchal. Kdo mohl vidět, co se stalo, očekával fontánu krve zvěstující Hjalmarovo vítězství.

Ale dánský meč nepronikl dovnitř a sklouzl po velké žíle do trávy, kam se zabořil na šířku dlaně.

Protože už si byl jistý vítězstvím, zastihl ho ten obrat nepřipraveného a Siegfriedovi se podařilo od sebe krále oběma chodidly odstrčit. Vyškrábal se na nohy, Nothung v pravé ruce, levou na svém krku. Překvapeně pátrala po ráně, která tam nebyla.

Gunther byl rád, že vidí svého přítele nezraněného, ale bylo mu jasné, že sotva dokáže obstát proti Hjalmarovi. Naklonil se k Hagenovi. „Možná bychom se měli vrátit k tvému návrhu s dýkou ze zálohy.“

Hagen se tvářil rozhořčeně. „Veličenstvo, nic by v tomto okamžiku nebyla větší chyba. Když Siegfried padne, přesvědčí naše vojsko Hjalmara, aby nechal burgundské táhnout v míru. Když se do toho budeme vměšovat, bude válka, kterou Siegfried výslovně odmítl, nevyhnutelná. Vyčkejme výsledku boje, pokud chcete dodržet své slovo.“

Gunther nespokojeně přikývl.

Hagen byl zase jednou překvapený, jak snadno se král dá vést, pokud to člověk zabalí do pláště cti a spravedlnosti.

Siegfried byl ušpiněný od země a košili měl roztrženou tolik, že ji rychlým pohybem svlékl a odhodil. Těžce dýchal a zjevně nebyl schopný pochopit, co se stalo. Hjalmar byl naopak odpočatý, jako když ráno vstal ze svého lůžka. Víc než dvojnásobek let, který byl na světě ve srovnání se Siegfriedem, udělal jeho svaly jen houževnatějšími, ale ne slabšími. Poprvé se usmál. „Doufám, že jsi opravdu Siegmundův syn. Po tak snadném vítězství budou tví poddaní ještě povolnější.“ Siegfried se s výkřikem vrhl na nenáviděného Dána, který se u něho lehkonoze zatočil a praštil klopýtajícího Xanťana mečem do nahých zad.

Siegfried přistál na břiše a bláto se mu dostalo do uší, nosu, úst a očí. Cítil, jak mu vrže mezi zuby, a štípe do očí.

Co necítil, byla bolest. Hjalmarova čepel ho zasáhla silou a nebyla-li z lehkého dřeva, byla by měla hladce protnout jeho páteř.

1 vojáci kolem poznali, že je jeho kůže nezraněná. Začali si šeptat a vyměňovat nedůvěřivé pohledy. Pár křesťanských válečníků se pokřižovalo, neboť co viděli, bylo buď dílo ďábla – nebo milost Boha.

Hjalmar se podíval na svůj meč, jako by to byl svíjející se had.

Siegfried poprvé vycítil soupeřovu slabost a hbitě vyskočil na nohy. Než mohl obrátit bojové štěstí, musel soupeře zlomit. „Jak můžeš věřit, že Siegmundova syna, Fafnirova přemožitele, nositele Nothungu, přemůžeš obyčejným mečem? Bohové vyvolili tento den dnem smrti!“

Hjalmar popadl hrušku svého meče oběma rukama a znovu a znovu jej zatínal do Siegfrieda, jako by měl porazit mohutný dub. Mladému Xanťanovi znovu hrozilo, že pod silou úderů upadne. Ostří pořád znovu lehce zasahovalo jeho paži, jeho stehna, jeho prsa, aniž by přitom nacházelo krev.

Siegfriedovi začalo být jasné, že musí změnit taktiku. Neměl tušení, proč je jeho kůže tak neproniknutelná jako kůže draka Fafnira, ale dodávalo mu to tu výhodu, že už nemusel tolik dbát na odvracení úderů. Jen ať do něho Hjalmar tluče jako zběsilý a přitom se přestane krýt.

Siegfried nyní odrazil Dánovo ostří oběma pažemi a dokonce je zachytil bříškem dlaně levé ruky, aniž by našel krvácející prsty v trávě.

V Hjalmarových očích bojovaly zuřivost a panika o právo vyjádřit se. Kde ještě právě panovala taktika a nauěené umění vládnout mečem, vypuklo nyní čiré násilí, vláda vzteku a zoufalství. Siegfried králi započetl k dobru, že nevolal o pomoc.

Hjalmar se nyní rozpřáhl jako ke konečné ráně, máchaje blýskavým kovem zprava doleva v naději, že dostane Siegfriedovu hlavu, a tak boj ukončí. Zbytky mizející síly v meči, byl stržen vlastní čepelí, když se jí Siegfried přikrčeně vyhnul.

Nothung našel svou cestu sám od sebe a prorazil Hjalmarovi žeberní oblouk, jako by ho chtěl přibít k nějakému stromu. Čepel vnikla dovnitř až po hrušku a když se jílec dotkl košile dánského krále, kapala už z jeho zad krev z Nothungovy špičky.

Hjalmar a Siegfried stáli tváří v tvář, Dána držel zpříma jen soupeřův meč.

Když Hjalmar vyslovil svá poslední slova, krev mu prýštila z úst, „Xantenský… bastarde! Smrt budiž… tvým průvodcem!“

Siegfried ho nechal sklouznout z čepele, těžce dýchal. Přejel si po obličeji a unaveně se točil v kruhu. Obličeje, které viděl, včetně Guntherova, Hagenova a Gernotova odrážely stejnou měrou úctu a zděšení. Všichni viděli boj, který bojem nebyl. Hjalmar by se byl mohl stejně dobře pokoušet zasadit smrtelný úder bludnému balvanu.

Siegfried byl… nepřemožitelný?

Hagen to vyslovil jako první, ale tiše a jen pro ucho svého krále: „On je syn draka.“

Siegfried prudce vedl paže, meč v ruce. „Já jsem Siegfried, syn Siegmunda a Sieglindy z Xantenu!“

Ještě pořád vládlo mlčení.

Gunther seskočil ze svého koně a zvedl rovněž paže. Jeho ruka sáhla po přítelově pěsti, která držela meč. Společně se obrátili k vojsku mrtvého krále. Panovník Burgundu neoznámil výsledek boje, nýbrž jeho následky:

„Siegfried – král Xantenu a Dánska. Siegfried – váš král!“

A nyní vypukl jásot, který Siegfried toužebně očekával.

Nadšené výkřiky mužů, kteří nyní patřili k jeho lidu, rychle dozněly a udělaly místo přívalu otázek, z nějž Siegfriedovi dunělo v hlavě. Až dosud myslel jen na to, že s Hjalmarovou smrtí vybojuje xantenský trůn: Ale teď byly bez panovníka dvě královské říše a od něho se očekávalo, že bude vládnout i Dánsku.

Siegfried se vzdálil s Guntherem, Hagenem a Gernotem do královského stanu, aby projednali další postup.

„Xanten a Dánsko potřebují silnou ruku,“ řekl Gunther. „Hjalmar jim až dosud vládl tvrdě. Nedostatečné vedení by mohlo rychle vyvolat povstání, pokud ne dokonce občanské války.“

Siegfried se obrátil na Hagena. „Ty jsi mluvil s vojevůdci na dánské straně. Jak je to s nimi?“

„Nejsou zavázáni nikomu, jen sobě,“ zavrčel starý rádce. „Hjalmar nebyl u svých mužů příliš oblíbený. Nechte skutálet dvě, tři hlavy a rozhoďte dokola pár mincí. A hned bude za vámi stát vojsko i úřad.“

„Měl by ses ukázat lidem na xantenském dvoře,“ navrhl Gernot. „Museli dlouho čekat na svého krále.“

Siegfried si mnul oči. „Nic bych neudělal raději. Ale nechci ani sám nastoupit na trůn. Ani korunu přijmout až na něm.“

„Pak se s námi vrať domů,“ navrhl Gunther. „V dómu ve Wormsu tě bude náš biskup korunovat králem Xantenu a Dánska, a potom můžeš s velkou parádou hrdě jet skrze svůj lid! A v pytli budeš mít zbytky svého zlata, abys zemi dovedl k novému rozkvětu.“

„Ale dvě říše bez vedení?“ namítl Gernot. „Sasové i Hunové se budou těšit, že vezmou prázdný trůn náhlým útokem.“

Hagen mávl rukou. „Naši nejlepší vojevůdci a stratégové převezmou každodenní záležitosti a oznámí lidu tu radostnou zvěst. Příští týdny stráví přípravami na návrat krále Siegfrieda. Až do té doby budou vojáci, kteří byli v Hjalmarově žoldu, ochlazovat své rozohněné hlavy na hranicích. I bez krále může vojsko každému nepříteli dost dlouho odolávat.“

Byl rád, že bude mít Xanťana ještě chvíli pod dohledem. Poté, co se dnes ráno stalo na bitevním poli, musel být každý další krok dobře promyšlený. Dosud se nikdo neodvážil zmínit o podivuhodné Siegfriedově nezranitelnosti. Byl bohatý, byl hrdina, byl král – a nyní bůh?

„Promluvím si s vojevůdci – povím jim, jak se má vládnout v Siegfriedově jméně,“ řekl nyní nový král. „Zemí zavane čerstvý vítr. Omluvte mne, Výsosti.“

Gunther přikývl a teprve když už měl Siegfried jednu nohu ze stanu venku, ještě jednou ho oslovil. „Měl bys mi říkat Gunthere. Přátelé jsme byli už vždycky – nyní jsme i stejného stavu.“

Siegfried se ještě jednou otočil a děkovně sklonil hlavu. „Gunthere.“ I Gernot opustil stan. Hagen a jeho král zůstali sami, aby si pohovořili o povážlivějších stránkách událostí.

Král se posadil na židli a svraštil čelo. „Zdá se mi, že to dnes proběhlo dobře.“

Hagen se neodvážil přímo odporovat. „Čeho jsme chtěli dosáhnout, toho bylo dosaženo.“

„Ale jak toho bylo dosaženo? Tys to viděl stejně jako já – Hjalmarova čepel by ho byla měla rozsekat na kousky!“

Rádce si pohladil vousy. „Můžeme vědět, jaký obchod byl uzavřen ve Wormském lese? Otázka, jak Siegfried draka zabil – měli jsme ji položit předtím. Mně se zdá, jako by nejen bozi drželi ochrannou ruku nad novým králem Xantenu.“

Gunther sáhl po džbánu s vínem a trochu si nalil do poháru. „Ačkoli mě jeho síly zneklidňují, moc mě těší, že stojí na naší straně. Až se ožení s Kriemhildou, bude svazek mezi našimi říšemi silný.“

„A když se z toho svazku stane oprátka?“ zeptal se Hagen bez obalu.

„Co tím myslíš?“

„S Kriemhildou jako královnou by měly Xanten a Dánsko nárok na Burgund – když vy a Gernot umřete ostřím či jedem, aniž byste zanechali dědice,“ prohlásil Hagen. „Ani polní tažení by nebylo zapotřebí, neboť by to bylo po právu.“

Gunther se díval do svého poháru, žízeň ho rázem přešla. „Chceš naznačit, že moje vlastní sestra plánuje mou záhubu?“

Hagen zvedl odmítavě ruce. „Nikdy! Zrada v burgundské krvi není. Ale když Siegfried tajně zařídí, co je možné – jak by mu mohla Kriemhilda odmítnout, aby zachránil naši říši bez pána?“

„Ale když mu svatbu se svou sestrou odepřu – pochybuješ, že si ji vezme násilím?“ zeptal se Gunther.

Hagen potřásl hlavou. „Ani v nejmenším. Hřáli jsme si hada na prsou, až mu narostly zuby, aby nás zahubil. Vyhnat ho teď by bylo mnohem nebezpečnější, než ho uvázat na řetěz.“

„Jak se to má stát?“

„Prozatím je čas ještě na naší straně. Siegfried se může s Kriemhildou oženit teprve potom, až vy sám budete ženatý. Po návratu do Burgundu bude tedy následovat cesta na Island. Přísluší vám, abyste vzal ještě nekorunovaného krále s sebou jako vazala. Není v jeho zájmu, aby tuto prosbu odmítl. A až uvidí královnu Brunhildu jako vaši silnou spojenkyni na severu, ztlumí to pořádně jeho hlad po Burgundu.“

„Siegfried nebude šťastný, až se dozví o těch průtazích,“ zamumlal Gunther.

Hagen se pousmál. „Dvorský protokol, staré zákony z temných časů – sotva něco, co lze přičíst k tíži králi Burgundu.“

Gunther se nyní přece jen pořádně napil z poháru a narovnal se. „Pak je rozhodnuto. Ale pošli napřed posly do Burgundu, aby připravili důstojné uvítání – a lodi na cestu na Island ať jsou použitelné.“ Hagen z Tronje oddaně přikývl a v jeho nitru vřelo sebeuspokojení. Gunther si nyní dělal starosti a právě ještě přítelem nazývaný Siegfried byl poznaným nebezpečím. Co bude ještě nutné, aby to udělalo z nebezpečí soupeře a ze soupeře nepřítele?

10

Kriemhilda a vítězství lásky

Bylo to vojsko, které se do Burgundu vracelo vítězně bez boje. Už před branami Wormsu se mnoho válečníků od oddílů odtrhlo, odevzdali odznaky a vydali se zase na cestu do svých různých říší. Tažení po Guntherově boku představovalo snadno vydělané peníze a nikdo se neloučil ve hněvu. Většina mužů slíbila, že svůj meč kdykoliv opět postaví do služeb Burgundu, kdyby byla země v nebezpečí.

Den návratu domů byl dnem, který zvedl Gunthera ze stínu jeho otce a nechal umlknout každé zlé slovo o něm. V dešti okvětních lístků jel v čele svých mužů Wormsem jako hrdý vojevůdce, jako hrdý král. Všichni zapomněli na žalostný pohled, když se kradl do hradu s mrtvým Gundomarem. Dnes zvonily zvony a břeskně zněly fanfáry a pěvci zpívali chvalozpěvy na statečného vládce. Slunce na oslavu radostně svítilo a na ulicích nebyl zármutek.

Samozřejmě se vědělo, že vítězství bylo i Siegfriedovým vítězstvím. Ale xantenský, právě ještě burgundský hrdina, byl nyní králem své vlastní říše a tím méně byl součástí společenství tady v rýnském údolí. Přesto platilo i jemu nadšené volání mužů a uchvácené výkřiky žen. Mohl vidět, jak děti s dřevěnými meči a pomalovanými prostěradly přehrávají jeho boj proti Fafnirovi.

Uprostřed nadšené přehlídky se Siegfried naklonil ke Guntherovi. „Nechal jsi zprávu o našem vítězství rychle rozhlásit.“

Gunther se usmál. „Dobré zprávy se šíří rychle.“

Nyní uviděli hrad a Siegfriedovo srdce se rozbušilo znatelně silněji. Ptal se, kdo asi už bude čekat – a na koho? Sice byl nyní jako ještě nekorunovaný král významné dvojité říše rozhodně rovnocenný kandidát na ruku princezny, ale jeho poslední rozhovor s ní proběhl neutěšeně. Vzdor Gernotovu ujišťování, že její srdce patří jen jemu, Siegfried nevylučoval, že ho Kriemhilda odmítne, jako to udělala s Etzelem.

I záhada s čepelí, která nedokázala škrábnout jeho kůži, byla mnohý večer důvodem, že zavřel oči teprve pozdě. Několikrát se tajně bodal dýkou do paže nebo nohy, aby uviděl téct vlastní krev. Marně. Jeho kůže byla jako krunýř, jako drakovy šupiny. A čím častěji o tom přemýšlel, tím víc byl Siegfried přesvědčený, že to byla koupel v dračí krvi, která změnila jeho tělo. Jistě nebylo marné platit za nezranitelného, ale tento zásah bohů do jeho života Siegfrieda znepokojoval. Příliš mnoho věcí jako by se v poslední době dělo bez jeho vlivu.

Jak to Gunther dovolil, průvod vojáků se pomalu rozpouštěl mezi obyvatelstvem. Hrdinové z Burgundu objímali rodiny, objednávali v hospodě dobré víno, nebo skákali do Rýna, aby si ochladili puchýře a odřeniny. Nakonec projeli hradní branou Gunther a Gernot, Siegfried a Hagen a několik vojevůdců.

I u dvora se jásalo a z cimbuří zněla pyšná troubení. Pestré pentle se všude třepetaly v mírném větru a zdálo se, že se shromáždil celý dvůr. Jen Elsa z Tronje se nenacházela mezi šťastnými obličeji, což jak Hagen, tak Gernot nesli nelibě.

Kriemhilda stála na schodech vedoucích do trůnního sálu. Síťka ze zlatých článků pokrývala její vlasy a šaty se jí leskly jako těžké červené víno. Kolem boků měla pásek bohatě zdobený klenoty. Ačkoliv zachovávala stavově přiměřenou zdrženlivost, nedokázalo plápolání jejích oěí a třas jejích rukou skrýt, jak jí žilami proudí láska a radost. Zatímco jí po zádech přecházel mráz, barvily horké přeháňky její tváře.

Gunther sesedl ze svého koně první a Kriemhildiny paže ho srdečně a teple přijaly. „Můj bratře! Existuje krásnější důkaz pro spravedlivého boha, než že vyslyšel mé modlitby, aby tě ochránil?“

Gunther se na ni radostně podíval. „Je to pravda – ruka páně ležela nad námi na této cestě. Nebyla prolita žádná krev kromě Hjalmarovy. Mohli jsme do Xantenu a do Dánska přinést spravedlnost – a nového krále!“ Zvedl se všeobecný jásot, který snesl i Gernota pružně ze sedla. Objal Kriemhildu pevně a vroucně a srdce sourozenců tloukla sotva na šířku dlaně od sebe. „Každý krok pryč od Burgundu velice bolel. Pokud jsi mě postrádala jen přibližně stejně, musím se ti za ten zármutek omluvit.“

Láskyplně se na něho podívala: „Sladká prázdnota, kterou způsobila tvá nepřítomnost, netížila jen moji duši. Na tomto dvoře pro tebe tluče víc srdcí než jedno.“

Gernot potřeboval okamžik, aby těm slovům porozuměl. Potom k sobě přitiskl sestru ještě šťastněji.

A nyní sesedl ze svého koně i Siegfried. Že by přivítala i jeho blaženým objetím jako Gunthera a Gernota, to nepřicházelo v úvahu. Kriemhilda mohla jen doufat, že muž jejího života dokáže číst za slovy. „Siegfriede, i vám platí moje radost. Napřed Fafnir – nyní Hjalmarova říše. Zdá se, že po čem zatoužíte, to se vám ochotně odevzdá.“

„Ochotně ne,“ řekl Siegfried, hlavu uctivě skloněnou. „Ale naštěstí mi cena vždycky za boj stála.“

Každý, kdo měl oči, poznal, že Siegfried stojí od své příští ceny vzdálený už jen krůček.

„Jak se proslýchá, bude teď kovář brzy pravým králem,“ pokračovala princezna.

„Není pravého krále bez pravé královny,“ dokončil Siegfried.

Kriemhilda se usmála a její úsměv odpověděl na otázku, která nebyla položena.

Gunther a Hagen si vyměnili pohledy. Zjevná láska mezi Siegfriedem a Kriemhildou jim vnucovala další činy. Odklad nebyl na obzoru.

Princezna se nyní obrátila k celému dvoru a dvakrát tleskla do dlaní. „Jak odpovídá starému zvyku i volání našich srdcí, bude dnes večer na dvoře slavnost! Do bitvy museli naši muži táhnout sami – ale návrat domů můžeme oslavit společně!“

Hagen nenáviděl dvorský protokol, ale dokázal jej využít pro vlastní cíle. Proto mu přišlo také krajně nevhod, že zrovna jeho vlastní maso a krev odepřelo králi poklonu při jeho návratu.

Nyní, poté co se starý rádce po cestě osvěžil, a než začala velká slavnost, hledal svou dceru. Nenašel ji ani v jejím pokoji, ani v kuchyni. V písárně, kde často strkala nos do starých pergamenů, také nebyla. Žádná ze stráží Elsu neviděla – což nikoho dál neudivovalo, neboť se občas zdálo, že kráčí mezi zdmi.

Hagena zlobilo, že nechal krále tančit podle své píšťaly, ale vlastní krev mu stále vzdorovala. Chtěl křičet její jméno, ale to by bylo jen pobavilo půl dvora.

Konečně ji našel na ochozu u jedné střílny, která vedla palbu na západ. Skoro by byl proběhl kolem ní, natolik splývala se stíny a tmou nastávajícího večera.

„Král se vrací domů ze slavného polního tažení – a dcera jeho rádce nepovažuje za nutné vzdát mu čest?“ hartusil.

Elsa se na něho nedívala. Její pohled mířil k lesu, který noc jako by změnila v tmavé moře. „Stěžoval si Gunther?“

Hagen se k ní naklonil, jeho dech ji mrazil na kůži. „Nikdo by mi nezazlíval, kdybych tě dal jako služebnou do Wormsu nebo tě vdal za řezníka z města. Privilegium, že můžeš bydlet na hradě a nemusíš vykonávat žádnou práci, by tě nemělo činit příliš zpupnou. Budeš dělat, co ti nařizuje etiketa.“

Neodpověděla a Hagen chviličku myslel na to, že ji uhodí. Ale za jakým účelem? On sám neměl pro tu dívku žádné použití a čím méně jeho času zabírala, tím lepší to bylo. Vzal ji jen za bradu a obrátil ji k sobě, takže se mu musela dívat do očí. „Budeš… poslouchat.“

Jeho tmavý drsný hlas byl výzvou i varováním a nikdo v Burgundu nepochyboval o tom, že Hagen z Tronje nevyhrožuje lehkovážně.

Potom se znovu narovnal a odcházel směrem k severu. Elsa uvažovala o tom, že jednoduše spadne ze zdi. Její utrpení bude mít na kamenech před hradem krvavý konec, neboť mrtví už neznají otce.

Z jihu zaslechla tichý, vlídný hlas: „Už jsem si myslel, že si tě zabere pro sebe na celý večer.“

Vyskočila ze svého výklenku ve zdi, jako by kámen začal žhnout. „Gernote!“

Mladý princ z Burgundu stál v soumraku oblečený do čistého plátna, tělo vydrhnuté v přívalové vodě. „Dokonce jako králův bratr bych Hagena nerad…“

Dál se nedostal, neboť Elsa mu zapečetila rty polibkem a pažemi ho přitiskla k sobě, jako by ho od ní chtěl někdo odtrhnout.

Gernot se těšil z něhy, která se vysmívala bledému, studenému, tmavému dívčinu zevnějšku – Elsa byla měkká a silná, světlá a horká. Zachytil ji do náruče, hladil ji rukama po hladkých vlasech a po zádech.

Polibek byl víc než jen žádostivostí – byl vykoupením ze hry na schovávanou, z tance slov, která pečlivě dbala na to, aby se nedotkla pravdy. Co nesmělo být vysloveno, bylo vskutku odhaleno.

Po věčnosti, která trvala jen vteřinu, se jejich rty od sebe odtrhly, aby si konečně pohlédli do očí.

„Když jsi při mém návratu domů nepřišla, abys mě pozdravila, málem mi to zlomilo srdce,“ zašeptal Gunther.

Elsa se s rozzářeným pohledem usmála. „Pohled na vás by mě byl před dvorem přiměl padnout do mdlob. Kdybych byla před odjezdem věděla, jak nesmírně vás budu postrádat – byla bych se k vám přivázala řetězem. Myslela jsem každý den, že musím umřít.“

Pravou rukou ji něžně hladil po obočí, dotkl se čela, nosu, rtů. „Nevrátil jsem se, abych tě pohřbil.“

Políbila špičky jeho prstů. „Vy víte, že vám patřím.“

Jeho pohled pronikl ještě hlouběji, jako by se jí chtěl podívat do duše. „Ne před Bohem a ne před Burgundem.“

Její srdce jednu ránu vynechalo a škaredá vzpomínka na to, že jeho stav jí dovoluje nanejvýš postavení tajné milenky, ji vytrhla ze štěstí okamžiku. „Rozumím a budu poslušná. Cokoliv mi budete moci dát, bude stačit.“

Gernot svraštil čelo. „O čem to mluvíš?“

„O královské rodině a o tom, co nesmí být,“ zašeptala Elsa. „Ale já nežádám, co mi nepřísluší. Budou-li to jen ukradené polibky jako tento – moje štěstí by nemohlo být větší. Před vaším bratrem, svým otcem, před celým dvorem budu to tajemství zachovávat.“

Pochybovačný výraz princova obličeje se posměchem rozjasnil. „To je to, co si myslíš? Že chci tvoji lásku jako službu, jako službu kuchaře nebo lovce?“

Elsa byla zmatená a ustoupila od něho. „Můj otec mluvil právě o etiketě a povinnosti u dvora…“

Gernot se rozhlédl, jako by musel vhodnou odpověď napřed ve tmě hledat. Potom si před ní klekl na koleno a sklonil hlavu. „Elso z Tronje, já mluvím o lásce.“

Burgund byla křesťanská říše, ale radosti obžerství a tělesné rozkoše byly i zde dobře známé. Svaté dny mohly patřit církvi – při slavnosti bylo povoleno vše, co se muži a ženě líbilo.

Muzikanti hráli, akrobaté skákali, polykači ohně plivali plameny jako Fafnir, zatímco dvorští sluhové nosili k tabuli těžké mísy s tučným masem. Vojáci tančili s dvorními dámami a v leckterém koutě se děly nevhodné tajnosti, jimž napomáhalo sladké víno a hořké pivo.

I ve Wormsu tančili lidé kolem ohňů radosti, které rozdělali na křižovatkách ulic. Z hradních zdí se mohl člověk domnívat, že se město v opojení spaluje.

Uprostřed hodokvasu, který trůnní sál proměnil v bitevní pole požitků, seděli Gunther a Hagen a šuškali si spolu.

„Je na nás, abychom se chopili iniciativy, než to udělá Siegfried,“ mumlal Hagen, znovu vyslovuje svoje naléhavé přání. „Jestli budete čekat, až požádá o princezninu ruku, vaše odpověď ho urazí – a nic nám nesmí být vzdálenější než rozladit krále Xantenu a Dánska. Když mu ale nabídnete Kriemhildu jako dar, budou jeho díky klíčem k našemu plánu.“

Gunther vyprázdnil další číši a hodil ji bez nálady stranou. „Nelíbí se mi přelstít muže, kterého s hrdostí nazývám přítelem, jako by byl zvíře, které je třeba skolit.“

Hagenovy oči se rozšířily. „Proč by to tak mělo být? Přece se jen snažíme udržet Siegfriedovu přízeň. Vaše přátelství bude posíleno. Nezmenší se!“

Král se zhluboka nadechl, a když Siegfried jen několik kroků od něho vzdálený ve skupině mužů zvedl číši jeho směrem, využil příležitost a zvedl se ze svého trůnu. Hagen dal strážím znamení a kopí uhodila do železné tyěe, aby si vyžádali pozornost.

Zajatá mezi opojením a hojností, potřebovala pitím rozjařená společnost hodnou chvíli, aby si vzpomněla na krále. Konečně se oči upřely na Gunthera a ústa se uzavřela hovorům a pití.

Burgundský král se spokojeně rozhlédl kolem, trochu nesoustředěné skrze alkohol ve své krvi. „Je to věru slavnost dnes večer! Sešli jsme se, abychom oslavili jednoho hrdinu – a slavit umíme!“

Dal mužům čas, aby vydatně hulákali a poklepávali Siegfriedovi na rameno.

„Ale stačí Siegfrieda jen oslavovat?“ pokračoval nakonec dál. „ Bez něho by byl Burgund ještě chudý, ohrožoval by jej drak a Hjalmar by po něm chtivě pokukoval!“

Dvůr uznale zabručel.

Gunther pokynul Siegfriedovi k sobě a položil mu paži kolem ramenou, aby to každý mohl vidět. „Co bychom mu mohli dát, budoucímu králi Xantenu, dnešnímu příteli Burgundu?“

Rozhostilo se mlčení. Siegfried se cítil zjevně nesvůj, neboť ať už měl Gunther za lubem cokoliv – mezi čtyřma očima by bylo projednání snazší.

Král se blahosklonně usmál. „Moje sestra, spanilá princezna Kriemhilda, srdce Burgundu – je to ona, po níž touží. A protože vím, že ona cítí neméně silně, oznamuji tohoto večera a v této společnosti – máji mít!“

Vypukl pekelný rámus, muži si s jásotem přiťukávali, padali si do náručí a provolávali Guntherovi a Siegfriedovi slávu. Někteří vyskočili na stoly, aby se zvednutými pěstmi velebili přátelství říší.

Siegfried si nebyl jistý, jestli má tváří v tvář tomuto divadlu citit radost nebo hněv. Cokoliv chtěl, to mu bylo právě předloženo na stříbrném podnosu. A přece by si byl přál Kriemhildinu přítomnost a slib z jejích úst. Když k sobě Gunthera srdečně tiskl, brázdily jeho čelo ustarané vrásky.

Král si opět vyžádal klid a dostal jej. Poslední postranní pohled na Hagena otevřel druhé jednání tohoto divadla. „A protože to burgundské zákony tak vyžadují, dojde k dvojité svatbě – sotva mi biskup udělí požehnání k manželství, bude se Siegfried moci oženit se svou Kriemhildou. V jeden den, v jednom kostele – před jedním Bohem!“ Do nadšených výkřiků mužů se mísilo udivené mumlání. A této menšině dal Siegfried hlas, když se obrátil na přítele.

„Větší dar byste mi nemohl dát a já jej v pokoře přijímám. Pokud se váš Bůh nebude zlobit, ožením se i ve vašem kostele. Ale kdo je nevěsta, s níž vás má váš biskup oddat?“

„Královna, kterou si zamýšlím dobýt!“ Zvolal Gunther, víc pro své lidí než pro Siegfriedovy uši. „Skvělá a krásná, mocná a silná. Za dva dny budou připravené naše lodě, a s tebou po boku potáhneme na sever, abychom ji získali.“

V Siegfriedově hlavě myšlenky jen vířily. Jeho plán, že se s Kriemhildou ožení v Xantenu, aby rychle převzal státní záležitosti, byl nyní Guntherovým nejapným trikem pokažen. On však mohl jen těžko odmítnout královo přání poté, co mu král slíbil vlastní sestru.

Gunther zacloumal Siegfriedovým ramenem a vytrhl ho z myšlenek. „Mohu počítat s tvou pomocí?“

Nekorunovaný král přikývl a přinutil se k úsměvu. „Nikdo mne nedokáže zdržet od vašeho boku – a s vaší nevěstou se vrátíme do Burgundu. Na mou čest!“

„Pak to nechme rozhlásit po celé říši!“ zvolal Gunther bujně a pravou rukou zvedl číši. „Burgundský král cestuje na Island!“

„Na Island!“ zaznělo z mnoha hrdel, která už dávno nebyla suchá. Zmínka o Islandu zasáhla Siegfrieda jako rána Fafnirovým pařátem. Vzpomínky mu tančily před očima. Dávno zapomenuté, ale nikdy neztracené obrazy. Pocit studené vody na kůži. Bolest lámaného zápěstí. Tmavé oči pod dlouhými černými vlasy. Pach potu a lačnosti. Oheň v těle.

Přejel si rukou po čele, jako by tím mohl ty obrazy zahnat. Ale byl to prsten na jeho levé ruce, který se bolestně táhl kolem jeho prstu, trhaje tmavé myšlenky čerstvými mukami. Siegfried se pokoušel šperk stáhnout, ale zdálo se, že se rozhodl pevně sevřít.

Udělalo se mu zle a klopýtal z estrády, aby si našel klidné místo.

„Na Island!“ zvolal Gunther nyní. „Na Brunhildu!“

Siegfried slyšel to jméno, když už byl na cestě ze sálu. Prsten na jeho prstě nyní pálil jako oheň, odhodlaný nestrpět v jeho duši jinou myšlenku než bolest.

Kolik Brunhild mohlo na Islandu být? Jistě tucty, stovky. Neexistoval důvod, aby věřil na proradnou náhodu. A i kdyby? Co už se stalo? Co bylo slíbeno, z dětských úst?

Hagen a Gunther viděli, jak Siegfried vrávoral ze sálu, a vyměnili si překvapené pohledy. Sice očekávali, že ho ta novinka sotva přemůže, ale jeho chování se zdálo trochu… nevhodné.

Noční vzduch byl příjemně chladný a Siegfried rychle našel žlab s vodou, do které ponořil ruku s prstenem a potom hlavu. Nyní se zdálo, že šperk změnil taktiku. Žhavá bolest odezněla a udělala místo svůdnému teplu, které se ze zlata plížilo do jeho žil. Tlak v hlavě zmizel a také bodnutí v srdci, které vyvolalo Brunhildino jméno. Prsten dal Siegfriedovi pokoj, takže mohl znovu myslet na Kriemhildu.

Jen na Kriemhildu.

Gunther se probudil s třeštící hlavou a s jazykem, který jako by byl porostlý lišejníkem. Jeho oči se bránily tomu, aby je otevřel a žaludek odporoval přání těla vstát.

Král lehce zasténal, a přesto se zvedl z postele. Pohár se zbytky vína červeného jako krev ležel na zemi, stejně jako šaty z posledního dne. Gunther se protáhl, přinutil svého ducha k jasným myšlenkám a vstal. Lehce vrávoraje šel k oknu a pohlédl na svou říši.

Sluneční paprsky včerejšího dne zbledly, nad hradem se kupily tmavé mraky. Obloha jako by vztekle přemýšlela o pomstě. Dvorští sluhové vlekli zbytky hodokvasu k prasatům a lecjaký voják ležel ještě beze smyslů opřený o nějakou zeď.

Gunther myslel na tu slavnost a jako za trest mu lebkou projela bolest. Mnul si spánky a potlačoval nutkání k nevolnosti.

Co udělal, bylo správné. Pro něho, pro Siegfrieda a Kriemhildu, pro obě říše. Získá pro sebe Brunhildu, dvojitá svatba navěky sváže Burgund a Xanten a potom zavládne mír.

Konečně mír.

A přesto – Gunther cítil vinu. Hryzala ho. Nedal ruku své sestry z přátelství a z radosti, nýbrž ze strachu a z vypočítavosti? Mohl být správný čin pošpiněný jen proto, že pohnutky nebyly čisté?

Vzal džbán s vodou a vylil si ji na hlavu. Zchladila bolesti i starosti. Bylo pošetilé připouštět si takové myšlenky. Burgund byl nyní bohatý a svobodný a brzy se krví spojí s velikou říší. Země tu stála lépe než kdy předtím, co před mnoha generacemi přišli Římané se svými krátkými meči a štíty, aby ji vtělili do své říše.

Gunther spatřil svůj obličej v malém zrcadle na stěně. Byl mokrý, se strništěm a bledý. Ale byl to obličej dobrého krále, spravedlivého krále. Obličej krále, který právem udělá z islandské královny svou manželku.

Jen doufal, že Brunhilda neodpovídá hrůzným legendám, které se o ní vyprávěly.

Siegfried se probudil se špatným svědomím, které nijak nezaostávalo za Guntherovým. Nabídli mu Kriemhildinu ruku – a on ji přijal, aniž by se jí přitom díval do očí. To mohlo být u dvora respektováno, ale přesto to vnímal jako špatné. Nechtěl princeznino srdce jako odměnu, nýbrž jako dar. Jen ho trochu utěšovalo, že ho nikdy nenechala na pochybách o upřímnosti své lásky.

Ptal se, jak by ho přijala, kdyby před ni předstoupil. Už ji o tom vůbec zpravili?

Siegfried se rozhodl, že skončí se stísněností a okamžitě si promluví s Kriemhildou. Sice by se byl radši utkal holýma rukama s medvědem, ale chtěl být ke své budoucí ženě upřímný.

Vlastně si myslel, že ji najde v jejích pokojích, ale už když vkročil na hradní dvůr, spatřil její štíhlou postavu. Právě skočila s úžasným půvabem na hřbet koně a podkoní jí podal uzdu druhého. Spatřila Siegfrieda a jela pomalu k němu. Pak mu nabídla uzdu druhého koně. „Slyšela jsem, že jsme ši zaslíbeni. Má můj budoucí manžel čas vyjet si se mnou?“

Její hlas neprozrazoval ani rozhořčení, ani radost, jen chápavou lhostejnost a její pohled byl tajemstvím.

Siegfried se se svraštělým čelem podíval na oblohu, která hrozila blesky a hromy, neodvážil se však nechat tu příležitost minout. „S radostí.“

Ještě úplně neseděl na bohatě zdobené dece, když už Kriemhilda vyrazila a hnala svého koně hradní branou, jako by musela jet s větrem o závod. Hned za branou zahnula na západ a k lesům. Půda stříkala zpod kopyt a větve hladily svými listy Kriemhildin obličej.

Siegfried se snažil ze všech sil princeznu následovat. Zdaleka neseděl na koni tak elegantně a pořád znovu chvatně trhal za kožené řemeny ve své ruce, aby zvíře pod sebou ochránil před pádem. Cítil, jak první kapky studeně a pichlavě zasáhly jeho obličej, když za sebou zanechali hrad. V dáli duněl hrom. Bylo by bývalo moudřejší přečkat bouřku u dvora, ale neměl v úmyslu nechat Kriemhildu vyváznout, když zúčtoval s Fafnirem a s Hjalmarem.

Blesky začaly nyní osvětlovat pošmourné dopoledne, a když prorazily moře mraků, vylila se z ran vzteklá povodeň, která praštivě hledala zemi. Za nepatrnou chvíli byl Siegfried promočený, země byla už jen bláto a každé slovo, které se pokoušel zakřičet, doušek vody z rohu.

Zdálo se, že to Kriemhildě nevadí, poháněla svého koně ještě dál, hlouběji do lesa. Přeskakovala překážky na cestě, které Siegfried musel opatrně objet a její postava se rychle stala přeludem v dešti, vzdalujícím se stínem. Ztratil ji z očí, zase ji našel, jen aby chvíli na to zlostně zastavil a zmateně se točil v kruhu.

Nezlobil ho její nerozum. Byla to hra, kterou provozovala. Měl málo chuti na takové bláznovství, když bylo třeba pohovořit o vážných věcech. O věcech jako je láska a svatba.

Byl už skoro tak daleko, aby se obrátil, ale pak ji zase spatřil. Koně přivázala Kriemhilda pár kroků mimo cestu a seděla chráněná pod listovou střechou mohutného dubu na měkkém mechu, zády opřená o kmen. Její světlé šaty chvějivě přilnuly k jejímu tělu a obroučka kolem čela držela mokré pramínky vlasů. Blesky pořád znovu křižovaly oblohu a její světlá kůže vždycky zazářila.

Byl to pohled, jenž se nedal opěvovat v písních. Zbavil Siegfrieda všeho hněvu, který se v něm nashromáždil při jízdě.

Místo pod dubem bylo jako posvátný háj, do něhož se neodvážil vstoupit, a tak stál kovář a král v dešti, voda se mu řinula po svalech jako potoky.

Kriemhilda se na něho chvíli dívala, těžce dýchajíc po té divoké jízdě. V blescích a hromech vypadal Siegfried obrovský jako válečník bohů, který přinášel hněv pána. Válečník, který si mohl všechno vzít, a přece se neodvážil nic žádat.

Natáhla ruku. „Pojď ke mně.“

Siegfried udělal dva tři nejisté kroky, doprovázené praskáním blízkého stromu, který rozštípl blesk.

„Pojedeš s Guntherem na Island, abys mu byl po boku, až se bude ucházet o královnu,“ řekla nahlas do mnoha hlasů bouře. „Zase mě opustíš, tak, jako jsi mne opustil kvůli Fafnirovi a Hjalmarovi.“ Déšť, který jí tekl po obličeji, byl jako slzy bez soli, bez žalu.

Klesl vedle ní na kolena. „A pokaždé mi přitom srdce pukalo víc. Ale Gunther mě poprosil…“

Položila mu pravou ruku na rty, aby odmítla každé vysvětlení. „Nejsem tu proto, abych tě plísnila, ani abych tě odrazovala od splnění tvého slibu.“

Všiml si, že mu zatíná levou ruku do košile a pomalu ho táhne k sobě. „Chci jen vědět, jestli ode mne odejdeš potřetí, aniž bys mne udělal svou královnou.“

Následoval polibek, který konečně nebyl rozloučením. Jejich rty roznítily oheň, který už nemohl uhasit žádný déšť. Kriemhildiny prsty se mu zaťaly do paží a on hrubě tahal za pásek jejích šatů. Vzepjala se proti němu, a když jí stáhl mokrou látku z ramen, pila už jeho ústa vodu z její šíje. Její ruce ho tahaly za mokré vlasy, jako by ho chtěly zavést na místa, která sám našel svými rty.

Hlad, který je oba poháněl, musel být nyní ukojen. Nebyl čas na dlouhé hry s chtíčem, který už byl nesnesitelný. Zbavený šatů podíval se Siegfried jenom krátce na mokré a třesoucí se tělo své milované, které se v dešti svíjelo na mechu. I Kriemhilda byla příliš zajatá svou vášní, aby víc než okamžik obdivovala svalnaté tělo, které se nad ní plné sil sklánělo, než je stáhla k sobě.

Siegfried ji objal pažemi a zvedl ji na nohy. Vlhká a škrábající kůra v zádech byla pro princeznu jako zuby stovek úst, které se jí zakously do těla. Opřela se o strom a Sigfriedovo teplé tělo se na ni přitisklo. Cítila jeho vůli, jeho sílu a jeho touhu dát jí to, co ona tak ochotně a divoce přijímala.

Blesky jako by nyní projížděly přímo jejich těly a poháněly je kupředu, nabíjely, spalovaly… Kriemhildiny výkřiky zanikaly v hromobití a déšť odnesl krev její lásky do lesa.

Byli voda a tělo. Už u cíle, hledali zoufale a chtivě ještě víc, hluboko ve svých tělech a ve svých očích. Prsty nacházely něžná místa a zuby okusovaly měkkou kůži. A když se souboj plný rozkoše oddal poslednímu hromu, klesli pospolu k zemi. Slané slzy se rozpustily v dešti.

Byli mokří na mokrém podkladě a přece je zahřívala vzájemná láska, která se vzdula z výhně touhy. Kriemhilda ležela Siegfriedovi na prsou, hlavu si položila na jeho pravé rameno a prsty hladila jeho tělo, jako by musela opatrně prozkoumat každé dosud neznámé místo.

„Jsi teď moje královna?“ zeptal se za chvíli, pohled upřený k nebi.

„Tvoje královna, tvoje žena, tvoje otrokyně,“ zašeptala princezna. „Od prvního dne až do mého posledního.“

Políbil ji jemně na čelo. „Od prvního dne až do posledního – ať jsem kdekoliv.“

Těžce polkla. „Doufala jsem, že když naplníme naši lásku, bude jednodušší nechat tě táhnout do boje. Ale nyní cítím bolest už jen při tom pomyšlení.“

„Mně se nevede jinak,“ přiznal Siegfried.

Usmála se vlhkýma očima. „Nepřemožitelný hrdina, jehož nemůže zranit žádná čepel, trpí v srdci? Jak je to možné?“

Rovněž se usmál. „Jen mé tělo sé nenechá zranit. Za to vděčím Fafnirově krvi.“

Zvědavost se jí vkradla do očí: „Pak je můj král nepřemožitelný, ať se stane cokoliv?“

Siegfried se trochu vzepřel do výšky a otočil hlavu, aby dosáhl pohledem na místo pod ramenem, kde se držely jemné jizvy. „Jen tady se zdá, že to nepůsobilo. Jedna šupina té bestie to místo zakryla.“

Kreimhilda to místo políbila a její jazyk si s ním hrál a konečně je jemně kousla, že krev poskvrnila její bílé zuby. Siegfried ji se smíchem odstrčil, ale jen málo. „Jestli mě chceš vidět krvácet, řekni jen jedno zlé slovo a krev bude prýštit z mé duše.“

Jemně ho přitiskla na zem. „Nikdy se s tebou nechci hádat. A už nikdy tě nenechám jít.“

„Pro každého jiného kromě Gunthera bych porušil své slovo, abych u tebe mohl zůstat,“ řekl Siegfried. „Ale jeho štěstí je klíčem k našemu.“

Podívala se na něho, zamilovaně i vyzývavě. „Pak se postarej o to, aby můj bratr Brunhildu získal – kvůli naší lásce! Zamkni je společně do nějaké ložnice, když to bude muset být. A vrať se rychle zpátky ke mně!“ Siegfried se usmál nad její rázností a hned poté protáhl obličej. „Zdá se mi sporné, zda se Brunhilda nechá vnutit do manželství. Je možné, že dá Guntherovi silněji co proto, než kdysi dal ten drak.“ Kriemhildiny oči vyjadřovaly údiv. „Ty mluvíš, jako bys ji znal.“

„To ne,“ řekl Siegfried, a že se vyhnul Kriemhildině pohledu, to prozradilo jeho nejistotu. „Přinejmenším ne…, ne v tomto životě.“ Kriemhilda se trochu vzpřímila, aby se ho mohla tváří v tvář zeptat: „Jaký život ještě žiješ? A jak se protíná s životem Brunhildy z Isensteinu?“

Aby jeho oči nedobrovolně nedaly na pospas pravdu, o níž nebyl sám přesvědčený, díval se Siegfried upřeně na prsten na své ruce, který ani při milostné hře neodložil. „Já královnu… Brunhildu neznám.“ Byla to ovšem spíše lež než pravda.

Kriemhilda se rozhodla, že den lásky nezkalí nedůvěrou a rovněž obrátila pohled k prstenu. „Je to krásný prsten – dar od tvého starého kováře?“

Siegfried potřásl hlavou. „Takové neužitečné skvosty Regin neměl. Ten prsten je částí pokladu, který jsem ukořistil po Fafnirově smrti. Od té doby v životě nemám klid a pořád mě to někam žene. Možná je pravda, že je zlato Nibelungů proklaté.“

Kriemhilda se zasmála. „Tak se to říká po hospodách a v příbězích, kterými se straší malé děti. Jediný hřích zlata je v bohatství, říká církev. A prokletý je ten, kdo je nedokáže rozdělit.“

„Tak je můj život v bezpečí,“ shledal Siegfried. „Neboť své bohatství jsem rozdělil rád a jeho lesk jsem vyměnil za tvou lásku.“

Její oči zářily jako klenoty, na které dopadl sluneční paprsek. „Pak tu lásku oslavme nejen slovy, ale i skutky.“

Už jen třesoucí se tón jejího hlasu probudil Siegfriedovu žádost a znovu se milovali silně a nespoutané.

Gernot se šťastně díval z okna a pozoroval sluneční paprsky, které si po bouři našly cestu pokrývkou mraků. Už dlouho neviděl bouři takové síly a divokosti. Jako dítě se při podobném počasí dlouhé hodiny schovával, až ho Gundomar vytáhl zpod nějakého stolu. Ale čas strachu byl dávno pryč a čas trudnomyslnosti rovněž. Našel lásku, o níž nyní věděl, že už ho dlouho hledala. A třebaže to nebyla láska, která půjde snadnou cestou, nemohlo to Gernota polekat. Miloval Elsu a Gunther, Hagen, hodnost či krev je už nikdy nerozdělí.

Něžná ruka zaklepala na jeho dveře a princ radostně otevřel. Ale nebyla to jeho milá, jenom milovaná sestra.

„Gernote, musím s tebou mluvit,“ zašeptala Kriemhilda spiklenecky, ačkoliv zdi byly tlusté a kamenné.

Všiml si, jak zardělé má tváře a jak šťastně se jí lesknou oči. „Jako já s tebou. Budeš sotva věřit, co se se mnou stalo.“

Kriemhilda táhla Gernota k posteli a posadila se vedle něho. „A já chci slyšet každou podrobnost. Ale napřed tě musím poprosit, abys ve spěchu učinil rozhodnutí, které mě pálí na duši.“

Princ přikývl, trochu zklamaný, že nemůže hned referovat o sladké novince. „Copak je to?“

Kriemhilda, která se ještě pořád zdála trochu bez dechu, se zhluboka nadechla. „Siegfried bude Gunthera doprovázet na Island – a ty se nesmíš v mých službách od něho hnout!“

Často bývalo to, co jeho sestra označila jako prosbu, spíš povinnost než svobodná vůle. Její prosbu mohl sotva odmítnout, a přesto se o to Gernot snažil. „Chránil bych ho svým životem, ale zde u dvora existují…“

„Neexistuje tu nic, co by bylo naléhavější než Guntherovo a Siegfriedovo štěstí a štěstí obou říší,“ přerušila ho Kriemhilda rozčileně. „Král počítá se Siegfriedovou pomocí před královnou Brunhildou. Ale mně se zdá, jako by mezi těmi dvěma existovala neznámá pouta.“ Gernot svraštil čelo. „Siegfried a královna Islandu? Jak by to mohlo být? Před pár týdny nebyl víc než kovář.“

Kriemhilda uchopila ruce svého bratra. „Nemám na to odpovědi. A právě proto tě prosím, abys pro mne byl na hradě Isenstein očima i ušima.“

„To málo, čím mohu přispět ke štěstí Burgundu, chci udělat,“ slíbil Gernot.

Princezna mu padla kolem krku, horlivě ho políbila a potom se zvedla. „Po kolikáté už jsem tvou dlužnicí? Oznámím Guntherovi, že budeš cestovat po jeho boku.“

Běžela ke dveřím, jen aby se ještě jednou otočila. „Co to bylo, o čem jsi mi chtěl povědět?“

Gernot mávl rukou. „Nic, co by nepočkalo až do mého návratu z mrazivého severu.“

Kriemhilda spěchala pryč a Gernot tam zůstal s knedlíkem v krku. Už zase se ukázalo, že Kriemhildina pozornost platí už jen budoucímu králi Xantenu a Dánska. A že on, princ, byl příliš slabý, aby jí odhodlaně oznámil, že jeho srdce a jeho slib náležejí Hagenově dceři.

Jak se povede Else, když ji musel hned zase opustit, sotvaže padlo slovo „láska“, to si nechtěl představovat. Mnoho věcí běželo v poslední době zmateně a Gernota občas přepadl pocit, že vzestup říše nepřinesl žádný zisk hrdinům, kteří si jej nárokovali. Jako by si vyžádali službu, jejíž odměna ještě nebyla vyplacena.

Vzdychl. Island.

Přitom ho přece tak snadno mrazilo.

11

Brunhilda a právo síly

Jen na dvou lodích se plavili pod burgundskou vlajkou dolů po Rýnu, směrem k moři. Na palubách bylo po tuctu veslařů a po tuctu vojáků, k tomu hrst sluhů a různí poradci. Gunther, Gernot, Siegfried, Hagen – ti všichni se dělili o místo na palubě vedoucí lodi. Řeka byla tichá, jako by chtěla rozvážně nést krále na svém hřbetě.

Zatímco Günther a jeho rádci seděli většinou nad plány, jak je třeba uspořádat svazek mezi Islandem a Burgundem, Gernot dřepěl na zádi a zíral rozmrzele do vírů, které loď nechávala za sebou. Siegfried naproti tomu považoval svou sílu za nevyužitou a míval většinou ruku na orlí hlavě, která zdobila příď. Díval se dopředu, ustavičně hledal nové dojmy. Neklid v jeho nitru nepocházel jen ze stesku po Kriemhildě nebo ze skutečnosti, že sotva nacházel cesty, jak se zaměstnat. Bylo to poznání, že mu skrze tok řeky plyne před očima jeho život. Neboť sotva týden po vyplutí míjeli Odinův les a Siegfried přemluvil Gunthera, aby na jednom místě, které dobře znal, zřídili tábor na noc.

Prošel staré cesty, vnímal důvěrně známé zvuky a nakonec objevil opuštěnou kovárnu. Ať v něm cokoliv doufalo, že zde zase narazí na Regina, byl zklamaný. Starý mistr opravdu odtáhl do nové země, do nového života. Kovárna byla mrtvým místem a každý život jen vzpomínkou. Po krátkém přemýšlení vytasil Siegfried Nothung a kovárnu stejně jako přístavek rozsekal na kusy, až byly její zbytky sotva vyšší než tráva. Naposledy se pomodlil u hrobu své matky a potom zase pochodoval k Rýnu. Přitom s rozmyslem nezvolil cestu, která ho zavedla k potoku, u kterého kdysi bojoval s dívkou Brunhildou.

Příjemně vyčerpaný, ale rozmrzelý se vracel zpátky k burgundským a chmurná nálada večera mu usnadnila, aby se posadil k rozhovoru vedle prince Gernota, který na břehu Rýna vzdychal na klidnou vodu. „Můj princi, není na mně, abych vám dělal výčitky, ale nemělo by být pro mladé srdce vzrušující doprovázet bratra do divoké země?“ Gernot se pokoušel zasmát, ale přes jeho rty sešlo jen frknutí. „Siegfriede, ne každý hledá dobrodružství na druhé straně obzoru. Všechno, co jsem kdy chtěl objevit, zůstalo doma.“

Siegfried věděl, o čem mladý muž mluví. Kriemhilda mu vyprávěla o flirtu mezi Gernotem a Elsou. „Pak vaše srdce se vzdáleností poroste. A až se vám bude zdát, že vám pukne hruď, bude Worms opět na dohled. Uvidíte.“

„Copak tobě se nestýská po mé sestře?“ zeptal se Gernot.

Zdálo se, že Siegfrieda překvapila už ta otázka. „Hořím každou hodinu, kterou nejsem u ní. A vědomí, že se jí nevede jinak, mé duši neuleví, naopak. Ale od úspěchu této cesty závisí příliš mnoho a vašemu bratrovi bych nemohl v tom přání zabránit.“

Gernot hodil zasmušile do vody kámen, který maloval žbluňkavě kruhy. „Když jsem Else vyprávěl, že pocestuju také na Island…“ Segfried se rozhlédl a stiskl princovu paži, aby ho přiměl k mlčení. Teprve, když měl za to, že jsou v bezpečí, uvolnil stisk a ztlumil hlas. „Myslím, že by prozatím bylo moudré, nevyslovovat jméno vaší vyvolené příliš nahlas. Po svatbě, když dvě významné rodiny budou slibovat požehnání dětmi, zavládne víc velkomyslnosti a chuti respektovat lásku, jako je ta vaše.“

Gernot vděčně kývl. „Máš asi pravdu a dělá mi dobře, když vím, že mám někoho na své straně.“

Princi bylo v hloubi duše nevolno při pomyšlení, že Siegfriedovu blízkost nevyhledával nezištně. „Když jsem jí řekl, že budu doprovázet Gunthera na Island, zamkla se ve svém pokoji a dvanáct hodin jsem ji slyšel vzlykat.“

Siegfried položil svou silnou ruku na jeho rameno. „Jako dítě muže, jehož nazývá otcem, je jistě na slzy zvyklá. Ale odpustí ti, až zase projedeš hradní branou.“

Stejně jako Odinův les zaklínal Siegfriedovu minulost, vynutila si cesta kolem Xantenu pohled do budoucnosti. Burgundové se rozhodli, že nedají ani správcům země zprávu o cestě královského poselstva. Xanten a Dánsko vázly ještě v bezhlavém zmatku, z něhož se bez vládce snadno mohly stát vzpoura a krveprolití. A že by viděli v Siegfriedovi budoucího krále, když táhl kolem jako vazal jiného královského rodu, to se od obyvatel Xantenu dalo těžko očekávat.

Siegfried byl překvapený, jak moc mu vadilo, že město a hrad vidí jen zdálky a z obyvatel jen sedláky, kteří cestujícím ze svých polí přátelsky mávali. Dosud měl sotva čas, aby si dělal starosti o říši, které bude brzy vládnout. Jeho duše, jeho srdce a i jeho pozornost platily vždycky potřebám Burgundu. Ale nyní, když kolem něho táhl Xanten jako spící ráj, volal ho, vyzýval krále, aby se ujal moci. Ty dva dny, kdy Rýn tekl mezi hranicemi říše, nestrávil Siegfried proto méně ponořený do trudnomyslnosti než Gernot. Pomalu chápal, že s podivuhodnou odměnou za jeho hrdinství přišel nepokoj a zodpovědnost. Silnou paží nemohl obyvatelstvo uživit a žádný meč nemohl zažehnat choroby. Jen myšlenka, že Kriemhilda byla pro tuto úlohu vychována, mu dávala trochu klidu.

Bude dobrá královna.

Všichni Burgundové byli rádi, že cesta probíhá pokojně a Gunther to bral jako dobré znamení. Každé ráno se s Gernotem modlil za ochranu lodí, zatímco Hagen a Siegfried, alespoň ve víře bratři, se uctivě drželi v pozadí.

Xanten nechali brzy za sebou, a když sladkou vodu Rýna spláchla slaná voda Severního moře, napli plachty a nasadili kurs na sever, směr Island. Lodím zatloukli ještě ve Wormsu těžké železo do břicha, aby i v bouřlivém moři stály ve větru zpříma. U pobřeží se tu a tam objevily obchodní lodě jiných říší a sotva po dni cesty jako by svět sestával jen z vody. Dvakrát byly vidět daleko na obzoru ostrovy, ale Gunther je nechal táhnout.

Muži jedli sušené maso, trochu ovoce a chleba, než se to zkazilo a hodili to přes palubu. Zpívali pár starých písní, hráli pro štěstí v kostky a radili se s mapami, které slibovaly ukázat cestu. Rozšířila se jistá lenost, jako by jim osud chtěl dát čas na zotavenou, aby se připravili na to dobrodružství.

Klidná cesta skončila, když se za týden na moři na obzoru ukázal černý pruh. Byl to pás mraků, ale vypadal jako nějaká bestie. Ve své podlouhlé hrozivosti byl podobný Fafnirovi. Natahoval se z vody tak daleko do nebe, že si Siegfried myslel, že bohové ve Valhale do něho mohou strčit chodidla. Někdy ta potvora otevřela oči a z nich šlehaly blesky. Pak zase řvala a hrom jako by lámal vlny pod přídí lodí, ačkoliv od ní byli ještě daleko vzdálení.

„Bouřka,“ zavrčel Hagen, upíraje zdravé oko rozladěně k severu.

I Gunther se zdál podrážděný. „Taková, jakou jsem ještě nikdy neviděl.“

„To je magie starých bohů,“ prohlásil rádce. „Říká se, že se vzdálili pořád dál na sever, když s Římany přišlo křesťanství.“

Burgundský král se pyšně narovnal. „Může to být dílo ďábla – ale staří bohové to nejsou. Existuje jen jeden bůh a žádní bozi vedle něho. Dokážou naše lodi tomu nečasu vzdorovat?“

Hagen přikývl. „Náš náklad pořádně zajistíme a sami se lany přivážeme k dřevěným deskám. Plachtu a vesla vtáhneme dovnitř. Proud nás dopraví přímo na Island. Co nás tam však bude očekávat…“

„Prosím, ušetři mě dalších děsivých příběhů o královně, která požírá své nápadníky,“ mávl Gunther rukou. „Není to nic víc než žalostné výmluvy mužů, kteří nedokázali Brunhildu získat.“

Snažil se být plný naděje, ale v srdci měl nesmírné starosti. Nelíbilo se mu, že touží dobýt ruku královny, která lpí na pohanské víře, i když ho biskup ve Wormsu ujišťoval, že svatba bude zároveň křtem. A ptal se, jaká může být žena, která se zamýšlí prodat tak draho, že se na dvorech kontinentu šuškalo, že jen Bůh by mohl obstát v jejích zkouškách?

Ale ať to obracel jakkoliv, Brunhilda byla správná královna, aby po jeho boku vstoupila na burgundský trůn. Byla-li s to porodit zdravé děti, mohla mezi severními zeměmi a velkým pohořím na jihu vzniknout říše, která by po generace vzkvétala. Říše, která by přestála i zánik Říma a Huny by ihned zase zahnala na východ.

Guntherovi se v jeho ješitnosti líbilo, že se při volbě nevěsty nespolehl na pošetilé bušení srdce, nýbrž na politickou rozumnost.

Had z mraků žral burgundské lodě rychle a chtivě a mezi jeho zuby hrozilo dřevu, že se roztříští a kovu, že se roztaví. Blýskalo se tak často, že okolí bylo už jen světle tmavé plápolání a bubnující stvůry hnaly hrom přes moře. Lodi tančily jako list ve větru. Před chvílí byly ještě hrdé, teď malé a zbabělé na korunách mocných vln, aby se pak zřítily jako kámen do vodních údolí, která na ně čekala.

Většina mužů se strachovala pod palubou o svůj život a modlila se k mnoha bohům o milost nebo alespoň o rychlou smrt. Jejich těla byla koženými řemeny přivázána k veslovým lavicím. Na palubě vedoucí lodi se už zdržovali jen Hagen a Siegfried, oba přišněrovaní k hrdé orlí hlavě, obličeje popraskané od slané vody, která přes ně pořád šplíchala. Vyhlíželi Island nebo alespoň světlý obzor, který by sliboval konec bouře. Nepadlo ani slovo, neboť si navzájem neměli co říct.

Hodinu, dvě to šlo jen nahoru a dolů, zatímco vítr vztekle na lodi dorážel, jako by musel vyrovnat nějaký starý účet. Siegfried se právě ptal, jak dlouho tomu ještě trupy lodí dokážou vzdorovat, když se za ním se šeredným praskáním začal lámat stěžeň. Jako stéblo, na které šlápla noha, klesl na stranu a plival třísky. Spadl na palubu a koulel se v takeláži a v těžké plachtovině. Přitom narazil na pevně napjaté lano, kterým bylo upevněno kormidlo. Lano povolilo a přetrhlo se. Jako by ji nakopl nějaký bůh, loď se okamžitě naklonila na stranu, zatímco kormidlo v držácích rachotilo.

K věcem, bez nich byl člun ztracený, patřil nepoškozený trup a nepoškozené kormidlo. Trup, aby se loď nepotopila, a kormidlo, aby našla směr. Jak Siegfried, tak i Hagen si toho byli vědomi. Sotva se stěžeň dotkl paluby, vytáhla ruka starého rádce dýku a přeřízla kůži, která ho poutala.

„Ne!“ Siegfried křičel proti bouři, ale Hagen se vrhl do větru a ke kormidlu. Lezl a skákal, tápal a klopýtal. Aby dostal kormidlo zase pod kontrolu, musel šplhat přes zbytky plachty a stěžně, což ještě víc znejistilo jeho kroky. Každý poryv větru ho mohl strhnout.

Siegfried měl rychle v ruce vlastní ostří, aby rovněž vzdoroval nebezpečí. Když se v bičujícím dešti pokoušel probojovat na záď lodi, držel tělo přikrčené. Hagen byl před ním a už byl od kormidla vzdálený jen pár kroků. Železná vůle hnala sílu do jeho starých svalů a narovnal hubené tělo, aby popadl kymácející se dřevo.

Neviděl ani vlnu, která udeřila na loď ze široké strany, ani odtržený stěžeň, který k němu letěl přes palubu jako vystřelený ze samostřílu.

Už nebyl čas starého muže varovat nebo ho srazit z dráhy. Siegfriedovým protivníkem bylo samo dřevo a on se mu postavil odvážně do cesty. Sklonil pravé rameno a obrátil hlavu doleva, aby ho stěžeň zasáhl do silné šíje, jako pytel mouky, který připravili k transportu.

Ve světle jednoho zvědavého dvojitého blesku spatřil Hagen z Tronje, jak do sebe Siegfried z Xantenu nechává narazit roztříštěné dřevo velké jak kmen stromu a rozbřesklo se mu, proč to udělal. Tělo svalnatého válečníka to postrčilo o několik kroků dozadu a on zařval jako umírající vůl, ale jeho chodidla zůstala na zemi a jeho paže popadly stěžen, jako by ho musel ochránit před vichrem. Spousta třísek, špičatých jako dýka, se zlámala o jeho kůži, když dřevo konečně posunul k zábradlí a i s plachtou jím mrštil do bouře, která je chtivě vzala s sebou.

Siegfried supěl pevně svíraje zábradlí a vrhl pohled na Hagena, jehož oči odrážely z rozličných důvodů zděšení.

Gunther přišel s dvěma veslaři na palubu, vyděšený zvuky tříštícího se dřeva. Proti větru a dešti se probojovali zpátky na záď, kde ulevili Hagenovým pažím. Ve čtyřech dokázali kormidlo s námahou udržet, zatímco přinesli nové lano.

Gunther vrhl na Siegfrieda vděčný pohled, což Hagenovi neušlo. Rádce se vydal na cestu pod palubu, aby ještě víc neriskoval své unavené kosti. Natáhl se stranou od ostatních mužů, sotva šťastný ze svého právě zachráněného života. Údy ho bolely a jeho duše hořela v plamenech.

Pokud Siegfriedův čin něco objasnil, pak toto: Ať už z něho budou moci jakoukoliv smlouvou a jakoukoliv lstí udělat přítele Burgundu – jeho síla z něj navždy dělá úhlavního nepřítele. Dokud Siegfried žije, nemůže Burgund prospívat v míru. Tím si byl Hagen jistý.

Jako by překonali nejmenovanou zkoušku, bouře pomalu polevila. Mraky už dál neprojížděly blesky a už nekřičely svými hromy do studené noci. Déšť teď padal přímo do moře, aniž by ho větrná smršť hnala přes vlny. Zato se skoro naráz ochladilo a z kapek se brzy staly štiplavé perly. Dech stál mužům před ústy a vlhkost v jejich oblečení se brzy změnila v led.

Gunther se připojil ke svému příteli, který stál vyčerpaně u zábradlí. „Můj cit krále lze sotva zpochybnit – zase ses po mém boku osvědčil.“

Siegfried se na něho podíval a unaveně se usmál. „Všechno pro Burgund.“

Mluvil o říši, ale myslel na Kriemhildu.

„Chci jen doufat, že tahle Brunhilda za tu námahu stojí,“ mínil Gunther. „Rád budu bojovat o její přízeň – ale měli by mě alespoň pustit na zápasiště.“

Budoucí král Xantenu mu položil paži na rameno. „A kdybych musel táhnout loď za sebou – dopravím vás na Island a zpátky.“

Gunther se ohlédl a na čele mu vystoupily ustarané vrásky.

„Co je?“ zeptal se Siegfried.

Král sevřel čelisti. „Naše druhá loď je pryč.“

Ozvalo se troubení na roh, pak ještě jednou a ještě jednou. Dosahovaly o tón dál, od stráží na pobřeží do zámku Isenstein. Eolind vzdychl, když to zaslechl.

Byla to šestá loď. Dvě se otočily, když spatřily plameny před fjordem. Další nápadník měl dost rozumu, aby ustoupil, když začala hořet kožešina jeho pláště. Tři lodi vpluly do záhuby a dodnes přinášel příliv zuhelnatělé dřevěné desky. Zeď z plamenů hořela dál, ve dne v noci, světelný signál Brunhildiny bezpodmínečné vůle, že Island věnuje jen síle, která ho bude hodna.

Tentokrát to byl Eolind, kdo už stál na hradební zdi, když přišla Brunhilda.

„Víte i nyní, kdo to je?“ zeptal se a snažil se, aby mu v hlase nezazněla výčitka.

Brunhilda, jejíž ostré oči už brzy vypátraly malou loď bez stěžně, se tvářila lhostejně. „Žádná plachta, žádný znak. Když člověk vezme v úvahu, kolika jiným tenhle kandidát už dal přednost, pak buď není zvlášť horlivý, nebo zvlášť odvážný. Možná Frankové. V žádném případě Hunové. Ty zajímá jen to, co lze dobýt na koních.“

„Možná někdo, kdo si je jen velmi jistý, že dokáže vzdorovat všem zkouškám,“ dal v úvahu Eolind.

Na okamžik se zdálo, že je Brunhilda v myšlenkách velmi daleko a její oči získaly znovu ten upřímný lesk, který Eolind už velmi dlouho neviděl. Věděl, že něco skrývá. Ty zkoušky nezvolila bez důvodu. Brunhilda na něco čekala – nebo na někoho. A byla ochotná obětovat kvůli tomu říši.

„Mohli bychom to stočit na západ a hledat nějakou jinou cestu na Island,“ navrhl kormidelník.

Hagen potřásl hlavou a zíral dál na mohutnou zeď plamenů, která před nimi oslnivě tančila. „Poselství bylo jednoznačné – kdo se chce o Brunhildu ucházet, musí připlout na palubě své lodi k průčelí Isensteinu tjordem.“

„A jak by to šlo?“ zasípal Gunther, který odložil svůj plášť. „Už nyní by člověk mohl opékat prase, ačkoliv jsme ještě vzdálení daleko od plamenů. Napřed déšť, pak sníh, nyní oheň – popudili proti nám živly.“

„Když naplníme loď vodou,“ navrhl Gernot, „a pak si do ní lehneme…“

Nyní odporoval Siegfried: „Zpomalilo by nás to a pak by se naše maso uvařilo jako v hrnci na otevřeném ohni.“

Zíral na hořící zeď, která je oddělovala od Islandu. Někde v jeho hlavě dunělo varování, že tohle se hodí přesně k té Brunhildě, kterou před léty potkal. Nakonec udeřil dlaní na orlí hlavu, z které už vycházela horká pára. „Když vyžaduje, abychom prošli ohněm, pak to uděláme. Ale nikdo přece neočekává, že si proto upečeme kosti.“

Šel k mezeře, která vedla pod palubu a zařval na veslaře a vojáky: „Vy tam! Strhněte železo z podlahy a přineste je nahoru!“

Muži nechápali smysl úkolu, pustili se ale se vším nářadím do práce, aby jej splnili.

„Jak to má pomoci?“ zeptal se Hagen výsměšně, zatímco Siegfried nechal každý kus kovu naskládat na hromadu na pravé straně lodi.

„Břicho lodi je natřené smolou, aby dřevo utěsnila, že?“ opáčil Siegfried. „A tak, jak ji rozmíchávají dobří tesaři, nehoří jako její sestra na pochodních.“

Sténající vojáci sem tahali pořád víc kovových výztuh a tíha začala nahýbat loď vpravo. Gunther se pevně držel, aby na tom sklonu nezakopl. „Rovněž přiznávám, že tvému plánu nerozumím. Když železo pečlivě nerozdělíš, loď ztroskotá!“

Byl to Gernot, komu se v obličeji jako prvnímu ukázalo světlo poznání: „Tak je to míněno! Pak budou moci ohnivé jazyky sahat jen po zapečetěném trupu lodi, zatímco my budeme v jejím břiše tak dlouho dýchat, než nás proud zanese ke břehu!“

Gunther se na Siegfrieda překvapeně podíval. „Je to to, co máš v plánu? Přivést loď ke ztroskotání, poté co jsme ji právě s námahou dokázali udržet v bouři?“

Jeho přítel se usmál. „Královna může vyžadovat, abychom k ní připluli fjordem, ale už asi sotva, abychom se vrhli smrti do náruče.“

„Lze pochybovat o tom, že Brunhilda přijme takovou lest a úskok s dobrou vůlí,“ zavrčel Hagen.

Burgundský král ukončil diskusi: „Pokud chtěla počestnou obřadnou návštěvu, neměla na nás dorážet s temnou magií. Říká, že každý trik je dovolený.“

„Pak se připojme ke starému železu, abychom lodi dovolili rychle ztroskotat,“ prohlásil Siegfried. „Ale napřed přivažme lana k protilehlému zábradlí.“

S veslaři pevně zauzloval vlevo několik lan a muži se na nich spustili na pravou stranu, která se už skoro dotýkala vody.

Byl to podivný pohled – loď Burgundů ležela na boku, jako by byla uvázla na mělčině a posádka tahala horlivě za lana, aby k té pohromě přispěla. Navzdory váze mužů a železa se zdálo, že je člun odhodlaný neupustit od své povinnosti a houževnatě se bránil převrácení.

„Táhněte silněji!“ křičel Gunther, „A až se převrátí, ponořte se okamžitě do břicha – už bych nechtěl přijít o žádného ze svých mužů!“

Sotva větu dokončil, trup lodi se vzdal a se sténáním se obrátil docela z vody. Paluba padla na Burgundy, kteří chvatně pustili lana a potopili hlavy pod vodu.

„Zvláštní divadlo,“ zamumlala Brunhilda. „Slyšel kdo kdy o tom, že muži tváří v tvář nebezpečí dobrovolně zvolí smrt?“

Zahalená do černého kožešinového pláště stála na hradební zdi jako zlý duch pomsty a dívala se bez soucitu ven na moře.

I Eolind byl překvapený. Dokonce i na tu vzdálenost bylo vidět, že posádka pošramocenou loď horlivě přivedla ke ztroskotání. „Přinejmenším počítají s tím, že návrat se stal nemožným.“

Chvíli mlčky pozorovali, jak to převržený člun neslo do plamenů – a jak nechytl. Plamenné jazyky ho olizovaly, smola se vařila, až se na ní dělaly puchýře, ale zničit jej nemohly.

Asi za čtvrt hodiny se přiblížila černohnědá želva ke konci plamenné zdi a tím k fjordu, který přechovával islandský dvůr.

Eolind si všiml, jak se Brunhilda křečovitě stáhla. Zjevně nepočítala s tím, že za šíleným chováním cizinců vězí nějaký plán. Nebyl si jistý, jestl i je vůbec připravená na to, že někdo plameny překoná. „Zdá se mi vhodné nechat na dnešní večer připravit slavnostní hostinu.“

Brunhilda zírala chladnýma očima na loď, která se nyní blížila k černému břehu ze sopečné horniny. „Ať jsou v pohotovosti čtyři tucty vojáků. Ty cizince přijmu sama.“

Otočila se a odcházela, její plášť připomínal perutě havrana, který se chystá k letu.

„Cítím zemi,“ vzdychl Gunther do tmy trupu, který muže z Burgundu jistě zavedl do přístavu.

„Pak trochu posunujme, abychom loď vytáhli na břeh,“ radil Siegfried, rovněž vyčerpaný námahou.

Král z Burgundu se tiše zasmál. „Brzy už nebudu vědět, jak ti mám projevit svou vděčnost, dobrý příteli. Bohatý a mocný už jsi a ruku své sestry jsem ti slíbil už před několika týdny.“

„Zdá se mi vhodné myslet napřed na nejbližší úkoly,“ zavrčel Hagen.

Loď s trhnutím narazila na břeh a muži ji společně posunovali, až se do něj příď chřupavé zakousla.

„Já se vynořím nejdřív a ujistím se, že nám od Islanďanů nehrozí žádné nebezpečí,“ oznámil Siegfried a tiché šplouchání prozradilo, že nechtěl čekat na odpověď.

Ledová voda táhla těžce jeho oblečení, ale Siegfried si vychutnával chlad na svém obličeji. Zeď plamenů rozpálila vzduch v nitru člunu a každý nádech byl utrpení. Cítil kameny pod svými chodidly a když jeho hlava prorazila hladinu, postavil se, ruku už na Nothungu.

Rozhodně nebyla chyba, že byl opatrný. Přijalo ho kolem padesáti islandských vojáků s mrzutými obličeji a lesklými zbraněmi.

Brunhilda nyní uviděla trup člunu přesněji a všimla si rozložité šířky římského původu, která byla s nízkým ponorem určena pro plavbu po řece. Jako dívka kdysi takové lodě viděla, na dvoře těch směšných Burgundů. Vzpomněla si na to, že Gundomar měl dva syny. Nebo byli tři? A nepadl král nedávno v boji?

„Vytaste meče,“ řekla a její válečníci poslechli její rozkaz.

„Ať je to kdokoliv – přichází na vaše pozvání,“ poznamenal Eolind. „Jeví se mi nepříliš slušné přivítat ho s vytasenou čepelí.“

Brunhilda nehnula ani brvou. „Ať je to kdokoliv – je chytrý a odvážný. Chytrý nepřítel je nebezpečnější než hloupý přítel, říkával můj otec.“

Teď se z tmavé vody zvedla postava. Mokré vlasy jí visely přes světlé oči a široká ramena se širokými pažemi prorážela vodu a postava se tak s námahou dostávala kupředu.

Brunhilda ho okamžitě poznala, navzdory létům, která uplynula od jejich prvního setkání. Její srdce na okamžik vysadilo a svět se jí rozplynul před očima.

Siegfried byl jen o trochu větší, ale za to svalnatější, hranatější, mužnější. Válečník, který dokázal jen pohledem vzbudit strach i slast.

Doufala, že přijde, modlila se za to, věřila tomu. A přece to byla nyní, když před ní stál, jako by ho zrodilo moře, neuvěřitelná událost.

„Siegfried,“ zašeptala.

Měl ruku na svém meči, když našel její obličej v davu válečníků. Jeho pohledy klouzaly sem a tam, byl odhodlaný se okamžitě bránit, pokud by někdo tasený meč pozvedl k ráně.

Královna Islandu k němu kráčela a bojovala o to, aby se nerozběhla, nekřičela nebo Siegfrieda neobjala a nestrhla ho s sebou do vody. Každý pohyb kontrolovala, aby neprozradila radost svého srdce.

Podíval se na ni a poznal ji. Nebylo to nečekané poznání, neboť konec konců věděl, na čí dvůr cestuje. Ale ona se trochu podivila, že v jeho pohledu skoro nebyla srdečnost.

Eolind si všiml, že jeho královna vyšla cizinci bezstarostně vstříc a naznačil lehkým pohybem ruky vojákům, aby své zbraně zase zasunuli. Neměl tušení, co se v tom okamžiku dělo, ale nebezpečí tento osamělý válečník sotva představoval.

Siegfriedova chodidla už neomývala voda a Brunhilda předstoupila před něho. „Poznává mne?“

Přikývl, ještě pořád nejistý, co si má o tom přijetí myslet. Zvedl levou paži a ukázal lehce pokřivené zápěstí. „Před každou bouřkou mi bozi připomínají toho chlapce, který byl dívka.“

Zasmála se. „Na hradě Isenstein nenajde ani chlapce, ani dívku. Najde královnu, která už na něho čekala.“

Siegfried znejistěl a přepadl ho pocit, že pro něho radostné královniny oči chystají zlé překvapení. Její pohled hledal důvěrnost, možná dokonce osud. Siegfried měl pocit, že ani jedno jí není schopen dát.

Nyní se z vody zvedly další postavy, v čele Gunther, Hagen a Gernot. Za nimi následovali vojáci a veslaři, někteří se navzájem podpírali.

„Tví vazalové, tví přátelé, tví spolubojovníci?“ zeptala se Brunhilda přívětivě. „Jsou ve zdech mého hradu stejně vítáni jako ty.“

Siegfried se podíval na Gunthera, který se sebevědomě postavil vedle něho, a potom opět na Brunhildu. Nebyl schopný něco říct, vysvětlit ten omyl. To však za něho převzal král, když před islandskou panovnicí poklekl. „Královno Brunhildo, já jsem Gunther z Burgundu, právoplatný král své země. Přišel jsem, abych dobyl vaši ruku a vaše srdce. Tomuto vznešenému úkolu jsem věnoval svůj meč a svůj život.“

Guntherovy oči se leskly nejen z mořské vody. První pohled na islandskou královnu změnil jeho srdce, a přestože ještě proklínal dlouhou cestu, nyní byl ochotný podstoupit každou námahu.

Brunhildina pleť byla už vždycky bledá, ale nyní jako by ztratila i svůj poslední třpyt. Podívala se na Siegfrieda s nadějí, že ten surový žert ukončí. Pak se znovu podívala na Gunthera. Byl tak vážný, že nemohla pochybovat o jeho úmyslech.

„Vy… vy jste Gunther a to je vaše loď?“ koktala zmateným způsobem, který byl pro Eolinda nový.

Král Burgundu přikývl. „Plachta se znakem zůstala v bouři, ale je to tak. Po mém boku vidíte prince Gernota, mého rádce Hagena – a mého dobrého přítele Siegfrieda, jehož vnuknutí vděčíme za to, že jsme dokázali vzdorovat plamenům.“

Každé slovo zasáhlo Brunhildu jako rána. Měla pocit, že slyší, jak se bozi krůtě smějí. Samozřejmě to byl její plán zřídit za tou plamennou zdí překážku, na kterou stačil jen Siegfried. Ale jak mohla tušit, že nepodnikne tu cestu pro sebe sama?

„Pak jste… vazal krále z Burgundu?“ zašeptala nakonec chraptivě.

Gunther zvedl pohled, aby svému příteli přispěchal na pomoc. „Právoplatný dědic Xantenu, dobyvatel Dánska, přemožitel Fafnira a Hjalmara. Ale i kdyby nebyl tím vším, jako mého nejlepšího přítele bych ho sotva nazval vazalem.“

Siegfried se zhluboka nadechl a rovněž poklekl. „Královno, na této cestě slouží můj meč jen Guntherovi. Prosím o jeho blaho.“

Chviličku vládlo ticho, zatímco se unavené vlny valily ke břehu a obrácená loď tiše skřípala v hrubém písku. Ve vzduchu viselo napětí, nepříjemné tušení, že se právě setkali představitelé divadelní hry, kteří doufali v komedii, ale byla jim napsána tragedie.

Brunhilda, která se naučila skrývat své srdce, hledala vhodnou odpověď, aniž by jí byla schopná. Prudce se otočila a chvatně kráčela pryč směrem k hradu.

Eolind hleděl za svou paní a pak se obrátil k návštěvníkům. „Nechť nám král… odpustí. Plamennou stěnu dosud nikdo nepřekonal a váš úspěch, třebaže nás tolik těší, přišel přece jen trochu překvapivě. Ukážu vám pokoje na noc. Je-li vám to vhod, zve vás královna na hostinu na vaši počest.“

Gunther tu stál a snažil se skrýt svůj hněv. „Dokážu si vážit pohostinnosti.“

Král Burgundu neměl v úmyslu hnout se ani na okamžik od Brunhildy. Byla krásná, to Hagenovy zprávy nelhaly. Ale byla i silná a pyšná způsobem, který Gunther ještě nikdy neviděl. Její zpupnost nebylo možné zlomit laškováním ani jemnými šperky, to bylo očividné. Tady byla žena, která musela být dobyta, poražena jako nepřátelské vojsko. Zkusil si představit, jak sladká bude cena za vítězství.

Islanďané a Burgundové společně došli k obrovskému venkovnímu schodišti, které se vznášelo k bráně hradu, vytesané do kamene. Zdálo se, že vítr ve fjordu u skal zpívá a tóny různé výšky ležely ustavičně ve vzduchu. Ptáci, kteří kroužili na obloze, byli černí jako půda, hrad a oblečení vojáků.

„Mohou si málo vážit umění,“ zašeptal Gernot ohromeně Siegfriedovi, „ale umějí v projevu ukázat hrdost a velikost.“

Siegfried přikývl. Země odpovídala tomu, co si kdysi představoval, poté co se setkal s Brunhildou. Divoká, arogantní, ale oduševnělá vášní. Zbývalo jen vyčkat, jestli je pýcha Islandu zakotvena v rozumu.

Gunther mezitím v čele skupiny mluvil s Eolindem. „A tak jsem tedy první, kdo jako nápadník vkročil na islandskou půdu?“

Starý rádce kývl. „Ano.“

„A další zkoušky?“ zeptal se král.

Eolind se hlučně nadechl, jako by mu myšlenka na to působila tělesné nesnáze. „Jste promočený a vyčerpaný, králi Gunthere. Ta otázka by měla být položena, teprve až budeme sedět s plným žaludkem u teplého ohně.“

Došli ke schodišti a stoupali nahoru po stupních, které byly veliké jako deska stolu.

„Promiňte, Eolinde,“ trval na svém Gunther, „ale pokud mám v dalších zkouškách vsadit svůj život do hry, chtěl bych co nejdřív znát pravidla.“

Starý rádce vzdychl. „Existuje už jen jedna zkouška. Musíte obstát v boji proti nejsilnější čepeli Islandu.“

Gunther s respektem přikývl. „Postavím se se zdviženou hlavou každému válečníkovi, kterého královna vyšle do arény.“

„Není to žádný válečník, proti němuž budete stát na poli z ohně a ledu. Je to sama královna. Zvítězíte nad ní a ona se po vašem boku vrátí do Burgundu. Jestli však Brunhildě podlehnete – pak bude váš mladší bratr zde nosit korunu své země dřív, než vám bude milé.“

Sluha, který přinesl Siegfridovi vodu páchnoucí po síře, z níž stoupala pára, mu vyprávěl o mnoha horkých pramenech, kvůli kterým bylo zbytečné vodu na koupání ohřívat nad ohněm. Poté co si válečník z Burgundu a brzký král Xantenu vydřel zimu z kostí, oblékl si kožené kalhoty a košili, které mu připravili. Všechno, co si sám vzal s sebou na cestu, vězelo ještě v břiše lodi. Přes košili si oblékl kazajku, která byla z kožešiny zvířete, jež neznal. Holínky podšité stejným materiálem zavázal jednoduchými řemeny.

Rozhodl se, že si s Brunhildou promluví. Před bojem, dokonce před hostinou. Ať mezi nimi bylo cokoliv – nesmělo to ohrozit Guntherovu misi. Vydal se hledat královniny pokoje v labyrintu chodeb a schodišť, které byly užší a nižší než u dvora v Burgundu. Našel je, když objevil dvě stráže před těžkými dubovými dveřmi.

„Chci ke královně,“ řekl pevně.

„Nikdo nevstupuje do Brunhildiných pokojů,“ uvědomil ho jeden z vojáků. „Ani její vlastní sluhové.“

„Nechte vazala Burgundu vstoupit,“ ozval se hlas silně tlumený dřevem.

Stráže ustoupily s užaslými pohledy stranou a Siegfried vstoupil do pokoje, který, ačkoliv ležel tak vysoko, že řídký vzduch ztěžoval dýchání, vypadal spíš jako podzemní sklepení. Černé stěny držely lehce klenutý strop a sloupy u kulatých zdí stěn měly výklenky, v nichž visely malé pochodně. Kde visely v Burgundu bohatě vyšívané koberce, vládl na Islandu holý kámen.

Brunhilda stála přímo uprostřed skoupě zařízené místnosti, jako socha ve svém vlastním chrámu. Protože odložila plášť, mohl Siegfried vidět, jak silné je její pevné tělo v tmavošedých šatech, které měla na sobě. Přesto bylo sotva možné zpochybnit její ženskost.

Zdvořile kývl. „Královno Brunhildo.“

Dívala se na něho, zoufale a pohrdlivě. „Dlouho jsem na něho čekala, na kováře Siegfrieda – a pak vstoupí do mého hradu ve službách někoho jiného, kdo se o mne chce ucházet?“

Siegfried se narovnal. „Lituji okolností našeho shledání, ale je to pravda – moje starost platí Guntherovi, který si vás přeje za ženu.“ Popošla pár kroků k němu a Siegfried opět ucítil auru nebezpečí, která ho kdysi v Odinově lese tak přitahovala. Viděl svaly pod bledou kůží a oči jako jehly, které se asi ještě nikdy nevyhnuly žádnému pohledu. „A co si přeje kovář z lesa, který je prý nyní králem?“ Siegfried přemýšlel, hledal slova, která by nebyla lží, a přece by Brunhildu nerozzlobila. Ona přitom přicházela blíž a blíž, až si zase uvědomil její osobitou vůni, teplou a zemitou. Postavila se přímo před něho, ignorujíc uctivý odstup. Mezi jejich rty byla jen šířka dlaně. Byla větší než Kriemhilda a on by se nemusel shýbat, aby ji políbil.

„Přeju si mír mezi říšemi,“ vymáčkl ze sebe konečně Siegfied. „Mír, jehož cenou je váš svazek s Guntherem.“

Brunhilda trochu povystrčila hlavu, a několik vlásků na Siegfriedově bradě pohladilo její tvář. Její ústa se přiblížila k jeho uchu, ale pečlivě dbala na to, aby se ho nedotkla, když zašeptala: „To je žádoucí, co uvádí. Ale na co se ptá jeho srdce? Po čem touží v nocích, když ho sny osvobodí od dvorských povinností?“

Bylo to jako kouzlo, kterému byl Siegfried sotva s to uniknout. Prsten na jeho ruce jím cloumal, strkal mu paže kupředu, aby mohly Brunhildu obejmout. Zmocnila se ho žádostivost, chtěl královnu Islandu dřív, než se jejím tělem potěší Gunther.

Ne! Klopýtl o krok zpátky, přemáhaje hladové myšlenky. „Je mi to líto.“

Brunhilda rovněž vytržená z kouzla okamžiku, se na něho zklamaně podívala. „Myslela jsem, že jsme vyvoleni bohy.“

Siegfried si přejel rukou přes oči, jako by se probouzel z dlouhého spánku. „Mohlo to tak být. Dlouhá léta byly mé myšlenky jen u vás a vy jste byla v mých snech.“

„A co se stalo potom?“

Chtěl ulevit svému svědomí, povědět jí celou pravdu. Ale bál se toho skoro tolik jako dračího dechu. „Pak se ze mne stal muž s povinnostmi. A s osudem, který mě připoutal k Burgundu.“

Brunhilda šla k oknu, odhrnula kožešinu před ním stranou a vdechovala studený večerní vzduch. „Proč potom přišel sem? Aby mě ponížil?“

„Ne!“ zvolal. „Kdybych byl věděl, že královnou Islandu jste opravdu vy – byl bych si usekl chodidlo, abych měl výmluvu a nemusel Gunthera doprovázet. Ale je to můj přítel a můj král – jak bych mohl neuposlechnout jeho prosbu?“

Neřekla nic a on šel zase pomalu k ní. „Brunhildo, je pro vás tak nemyslitelné, co se má stát? Gunther je dobrý král, dobrý muž. Zaslouží si vás jako vy jeho. Závisí na tom štěstí celých generací. Copak je snazší se tu dál schovávat, než se vdát za vládce Burgundu?“ Nemohl vidět její obliěej, když odpověděla: „Já se za něho nemohu vdát.“

„Ale proč ne?“ zeptal se Siegfried zoufale.

Obrátila se k němu a slzy jí na kůži zmrzly, když vykřikla: „Nemůžu si ho vzít, protože miluju tebe!“

Síla jejího zoufalství ho zasáhla jako úder. Ale neběžel k ní, když vzlykajíc klesla k zemi. „Miluju tě, Siegfriede. Pokoušela jsem se od toho osvobodit, ale ani všechna moje síla nestačila, abych tě vyobcovala ze svého srdce.“

Klekl si, dodržoval však pečlivě odstup. „Brunhildo, pokud to skutečně tak cítíte, mohu vás jen prosit, abyste v lásce přijala, co nelze změnit.“

Ani se nesnažila vzchopit. Bolest mnoha let si konečně prorazila cestu. „Nepros mne, abych bez lásky žila po Guntherově boku – a nezemřela, kdykoliv budu sedět proti tobě na nějaké hostině.“

„Když se navzájem potkáme, budeme se respektovat, budeme přátelé. Budu ctít vaše jméno, i když nemohu velebit vaše srdce.“

„A to je všechno, co mi zůstane? Respekt a moje jméno vyslovované s úctou?“ vzlykla.

Siegfried vzdychl. „Kdyby existovala jiná cesta-udělal bych všechno, abych ji našel. Ale nejde jen o nás. Jde o Burgund, Xanten, Dánsko a konec konců i o Island. Co z těch říší bude, když jejich vládci promarní jejich štěstí v milkování?“

Brunhilda mávla slabě rukou a zaskřehotala: „Island byl dávno přede mnou a bude dlouho po mně. Ale Gunther dostane šanci, o kterou prosí. Zítra ho přijmu na poli z ohně a ledu.“

Siegfried přikývl. „Za to vám děkuju.“

Podívala se na něho se slzami v očích. „Neděkuj mi – neboť zítra tvůj přítel a král zemře!“

Gernot hledal v Siegfriedově pokoji budoucího krále Xantenu marně. Nyní se toulal chodbami tohoto podivně pochmurného hradu, který jako by nestvořila lidská ruka. Jeho obyvatelé byli jako zvířata, která se uhnízdila v opuštěné stavbě, než se vrátí právoplatný majitel. Princ slyšel hodně zvláštních a hrozných příběhů o Islandu a pohanských rituálech lidí. Jeho toulání mezi černými kameny na studené podlaze dodávalo legendám spíš potravu, než aby je usvědčilo ze lži. Přistihl se při pomyšlení, že by se tu Elsa cítila dobře. Její smutek by našel ideální ozvěnu v těžké ponurosti těchto zdí.

Gernot zamířil kroky za roh, když spatřil Siegfrieda vycházet ze střežené místnosti, očividně vzteklého a zoufalého. Chvátal pryč a princ spěchal za ním. „Siegfriede!“

Potřeboval chvíli, aby ho dohonil, a za tu dobu se přiblížil k průčelí už o dvě poschodí a čtyři schodiště. Gernot ještě nikdy neviděl Siegfrieda tak rozčileného. „Co se stalo?“

„Zdá se, že moje minulost není příliš nakloněná mé budoucnosti,“ zavrčel Siegfried.

Gernot se rychle zadýchal a víc klopýtal, než že ho následoval. „Co to má znamenat? Je to Brunhilda? Odpírá Guntherovi ten souboj?“ Siegfried se zasmál, aniž by zpomalil kroky. „Odpírá? Kéž by to tak bylo! S věkem člověk moudří, sliboval mi vždycky Regin. U žen si tím nejsem tak jistý!“

Přišli k bráně, jejíž křídlo vojáci chvatně otevřeli. Nyní se Siegfried přece jen zastavil a obrátil se ke Gernotovi, zatímco si poryv větru hrál s jeho vlasy. „Můj princi, musím k lodi, abych si přinesl důležité zařízení. Ale chci to udělat sám. A proto se na mne nezlobte, když vás poprosím, abyste do té doby dělal společnost svému bratrovi.“ Nečekal na odpověď, nýbrž skákal rozmáchlými kroky po schodech dolů na břeh. Jeho postava se rychle zmenšovala a Gernot se nakonec celý zmrzlý zase obrátil. Přemýšlel o tom, co asi měla znamenat Siegfriedova slova. A že o tom musí povědět své sestře, jak slíbil. Jeho pohled klouzal vzhůru po mohutných černých zdech hradu, které jako by se bez jakýchkoliv švů nořily do hory. A dál nahoře uhýbala černá barva bělosti sněhu. Princ se ptal, proč věci života nejsou tak jednoduché jako černá a bílá.

Už za východu slunce bouchali Brunhildini vojáci na dveře mužů z Burgundu, aby je vyzvali k odchodu. Gunther byl rád, že včera večer nevypil moc vína, neboť nebyl tak pošetilý, aby Brunhildu podceňoval. Ale její neochota vidět ho jako rovnocenného soupeře, mu nedopřála klid a spal jen málo. Studená jasná voda vyhnala únavu z jeho očí.

Slavnost na jeho počest byla katastrofa. Bylo proneseno sotva deset slov a jen hlad po dlouhé cestě umožnil burgundským, aby spolykali maso a chleba. Zdálo se, že si královna přála, aby do hradu nevpustili srdečnost.

A pak ty pohledy. Guntherovi neuniklo, že Siegfried byl středem toho napětí. Gernot ho pozoroval přes okraj poháru a Hagen jako by vždycky něco plánoval, když jeho zrak padl na hrdinu z Burgundu. Co znamenaly temné pohledy samotné Brunhildy, to nedokázal říct. Někdy si myslel, že poznává vzteklý zármutek, potom zase chladné odmítání.

A všechno kvůli Siegfriedovi. Gunther ani na okamžik nezapomněl, jak moc toho dluží mladému muži, který přišel na jeho dvůr jako kovář. A ke své mrzutosti na to ani nemohl zapomenout. Všechno, co se stalo, stalo se „díky Siegfriedovi“. Nebylo dobré stát ve stínu muže, který jako by byl bez vady. Byl Gunther králem jen „díky Siegfriedovi“? Smýšlel tak jeho lid? Nutil se, aby takové chmurné myšlenky vypudil z hlavy. Chtěl-li zvítězit nad Brunhildou, musel si zachovat chladnou hlavu. Sice nechoval žádné pochyby, že boj dopadne v jeho prospěch, ale vítězství muselo být i hrdé a důstojné. Hodné krále.

Hagen, Gernot a Siegfried už Gunthera očekávali ve velké vstupní hale a rovněž rádce Eolind.

„Kde je Brunhilda?“ zeptal se král Burgundu a rozhlédl se.

Eolind uctivě kývl. „Královna vás očekává na poli z ohně a ledu.“

Sluhové přinesli těžké pláště ušité z několika kožešin a Brunhildin důvěrník si jeden z nich přehodil přes sebe. „Měli byste se teple obléknout. Pole není jedno z nejpříjemnějších míst Islandu.“

Burgundové se na sebe tázavě podívali. Jaká hra se tu hraje? Gunther si všiml, že Siegfried měl přes rameno přehozený malý váček.

Malou skupinu krytou z boků snad dvaceti vojáky zavedli z hradu na úzkou stezku, která probíhala západně strmě po skále. V protikladu k velkému schodišti byla vytesaná hrubě a sotva tak široká, aby dva muži mohli jít vedle sebe. Tak se ze skupiny stal had a dvě hodiny se vinul nahoru po hoře, aniž by někdo promluvil slovo. Burgundové začali brzy dýchat zrychleně, jejich plíce pumpovaly řídký vzduch namáhavěji než plíce Islanďanů. Vzdor teplým šatům se nemilosrdná zima brzy zahryzla do jejich údů a ochromovala je.

Pak stezka skončila na planině pokryté sutí a ježatými keři. Kolem se povalovaly bludné balvany, jako by si s nimi hráli bohové a potom je nedbale zahodili. Některé byly široké jako domy ve Wormsu, jiné špičaté jako jedle v lese. Tvořily svůj vlastní svět, jímž si muži opatrně hledali cestu.

Gunther ve svém tlustém plášti mrzl a divil se, že se nějaký národ dobrovolně rozhodl žít v tomto nehostinném kraji. Vždycky bylo snadné pochopit, proč se lidé kdysi usídlili v rýnském údolí – ale tady?

První sníh jim zakřupal pod nohama, tak starý, že už byl led. Vítr vyl zde nahoře hlasitěji a už ne v mírných tónech. Místo toho nepřátelsky syčel, studeně tahal za uši a nosy a nutil muže, aby mhouřili oči do štěrbin. Z dálky bylo slyšet dunění a země se třásla jako pod nohama nějakého obra.

Gunther nevědomky hmatal po svém meči. Co se to tu odehrávalo? Proč se zápas nemohl konat u dvora? Jakou pohanskou hru s ním Islanďané provozovali? Pokud doufali v jeho strach, mýlili se.

Nyní se objevili muži, ženy a děti, nabalení do mnoha vrstev látky a kožešin, tmavé obličeje s bdělýma očima a silnými čelistmi. Srocovali se ze všech směrů, jako zaměření neviditelným poutem na jeden cíl.

„Kdo jsou ti lidé?“ zeptal se Gernot opatrně a spíš sám sebe.

„To jsou Islanďané,“ odpověděl Eolind překvapeně. „Myslel jste si, že by si lid nechal královnin zápas ujít?“

„Nevypadá to, jako by byl lid v rozjásané náladě,“ zavrčel Hagen.

Eolindův hlas prozradil přezíravý tón, kterým mířil na Guntherova rádce. „Nebude tu nic k jásání. Zvítězí-li váš král, ztratí Island svou panovnici. Podlehne-li, jeho nástupce na trůnu bude jistě myslet na pomstu.“

Jak na tajný povel se muži z Burgundu zastavili. V nahodilých slovech Eolind právě vyslovil něco, co se až dosud zdálo nemyslitelné.

„Můj nástupce?“ zeptal se Gunther ostře. „Kdybych měl podlehnout – tak mě Brunhilda zabije?“

Eolind přikývl, jako by všechno ostatní byl holý nesmysl. „Každý kandidát slibuje královně svůj život. A ona to rozhodně hodlá vyzkoušet.“

Siegfried, Hagen, Gunther a Gernot si vyměnili nejisté pohledy nad tímto neslýchaným obratem. Pochybnosti, které Gunther dobře schoval ve své duši, si rozhlodaly cestu do jeho obličeje.

„Nebude žádná hanba, když se obrátíte,“ navrhl Eolind. „Naši tesaři spustí vaši loď zase na vodu za sotva dva dny. Do té doby jste našimi hosty.“

Hagen se důležitě postavil před Eolinda a z jeho hlasu prýštilo pohrdání. „Král Burgundu se ke svému slovu nikdy neobrátí zády. Nemáte co dělat se Sasy nebo s Franky.“

Siegfried praštil svého přítele do ramene a zamumlal zapřísahavá slova povzbuzení. „Neprohrajete, můj králi – bojové pole opustíte se svou nevěstou.“ Neznělo to po důvěře, znělo to po slibu.

Gunther se zhluboka nadechl a z řídkého vzduchu se mu trochu zatočila hlava. Podíval se však Eolindovi pevně do očí. „Přišel jsem, abych bojoval o Brunhildu a za tím účelem i proti ní. Pokud je má smrt cenou za porážku – tak budiž.“

Eolind spokojeně přikývl. Šli dál, ale už jen několik set kroků. Mohutné kameny uvolnily pohled na pole, jehož plocha odpovídala půdorysu zámku ve Wormsu. Kousky špinavého ledu se lepily k tvrdé, černé zemi, kaluže dýmající břeěky kašlaly do vzduchu síru. V trhlinách to světle bobtnalo. Kolem stály kameny jako tiší pozorovatelé a mezi nimi se tlačili po stovkách Islanďané. Ale nikdo nevkročil na pole, které vypadalo jako místo smrti a muk, pro něž měla každá víra své vlastní jméno.

„Pole ohně a ledu,“ oznámil Eolind. „Aréna, v níž se po generace rozhoduje každý spor, který volá po krvi. Kde zápas nerozhodují jen moc zbraní a tělesná síla, nýbrž i vrtkavá vůle bohů.“

Bylo to nesvaté místo, to bylo křesťanům z Burgundu okamžitě jasné. Páchlo smrtí, bídným zmarem. Gunther slýchal o amfiteátrech, v nichž Římané kdysi své zajatce předhazovali lvům. Takovou arénu mu to připomínalo – a jeho role nebyla rolí lva.

Lev už na něho čekal. Nebo lépe řečeno lvice.

Teprve nyní rozeznali příchozí z Burgundu, že Brunhilda už na poli je. Seděla uprostřed na zemi, hlavu skloněnou, paže spočívající na kolenou. Před ní ležel na zemi meč. Její svalnaté tělo bylo proti zimě a bolesti natřeno drahocennými oleji, po nichž se její kůže mírně leskla. Kožešinové holínky jí zahřívaly chodidla a kožené kalhoty se jí napínaly na stehnech. Vesta ze spletených řemínků jí přiléhala těsně na prsa, nahé paže měla skvostně pomalované černými runami. Dlouhé černé vlasy měla v copu, který byl pevně přivázaný k rameni.

Gunther odložil svůj plášť a vstoupil na pole. Meč držel volně v pravé ruce, štít v levé. Zřídka kdy způsobilo tak velké množství lidí tak málo rámusu. Dokonce vítr jako by zadržel dech.

Brunhilda uslyšela Guntherovy kroky a otevřela oči. Pokynul jí a ona vyskočila na nohy, lehce a elegantně, jako by zima nemohla umrtvit její svaly.

Král z Burgundu se váhavě chopil slova. „Královno, jak jste nařídila, postavím se nyní…“

„Bojuj,“ řekla Brunhilda jenom, vlastní meč ještě pořád na zemi.

Gunther byl možná vzdálený deset kroků od ní. Půda se lehce chvěla, jako by si příroda sama chtěla vynutit ozbrojenou akci. Potom vystřelila ze země fontána, přesně vedle Guntherovy levé paže. Horce vyplivnutá sírová voda vyrazila k nebi, kde se rozprášila v jemnou mlhu. Tvrdý úder živlu zasáhl krále Burgundu do štítu a vrhl jeho tělo s posměšnou lehkostí do vzduchu, aby bolestně opět dopadl na zem, svíraje spíš jen reflexivně meč.

Brunhilda využila překvapení ve svůj prospěch. Špičkou chodidla vykopla vlastní meč do výšky, aby jej elegantně chytila. Pak se s výkřikem vrhla na Gunthera, který nevypadal schopen obrany. Králi se právě podařilo udržet štít před svým tělem a útočící Brunhildu odrazit. Vzdychající a ještě pořád zmatený se opět dostal na nohy.

Jak Hagen, tak i Siegfried chtěli spěchat Guntherovi na pomoc, ale Eolind je zachytil překvapivě silnou paží. „Kdo šlápne bez královnina povolení svou nohou na pole, toho očekává smrt. Tohle je pouze Guntherův boj.“

Brunhilda se narovnala a kreslila mečem do vzduchu cizí znamení. Čepel ji poslouchala jako otrok, ochotně a rychle. Gunther naopak dokázal jen svoji vlastní zbraň vztekle popadnout a připravit se na příští útok. Klopýtl o pár kroků zpátky. Levou nohou se probořil skrz lehký škraloup a nedokázal váhu dost rychle přemístit a dotkl se holínkou tekuté horké horniny. Vykřikl, když se mu kouřící láva zahryzla do masa.

„Oheň a led,“ zašeptal Gernot zděšeně.

Brunhilda zamířila pomalu ke Guntherovi a Siegfried viděl, jak se její nohy jen tak mimochodem vyhýbají každému choulostivému místu. Znala toto pole, znala jeho záludnosti. Pro Gunthera to naopak byl další soupeř, na kterého očividně nestačil.

Budoucí král Xantenu viděl dost a rozhodl se, že tomu nedůstojnému divadlu, jež mohlo mít za cíl jen Guntherovu smrt, udělá konec. Jeden, dva pomalé kroky šel pozadu, až už neměl Hagena a Gernota v úhlu pohledu. Pak se otočil a hledal konec kruhu z diváků. Protáhl se kolem tuctu Islanďanů a našel dost daleko od boje pod ochranou jednoho bludného kamene svůj klid. Nepozorovaně sáhl do svého váčku a vytáhl z něj někdejší odměnu za svůj boj s Fafnirem – přilbu neviditelnosti. Využít ji za tímto účelem bylo možná hodné zavržení a ne zcela podle Guntherova gusta, ale bylo to v jeho zájmu. Siegfried si opatrně nasadil lehkou pletenou síť ze zlata na hlavu a s mírným povzdechem cítil, jak jeho postava bledne. Pro jistotu zvedl do výšky paži, kterou už nyní sám nemohl vidět.

Neviditelný, ale opatrný, aby se nikoho nedotkl, razil si hrdina z Burgundu cestu zpět k poli z ledu a ohně. Uplynulo jen několik okamžiků, ale Guntherova situace už se viditelně zhoršila. Jedna rána mu zela na levém rameni a krev tekla z rozříznuté jizvy na místě, kde ho kdysi zasáhla Fafnirova pracka. Štít byl čistě rozpůlený a unavené zbytky koženého povlaku visely na roztříštěném dřevěném rámu. Jeho ostří bylo potažené krví, ale byla to jeho vlastní krev, která mu kapala z ruky. Nohy měl mokré od horké sírové vody z gejzírů, které se ho znovu pokoušely rozptýlit dunící podívanou. Vrávoral v kruhu, myšlenkami se upíral už jen na vlastní přežití. Brunhilda naproti tomu skákala jako v horečce mezi fontánami a kalužemi lávy a její meč ustavičně hledal soupeřovo tělo. Jeden jediný pramínek se jí uvolnil z copu a visel jí vzdorně do obličeje. Nepotřebovala štít, neboť jí ani nepřišlo na mysl, aby se bránila. Rozhodla se pro jediný cíl a její soupeř se zdál nyní zralý na to, aby se jím stal.

Siegfried běžel přes pole, tušil blízkost porážky. Jeho neviditelné tělo se vrhlo mezi oba bojovníky a Brunhildin meč sklouzl jako po zkamenělém vzduchu, než mohl ukončit Guntherův život. Siegfried se okamžitě dostal opět na nohy, právě včas, aby králi položil ruku na krk. Jen tento rychlý pohyb udržel hlavu na těle, když si ji čepel žádala. Rána však srazila Gunthera na zem.

Brunhilda ustoupila o dva kroky zpátky, aby ukázala, že nezamýšlí zabít bezbranného, na zemi ležícího muže. Siegfried se sklonil neviděný ke svému králi a jeho hlas zněl jen jako tenký šepot ve větru. „Slíbil jsem vám vítězství, můj králi. Může být vaše – jen si je musíte vzít sám. Žádné starosti, neboť já přitom budu vaším štítem!“

Gunther bojem unavený a zmatený, potřásl hlavou, jako by slyšel volat šílenství. Jeho pohled klouzal kolem a našel jenom Brunhildu. Mlčky čekala na to, až se jí postaví. Vyškrábal se na nohy, používaje meč jako oporu a zahodil zbytky svého štítu. Královna nečekala na jeho útok, nýbrž přiskočila s vysoko zvednutou čepelí, na rtech výkřik, který měl oznámit její vítězství. Gunther zjistil, že není schopný se jí vyhnout. Byl to Siegfried, kdo ho odstrčil stranou, tak akorát daleko, aby ten pohyb nevypadal jako falešná hra. Brunhilda, jejíž tělo následovalo meč, proklopýtala kolem a Siegriedovo pravé koleno jí vyrazilo vítězný pokřik z plic. Klesla supíc na kolena a neviditelný soupeř té příležitosti využil. Popadl ještě stále nerozhodně stojícího Gunthera a vrhl ho proti Brunhildě, že to vypadalo jako divoký útok. Oba vládci padli na zem. Muž na ženu. Pro Brunhildu by bylo snadné se rychlou otočkou osvobodit, ale Siegfried se postavil vedle ní a jeho chodidlo přitisklo její ruku s mečem k drsné zemi. Konečně přišel Gunther zase k sobě a využil svou váhu, aby královnu Islandu přitiskl dolů. Položil širokou stranu ostří svého meče k jejímu krku a krev mu kapala ze rtů, když s námahou položil svou otázku: „Podrobujete se?“

Brunhildin obličej se stáhl bolestí, když Siegfried zesílil tlak svého chodidla.

„Podrobujete se?“ vykřikl Gunther chraptivě. „Podrobujete se Guntherovi z Burgundu?“

Byl to požadavek a zoufalá prosba zároveň.

Siegfried cítil, jak se mu bouří srdce, když viděl, jak téměř poražený král hrdou královnu Brunhildu nezaslouženě ovládl. Ale byli to staří bohové, kteří bděli nad Islandem, jimž byl upřen rozsudek.

Fontána horké vody vystřelila ze země, přímo pod královninou rukou, kterou držela meč. Síla živlu vrhla Siegfrieda zpátky a odnesla Brunhildin meč k nebi, jako by ji chtěl gejzír oslavit. Ale pak zase spadl potácivě na zem a zabořil se o pár kroků dál do půdy.

Fontána bubnovala horce a štiplavě do bojovníků a jejich těla, z nichž stoupala pára, zůstala nehybná.

Eolind, Islanďané, Gernot a Hagen – nikdo neočekával takový boj a potom takový výsledek. Stovky očí zíraly omámené na obě postavy v tryskající vodě, které byly jako vytesané z kamene. Jen Hagen si všiml, že nekonečné kapky jako by ulpěly na třetím těle – těle, které nebylo vidět. Sotva víc než přelud, který rychle prchl z dosahu gejzíru.

Gunther mezitím využil přízně osudu, aby znovu uplatnil svůj nárok. „Ptám se vás naposledy – podrobí se Brunhilda z Islandu Guntherovi z Burgundu, nebo chce zemřít, aby si mohl vzít její zemi?“

Brunhildin pohled mu dal odpověď, kterou rty dát nemohly. Byla spíš ochotná obětovat se ostří, než v Burgundu držet ruku krále. Ale její vlastní přísaha a zákony Islandu to nepřipouštěly. „Podrobí se.“

Gunther vydechl, znovu plivaje krev. S námahou odkulil ztýrané tělo stranou. Upustil meč, aby pravou rukou přidržel ránu na levém rameni. Nikdo z Islanďanů přítomných porážce své královny nepromluvil ani slovo. Nikdo nejásal, ani vztekle neprotestoval. Co se stalo, stalo se a k islandskému charakteru patřilo přijmout vůli bohů.

Eolind krátce sklopil hlavu a v duchu se připravoval na novou situaci. Potom se narovnal a naznačil Hagenovi a Gernotovi, že nyní smějí vkročit na pole.

Princ byl jako první po boku svého bratra a objal ho, jak jen mu to Guntherova zranění dovolovala. „Velký boj! Ještě za tisíc let si o něm budou lidé vyprávět u ohňů.“

„Velký boj,“ mumlal i Hagen, ale nedíval se na krále. Jeho či prohledávaly půdu, aby získal nějaký důkaz toho, že ho jeho smysly neoklamaly. Ale žádný neexistoval – kromě skutečnosti, že byly vidět troje různé otisky holínek. Ale ty mohly být staré neboje právě udělal v mokrém bahnu Gernot.

Eolind pomohl na nohy své královně. Brunhilda byla pokrytá bahnem tak jako Gunther krví. Ale její postava nebyla méně královská a její pohled méně hrdý, když se obrátila na krále Burgundu, kterého s námahou zvedl Gernot. „Nezpochybnitelný boj, jasný vítěz. Zasloužil jste si Brunhildinu ruku – a tím i Island.“

Gunther se usmál, ale byla z toho jen bolestná grimasa. „Budete-li po mém boku bojovat jako proti mně, nikdo už nikdy nepozvedne meč proti Burgundu.“

Ve slovech obou panovníků bylo uznání.

Nyní se k nim přidal i Siegfried, trochu bez dechu a s vlhkými šaty. „Věru, dnes byly zkříženy rovnocenné meče!“

„Viděl jsi to?“ zeptal se Gernot nadšeně.

Siegfried ho přátelsky plácl do ramene, ale přitom se díval na Gunthera. „Viděl jsem každou triumfální ránu krále i jeho hrdé vítězství.“

Král Burgundu opětoval ten pohled. Přikývl, dodatečně tím schvaloval tajný přítelův čin. Ale v nitru Gunthera pálila žárlivost, vztek toho, kdo selhal, neutišitelný plamen závisti. Brunhildina ruka byla nyní jeho a Island mohl připojit Burgund k pyšné říši.

Díky Siegfriedovi.

Díky Siegfriedovi.

U vstupu do fjordu se zhroutila plamenná stěna oloupená o všechnu sílu.

„Burgundská loď pro nás bude ohněm na rozloučenou,“ rozhodla Brunhilda, sklánějíc své silné tělo nad stůl s pergameny. Král trval na tom, že se co nejrychleji vrátí do vlasti, která byla nyní i Brunhildinou vlastí.

Bylo nezvyklé mít u takových rozhovorů ženu – ještě k tomu ženu, které rozhodně dokázala prosadit svou vůli.

„To bude sotva vypadat jako triumfální návrat, když naši muži budou veslovat po Rýně na islandských lodích,“ zamumlal Hagen.

„Žalostný stav vaší zbylé lodi také nemluví o slavných činech,“ opáčil jízlivě Eolind.

„Tak ať se stane,“ řekl Gunther unaveně. Jeho tělo ještě pořád bojovalo proti ranám z jeho souboje s Brunhildou. „Budu stát na přídi první lodi, takže každý pozná flotilu jako naši.“

Lehce zavrávoral, zbledl a opřel se o desku stolu.

„Měl byste si odpočinout,“ navrhla Brunhilda bez soucitu. „Na přípravu cesty není třeba krále.“

Gunther přikývl a opustil místnost.

„Bylo by jistě radno nechat králi dva týdny, dokud nebudou jeho rány zahojeny natolik, aby mohl čelit i drsnému moři,“ navrhl Eolind, když byl Gunther z doslechu.

„Říše nemohou čekat,“ uvědomil ho Hagen. „Svazek mezi Burgundem a Islandem s říší Xanten a Dánsko musí být zpečetěn a k tomu potřebuje krále na svém trůně.“

„Island tomu nebude na překážku,“ pospíšil si s ujištěním Eolind. „Než dorazí místodržící z Burgundu, povedu dvůr v Guntherově duchu.“

Hagen přikývl. „Jakmile doznějí svatební zvony a páry budou sezdány, bude ostrov přijat do společenství“.

Bylo to jako vzdálený, ale přece jen rušivý tón, který tu Brunhilda zaslechla. Bylo to řečeno jen tak mimochodem, ale důležitost vyřčeného se tím neutajila. Pošklebek nad nevědomostí, smějící se odpověď na nepoloženou otázku. Přimhouřila krátce oči, pokusila se na to nepřistoupit, ale přece jen musela. „Mluvíte o párech, Hagene – kdo kromě Gunthera a mne uzavře ve Wormsu manželský svazek?“ Hagen tušil, že Brunhilda ví jen to, co pro ni bylo prospěšné vědět. Hodilo se to k Siegfriedově zbabělosti, že nebyl ke královně upřímný. Byla to příležitost, jak mezi ty dva zasít bolest a zlobu, a tím i mezi Siegfrieda a Gunthera. Podíval se na Brunhildu tak překvapeně, jak jen dokázal. „Samozřejmě Siegfried a Kriemhilda, Guntherova líbezná sestra. Je Siegfriedovou odměnou za to, že Gunther získal vaši ruku. Jen kvůli ní jezdí xantenský král ještě na straně Burgundu.“ Protože už věděla, že Siegfried její láskou pohrdl, podařilo se Brunhildě neztratit rovnováhu. Její rty se lehce chvěly a každý sval v těle se napjal, ale oči zůstaly klidné a suché. „Pak se Siegfried stane Guntherovým švagrem – a moje švagrová jeho nevěstou?“

Hagen přikývl. „Touto dvojitou svatbou se svazek mezi říšemi zpečetí a s dětmi přenese do budoucnosti.“

Eolind znal Brunhildu dost dlouho, aby vycítil jeji zděšení. Silným hlasem přerušil rozhovor: „Dobrý Hagene, nechme další plánování na zítřek. I královna musí nasbírat síly na cestu.“

Rádce z Burgundu sklonil uctivě hlavu a opustil sál.

Eolind si všiml, jak si Brunhilda zlomila nehty, když sevřela rukou dřevo stolu. „Moje královno, co vás tak rozhněvalo?“

„Z pachu zrady je mi nevolno,“ zašeptala Brunhilda. „Ale není to nic, co by ještě mělo nějaký význam.“

12

Hagen a ruka osudu

Když lodě přistály ve Wormsu, byl Gernot rád, že konečně mohl sejít z paluby. Ustavičné houpání citelně dráždilo jeho žaludek a tak jej přizpůsobovalo jeho náladě.

Jistě, mluvilo se jen tak a Brunhildě, Siegfriedovi ani Guntherovi nepřešla přes rty žádná drsnější slova. Dvorská uctivost potlačila napětí, které by uživilo celou říši, pokud by bylo z chlebového těsta. Ale Gernot viděl pohledy, které se nedaly považovat za přátelské, a chování, které sotva hovořilo pro budoucí mír. Brunhilda se při každé zastávce vypravila, aby na lovu využila nahromaděné síly. Ani Gunther, ani Siegfried ji nesměli doprovázet a kořist, kterou přivlekla, byla skolena s divokostí poukazující na vražedné choutky.

Gunther využíval každou možnost, aby si se Siegfriedem přátelsky popovídal, ale byla mezi nimi stěna, neviditelná, avšak přesto hmatatelná.

Kdykoliv se Gernot pokusil promluvit si se svým bratrem nebo přítelem, odbyli ho výmluvami. Měl pocit, že vidí své průvodce na nejisté půdě, jak s námahou udržují rovnováhu, neschopní chopit se ruky někoho jiného jako opory.

Co Gernot nyní potřeboval, byl milý obličej a něžná ruka jeho Elsy. Rychle se uvolnil z družiny, která pochodovala jásajícím Wormsem a spěchal postranními uličkami k hradu. Mladému princi, který sotva přispěl k úspěchu cesty, věnovali jen nejnutnější pozornost.

Doufal, že svou milou bude moci sevřít v náručí hned u brány, ale marně. Její pokoj byl prázdný, kuchyně rovněž. Na ochozech hradu byli dnes jen vojáci. Žádná ze stráží Elsu neviděla, což ostatně nebylo nic neobvyklého.

Zklamaný a také ustaraný nakonec hledání vzdal.

Rozhodl se, že se trochu zotaví z útrap cesty, než bude potřeba jeho přítomnosti večer na hostině na uvítanou. Jeho pokoj byl připravený a ve spánku mohl soustředit své myšlenky. Zavřel dveře do svého pokoje a uvolnil řemeny kazajky, aby si lehl. Ale svou postel našel už obsazenou.

Elsa ležela na plátěných dekách, své jednoduché šedé šaty zmačkané. Obličej měla uvolněný, oči zavřené a v rytmu svého dechu mačkala v prstech jeho plášť, který si ve spánku tiskla k tváři.

Pomalu a rozvážně přistoupil k posteli. Její lehký dech rozechvěl chloupky na kožešinovém límci a tichý vzdech ležel v každém nadzvednutí jejích prsou. Gernot si přál, aby byl malíř, aby ji navždy zachytil v barvě. Nebo alespoň bard, aby ji opěvoval v písních. Kdyby byl Bůh – toho dne by skoncoval se světem, aby na věky zachoval tento obraz. Opatrně se posadil vedle Elsy a neodvracel pohled od jejího obličeje.

Byl to obraz míru a krásy, jaký by si Gernot nikdy neuměl představit. Všechno, co Elsa byla, stálo v tak naprostém protikladu k hrátkám s mocí a dvorským intrikám, že se princ oddal její líbeznosti. Ona byla jeho síla, jeho svědomí a jeho život. Ve zpětném pohledu ho nyní ještě víc bolela každá hodina, kdy byl od ní odloučen. A každá myšlenka, že by ji zase opustil, se zakázala sama.

Čas ztratil význam a možná že uplynuly hodiny. Jednou spočinula jeho hlava na polštáři vedle její a jeho ruka našla klesajíc do spánku její ruku. Aniž by se probudila, přitulilo se její tělo k němu a v lásce společně prospali své shledání.

Milovali se v jejích pokojích tak často, že vyčerpaná a šťastná Kriemhilda nebyla schopná tolik rozkoše spočítat.

„Tolik jsi mě postrádal?“ škádlila ho, když se jí Siegfried znovu oddal.

Supěl a po obličeji se mu mihl chlapecký úsměv. „Ještě víc, a slibuju, že dohoním každou noc bez tebe.“

Ovinula kolem něho paže a slíbala mu z čela slaný pot. „Moje tělo po tobě volalo tak nahlas jako moje srdce. Myslela jsem, že to musí být slyšet až na Island.“

Siegfried se opřel, spokojený a unavený. „Island – to není zrovna krásný kus tohoto světa. Studený a nevlídný.“

Kriemhilda se usmála. „Takový jako jeho královna, jak se proslýchá.“

Jako by už samotný hovor na toto téma podráždil ducha Islandu, prolétl pokojem ledový závan. Siegfried moc netoužil vyprávět o své rozepři s ní. „Bude Guntherovi dobrou královnou a bude po jeho boku silná.“

Kriemhilda se na něho podívala v hraném rozhořčení, až chvatně dodal: „Tak jako ty budeš dobrou královnou mně a budeš silná po mém boku.“

„Muži tohoto dvora mají štěstí na své ženy,“ zasmála se princezna, jen aby hned poté zase zvážněla. „Přesto se těším na to, až po svatbě odcestujeme do Xantenu. Co je Brunhilda tady na hradě, necítím se tu už tak v bezpečí, jako tomu bylo dřív.“

Siegfried svraštil čelo. „Nedostává se ti úcty? Jedná s tebou nevhodně?“

Kriemhilda ho pohladila po tváři. „Ne, tím to není. Je jen… tak odmítavá a zdá se vždycky posedlá tím, aby se mnou nebyla v jedné místnosti.“

„Dej jí čas,“ odpověděl Siegfried. „Vzdala se své vlasti a rovněž své koruny. Naučí se tě mít ráda – jako každý člověk, který tě potká.“

Políbili se a z polibku se znovu zrodil hlad.

Mapa Burgundu byla nakreslená na jemně vydělané kůži a představovala rýnské údolí ve skvělých barvách. Řeky a lesy, města a hranice byly jasně k poznání. Guntherovy oči sledovaly špičky Brunhildiných prstů a vždycky, když se zastavila, vysvětlil jí znaky. „Vinice jsou na jihovýchodě. Na svazích rostou hrozny, které jsou tak šťavnaté, že by je člověk raději snědl, než čekal na jejich proměnu ve víno. Ale kdo ochutnal burgundské víno, umí si vážit času, který je dělá jedinečným.“ Brunhildin prst ukázal na tmavě zelenou skvrnu a Gunther opět zvážněl. „To je nibelungský les. Sotva se někdo odváží vkročit do toho kraje, dokonce i poté, co Siegfried Fafnira zabil.“

„Legenda o drakovi se dostala až k nám na Island,“ zamumlala královna.

Gunther se na ni podíval, doufaje v trochu respektu od své nevěsty. „Fafnir byl lecčím, ale nebyl žádnou legendou. Ta bestie mi vzala otce a bratra.“

Opětovala jeho pohled. „Kdybych byla tušila, že Fafnir je skutečný a nejsou to jen babské tlachy – byla bych přišla sama, abych ho skolila. Pak by jeho lebka ozdobila můj trůnní sál.“

Znělo to vlídně a ochotně, ale Gunther vycítil i podtón nadřazenosti. Rozhodl se, že své budoucí ženě ukáže hranice. „Nevyplývá ze skutečnosti, že jsem nad vámi zvítězil a drak nade mnou měl převahu, že byste byla Fafnirovi mohla málo uškodit?“

Brunhilda pečlivě vážila svá slova. „Ano, tak to vypadá. A přece nemohu uvěřit, že by byl drak nade mnou zvítězil. Třeba by člověk neměl ukvapeně soudit, kdo má nad kým převahu.“

Gunther se napil vína. „Byl by to soud bez následků – drak není poražen o nic méně než vy. Nibelungský les je osvobozen – jako říše.“ Respektovala jeho úmysl změnit téma. „Myslím, že si do toho lesa občas vyjedu, až bude po svatebních slavnostech. Zdá se vhodné ukázat lidu, že odtud nehrozí žádné nebezpečí.“

„Už je to dávno, co jsme si naposledy vyjeli,“ řekla Kriemhilda. Povolila uzdu a její kůň si pomalu nacházel cestu lesem, v němž už podzim barvil listy červeně a žlutě.

Gernot seděl na běloušovi a jel přímo vedle své sestry. Přikývl. „Zdá se, že jsme neměli příležitost od té doby, co jsi byla zaslíbena bývalému kováři. Obcházejí pověsti, že jsi ten slib splnila už před svatbou.“ Kriemhilda se na něho překvapeně podívala. „Co je to za zlomyslné řeči? Copak jsem služka z hospody, která dává svou přízeň za pár mincí?“

Princ pokrčil ramen. „Chceš ty nevymáchané huby usvědčit ze lži? Nezní to jako jednoznačné Ne.“

Kiemhilda ho hravě praštila do paže. „Malý princ se ptá moc zvědavě na někoho, kdo si sám vyměňuje žhavé pohledy s jistou ženou…!“ Gernot se začervenal a jeho sestra se rozesmála. „Nebuď přece tak rozpačitý, navíc musíme projednat důležitější věci.“

Princ ztichl a sourozenecká důvěrnost byla ta tam. Už nebyl bratr, nýbrž Kriemhildin špion. „Island.“

Přikývla. „Island.“

Jeli mlčky lesem a Kriemhilda dávala Gernotovi čas, aby uspořádal své myšlenky. Když konečně začal, přicházela jeho slova zajíkavě: „Brunhilda… nemyslím, že ona… když ji Siegfried už znal…“

„Dozvěděl ses, že skutečně byli už dlouho přátelé?“

Potřásl hlavou. „Přátelé ne. Jejich styky jsou velmi nucené, jako by museli skrývat společný zármutek.“

„Jak důležití jsou si navzájem?“ zeptala se Kriemhilda nedůvěřivě. Gernot se poškrábal na hlavě. „Pokud vůbec, tak je společná minulost žene od sebe. Jako dravá zvířata, která nechtějí společně sdílet revír.“

To byla odpověď, která měla Kriemhildu uklidnit, ale nestalo se tak. Neklid mezi Siegfriedem a Brunhildou, který sama cítila, mohl pramenit jen v silných pocitech. Odkud přicházely a jak je bylo třeba zařadit, nedokázala říct.

Na druhé straně – za pár dní odcestuje se svým královským manželem na Xanten a pak se neradostné okamžiky omezí na jedno, dvě formální setkání za rok. A ta myšlenka přivedla Kriemhildu na další téma, o němž se musela zmínit. „Gernote, co vlastně je v tvé budoucnosti?“

Zdálo se, že je tou otázkou překvapený, neboť v následnictví trůnu mu nebyla přidělena žádná úloha, ani o ni nestál. „V jaké budoucnosti?“ Vedla svého koně průzračným potokem, jehož studená voda už mluvila o zimě. „Burgund je větší než za otcových časů a i Xanten a Dánsko mohou být sotva spravovány z jednoho místa. Pokud Gunther není tak moudrý, aby tě posadil na islandský trůn, Siegfried a já ti rádi svěříme Dánsko.“

Láska k Else udělala z Gernota muže víc, než sám tušil. Chlapec, kterým ještě před pár měsíci byl, by byl před tou nabídkou jistě utekl. Místo toho jen zadržel koně a sesedl. „Nenarodil jsem se jako král, ani jsem nebyl jako král vychováván.“

Kriemhilda se usmála a rovněž svého koně pevně přivázala. Posadili se na kámen porostlý mechem. „Ani jedno, ani druhé nedělá krále dobrým králem. Siegfried se narodil, aby vládl – ale vyrostl jako kovář. A Gunther má krev rodiny Burgundů – ale měl se stát Giselherovým vojevůdcem. A přece oba brzy ponesou koruny velkých říší.“ Gernotovi vždycky připadalo snadné žít ze dne na den. Ale co si byl jistý Elsinou láskou, často hloubal o jejich budoucnosti. Spravovat nějakou provincii, to bylo velmi lákavé. Ale vždycky se toho lekl, protože by se pak nikdy nesměl s tou dívkou oženit. Krev z Tronje nebyla urozená jako krev z Burgundu. „Já nevím, jestli…“

Kriemhilda mu položila paži kolem ramen. „Nemusíš odpovídat tady a teď. Zbývají ti dny, týdny, aby ses rozhodl.“

Nakřivo se usmál. „Přinejmenším jedno už ti mohu slíbit – kdybych si mohl vybrat, bude pohled z mého hradu ukazovat zemi Dánů. Island není místo pro mne.“

Políbila ho jemně na tvář. „Dobrý Gernote, co bych si počala bez tvého ušlechtilého srdce?“

Byl to dobrý rok pro Burgund, i když začal dračím ohněm a mrtvým králem. Potřetí za pár měsíců byly ulice Wormsu vyzdobené, stoly bohatě prostřené a muzikanti hodně zaměstnaní. Dvojitá svatba v kostele měla zastínit všechno, co až dosud bylo, i slavnosti po Fafnirově porážce a návrat z polního tažení proti Hjalmarovi, kolem kterého se tolik jásalo. Děti natrhaly podzimní květiny a položily je tak hustě kolem kostela, že omývaly dům Boží jako příliv. Pestrými okny svítilo do kostelní lodi slunce. Všude byly barvy, světlo a radost.

Podle tradice šly páry pěšky z hradu k místu oddavek ruku v ruce, bok po boku. Gunther a Siegfried na sobě měli košile se znaky svých rodů a hrdé koruny na hlavách. Jak se to líbilo křesťanskému Bohu, neměl nikdo meč nebo dýku u opasku. Vzdor mírnému počasí ležely na širokých ramenou jemné kožešiny jako pláště.

Kriemhilda byla oblečená v bílém s dlouhou vlečkou a na hlavě měla diadém. Kolem boků byl vidět jemný pásek spletený ze stříbrných vláken. Brunhilda měla zase šaty z takové modři, která byla pro každého černá. Úzké a bez ozdob, teprve u stehen se trochu vějířovitě rozvíraly, aby jejím nohám umožnily chůzi. Vlasy měla spletené jako v den, kdy se postavila proti Guntherovi na poli z ledu a ohně.

Čtyřikrát hrdá královská krev kráčela v řadě ulicemi Wormsu, jásotem oslavovaná a uctívaná masami, které se radostí sotva dokázaly udržet. Za nimi, v družině, kterou tvořili nejurozenější muži a ženy dvora, šli Gernot, Hagen, Elsa a vojevůdci. Vzduch byl tak plný nadšení z projevené lásky, že pro mladého prince bylo těžké nedívat se ustavičně svojí zbožňované do očí a nehledat její ruku. Ale přísahali si, že starého Hagena zasvětí teprve, až bude možné očekávat od dvora blahovůli. A Siegfried už naznačil, že svatební hudba musí proto doznít bez nesouladu.

Skupina zahnula na prostranství před kostelem, které vojáci jistili do všech stran. Trubači oznámili příchod krále a kostelní zvony lákavě zvonily.

Siegfried ucítil, jak se ruka jeho princezny roztřásla. „Bojíš se toho kroku? Chtěla by sis jej rozmyslet?“ zašeptal tiše.

„Ne,“ opáčila s úsměvem. „Dojímá mě to radostné očekávání.“

Gunther slyšel slova své sestry a okřídlen stejným duchem, obrátil se na Brunhildu. „A ty, moje lásko? Těšíš se, že za několik chvil budeš královnou Burgundu?“

Nepodívala se na něho, pohled strnule upřený na kostelní věž, jako by to byl křiž, na který bude teď přibita. „Vzdávám se toho být královnou Islandu, abych se stala královnou Burgundu. Dovolte mi prozkoumat hodnotu té výměny, až bude dokonána.“

Nebyla to odpověď, kterou Gunther očekával, ale ani nepřátelské odmítnutí. Zdálo se, že si Brunhilda pomalu na některé skutečnosti zvyká.

Bránu kostela rozevřeli a chladný průvan donutil okvětní lístky, aby na prostranství nadšeně tančily. Nálada byla tak slavnostní, jak si to důvod shromáždění žádal.

Elsa si koutky očí všimla, že její otec zůstal vzadu a nevstoupil na schodiště. Krátce se obrátila, ale naznačil jí rychlým pohybem ruky, aby šla dál. „Budu tady venku kontrolovat přípravy na cestu zpátky.“

Samozřejmě věděla, že lže. Zdaleka ne všichni Burgundové přilnuli k nové víře, ale většina přece jen uzavřela mír s křesťanským bohem a ke starým bohům se modlili jen tajně, aby krále nerozzlobili. Hagen byl však velmi otevřený ve svém odmítání křesťanství a jen o tom před Guntherem nemluvil. Učení o odpouštění a pokoře se mu zdálo slabé a odporné, dobré jen pro staré báby a pro zbabělce. Nevstoupit dnes do kostela byl jeho protest, který nezamýšlel skrývat.

Na prostranství padl stín a teprve nyní si přítomní všimli, že se nad Wormsem shlukly vypasené šedé mraky.

Slyšeli zvony, ještě než začaly bít. Tušení o zradě a smrti, pach nepřízně a ješitného chtíče je přitahovaly, protože věděli, že vede i ke zlatu. Přišli z nibelungského lesa mezi stromy a skrze ně, nacházejíce se v kamenech a potocích, postavy bez těl srostlé s přírodou. Šeptali si navzájem ve větru a klokotajících řekách a ve stínech se nacházely jejich ruce. Bylo jich hodně, a přece byli jedno, lid jako duch, Alberich jako Regin a stovky, jejichž jména neznaly žádné rty. V jejich průvodu jely mraky, chmurní poslové přicházejícího neštěstí.

Na pahorcích na sever od Wormsu si odpočinuli, město, kde se k nebi natahovala kostelní věž jako špička meče, daleko pod sebou.

Podííívej se…

Bylo to chichotavé poznání a jen málo Nibelungů nevidělo ve velké svatební slavnosti žádné veselí.

Láska kvete na krádeži a zrraaadě…

Skrze jejich zástup tančící ze země a z keřů se probojovaly přízraky, které zápolily o vlastní slova.

Dnes není v Burgundu žádná nenávist…

Byla to smířlivá myšlenka, která okamžitě zanikla v divokém brebentění zlých slov.

Nenávist všude… a černá srdce… Hagen… Brunhilda… žádné odpuštění…

Tak setrvali, dobré dvě hodiny bědujíce, až zvony oznámily sezdání dvou párů a korunovaci jednoho nového krále.

Siiiegfried… před svým novým Bohem s naším zlatem…

Ačkoliv by žádné lidské oko nemohlo z této vzdálenosti něco vidět, Nibelungové rozeznali každou podrobnost, když králové se svými královnami vyšli z kostela. Jejich pohledy šly hlouběji než kůže a maso, do srdcí a duší. Bolavá Brunhildina krev jim zůstala utajena stejně málo jako Guntherova ješitná radost. Domníval se, že je u cíle svých přání.

Nyní se na Burgund rozpršelo, krátce a zběsile. Déšť doprovázely blesky a hromy, jako protest starých bohů proti novým pravidlům.

Tooolikzemí… tooolikzemí… jak to skončí?

Nibelungové nyní viděli začátek příštího jednání a vzdálili se do svého lesa, po cestě si šuškajíce a míhajíce se.

V krvi… jen v krrrvi…

Hagen se během té krátké bouřky neschoval, nepřetáhl si svůj plášť přes hlavu. Déšť bubnoval do jeho hubené postavy, zatímco měšťané hledající hekticky ochranu kolem něho spěchali jako mravenci. Krátce se ptal, jestli bouřka byla znamením bohů, od nichž se Burgund odvrátil. Na druhé straně odpovídalo jeho zkušenosti, že se bohové jen zřídka starají o pozemské osudy a raději přihlížejí, jak lidé berou svůj osud do rukou sami.

A Hagen měl v úmyslu udělat přesně to.

Když přestalo pršet, spatřil nějaký pohyb na pahorcích na severu. Ne konkrétní postavu, spíš jen mihotání ve vzduchu, jako by horký vzduch stoupal ze země. Byli to Nibelungové, to bylo Hagenovi jasné. Patřil k několika mužům v Burgundu, kteří ještě ty staré příběhy znali a věděli o temných silách. A jen proto je mohl vidět – jejich existence vyžadovala víru. Přítomnost lesních duchů neslibovala nic dobrého. Nic nemilovali víc, než když mohli přihlížet utrpení lidí, vyzývat starou vinu a nacházet zábavu v záhubě říší.

„Dostanete svou krev,“ zašeptal drsně. „Ale čí krev to bude, o tom ještě nepadlo poslední slovo.“

Slavnost byla ještě v plném proudu, když Gunther za povykování svých mužů oznámil, že se s královnou Brunhildou vzdálí. Doprovázelo ho mnoho drsných přípitků veseleji než Brunhildu, která během večera projevila přesně ono množství nadšení, které od ní mohli očekávat. Mimoto nemluvila, nejedla, ani nepila. Gunther si naopak dopřával hodně pečeně i vína, oddávaje se úlevě, že nyní byly postaveny výhybky pro slibnou budoucnost.

Společná ložnice královského páru byla skvostně vyzdobená a záře mnoha pochodní tančila na hedvábí všech barev. Na široké posteli leželo tolik vyšívaných podušek, že lákaly spíš ke hře než ke spánku. Podlaha byla vystlaná kožešinami a na malém stolku leželo ovoce. V miskách s parfémovanou vodou ležely šátky na osvěžení. Byl to smyslný a zároveň uklidňující pohled, věnovaný jedinému cíli noci.

Gunther si odložil kazajku i košili. Celý večer se na svou ženu hladově díval a víno jeho touhu ještě posílilo. Jeho královnou už Brunhilda byla – nyní si ji chtěl také podmanit.

Panovnice Islandu, která byla nyní už jen ženou krále Burgundu, nehleděla svatební noci vstříc s příliš radostným očekáváním. Stála před ložem a ztracená v myšlenkách hladila podušky. Gunther k ní přistoupil a rozvazoval uzel, jímž byly na zádech svázány řemínky jejích šatů. Nebylo to pro něj snadné, neboť mu alkohol zamžil pohled a roztřásl ruce. Brunhilda se nehýbala. Po nekonečných okamžicích se obrátila ke svému muži a v očích měla jemný posměch. „Jak si chce můj manžel svůj dar vychutnat, když jej ani neumí rozbalit?“ Gunther ji strčil na postel a pak ji následoval na deku. Jeho tělo leželo na jejím a jeho dech vonící pojidle se šířil všude, když promluvil. „Mohu látku z tvého těla strhat nebo rozřezat. Mohu tě přinutit, abys mě očekávala už jen nahá, když mě tvoje tělo vábí.“

Sáhl chtivě po jejích prsou, tahal za šaty, které je zakrývaly. Brunhilda popadla jeho ruku, aby hrubé prsty alespoň nasměrovala tam, kde by mohly mít úspěch. Ale když ucítila slabé zápěstí Jako ze zvědavosti jím zatočila. Gunther vykřikl, jeho žádostivost zhasla jako pochodeň v dešti. Napjal svaly, ale jeho královna ho bez námahy ze sebe shodila. Vzal si na pomoc druhou paži, přitiskl jí pěst na rameno, ale Brunhilda nad ním měla v tělesné síle převahu. Ovinula mu nohy kolem boků a silnými stehny přitlačila.

Gunther sténal a bolest nyní vypudila i příjemné omámení z jeho hlavy. Obracel se a hledal nějaké východisko z chvatu své vlastní ženy.

Ležela zády na posteli, obličej zcela uvolněný, zatímco král se nad ní zmítal jako ryba, kterou právě vylovil z řeky medvěd.

„Pusť… mě…,“ sípal, rudý vzteky a námahou.

„Co je, můj králi?“ zeptala se a nyní už výsměch netajila. „Nedostanu v posteli válečníka, který mě porazil na poli?“

Před Guntherovýma očima tančily světlé skvrny a zoufale bojoval proti nevolnosti v žaludku. Nemohl se ničím protivit Brunhildině síle, to bylo jasné. Mohl to svést na útrapy cesty a spoustu vína, ale na skutečnosti to nic nezměnilo. Neviděl žádnou jinou možnost, než ji uhodit dlaní do obličeje.

Trvalo to sotva mžik, než se jí z levé nosní dírky rozběhla malá červená krvavá nitka po světlé kůži.

Brunhilda ležela okamžik tiše. Potom vykřikla jako Valkýra a uhodila Gunthera pěstí do obličeje. A tloukla ho pořád znovu. Rány bubnovaly do krále příliš rychle, než aby se jim mohl bránit. Sevření jejích nohou mu znemožňovalo, aby se od ní alespoň odkulil. Visel jako v řetězech.

Konečně Brunhildina zuřivost opadla a chodidly od sebe napůl omdlelého Gunthera odstrčila. Dopadl na zem, kde kožešiny jen mírně zbrzdily jeho pád.

Brunhilda, ještě stále úplně oblečená, se na posteli narovnala. Pomalu si setřela krev ze rtů. „Nikdo, kdo mě kdy uhodil, nežil dost dlouho, aby o tom mohl někomu vyprávět. Tvoje hodnost a naše manželství tě právě zachránily. Ale jestli chceš moje tělo, použij sílu, ne násilí. Do té doby tady svoje lůžko nenajdeš.“

Gunther zatřásl hlavou, aby zase mohl pojmout jasnou myšlenku. Postavil se na nohy a opatrně si ohmatával otékající obličej. „Jsi moje, Brunhildo. Na poli z ledu a ohně ses mi podrobila!“

Vysmála se mu a bolest šla hlouběji než každá rána. „Podrobila jsem se válečníkovi. A vdala jsem se za krále. Ale neoddám se žádnému ubožákovi.“

Očividně si vychutnávala, že po týdnech opět drží moc v rukou, byť to byla jenom moc nad svým vlastním tělem.

Gunther vyklopýtal ze dveří. Byl rád, že tam neumístil žádné stráže. Nakonec netoužil po tom, aby byl dvoru pro smích. Lidu pro smích.

Studený večerní vzduch, který vál chodbami, ochladil královy bolesti, nikoliv však jeho duši. Jak se toho mohla Brunhilda opovážit? Byli oddáni, byla jeho žena a právo této noci bylo bez pochyby jeho právo. Odepřít se mu, ponížit ho, to nebyl způsob, který by byl ochotný přijmout. Ale jediná možnost, jak zlomit Brunhildin odpor, byla přesně v té pomoci, již si sám zakázal využít.

Po zápasu na Islandu o tom se Siegfriedem nikdy nemluvil. Tušil, že mladý král Xantenu vlastnil kouzelné věci z pokladu Nibelungů, ale rozhovor o tom by byl dal Guntherovi bolestně na vědomí, že jeho osudy dalekosáhle řídí bývalý kovář. Doufal, že svatbou unikne závislosti na Siegfriedově světle, a v tomto okamžiku mu bylo jasné, že to nelze očekávat.

Králi se podařilo bez velkého rozruchu doplížit k pokojům své sestry, v nichž nyní bydlel i Siegfried. Slyšel skrze dveře veselý a zamilovaný smích a bolelo ho to, protože to byly zvuky, které ve své svatební noci toužebně očekával i on. Gunther několikrát tiše zaklepal, až se přiblížily kroky. Držel se ve stínu, aby příliš neukazoval svůj zpustošený zevnějšek.

Siegfried vystrčil hlavu z dveří a jeho obličej byl radostně zarudlý. „Gunthere, co vás v této blažené noci ještě pohání ven?“

Král uslyšel další pár chodidel a zašeptal chvatně: „Ať mě Kriemhilda nevidí.“

Siegfried nechápal, co jeho přítel myslí, naznačil však své mladé paní, aby zůstala v pokoji a sám vyšel na chodbu. Měl na sobě už jen krátké kalhoty a na jeho prsou byly patrné červené pruhy od Kriemhildiných nehtů. Spatřil poranění na obličeji krále Burgundu a starost mu svraštila čela. „Co se stalo?“

Gunther potřeboval chvíli, aby se vzpamatoval. „To Brunhilda…, ona… ona se mi vzpírá!“

Siegfried se zamračil. „Třeba potřebuje jen trochu času. Burgund je pro ni asi ještě pořád příliš ohromující.“

Gunther vztekle ukázal na svoje rány. „Vypadá tohle na ustrašenou ženu? Siegfriede, ona se mi vysmívá! Musí být v ložnici zlomena jako na bitevním poli!“

Nyní začal Siegfried tušit, co od něho jeho přítel vyžaduje a odhodlaně potřásl hlavou. „Nežádej mne, abych ti byl nápomocný v posteli. Byla by to zrada královny Burgundu – a královny Xantenu!“

Gunther popadl Siegfrieda za obě ramena a zoufale jím třásl. „Ale neexistuje žádná jiná cesta! Vždyť já nežádám, abys splnil manželskou povinnost. Když jednou jedinkrát dokážu s tvou pomocí ovládnout Brunhildino tělo, bude její vůle zlomena a všechno bude moci jít cestou, kterou nám určil osud!“

Siegfried zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Já to nemohu udělat, Gunthere. Nepros mne o něco, co by mne stálo duši.“

Zdálo se, že Guntherovy oči jsou tmavší než jindy a jeho hlas zněl najednou drsně. „Bude nás to stát mír, když ze mne Brunhilda udělá blázna. Pamatuj na to, že náš velký plán spojit říše dohromady závisí na štěstí obou manželství.“

Siegfried se sebou bojoval stejně jako svého času s Fafnirem. V myšlenkách si hrál s prstenem na prstě, který mu svým teplem vnukal důvěru a tiše mu radil, aby přítele nezradil.

Nyní k nim přece jen přišla Kriemhilda a zděšeně ohmatávala Guntherův oteklý obličej. „Můj bratře, co se stalo? Kdo ti to udělal?“

Král mrzutě stáhl hlavu a byl to Siegfried, kdo odpověděl: „Gunther… došlo ke sváru. Opilí vojáci, kteří ve své omámenosti vínem zvolili špatná slova. Král je chtěl pokárat, ale opice je oloupila o respekt před korunou.“

„Brunhilda se o to jistě postará,“ řekla Kriemhilda vlídně. „Ošetří tě a zbaví tě tvé bolesti.“

Siegfried přikývl, zjevně se necítil ve své kůži. „Určitě to udělá. Ale napřed půjdu s Guntherem a vyřídíme si to s těmi rváči.“

„Ty mě chceš o svatební noci nechat samotnou mrznout v prostěradlech?“ zeptala se Kriemhilda koketně s pohledem slibujícím sladké rozkoše.

Její muž se neradostně usmál. „Jen chvilku. Než usneš, budu opět po tvém boku.“

„Udělej, co musí muži udělat.“

Kriemhildě se nepodařilo pochopit úlevu v Guntherově pohledu, ani zděšení v Siegfriedových očích.

Brunhilda nenašla klid. Její duše válečníka byla na číhané, poslouchala do noci kroky, očekávala za každým zvukem přepadení. Věděla, že Gunther sotva snese tu potupu, kterou mu přivodila. Ale nebyla to její volba – podrobit se vítězi z válečného pole z ledu a ohně by pro ni bylo snadné. Král Burgundu byl však jen vnější obraz toho válečníka. Ani jeho duše, ani jeho srdce neměly převahu nad jejím. Jeho vůle byla hlučná, ale slabá.

Zhasila pochodně a odhodila podušky stranou. Mokrým hadrem se pokusila sedřít jeho dech ze své kůže. Nepodařilo se jí to. Když ve svitu měsíce opět vstoupil do pokoje, ani se nenarovnala. „Přicházíš, protože tě ta hanba tíží na duši – nebo protože si jí chceš vyžebrat ještě víc?“

Gunther okamžik počkal, než zavřel dveře, potom přistoupil pomalu k posteli. „Ty chceš válečníka i v ložnici? Pak nechť je naše láska tvou porážkou!“

Rozmáchla se po něm, ale uhnul a popadl ji za zápěstí. Bolestivým trhnutím jí zvedl paži, aby ji pak hned od sebe odstrčil. Brunhilda se převalila na břicho a ještě neměla nohy v takovém úhlu, aby vyskočila, když na sobě ucítila královo tělo, jak ji tiskne na postel. Chtěla ho zasáhnout pravým loktem, ale její paže jako by byla zalitá do kamene. Pokoušela se otočit hlavu. Ale mocná síla ji tiskla do podušek. Jen s námahou mohla mezi vrstvami tkaniny dýchat.

Gunther se vzepřel do výšky a hrubě zatahal za řemínky na jejích šatech. Nepřetrhly se okamžitě, nýbrž se jí bolestně zařezávaly do těla.

„Gunthere, ne…,“ zasípala těžce.

Jeho ruce byly všude, vyhrnuly sukni nahoru, tiskly její stehna, její ramena, chtivě osahávaly každý kousek nahého těla, z něhož strhl šaty.

„Gunthera jsi nechtěla,“ zavrčel chraptivě. „Teď dostaneš svého krále!“

Celé tělo se jí napjalo, svaly ztvrdly jako dřevo, ale těžký úder do šíje rozpustil v bolesti její sílu, s níž se ještě bránila. Brunhilda slyšela jako z dálky, jak se trhá látka a jak Guntherovy těžké kožené kalhoty padají na zem. Z hrubého chtíče se stal hrubý čin a Gunther si vzal svoje právo násilím.

Brunhildino srdce a duše se zlomily, ale její vůle, těžce týraná silnýma rukama, jen ustoupila a vztekle přísahala pomstu. Schovala se v ní tak hluboko, že ji Gunther nenašel, ani když si brutálně vzal její tělo jako hrad, který bylo třeba dobýt ztečí. Nekřičela, neprosila úpěnlivě o milost nebo alespoň o ohleduplnost. Neozval se nářek, který by musely podušky tlumit.

V žáru pudů netrval ten špinavý mužský čin dlouho a Brunhilda cítila, jak se v ní supící Gunther ukojil.

Dvě těla ochabla na posteli, trojí pot kapal na podušky a o několik okamžiků později se dveře jako v závanu vzduchu pootevřely a zavřely.

Kriemhilda radostně očekávala svého krále, přes dokonalé tělo si přetáhla jen tenké prostěradlo. Doufala, že půtka s několika neotesanci rozpálí jeho mužnou sílu, i když to vlastně nebylo potřeba. Ať kdykoliv zatoužila po Siegfriedově síle, věnoval jí víc, než si přála ve svých snech.

Už jeho svalnatá postava, která se v polotmě vsunula do pokoje, donutila její tělo, aby se roztřáslo a zvlhlo víc než jen potem. Ale když se ve slabém světle jedné jediné pochodně ukázal jeho obličej, změnila se horká vlna ve studené zamrazení a smyslnost v holý strach. Vyskočila, nedbale upustila prostěradlo a rychlými kroky byla u něho.

Siegfried se třásl a jeho obličej byl sinalý. Pot mu tekl ze spánků, jako by byl právě pokácel tupou sekyrou strom. Jeho oči ji hledaly, a jako by ji nedokázaly zadržet.

Kriemhilda ho vzala za paži, dávajíc mu sílu a bezpečí a vedla ho opatrně k posteli. Padl na záda a ona si lehla k němu. Ale když mu chtěla položit ruku na prsa, odstrčil ji. Pohled upíral strnule ke stropu, jako by tam byl k vidění obraz, který se nenechal zahnat.

„Co je s tebou?“ zeptala se Kriemhilda mírně a bez jakékoliv výčitky.

„Lež je mor – nakazí a rozšíří se, a když ji člověk nevyřízne, bude žádat oběti,“ zaskuhral nakonec a poprvé viděla, jak mu po tváři teče slza.

„O jaké lži mluvíš?“ chtěla vědět.

Nyní k ní konečně obrátil obličej. „O té, s níž nechci tebe a naše manželství dovést ke chřadnutí. Chci říkat pravdu – vždycky.“

Slíbala jeho slzu. „Prosím mluv.“

Opřel se o lokty, pohled nyní upíraje do polotmy pokoje. „Gunther, on…, on Brunhildu nezískal čestně.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Kriemhilda neklidně. „Gernot mi vyprávěl, že…“

„Gernot může vyprávět jen to, co viděl a slyšel,“ skočil jí Siegfried do řeči. „Ale na kolbišti z ohně a ledu stál neviděn ještě třetí válečník. S přilbou neviditelnosti Nibelungů jsem obrátil štěstí v Guntherův prospěch.“

Úskočnost, která bezesporu v tom činu byla, mohla Kriemhilda omluvit jen Siegfriedovou vůlí dostat ji za ženu, když pomohl Guntherovi. Dalo se to sotva snést, ale láska uctí mnohý špatný čin. Vzala mokrý hadr a položila mu jej na šíji. „Kdo o tom ví?“

Siegfried se na ni bez ducha podíval. „Nikdo! Ani živá duše. Jen tobě mohu důvěřovat, protože ti důvěřovat chci.“

„A co se stalo dneska v noci?“

Kriemhilda tušila, že ta neslýchaná zrada spáchaná na královně Islandu je jen začátkem zpovědi, při níž vyjdou najevo zlé věci.

Král Xantenu, uzlíček viny a zoufalství, se posadil a opřel si hlavu do dlaní. „V posteli si Brunhilda všimla, že se jí Gunther nevyrovná jako na kolbišti v Islandu.“

Bylo to jednoduché zjištění, ale daly se z něj vyvozovat závěry, které donutily Kriemhildu zblednout a zrychleně dýchat. „Tak ho ve svatební noci ranami vyhnala?“

Siegfried s bolestnou vzpomínkou přikývl. „A jediné východisko, které Gunthera napadlo, bylo pokračovat v té mizerné frašce.“

V Kriemhildině hlavě se pomalu tvořily obrazy, které se vzájemně ovíjely, tančily spolu a nakonec vyprávěly v reji příběh. „Nebyl jsi v jejím pokoji,“ zašeptala podivně drsným hlasem.

Jeho přikývnutí ji ťalo do živého, řízlo od krku až ke stehnům a do její řeči se vkradla žádost: „Řekni mi, že jsi dnes v noci nebyl v jejím pokoji.“

Siegfriedovi se zlomil hlas. „Chceš lež a s ní mor, kterým náš život onemocní?“

Kriemhilda byla příliš zhnusená, než aby našla ve svém srdci i jen jiskřičku porozumění. „Vzal sis Brunhildu?“

Siegfried se na ni podíval červeně obroubenýma očima. „Ne! Nikdy! Jen jsem držel její tělo, zatímco… Gunther…“

Jeho spoluvina nebyla méně žalostná než králův čin, a tak se odmlčel, zděšený sám sebou.

„Jdi z mého pokoje,“ zašeptala Kriemhilda zdušené.

Její muž a král rozuměl až moc dobře, proč ho nechce mít u sebe. Ale jeho přání po odpuštění bylo větší. „Moje lásko…, myslel jsem…, všechno bylo… pro nás.“

„Jdi, než dokážu snést, že můj milenec s mým vlastním bratrem zhanobil tělo ženy o naší svatební noci. A pokud to nebude nikdy, přijmi to.“

„Co teď mám dělat?“

V jejích očích už nebyla láska. „Lehni si k prasatům, těm se dnes v noci podobáš více než všem mužům.“

Siegfried zlomeně vstal a šel pomalu ke dveřím. „Až se bude šedat ráno,“ řekla Kriemhilda na rozloučenou, „měl bys připravovat odjezd do, Xantenu – v těchto zdech budu dlít už jen do té doby, než náš majetek najde místo na vozech.“

Siegfried se mýlil – vyřčené otrávilo vzduch na burgundském dvoře stejně jako nevyřčené. Ačkoliv měly svatební slavnosti v lidech zanechat radostnou náladu, našlo slunce hrad ve stísněném tichu nenávisti a zloby.

„A jsi si jistý, že už za pár dní musíte odcestovat?“ zeptal se Gunther, ačkoliv Siegfriedovu odpověď tušil. Vládce Burgundu seděl na svém trůně a netrpělivě škrábal opěradla.

Král Xantenu přikývl. „Je to Kriemhildino přání, a kromě toho – ty sám jsi vždycky zdůrazňoval, že říše potřebují svého krále. Uplynou roky, než se zahojí rány Xantenu a Dánska, způsobené Hjalmarem.“

„Ty jsi mé sestře nevyprávěl o včerejší noci?“ zeptal se Gunther nedůvěřivě.

Siegfried potřásl hlavou. „Ale Kriemhilda je tak chytrá, jak jsem si vždycky u své ženy přál. I když neví, co se stalo, přece jen tuší, že to muselo být něco strašného.“

„Strašného,“ sykl král. „Je strašné, že jsem o svatební noci vyžadoval lásku své ženy? Je strašné, že jsem si musel vzít, co je moje?“

Siegfried na to neodpověděl, neboť ty otázky sloužily jen k tomu, aby uklidnily Guntherovo špatné svědomí. Věděl, jak krutý byl jeho čin a jeho poskvrněná duše se nad tím svíjela v trýzni.

Na kamenné podlaze se ozvaly tvrdé kroky. Byla to královna Burgundu, která zpříma přistoupila a posadila se na trůn po Guntherově pravici. „Můj králi.“

Nejistěji přikývl a pokusil se číst v očích, které jako by pevně hleděly do prázdna. „Moje královno.“

Brunhilda mu podala nějaké podklady. „Lid nám sice přiznává čas na oddech, ale možná by bylo vhodné, kdybychom ode dneška opět převzali nejdůležitější denní záležitosti. Z úřadu jsem si nechala sestavit tyto seznamy. Jde o spory o půdu, zastaralé zákony a uvolnění různých poradců, kteří mohou být užiteční pro složení správy Islandu a Burgundu.“

Brunhildiny formální způsoby a cílevědomost jejího vladařství ho sice překvapily, ale Guntherovi se i ulevilo, neboť vládnutí rozuměl. Nevadilo mu, že jeho královna skrývá své pocity, neboť si byl jistý, že nebyly příjemné. Byla tu možnost, že Brunhildin vztek na něho časem otupí jako meč v dešti. Gunther neměl v úmyslu jí to ztěžovat tím, že by se šťoural v tom, co minulo.

Královna se podívala na Siegfrieda. „Trochu nás rmoutí, že už brzy odcestujete, jak jsem slyšela. Za předpokladu, že můj manžel bude souhlasit, vyslovuju pozvání. Královský pár z Xantenu a Dánska bude u dvora vždycky vítán.“

Krátké Guntherovo přikývnutí udělalo z nabídky oficiální pozvání a Siegfried je přijal se skloněnou hlavou. „Naše říše budou vždycky svázány přátelstvím, a když to státní záležitosti dovolí nebo nějaký radostný den bude vyžadovat, abychom si přiťukli číšemi, očekávejte naše lodě ve svém přístavu. A aniž bych se musel ptát Kriemhildy, vím, že nabídka platí i z naší strany.“

„Přesto byste se měl zeptat své paní,“ navrhla Brunhilda. „Každá manželka dává přednost tomu, je-li dotázána, než padne nějaké rozhodnutí.“ Nepodívala se na Gunthera, jemuž byla ta slova zjevně věnována. I Siegfried pochopil dvojsmysl a nechtěl raději svou přítomností působit další nepříjemnosti. Uctivě přikývl. „Podívám se, jestli Kriemhilda nepotřebuje pomoc při přípravách na cestu.“

Opustil sál, a přece s sebou neodnesl chvějivý neklid, který ležel ve vzduchu. Gunther dělal, jako by ěetl papíry, které mu dala Brunhilda, a skoro mimochodem zamumlal: „Vidím, že se ti daří dobře.“ Brunhilda, zahloubaná do dokumentů, odpověděla se stejnou lhostejností. „Podrobil sis mne a po bojovnici ti nyní patří i paní Brunhilda. Najdeš mne ve své posteli bez radosti, ale najdeš mne v ní.“

To nebylo právě rozhřešení, přesto se Gunther uklidnil. „Chtěl bych, abys věděla, že obvykle nejsem takový.“

Podívala se na něho, bezelstně, skoro vlídně. „Na to se spoléhám. Neboť kdybys mne chtěl kdy zase zhanobit, poteče krev. Pokud pak nebudu moci vzít život tobě, bude to můj vlastní.“

S tím se zase obrátila k práci, aniž by jednou jedinkrát zvýšila hlas.

„Je to, jako bych ve svém vlastním hradu už skoro nemohl promluvit otevřené slovo,“ klel Gunther a praštil pěstí do stromu, až popraskala kůra.

Hagen zůstal klidný, levou ruku jako vždycky na hrušce meče. „Musíme se proto jako spiklenci setkávat na tomto tajném místě? Je král nevítaný ve vlastních zdech?“

Stáli na malém pahorku severně od hradu. Koně přivázali.

„Je to Siegfried, všechno Siegfried,“ zavrčel král. „Jeho nekřesťanská kouzelná moc ho pozvedá nade všechny a nevymáchané slovo z jeho úst by mne mohlo kdykoliv zničit.“

„Jen protože jeho ruka vedla vaši na kolbišti z ledu a ohně?“ zeptal se Hagen a dodal, když viděl překvapený Guntherův pohled: „Je to můj úkol, mít na mušce váš dobrý zdravotní stav…“

„Na muže s jedním okem vidíš víc, než se zdá vhodné,“ řekl Gunther ne bez respektu.

„Třeba jsem ten boj jen pozoroval lépe než všichni ostatní,“ pokračoval Hagen. „Není důležité, co Siegfried udělal. Vítězství v Islandu je vaše vítězství a Siegfriedovo slovo neplatí víc než slovo krále Burgundu. Kdykoliv odpřísáhnu, že xantenský král se během souboje ode mne nehnul.“

Gunther mu položil ruku na rameno. „Dobrý starý Hagene. Tvoje oddanost se zdá jediná, nezávisí ani na odlivu a přílivu, ani na ročním období. Ale kdyby šlo jen o onen den na severu, moje starosti by byly nepatrné. Dlužím toho ale Siegfriedovi ještě mnohem víc.“

„Vyslovte to přímo a společně se můžeme pokusit ten dluh splatit,“ řekl Hagen. „Král Burgundu nemusí být ničím dlužníkem.“

Gunther se podíval ke svému hradu, který se na tu vzdálenost zdál pokojný a sliboval bezstarostný život. Neměl na vybranou, musel muži, který radil už jeho otci, všechno svěřit. „Musel jsem vyhledat Siegfriedovu pomoc, abych si svou vlastní královnu podrobil v ložnici.“ Hagen promyslel ten čin a jeho možné následky, než se dotázal: „Ví Brunhilda o Siegfriedově spoluvině?“

Gunther potřásl hlavou, rád, že nebyl opět obdařen výčitkou. „Ne, nemá ani tušení.“

„Tak vás má Siegfried v hrsti – jedno jeho špatné slovo před Kriemhildou nebo Brunhildou a říše by mohly padnout. Všechno, zač jste tak odvážně bojoval a tolik obětoval.“

„Já tomu sám nerozumím,“ řekl Gunther. „Čím víc se stával mým přítelem a čím raději jsem přijímal jeho pomoc, tím větším nebezpečím se stával pro mne, pro trůn a pro Burgund.“

„Tak, jak jsem vám to prorokoval,“ zašeptal Hagen.

Gunther nemohl ani odporovat. „Tak, jak jsi to prorokoval.“

„Víte, že Siegfried nechává na vozy naložit i zlato Nibelungů?“ zavedl starý rek hovor jiným směrem.

„Je to jeho majetek,“ poznamenal Gunther.

„Jeho majetek, ale ne jeho právo,“ namítal Hagen. „Nepochází ten poklad z burgundské půdy? Není zde každý drobek majetkem krále? A nemohl byste tím zlatém zmírnit každé utrpení, které Burgundům hrozí?“ Král odevzdaně rozpřáhl paže. „A co mám dělat? Odepřít hrdinovi lidu jeho odměnu? Namířit kopí na jeho neproniknutelnou hruď a porušit své slovo?“

Hagen se postavil tak blízko před Gunthera, jak to z úcty nikdy předtím neudělal. Jeho hlas byl tichý a naléhavý: „Měl byste si pohrávat s myšlenkou, jak mnohem lepší by byla naše budoucnost, kdyby neobsahovala Siegfrieda.“

Gunther potřeboval čas, než pochopil. A i potom zbledl tváří v tvář tomu nemyslitelnému nápadu. „Mluvíš o úkladné vraždě mého nejlepšího přítele, zachránce před drakem, krále Xantenu?“

Hagen se pečlivě vyhnul zmínce o zlém činu. „Jen uvažte – s Kriemhildou jako vdovou a královnou by nám zůstal Xanten stejně přátelsky zavázán, pokud ne víc. Kde Siegfried rozhoduje sám, potřebovala by vaše sestra naši radu, aby vládla moudře. Váš vliv by byl nesrovnatelně větší. A společně by se dalo i to zlato mnohem bezpečněji spravovat. A ne naposledy: Žádný nevymáchaný jazyk by nemohl Brunhildě navykládat nějakou lež o svatební noci. Svazky mezi všemi zúčastněnými byly posíleny, jak se patří.“

Gunther klopýtal dozadu, až jeden strom poskytl oporu jeho zádům. „Mluvíš o zbabělé vraždě, Hagene! O vraždě muže, jemuž Burgund vděčí za mnohé!“

„A jehož pád může kdykoliv uspíšit. Řekněte slovo a stane se to. Jen vaše vůle je mi rozkazem.“

Král odhodlaně zavrtěl hlavou. „Nikdy! Nebyl bych muž, křesťan, král ani válečník, kdybych dal svůj souhlas.“

Tím byla pro něho debata ukončena. Bez dalšího slova vzal svého koně a vracel se cvalem zpět ke hradu.

Hagen zůstal stát na pahorku a zamyšleně klouzal pohledem po Burgundu. Doufal, že závist dala Guntherovi dostatečně co proto, aby s plánem souhlasil, ale jak to vypadalo, byla králova zbabělost ještě dostatečnou protiváhou. Změnit to, byla úloha blízké budoucnosti.

„Jsou pryč,“ zašeptala Elsa a otočila se ke Gernotovi, který se celý bledý opíral o strom.

Králův bratr se podíval na svou milenku, jako by právě ztratil víru. „Co se to děje tady u dvora, který nazývám domovem?“

Elsa ho opatrně objala a přitiskla ho k sobě. Vykradli se z hradu, aby si společně užili několik neobjevených hodin, ale tajné setkání Hagena a Gunthera je zasvětilo do úkladů. „Neboj se, Gernote. Slyšel jsi, jak tvůj ušlechtilý bratr příkře odmítl zbabělou nabídku mého otce.“ Vzal její obličej do svých rukou. „Je v tobě něco z něho, Elso? Jsi z Tronje jako Hagen?“

Polekaně o krok ustoupila. „Ty obžalováváš mou krev?“

Gernot si přejel rukou přes oči. „Ne, já…, odpusť mi. Jen se mi zdá tak nepředstavitelné, že někdo může žádat Siegfriedovu smrt.“

„Měl bys varovat Kriemhildu,“ řekla Elsa. „I když mu Gunther ještě klade odpor, mohu ti slíbit, že se můj otec bude dál vrtat v ranách, které krále oslabují. Tvá sestra může být prostředníkem, aby se pouto mezi Guntherem a Siegfriedem nikdy nepřetrhlo.“

„Ale jak přitom můžeme neprohrát? Pokud moje sestra odbude varování jako dětinskost, ukvapené přehánění jen tak vyslovené kletby, té věci to neposlouží. Pokud mi uvěří, nechá Kriemhilda rádce, který plánuje tak zlé věci, vyhnat od dvora. Co se pak stane s tebou – s námi?“

Znovu ho přitiskla k sobě a políbila ho na tváře. „Opustil bys pro mne Burgund?“

Gernot bez váhání přikývl. „Za noci a v mlze, pěšky a bez jediného cáru na těle.“

Nyní ho Elsa políbila na špičku nosu. „Pak to od tebe nebudu nikdy vyžadovat. Ale budu věčně čekat, když to bude muset být. Dokud budeš tady, budu se plížit kolem hradu jako zvíře a pořád budu doufat, že tě na chvíli spatřím, než nás láska spojí. Ale pro toto právo se musíme místopřísežně zříci své krve – dobro nesmí podlehnout pokrevnímu svazku.“

Podíval se na ni s láskou, která sotva mohla být větší. „Ale co budeme bez takového pouta, bez předků, rodičů, rodin?“

Její slova byla vášní vdechnutou do několika slabik. „Ty jsi Gernot milovaný Elsou. A já jsem Elsa milovaná Gernotem. Co víc můžeme být?“

Brunhilda v těch létech, kdy cestovala s otcem po světě, zmoudřela, pokud šlo o její schopnost bez velkých zkoušek odhadnout charakter lidí. Většinou nebyli špatní, jen slabí, což jejich přátelství nedělalo méně nebezpečným. Kromě Hakana byl Eolind jediný muž, za jehož slovo by dala Brunhilda svůj život. V jejích očích byl dvorský rádce klíčem k osudu říše. I z tohoto důvodu přesně pozorovala Hagena z Tronje ode dne, kdy Burugndové vylezli na Islandu z břicha lodi. Nebylo pochyb o tom, že neměl ani Eolindovu dobrotu, ani důvěryhodnost. Ale co se rozumu a lstivosti týkalo, nedal se ten jednooký sup podceňovat. Jen Guntherově závislosti na Elagenovi se dalo děkovat za to, že ho ještě nevyhnala mečem z Burgundu. Ještě ne.

Zatímco Brunhilda prohrabávala Siegfredův pokoj, převracela každou bednu a každý koš, přemýšlela o Hagenových pohnutkách. Ani na okamžik nevěřila tomu, že k jeho zmínce o Siegfriedových kouzelných věcech došlo bez důvodu, když se s ní prostě pustil do rozhovoru. Slova jako „nepřemožitelný“ a „neviditelný“ nepadla zbytečně. Měla být setbou, ze které vzejde nenávist a závist. Přesto pro ni bylo nemožné, aby nesledovala podezření, neprozkoumala nevyslovenou výčitku. Ta myšlenka byla příliš neuvěřitelná, příliš nepředstavitelná. Ať Guntherovi přičítala cokoliv, Siegfried se na tom jistě nepodílel. Neslíbil jí, že ač ji nemiluje, přece ji bude vždycky ctít?

Všechno, co v Siegfriedově pokoji našla, bylo harampádí, oblečení, bezcenné cetky. Napadlo ji, že jí Gunther vyprávěl příběh, jak kovář Siegfried přišel ke dvoru a jak mu poskytli kovárnu. Třeba to bylo místo, kde nový král Xantenu skrýval svá tajemství. Vydala se na cestu tam a našla dveře k malému dřevěnému domu nezamčené. Přivítaly ji uhlí a popel, napůl hotové čepele, nějaké nářadí, studené ohniště a hrubě stlučené stoly a židle. V koutě se kupila navoskovaná plachta, a když ji Brunhilda vytáhla, uvolnila malou truhlu, která byla rovněž jen jednoduše sroubená. Světlo dopadající štěrbinami v zavřených okenicích kovárny stačilo, aby viděla, co otevřené víko odhalilo jejímu pohledu.

Plášť, dýku, obrovský zub, který zřejmě pocházel z draka. Pár mincí v koženém váčku, které už bohatý král zřejmě nepotřeboval. K tomu přilbu, ale tak jemně zpracovanou, že se sotva hodila k boji. Brunhilda si ji spíš ve hře nasadila. Pokrývka hlavy byla tak lehká, že sotva dokázala zkrotit její vlasy.

Ke kovárně se blížily rychlé kroky a Brunhilda vyskočila. Byla královna budgundského dvora a nebylo nic, zač by se musela omlouvat, ale otázky, které by její pobyt v kovárně vyvolal, nebyly otázkami, na které by chtěla odpovídat. Ale žádný chvatný pohled jí neukázal únikovou cestu, když někdo mocným trhnutím rozrazil dveře.

Byl to Siegfried. Zřejmě si všiml, že někdo prohledal jeho pokoj a nyní došel ke stejnému závěru jako Brunhilda.

Podíval se na truhlu a přistoupil k ní třemi tak chvatnými kroky, že Brunhilda polekaně uhnula stranou. Jeden dva hmaty a věděl, že přilba schází. Vztekle uhodil pěstí do dřeva.

Brunhilda užasla, jak striktně ignoruje její přítomnost, jak moc zůstává jeho pohled upřený na truhlu. Bylo jí líto, že jednala tak za jeho zády, jen kvůli slovům toho supa Hagena. Nevyžadoval od ní Siegfriedův slib, že ji bude ctít, že s ním otevřeně promluví o nařčení ze zrady, aby mu dala šanci ospravedlnit se?

Brunhilda natáhla paži, aby mu ji položila chlácholivě na rameno. Ale paže, kterou pevně cítila na svém rameni, nebyla vidět. Podívala se na sebe dolů a zjistila, že její tělo je jako průsvitný přelud. Lekla se, ale nelekla se tolik, aby vykřikla a hmatala rukou po přilbě. Zlato brnělo, jako by se třáslo. Siegfried nyní očividně rozčilený vstal. Rukou si prohrábl vlasy a vztekle dupl nohou do podlahy. Potom rychle odešel a prudce za sebou zabouchl dveře do kovárny.

Brunhilda uctivě sundala přilbu z hlavy a fascinovaně přihlížela, jak se její ruce se zlatým pletivem objevily. Vyrostla s učením starých bohů, takže ji přilba neviditelnosti připadala méně neobyčejná, než její vlastnictví v lidské ruce.

V klidných myšlenkách si dala dohromady, co se muselo stát. Už nezůstávaly žádné mezery, žádné otevřené otázky. Co se jí předtím zdálo podivné a nevysvětlitelné, bylo nyní zřejmé. Zrada dvou mužů při dvojí příležitosti se nedala popřít a slova o lásce a respektu chutnala hořce po frašce a podvodu.

Brunhildě se podlomily nohy a její štíhlé tělo padlo na podlahu kovárny, aby přestálo tu pohanu v mdlobách. Nástroj úkladu ještě v ruce, ležela tu jen pár okamžiků, v prachu, jak se slušelo na oklamanou otrokyni.

Viděla se jet na malém černém koni, na bílých oblacích a pod ní hořel Island. Studený vítr ji vháněl zvířený popel do vlasů. Blesky ji štvaly kupředu, na obzoru se objevila Valhala a Valkýry jí kynuly svými oštěpy. Z oblaků se stala krev a stříkala pod kopyty. Všude po ní hmataly paže, rvaly její šaty, chňapaly po jejím těle. Za znění hromů popadla svůj meč, když se přadena mlhy položila jako provazy kolem jejích údů. Kůň zmizel a s ním pohyb. Brunhilda se nalézala v troskách, černé sopečné úlomky a světlý kámen spojené ve zkáze.

Když znovu otevřela oči, byly vlhké slzami, ale také planuly odhodlaností. Ve snu se v ní opět probudila Islanďanka, myšlenka na pomstu se odvážila ze svého úkrytu a obě uzavřely smlouvu. Vydala se na cestu do trůnního sálu, ignorujíc všechny vojáky i dvorní dámy, které se ji odvážily oslovit. Bránu roztáhla s takovou silou, že závěsy zasténaly a nikdo kromě Gunthera a Hagena se neodvážil vzepřít chraptivě zařvanému rozkazu: „Pryč! Všichni!“

Oblíbenci a služebníci dvora zmizeli tak rychle, jako by sami vlastnili mnoho maskovacích přileb. Gunther a Hagen se na ni dívali, mlčky a nejapně tváří v tvář tomuto neslýchanému výbuchu. Král se cítil přistižený, zatímco rádce se za svou necitelnou maskou snažil skrýt, že jeho plán bude určovat události příštích dnů.

Sotva byl sál až na ty tři aktéry jako vymetený, postavila se Brunhilda před estrádu, na níž seděl v trůnním křesle její muž. Vyčítavě na něho ukázala prstem. „Ty jsi to věděl – ale já pochybuju, že jsi měl odvahu to naplánovat.“

Gunther viděl, jak se série úskoků posledních dnů pod vlastní vahou hroutí, ale snažil se udržet zdání poctivosti. „Prosím, Brunhildo, napřed se posaď. Ať se domníváš, že víš cokoliv…“

Místo odpovědi popadla Brunhilda jeden z dlouhých stolů a vyhodila ho s tak vzteklým výkřikem do výšky, že se převrátil, než dřevo na podlaze prasklo.

Král to zkusil s autoritou, kterou už dávno ztratil, a vyskočil. „Brunhildo! Vzpamatuj se! Ať tě rozzlobilo cokoliv, vyjasníme si to v přátelském rozhovoru. Já nestrpím žádné…“

Brunhilda byla dvěma kroky u něho, nikoliv královna, nikoliv žena, ale válečnice. Ruce mu položila kolem krku a silně ho škrtila, zatímco mu výhrůžně syčela do ucha: „Ty nejsi můj muž, ani můj král. Byl to Siegfried, kdo si mě podrobil. Měla bych ti jedním trhnutím zlomit vaz za tvou lest. Ale nezasloužil sis mou nenávist, jen mé pohrdání. A abych nenávist živila, potřebuju tvůj život.“

Hagen potlačil potřebu vytasit proti vlastní královně meč.

Zatímco bledý Gunther lapal po dechu, pohybovala Brunhilda svými rty tak těsně u jeho rtů, jako by ho chtěla políbit. „Burgund pro mne nic neznamená – ty pro mne nic neznamenáš. Ale obojí může být můj nástroj, a proto ti nabízím obchod.“

„Cokoliv… mohu… vykonat, abych smazal tvou hanbu,“ zadrmolil král s námahou.

Brunhilda ho s hlučným „Ha!“ pustila a zase o krok ustoupila. „Mou hanbu? Gunthere, ze tří hráčů v té špinavé hře žijí v hanbě jen dva a já to nejsem.“

Gunther si třel bolavý krk. „Co vyžaduješ?“

„Smrt,“ řekla Brunhilda stručně.

„Čí smrt?“

„To je jedno,“ sdělila mu. „Kdybys byl opravdu chlap, očekávala bych, že se studem usmrtíš sám. Jsi-li tak zbabělý, že i dál doufáš v lepší dny, najdeš za ranního šírání moje mrtvé tělo. Ale jestli je v tobě jiskra cti a ty chceš budoucnost Burgundu vidět s královnou po svém boku, pak je to Siegfriedův život, který vyžaduju.“

Gunther tak po druhé v krátkém čase oživil myšlenku na vraždu jeho přítele. Zmateně se podíval na Hagena, aniž by však tušil, jak jeho rádce vyvolal tuto situaci. „Vy chcete… ty chceš, aby Siegfried zemřel?“

Brunhilda přikývla. „Xanťan má být tvým pokáním a cenou za mír, kterou nabízím. Odmítneš-li, nepřinese moje sebevražda jen konec našeho manželství – za pár dní bude mít Eolind Island ve zbrani.“ Guntherovi ztmavly oči a změnil strategii. „Říkáš, že jsi čestná, a přece ode mne žádáš hlavu mého nejlepšího přítele?“

Brunhilda si před ním odplivla. „Žádnou cenu, kterou bys mohl jmenovat, bych nebyla ochotná zaplatit.“

Král zavřel oči a podepřel si hlavu oběma pěstmi, jako by se tím mohl uzavřít před světem. „Prosím jdi, Brunhildo. Asi jsem udělal věci hodné pohrdání, ale udály se s čistým svědomím. To, co ode mne nyní požaduješ ty, je vražda z podlosti. Bude zapotřebí hodně vína, abych své zděšení zkrotil, a mohl dát ten rozkaz.“

Pyšně narovnala bradu. „Pak se to stane?“

Nyní do toho skočil Hagen. „Stane se to, moje královno. Ale místo a čas nechte na nás a na mně samotném čin.“

Jako by se pořád bála Guntherovy váhavosti, Brunhilda ještě okamžik vyčkávala, potom chvatnými kroky odešla.

V trůnním sále vládlo ponuré mlčení. Hagen se kochal svým triumfem, zatímco Gunther naslouchal rozpadu vlastní duše. Jednou král opět našel slova. „Jak se to stane?“

Hagen mu položil ruku na rameno. „Už ani slovo o tom. Rozptylte se, hledejte radostné myšlenky. Vy nebudete překvapen méně než zbytek dvora, až se to stane. A pak bude mezi říšemi mír – pod vedením Burgundu.“

Mír mezi říšemi – to byl Guntherův cíl a visel před ním jako mrkev před oslem. Král poprvé pocítil, jak se temný osud jízlivě směje a jeho zoufalý duch už nenacházel klid v licoměrné myšlence, že by z krve mohl vyrůst trvalý mír. Vzdal se myšlenky na spravedlnost stejně jako naděje, že jednou zase bude mít svědomí čisté.

To už nebylo v jeho rukou.

Kriemhildě poskočilo srdce, když se ozvalo zaklepání na dveře. Sice Siegfrieda z místnosti vykázala, ale toužila po něm tak silně, že by ji byl mohl snadno získat.

Vstoupil však Hagen s předstíraně pokorným výrazem. „Princezno.“

Pokynula mu zdvořile, ale odměřeně. Za svůj život si s ním vyměnila snad deset vět. Byl to rádce krále a ona nikdy nebyla určena k tomu, aby zaujala toto postavení. „Co vás sem přivádí?“

Hagen sepjal ruce v kůži, jako by se chtěl modlit, prsty však měl roztažené. „Nikomu neuniklo, že mezi vámi a Siegfriedem došlo… nu, k nedorozumění, které kalí vaše vzájemné styky.“

Kriemhilda se ostře nadechla. „Nepřísluší vám, abyste něco takového vyslovil. Od kdy se králův rádce plete do srdečních záležitostí?“

Hagen zvedl polekaně ruce. „Nikterak! Odpusťte, pokud byla moje slova zvolena příliš rázně. Mým oborem je politika, jinak nic. Ale zdá se mi, že král trpí tím rozladěním stejně, a protože se mluví o odjezdu, doufal jsem, že upřímným slovem usnadním usmíření. Pro štěstí Burgundu.“

„Pokud vás to uklidní,“ zavrčela Kriemhilda, „vězte, že budu podporovat svého muže. Ale stane se to podle mé vůle a v čase, který určím já.“

Hagen odevzdaně přikývl. „Samozřejmě. Jistě si dělám jen zbytečné starosti – ale když se zítra potáhne proti Hunům…“

Princezna zpozorněla. „Proti Hunům? O čem to mluvíte?“

„Vy jste to neslyšela?“ zeptal se Hagen. „Na druhé straně Rýna byli spatřeni Mundzukovi špehové a malé výzvědné oddíly. Gunther se rozhodl, že se s nimi střetne hned s celou silou, jak se na nový Burgund patří. A Siegfried prosil o to, aby mohl cestovat po jeho boku.“

„Ať si muži krátí čas bojem,“ řekla Kriemhilda. „Třeba to opět posílí jejich svazek.“

„V to rovněž doufám,“ poznamenal Hagen. „Ale Siegfried se mi zdá… příliš horlivý. Konec konců jste to byla vy, kdo s Etzelem jednal urážlivě a zdá se, že váš manžel chce jet na vaši počest. Nu ano, bude to zase jednou štěstí, že jeho tělo vzdoruje každé čepeli. Tak můžeme přihlížet, jak sám poráží celá vojska.“

Krátce se uklonil a obrátil se, jako by ztroskotal se svým plánem získat Kriemhildu pro svůj záměr. Už měl ruku na dveřích, když ho zarazil její hlas. „Hagene!“

Obrátil se. „Princezno?“

Hnětla si očividně znepokojeně ruce. „Nechte ho bojovat, jak si bude žádat jeho srdce. Ale slibte mi, že zůstanete pořád za ním a nebudete přetěžovat dar jeho nezranitelnosti.“

„Bylo by to nutné?“

V Krimhildě to hořelo jasným plamenem – nechuť, že musí důvěřovat Hagenovi, prohrála proti strachu o muže, kterého vzdor všem pochybením milovala. „Pod levým ramenem je jedno místo, o které mám starost. Kdysi mi tam ukázal rány, které se skoro nechtěly zhojit.“ Hagen vážně a uctivě přikývl. „Slibuji vám na svůj život, že se do blízkosti tohoto místa nedostane žádná hunská čepel.“

Kriemhilda sklopila hlavu, ještě pořád rozrušená. „Za to vám náleží můj dík, Hagene.“

Sotva vyšlo slunce, zazněla trubka. Hvězdy se blyštěly na bledém nebi a na trávě ležela rosa. Práci švitořivě vítali nový den.

Když Gunther, Hagen a Siegfried vyšli na dvůr, byli připraveni koně pro šest mužů. Kožené brašny a pásy nesly meče, oštěpy a nože, které měly na lovu okusit krev divokých prasat a srnců.

Tři vojáci byli připravení kořist vyhledat, shromáždit a vyvrhnout, aby mohla být podávána večer při velké slavnostní hostině pro Siegfrieda a Kriemhildu.

„Těší mne, že nás doprovázíš,“ řekl Gunther, když nasedl. „V uplynulých týdnech bylo málo příležitostí potěšit se na lovu.“

Siegfried mu s úsměvem přikývl. „Mně se nevede jinak. Za svých dnů v Odinově lese jsem lovil hodně a s velkým potěšením. Zvednout meč, aniž by člověk sledoval politický cíl, bude skutečným zotavením. Co myslíš – kdo asi skolí nejskvělejší kořist?“

Gunther se zasmál. „Já jsem král této země – když ne můj talent, měl by se o to postarat tvůj respekt, abych to byl já.“

„Uvidíme.“ Siegfried kopl svého koně do slabin a vyrazil.

Gunther se podíval na Hagena, který se chmurně usmíval. „Můj králi, největší kořist ulovíte vy, o tom vás ujišťuju.“

Brunhilda rovněž slyšela trubky i kopyta koní, když malá lovecká společnost opustila hrad. Aniž by jí to vyprávěli, věděla, že přišel den pomsty. Den, v němž Siegfried zaplatí jak za její lásku, tak za její nenávist.

Zavolala sluhu, kterého si přivezla s sebou z Islandu. Psaní znalý posel sepsal na papír podrobnou zprávu pro Eolinda, kterou měl ještě ten den doručit ten nejrychlejší kůň, vyslaný směrem na sever. Potom roztřídila své šaty, vyleštila své zbraně a důkladně si ještě jednou rozčesala černé vlasy. Burgundskou korunu nechala nevšímavě ležet.

Nakonec vzala židli, vynesla ji na balkon a posadila se. Měla volný pohled na les a vál chladný vítr.

Brunhilda z Islandu zavřela oči a čekala.

Gernot našel svou sestru u vojáků, kteří nakládali její rozsáhlý majetek na vozy, aby jej později odvezli na loď, která byla připravena k odplutí do Xantenu. Soustředila se na to s bdělým duchem, ale její oči prozrazovaly slabost jejího srdce. Tím víc rozjasnilo její mysl, když spatřila svého bratra. „Gernote! Tebe jsem v těchto dnech viděla tak zřídka.“

Objal ji, chtěl jí odejmout starosti a sotva dokázal skrýt své vlastní. „Kriemhildo. Mohu s tebou mluvit mezi čtyřma očima?“

„Ovšem,“ řekla. „Pojďme na procházku a vychutnejme si den.“

Vyšli z brány hradu a potom přes zelené louky, které se rozkládaly před hradbami Wormsu. Chvíli si jen vychutnávali přítomnost toho druhého, která nebyla zatížena dvorským hašteřením. Nakonec se Kriemhilda chopila slova. „Doufám, že jsi nepřišel, abys mne přemluvil, abych Siegfriedovi odpustila. Co se stalo, se týká jenom jeho a mne.“

Gernot potřásl hlavou. „A tak to má být. Ale ty víš stejně dobře jako já, že zlé řeči za sebou mohou přitáhnout zlé činy. Ne všechno, co Siegfried udělal, ho činí u dvora oblíbeným. Potřebuje tvoji podporu, tvou pomoc.“

Když se loudali dál, vzala Kriemhilda Gernota za ruku. „Siegfried jde svou vlastní cestou. A kdo by se mu nyní ještě chtěl postavit na odpor?“

„Víš o Hagenově závisti…,“ začal Gernot opatrně.

Kriemhilda ho s úsměvem přerušila. „Sám Hagen z Tronje se snaží být naším prostředníkem. Zrovna včera přišel…“

Nyní to byl Gernot, kdo nevyčkal konce věty. Pevně sevřel ruku své sestry a obrátil ji k sobě. „Hagen se snaží být prostředníkem? Moje milovaná sestro, Hagen už mluví o vraždě!“

Rozhořčeně ho pustila. „Gernote, co to tu povídáš? Kdo by mohl být tak pošetilý, aby chtěl hrdinovi lidu z Burgundu udělat něco zlého?“

„Hrdinovi, jemuž král závidí pověst a vážnost,“ potvrdil Gernot. „Kriemhildo, já nemluvím o hloupém babském tlachání – byl jsem u toho, když Hagen z Tronje prosil našeho bratra, aby vyslovil rozkaz k Siegfriedovu zavraždění!“

Princezna zbledla, jako by všechna slova, která jí Hagen včera řekl, zazněla ještě jednou v jejích uších. Teprve nyní v nich slyšela faleš, podlost. „A co… co řekl Gunther?“

„Rozhořčeně tu nabídku odmítl,“ uklidnil ji Gernot. „Ale potvrzuje to, jak křehké ty svazky dosud jsou. Prosím tě, Kriemhildo, snášej se se Siegfriedem a hledejte společně trvalý mír s Burgundem.“

Její prsty ho něžně pohladily po tvářích. Dělávala to často. „Jsem tak ráda, že mám tvé čisté srdce v těžké době na své straně. Až se vrátí z bitvy proti Hunům, bude jistě i Siegfried vyhledávat tvé přátelství.“

„Z jaké bitvy?“ zeptal se Gernot nedůvěřivě.

„Proti Mundzukovým mužům na druhém břehu Rýna,“ vysvětlila Kriemhilda. „Dnes ráno muži vyjeli. Jak mi Hagen řekl…“

„Lovecký výlet,“ namítl prudce Gernot. „Muži si přece vyjeli jen na lov. Já sám jsem viděl oštěpy a nože na ukořistěná zvířata. Jejich cesta vedla do lesa, ne k řece.“

V sourozencích se zároveň zrodilo zlé tušení a Kriemhilda si rychle spojila to, co věděla, s tím, co se právě dozvěděla. Ve spojení s prozrazeným pochopila to smrtící spřežení. Tiše, zoufale vyslovila jméno svého muže: „Siegfriede.“

Potom je vykřikla: „Siegfriede!“

Volala „Siegfriede!“ cestou zpátky do hradu, „Siegfriede!“ při skoku na koně a stejně, když jela k lesu: „Siegfriede!“

Její hlas vyhnal ptáky z hnízd, trhal listy ze stromů, zahnal lišky do nor.

„Siegfriede/“

Větve jí bičovaly slzy v obličeji a už neslyšela nic jen sama sebe, jak zas a znovu volá jeho jméno: „Siegfriede!“

Mezi hlasitým dusotem kopyt a chraptivým křikem slyšel jen les mnohohlasé chichotání Nibelungů.

„Siegfriede!“

Hagen našel Siegfrieda tam, kde ho očekával – u malého pramene, který napájel hned několik potoků. Hrdina Burgundu a král Xantenu a Dánska si myl ruce a krk. Potom strčil hlavu do jasné vody.

Samozřejmě že během nejkratší doby skolil nádherného kance a samozřejmě směle Gunthera vyzval, aby tento výkon překonal. Byl slepý, neviděl tichý vztek za Guntherovým úsměvem. Nyní se opíral u vody a drhnul si špínu a krev z vlasů.

Hagen zvedl tiše oštěp, který si nechal už před několika týdny naostřit. U dvora se mu sotva někdo vyrovnal, když šlo o používání této zvláštní zbraně.

Měl jen jednu šanci, o tom nebylo sebemenších pochyb. A když se mu nepovede Xanťana zabít, skončí zde v lese jeho vlastní život. Ale v Hagenově srdci nebyla sklíčenost, nebyl tam strach. V této úloze nalezl svůj osud.

Vítr odumřel stejně jako zpěv ptáků, když Hagen svým jedním okem hledal Siegfriedovu levou lopatku, jak se mu pohybovala pod košilí. Pak čas otálení skončil a staré svaly hodily mladé železo s nespoutanou silou. „Za Burgund!“

„Hagene!“ ozval se daleko vzdálený Guntherův hlas, když už oštěp bzučel, hledaje svůj cíl.

Siegfried z Xantenu napjal záda, narovnal se – a spatřil špičku zbraně, jak proráží jeho hrudní koš ještě dříve, než ucítil bolest v rameni, kudy zbraň pronikla. Ze studeného železa kapala do vody teplá krev a rozpouštěla se jako Siegfriedův život, rozplývala se jako mlha, kterou se člověk pokouší zachytit. Viděl svůj vlastní překvapený obličej v prameni a chvějící se dřevo, které mu trčelo ze zad. Mlčky vstal, levou ruku položenou na kameni. Hmatal po Nothungu, ale když jeho prsty našly hrušku, byla už čepel zlomená. Meč už se sklonil před osudem.

Konečně se Siegfried otočil a upíral vyčítavý pohled na svého vraha. Udělal krok, pak dva, vlekl selhávající tělo k pokusu o poslední pomstu.

Hagen tam jen stál, skoro zvědavě a přihlížel, jak po něm král Xantenu chroptivě sahá.

Gunther zoufale vyrazil z mlází, zarazil se a spatřil, jak Siegfried padá mrtev do listí lesa a oštěp mu ční ze zad. Sotva na šířku dlaně od Hagenovy holínky sebou jeho paže naposledy škubla.

Se Siegfriedem z Xantenu zemřel hrdina, který byl na bitevním poli neporazitelný a jehož čepel vzdorovala bohům. Zemřel tak, jak jen bylo možné takového hrdinu porazit – skrze zradu a zbabělost. A přece bylo nedůležité, jak se k němu konec připlížil, neboť smrt ho přijala lhostejně.

Gunther, jehož hnaly poslední zbytky svědomí lesem, aby bezectný čin ještě odvrátil, se zděšeně podíval na vraha. „Hagene, co… co se stalo?“

„Co se stát muselo,“ odpověděl rádce. „Nyní bude i Xantenu a Dánsku vládnout Burgund a lid bude velebit jen jednoho hrdinu – svého krále. Jak to má být.“

Gunther nenašel v těch slovech mír a pohled na mrtvého druha mu sešněroval hrdlo. Otočil hlavu stranou a bojoval o dech.

Ptáci nezačali znovu zpívat, ale mezi stromy zazněl něžný hlas: „Siegfriede/“

Když se tichý zvuk koňských kopyt blížil, stala se z Guntherova zděšení panika. „To je Kriemhilda!“

Hagen jednal s klidem muže, který už vykonal svou nejtěžší úlohu. „Vraťte se k našim koním a k ostatním mužům! Zdržte svou sestru, dokud neodvleču mrtvolu do lesa, kde budeme tvrdit, že Siegfrieda zasáhl nešťastně zbloudilý oštěp.“

Princeznin hlas, slyšitelně zoufalý, se rychle blížil a Gunther se nehnul z místa.

„Můj králi!“ sykl Hagen znovu. „Jestli nás tu Kriemhilda najde, přijde celý náš plán vniveč! Pryč z místa činu, o němž nesmíte vědět!“

Gunther se konečně otočil a Hagen sáhl silnou rukou po oštěpu, aby jej vytrhl Siegfriedovi ze zad. Ale král našel v příjezdu své sestry cestu, jak svou vlastní vinu zahladit mnohem elegantněji, než Hagenovou lží o nehodě na lovu. Gunther tiše vytáhl svou dýku a než mohl jeho rádce reagovat, udělal tři kroky k prameni a zatlačil ostří do jeho prsou.

Starý válečník se nezdál překvapený a jeho pohled ulpěl na králi, zatímco světlo života v jeho očích haslo. „Pro… Burgund…“

Nebyla to žaloba, naopak – Hagen Gunthera zprostil viny, udělil mu odpuštění za čin, který byl vzdor vší hanbě správným a spravedlivým řešením.

Gunther držel tělo svého rádce zpříma, dokud Kriemhilda na svém koni nedojela k prameni. Jméno, které skoro hodinu bez přestání křičela, už jí nepřešlo přes rty, když spatřila Siegfriedovu mrtvolu. Seskočila z koně, vrhla se na něho a tahala jeho tělo na záda, jak dalece to oštěp dovolil.

Teprve nyní pustil Gunther Hagena a ochablé tělo kleslo na zem a umazalo přitom královu košili krví. „Kriemhildo… byl to… Hagen… on…“

Ale bratr a sestra se na sebe nepodívali. Zavřela oči a tiše vzlykajíc kolébala svého mrtvého muže v náručí. A král na sobě viděl krev, jako by to bylo obžalovávající znamení viny.

Gunther klesl na kolena a první ptáci pokračovali ve svém zpěvu. Lehký vítr vál listí přes malou paseku. Život šel dál a mrtvé zanechal za sebou.

Vojáci a hrající si děti, ti všichni viděli malou smutnou skupinu přijíždět z lesa, a když Gunther a Kriemhilda projeli hradní branou, už se roznesla zpráva, že vedli koně, kteří nesli mrtvoly. Bratr i sestra jeli vzpřímeně, s klidnými zraky, a nedopřávali dvoru pohled na bolest, která v nich běsnila. Ale jejich vystupování bylo stejně strnulé jako těla, kterým ještě pořád kapala míza z ran a zanechávala po nich smutnou stopu. Oštěp odstranil Gunther ze Siegfriedova těla ještě v lese.

Když bylo jasné, že je Hagen do událostí zapletený, přivedl Gernot Elsu. Chtěl ji držet, dodat jí útěchu, když z ní pohled na mrtvého otce udělal sirotka, ale dívka projevovala málo smutku. Šla ke koni, přes kterého Hagen visel, a dotkla se vrásčitého obličeje, jako by si musela ověřit, je-li opravdu mrtvý. Potom se obrátila ke Gernotovi. „Bozi měli patrně dost jeho her.“

Potom odešla, zdánlivě nedotčená a princ ji následoval.

Gunther sesedl z koně a naznačil vojákům, aby odnesli Hagenovu mrtvolu. Obrátil se ke své sestře, která ještě pořád seděla na nádherně vyšívané přikrývce na hřbetě svého koně. „Kriemhildo, je čas. Uchop moji ruku.“

Padla na stranu, jako by život unikl i z jejího těla, ochablá a bledá. Mdloba ji vysvobodila z její bolesti. Gunther ji s námahou zachytil a podal ji dál dvěma vojákům. „Odneste mou sestru do jejího pokoje a postarejte se o to, aby u ní zůstali sluhové…“

Pak vzal Siegfriedovu mrtvolu jako kdysi mrtvolu svého otce a nesl ji se strnulým pohledem do trůnního sálu, v němž na něho čekala Brunhilda. Byli sami – král, jeho královna a smrt.

Praskalo jen málo pochodní, a když Gunther upustil Siegfriedovo tělo na zem, zaznělo to tlumeně. „Čin je dokonán a na mých rukou lpí dvojitá krev. Je tvoje lačnost po pomstě teď ukojena, Brunhildo?“ Královna přistoupila blíž v tiché zvědavosti a její pohled prozrazoval něhu, když ji Siegfriedovy mrtvé oči obžalovaly. „Mohou existovat pochyby, že nyní jede velký válečník po boku Valkýr do Valhaly? Možná největší?“

„Nebyla jeho doba,“ zavrčel Gunther a sundal si košili zašpiněnou krví. „Mohl zde dokázat hodně velkých činů, než měl poslechnout volání svých bohů. A proto se tě ptám ještě jednou: Je nyní tvoje lačnost ukojena? Nebo cítíš i ty tu prázdnotu, která mi křečovitě svírá hruď a tiskne mi srdce do kamenného uzlu?“

Brunhilda vzhlédla, jako by se probudila z dlouhého spánku. „Pomsta? Gunthere, jen malý duch, jako je ten tvůj, by věřil, že zde šlo o pomstu. Nezáviděla jsem Siegfriedovi – záviděla jsem tvé sestře. V tomto světě nám nebylo dopřáno, po čem jsme toužili. Záleželo na mně, abych nám rychle zajistila příští svět.“

„Jaký příští svět?“ zeptal se Gunther překvapeně.

„Svět, v němž budeme Siegfried a já spolu, budeme jezdit bok po boku,“ odpověděla Brunhilda s mírností v hlase, jakou Gunther nikdy předtím neslyšel. „A stejně jako jsi pomohl jemu, aby se do toho světa dostal, prokážeš tu poslední službu i mně. Bojuj.“

Meč jí přímo skočil do ruky a s hrdelním výkřikem se vrhla na Gunthera, který se sotva dokázal čepeli vyhnout. Železo vykřesalo jiskry z kamene podlahy. Gunther uskočil v holém smrtelném strachu stranou a ve stejné panice sáhl po dýce. Brunhilda ho přepadla jako bouře, zbraň vysoko zdviženou – ale když zaváhala, vyrazil král svou čepelí kupředu a královna se na ni radostně vrhla. Její váha je oba strhla na zem a tělo Islanďanky leželo těžce na vládci Burgundu.

Jejich obličeje od sebe nebyly vzdálené ani na šířku prstu, jejich těla dělila jen ostrá dýka, Brunhilda úlevou zasténala a věnovala Guntherovi první upřímný úsměv. „Siegfried a já…, my ti děkujeme…“

Král se zděšeně obrátil, když mu umírající královna nabídla rty k prvnímu a poslednímu polibku. Odstrčil ji od sebe, a když se její štíhlé tělo skulilo na záda, uháněla už její duše směrem na Asgard a volala opojená radostí Siegfriedovo jméno.

Gunther nevstal, jeho nohy mu to nedovolily. Krčil se na kamenné podlaze, krvavou dýku ještě v ruce. Znovu poskvrnila krev jeho šaty a zase pocítil prázdnotu. Vehnal lidi kolem sebe do smrti, nebo je jen smrtí ztratil? Byl figurkou ve hře krutých bohů, která musela s každým vítězstvím trpět. Existovalo vůbec ještě vítězství?

Plakal, zatímco se z jeho hrdla vydralo šílené chichotání. Byl to jediný zvuk v trůnním sále, který zněl, když ho našli vojáci.

13

Elsa a stín otců

Nebyl to křesťanský pohřeb. Brunhilda zanechala jasné pokyny, že chce ve staré víře své tělo vrátit zemi. A Kriemhilda, když jí bolest konečně dovolila zase mezi vzlyky mluvit, respektovala Siegfriedovu výchovu, která rovněž dala víc na plameny než na vlhkou půdu. A tak vojáci zřídili dvě hranice velké jako domy, poprvé od té doby, co se vládci Burgundu přihlásili ke křesťanství. Vrstvu po vrstvě křížili dřevěné trámy, až jejich pletivo v dvojnásobné výši muže uzavřeli. Na nich leželi pod skvostně vyšívanými přikrývkami Brunhilda a Siegfried ve smrti spojeni, i když jejich plamenné hroby shlížely na Rýn v odstupu deseti kroků.

Zvony kostela ve Wormsu byly zticha, a jak Gunther nařídil, zůstali měšťané za městskými hradbami. Nebylo to hrdé, radostné loučení a král je vnímal spíš jako hořkou nutnost, která ho po dvou dnech opilosti vyhnala z náruče červeného vína. Sluhové ho s námahou nastrojili, a když zapadalo slunce, stál vedle Kriemhildy. Drželi se navzájem za ruce a Guntherovi byl ten dotyk oporou. Kolem hranic postavili jeden jediný kruh vojáků.

Když se poslední paprsek slunečního kotouče schoval za pahorky, oznámili křesťanští Burgundové podle staré tradice bohům, že do Valhaly teď přicházejí hrdí válečnici. Zapálili dvě pochodně a nechali jejich oheň přeskočit na dřevěné hroby, které rychle, poháněné větrem a suchem, začaly plápolat a vzdávat hold svým mrtvolám. Vedro odpařovalo Kriemhildě slzy z tváří a Guntherovi alkohol z krve. Stáli osamělí, zoufalí a spojení vinou.

Král přimhouřil oči, když se mu zdálo, že vidí v plamenech tančit obličeje. Musela to být klamná světla, náhodné obrazy, rouhavě vzkříšené ohnivými jazyky. Ale – nekřičel na něho Siegfriedův obličej slova o zradě a nesmála se jeho Brunhilda vítězství, které bylo v její smrti? A kdo byly ty malé postavy, které jako by poskakovaly ve žluté a zelené, jako by se měla slavit slavnost?

„Gunthere?“

Cítil stisk sestřiny ruky a uvědomil si, že jeho utýrané tělo vrávorá. Snažil se zachovat důstojnost, jak bylo očekáváno. „Je zvykem starých bohů odříkat nad mrtvými nějakou modlitbu?“

Kriemhilda potřásla hlavou, „K čemu ještě? Co nám bylo milé a drahé, to nám bylo vzato. Ani tvoje pomsta na úkladném vrahovi Hagenovi nezmírní mou bolest. Po Siegfriedově boku se všechno zdálo možné – nyní je pro mne těžké dokonce i vstát.“

Král se na svou sestru podíval. „Můžeš zůstat v Burgundu, než tvoje duše najde klid. Jsem si jistý, že nejlepší správci dvora povedou Xanten v tvém duchu.“

Přikývla, vyčerpaná a vděčná.

Gunther se znovu podíval na plameny, které mu rozpalovaly obličej. Jen koutky očí uviděl svého rádce, který se postavil vedle něho a spokojeně se usmíval. „Můj králi.“

Panovník Burgundu obrátil hlavu jen tak daleko, aby to nebylo nápadné. Hagen z Tronje vypadal zdravě a silně jako už dlouho ne. Špičatou bradku měl pečlivě zastřiženou a v růžovém obličeji jiskřily dvě ostražité oči. Gunther svá slova jenom sykl, aby je před Kriemhildou skryl v praskání dřevěných polen. „Co tady chcete? Je to špatný žert? Přelud, za který vděčím špatnému vínu?“

Hagen potřásl užasle hlavou. „Je to povinnost nás z Tronje pomáhat v těžké hodině královské rodině Burgundů. Opravdu jste upřímně věřil, že mě smrt této ušlechtilé úlohy zprostí?“

Plameny Brunhildiny a Siegfriedovy hranice planuly právě tak velkolepě, jak uboze se v jejich lesku zbavili IJagenovy mrtvoly, sotva sto kroků dál u Rýna. Tělo zabalené do plátna hodili vojáci na malý člun a zatížili je hrubými kameny. Jeden voják prosekal sekerou do dřeva díru a dovnitř se okamžitě začala drát voda.

Elsa stála u toho, podivně netečná. Její ruka nebyla ani prázdná, ani studená, neboť Gernot ji držel. Truchlil raději u ní než u odchodu své švagrové.

Voják odhodil sekeru stranou a obrátil se k němu. „Výsosti, chcete předat hanebného vraha věčně temným vlnám?“

Jeho pohled přitom padl nenávistně na Elsu, kterou ani to, že se stala sirotkem, neuchránilo před takovou zlobou.

Gernot přistoupil ke břehu řeky a vrazil holínkou do člunu, který s vrzáním odplouval. Přitom už se z třetiny naplnil vodou a brzy se měl potopit docela.

Princ pokynul vojákům, kteří se nyní po splnění své povinnosti chtěli vrátit do hradu. Brzy tam stál sám s Elsou, chodidla jim olizovaly slabé vlny. Dívka nyní přece jen uronila slzu a Gernotova něžná ruka ji setřela. „Tvoje ušlechtilé srdce truchlí i pro muže, jako byl on?“ Potřásla hlavou. „Neoplakávám jeho smrt, jen pohrdání dvora. 1 když je dokázáno, že duše Hagena z Tronje nikdy nespatřila světlo, přece jen dělal všechno pro Burgund. Po celý jeho život patřilo jeho srdce jen této zemi, která ho nyní odhazuje jako mršinu vzteklého psa. Proč ho hodnotí jen za jeho poslední čin, jako by ty předcházející neplatily?“ Gernot nemohl na tu otázku odpovědět a ani se o to nepokoušel. Místo toho položil Else paži kolem ramen, aby ji ochránil před ochlazujícím se nočním větrem.

Když se voda nad potopeným člunem uklidnila a plameny na pahorku přešly do lačného žáru, položila Elsa svému princi onu otázku, která od Hagenovy smrti dotíravě stála v prostoru. „Co teď bude? Kam mohu jít, když už nemám právo setrvávat u dvora?“

Gernot se na ni podíval, víc překvapený než rozhněvaný. „Nikam nepůjdeš, Elso, zůstaneš po mém boku. Tvoje místo je nyní víc než předtím u dvora.“

Vděčně se usmála, potřásla však hlavou. „Jako dcera vraha? Budou mi plivat do jídla a v noci mi nasypou do pokoje mravence. Budu muset zaplatit za vinu svého otce, protože už nemohou obviňovat jeho.“ Gernot ji vzal do náruče a přitiskl ji k sobě. „Nic z toho všeho se nestane. Neboť až zítra vyšplhá slunce nad obzor, už nenajde Elsu, Hagenovu dceru, nýbrž Elsu, Gernotovu družku. A nikdo se neodváží jednat ohavně s princovou nevěstou.“

Zvedla hlavu a dlouhým polibkem mu poděkovala za lásku i v nejtěžší době.

Noc, která viděla Siegfrieda a Brunhildu hořet, se rozpustila s prvním světlem dne. Kriemhilda se ještě jednou vrátila k hranici. Trámy, které nesly těla, byly černě zuhelnatělé a většinou se rozpadly v popel. I tělo královny bylo spálené, jen pár kousků kostí spočívalo v černých pozůstatcích hranice. Ale princezna nalezla mrtvolu svého manžela děsivě neporušenou, jako by ho nezranitelnost chtěla chránit i ve smrti. Ležel tam jako groteskně znetvořená, křehká figura, scvrklá na polovinu své kdysi hrdé postavy, na rozpraskaném těle už ani vlásek a s vyceněnými zuby mezi staženými rty. Ale ten pohled Kriemhildu nevyděsil a jemně naposledy políbila křehkou lebku. „Můj cit se rozhořel, když jsi přišel na náš dvůr. A dnešním dnem to vše končí. Ale mé tělo se bude dál pohybovat jako dřív a moje rty budou dál mluvit. Dokud mě spravedlivý osud nevysvobodí. Bude ve mně život, ale láska už ne.“

Spatřila, jak se v popelu něco leskne. Byl to prsten, stále ještě na ruce mrtvého manžela, nedotčený ohněm a výhní. Zářil, jako by chtěl prosit o laskavější osud, než byl Siegfriedův. Kriemhilda opatrně sundala šperk z lámajícího se prstu a nasadila si ho sama. „Poslední dar, budu ho nosit tak dlouho, než se zase uvidíme.“

Vstala a vracela se s popelem na šatech zpátky do hradu.

A smích Nibelungů ji tiše doprovázel.

Týdny přicházely rychle, jako by čas chtěl chvatně plynout, aby zhojil srdce a duše, které byly skoro zlomené bolestí. Ale rány, ze kterých Burgund krvácel, se nedaly uzavřít jizvami. Zatímco se říši dařilo a bohatě profitovala ze Siegfriedova zlata, na hradě ležel melancholický závoj, který skoro jako za Fafnirových časů připouštěl jen chmurné myšlenky.

Pro Gunthera bylo těžké vyřizovat denní záležitosti. Hagen, který od něj nikdy nestál dál než na délku paže, mu sice nepřetržitě něco našeptával, ale svoje povinnosti u dvora už nevyřizoval. Občas krále tolik popudil, že Gunther pil červené víno tak dlouho, až bezvědomí strašidlo zahnalo. Když Gunther hovořil se stíny a nepřítomně kýval, jako by mu odpovídaly, šeptalo se potají o jeho duševním zmatku.

Kriemhildin duch byl neporušený, ale její srdce zplanělo a otupělo. Nic už ji nepohánělo a nic nebudilo její zájem. Neodstěhovala se do Xantenu, ani ne ze strachu z povinností a osamělosti, nýbrž z naprosté lhostejnosti. Byla v tomto stavu, když ji Gernot vyhledal na jejím balkonu. Jeho jemná duše netrpěla rozpadem vlastní rodiny o nic méně, i když láska k Else tu bolest mírnila. „Moje sestro, i když se ti tvoje povinnosti asi nezdají právě naléhavé – Xanten a Dánsko potřebují vládu!“ Podívala se na něho, jako by pro ni bylo dokonce nemožné zvednout se ze židle. „Já už nemám čím vládnout, Gernote. Mají-li říše padnout, nech je padnout.“

Mladého prince rozezlilo, že se jeho sestra tak bez boje oddává žalu. „Kdyby ti byl Siegfried mohl říci poslední slovo – nebyla by to prosba, abys říši jeho otce vedla v jeho jméně?“

Kriemhilda se dál neúčastně dívala do dvora. „A i kdyby? Siegfried je mrtvý.“

„A jeho vůle není tvou povinností?“

Konečně otočila ke svému bratrovi hlavu. „Nebylo povinností všechno, co nám nadělilo tohle neštěstí? Víra, že musíme dělat věci, protože jsou nám shora určeny? Krále Siegfrieda jsem ztratila, protože mi povinnost odepřela kováře Siegfrieda!“

Gernot si vedle princezny klekl a vzal ji za ruku. „Nesmí zaniknout to málo, co zbylo. Pojeďme společně do Xantenu. Posílíme říši – a když budeš chtít, pojedu s Elsou dál do Dánska, jak jsem ti slíbil. Když nemůžeme najít konec zármutku – co potom nový začátek?“ Poprvé po dlouhých dnech zažhnul v Kriemhildiných očích cit – byl to zlý výsměch. „To je to, co ti ta černá dívka našeptává? Ze máš využít mou ztrátu, aby sis zajistil Dánsko? Věru, je to Hagenovo dítě!“

V Gernotovi se něco zlomilo, dětská důvěra, kterou své sestře nesporně vždycky věnoval. Dokonce ani v největší bolesti by byl od ní tato slova neočekával a každého, kdo by ji citoval, by vyplísnil, že je lhář.

Zděšeně sklouzl zpátky, až narazil na balustrádu malého balkonu. „Ne! Jak si můžeš něco takového myslet? Elsa nemůže za svou krev o nic méně než ty a já!“

Kriemhilda nemyslela na to, aby vzala svá slova zpátky. Naopak. „Jsi tak naivní, nebo už ti tolik otrávila krev? Ty na dánském trůně s Tronjerkou po boku? Jak jinak by k tomu došlo, než jen v důsledku černých plánů, černých sil?“

Gernot polkl. „Chci tvoje slova připsat bolesti, která tě ještě pořád svírá. Ale věz, že já nedovolím o své lásce mluvit špatně, jako ty nedopustíš, aby se špatně mluvilo o Siegfriedovi. Prosím tě proto, abys zanechala těch nactiutrhačných řečí, neboť mě vyzývají k volbě, která pro tebe nemůže dobře dopadnout.“

Kriemhilda se neradostně usmála. „Všichni musíme volit, Gernote. Gunther Elsu patrně strpí, i když jenom jeho rychlá dýka zabránila, aby Hagen nemohl způsobit další bezpráví. Ctí ho to – ale kde vládnu já, nebude krev této linie nikdy vítána.“

Z Gernotových očí se vyřinuly slzy, neboť ačkoliv před ním Kriemhilda ještě seděla, viděl ji, jak mu mizí z očí jako loď na cestě k obzoru. Sestra, kterou znal, nehlučně klouzala pryč a dělala místo temnému plameni. Pohled na něj ho trýznil. A vztek kvůli jejímu nespravedlivému obvinění mu vtiskl na rty slova, jež si sám zakázal vyřknout. „Gunther? Vyslovuješ toto jméno se ctí? A neposkvrněné duši mé lásky ji upíráš? Tak mě dobře poslouchej: Na vlastní uši jsem slyšel Hagenovu přísahu, že nevytasí ostří proti Siegfriedovi bez Guntherova slova!“

Kriemhilda se na něho dívala němá a bledá. Do jejího světa vystavěného z nenávisti a žalu narazila Guntherova slova jako vystřelená ze samostřílu. Padaly trosky a hroutily se základy. Chtěla vyspílat svému bratrovi, že je lhář, ale jeho výčitka vystavěla příliš snadno nový obraz – obraz, který byl ve svých barvách mnohem pravdivější. A tento obraz zlomil její letargii. „Ale když Gunther už věděl, proč…“

Gernot sklopil pohled. Dobře věděl, že právě zasvětil zbytek své rodiny záhubě. „Není to očividné? Ty jsi tady – a s tebou to zlato. Gunther už nemá konkurenta ani na bitevním poli, ani v přízni lidu. A všichni svědkové už budou navždy mlčet. Náš bratr opravdu zaplatil vysokou cenu, aby si udržel svou moc. Podívej se mu do očí – každý to na něm vidí.“

Kriemhilda vstala a princ se okamžik obával, že se jeho sestra chce vrhnout do hloubky. Ale podepřela se o zeď a zhluboka dýchala. „Takže to není jenom tronjerská krev, od které se lze nadít každé hanebnosti – i Burgundové se vysmívají činy přikázání svého boha.“

Gernot ji opatrně vzal za paži. „Nechápeš to, Kriemhildo? Není to krev, kterou lákají zlé činy, není to rod, co slibuje neštěstí. Každý den je nám dávána volba, abychom se odřekli zla. A proto tě prosím: Vyrovnej se s tím, co se stalo, a dovol nám hledat nový osud v zítřku.“

Pohladila ho po tváři, skoro jako dřív, ale byla to už jen vzpomínka a její ruka byla studená. „Děkuji ti za tvá otevřená slova. Chci přijmout tvoji radu a nechám připravit svou cestu do Xantenu. Burgund už pro mne není ani domov, ani vlast. Ale pochop také, že v bolesti nemohu Else odpustit.“

Mladý princ svěsil ramena. „Je mi to líto, Kriemhildo. Nemine noc, v níž bych nezatoužil po dřívějších lepších časech.“

Políbila ho opatrně na špičku nosu. „Je čas postavit se hrdě budoucnosti. Ty své štěstí najdeš, na to se spoléhám.“

Úpěnlivě se na ni podíval. „A ty?“

„Já najdu své určení.“

Už nebylo co říci a Gernot se obrátil. Sotva byl z doslechu, udělala Kriemhilda z odpovědi přísahu: „A svou pomstu.“

Pak začala zvracet. Stalo se to v uplynulých dnech už víckrát.

Když vyšel Gunther na dvůr, slunce ho bodalo do očí a hlava mu třeštila bolestí. V posledních dnech míval nad sebou oblohu jen zřídka, neboť jeho dny byly naplněné tím, aby mezi pitím a Hagenovými přízraky namáhavě plnil své povinnosti krále. Ale jeden rádce ho upozornil na to, že se Kriemhilda pilně činí a nechává zbytek svého majetku nosit do přístavu.

Viděl, jak klidnou rukou a přísným tónem honí sluhy sem a tam, zatímco hradní branou rachotil jeden vůz za druhým.

Když si Gunther odkašlal, aby vzbudil pozornost své sestry, udělalo se mu trochu zle. Kriemhilda se k němu otočila, pohled měla lhostejný. „Gunthere.“

„Zdá se…, jako bys chtěla opustit Burgund,“ zahájil král rozhovor očividnou skutečností.

Kriemhilda přikývla. „Tady jsem jen princezna – v Xantenu budu královna. A Xanten svou královnu potřebuje.“

Hagenovi se ta odpověď nelíbila – Siegfriedova vdova byla příliš silná, příliš sebevědomá. „Mějte se na pozoru, Veličenstvo, její změna nálady je tuze podivná.“

„Těší… těší mě, že jsi překonala svůj zármutek,“ řekl Gunther opatrně. „Ale divím se, že jsi nevyhledala rozhovor se mnou.“

Kriemhilda položila svému bratrovi jako bojový druh ruku na rameno. „Dobrý Gunthere, tvoje říše ti připravuje dost námahy. Nikdy bych se neodvážila být ti dalším břemenem.“

„Zlato!“ zasyčel Hagen. „Co je s tím zlatém?“

Jen nervózní škubnutí hlavou prozradilo, že Guntherovi je to neslýchané vměšování na obtíž. „Nemusíš ukvapeně balit všechen svůj majetek. Rád za tebou pošlu loď se svými nejlepšími vojáky na ochranu. Mohou dopravit do Xantenu všechno, co je ti cenné a drahé.“ Kriemhilda se na něho dál nevyzpytatelně dívala. „Vezmu s sebou všechno, co je moje, Gunthere. Děkuju.“

Obrátila se k jednomu sluhovi. „Zabalte pečlivě mé šaty. Nechci je vidět zničené rýnskou vodou!“

Gunther, který tam zůstal tak náhle stát, na sobě cítil oči poloviny dvora a Hagen vztekle sykl: „Měli bychom se vydat zpátky do trůnního sálu. U dobrého vína se lépe poradíme o dalším postupu.“

„Dobrá,“ zamumlal Gunther.

„Co?“ zeptala se Kriemhilda.

„Nic,“ řekl král a šel ze slunce.

Elsa a Gernot viděli z jednoho balkonu, jak Kriemhilda svého bratra vyplísnila. Hagenova dcera se do svého milence zavěsila. „Asi to nevypadalo dobře.“

Princ přikývl. „Ale pokud by byl Kriemhildin odjezd jediným důsledkem, poděkuji za to nebesům.“

„Neměl jsi jí nikdy říkat, že Gunther věděl o Siegfriedově vraždě, že ji možná dokonce naplánoval.“

Gernot neodvracel pohled od své sestry. „Já to vím, při jasném rozumu to vím. Ale když plivala na tvé jméno, byla pro mne pravda důležitější než zbytky toho prolhaného rodinného míru.“

Elsa ho k sobě přitáhla tak pevně, jak to připustily její útlé paže. „Ty jsi pro mne hrdina, neméně hrdý a zářící než Siegfried, o němž ještě pořád všichni mluví.“

Jemně ji stiskl. „Ale tvůj hrdina nemá ponětí, co je teď třeba udělat.“

„Mohli bychom odejit, daleko pryč,“ zašeptala Elsa. „Na co potřebujeme Dánsko nebo Island?“

Gernot smutně ukázal na krále, který se vracel unavenými kroky zpět do trůnního sálu. „Dělám si starosti o Gunthera – a o Burgund. Někdy se nezdá být zcela pánem svých smyslů. Kvůli říši bych chtěl prozatím zůstat.“

Elsa přikývla. „Prozatím“ jí bylo dost dobré. Měla vlastní oči, vlastní uši. Ať přijde cokoliv – přijde to do země dřív než za mnoho let. Gunther byl král, jehož pád začal už s jeho korunovací.

Nenápadně uvědomili stráže. Kopyta koní Gunther a jeho muži ovinuli tlustými šátky, aby na dláždění dvora nenadělali rámus, který by mohl vzbudit spící obyvatele. Aniž by pochodněmi vzbudili pozornost, vleklo dvanáct vojáků těžké zlato Nibelungů, které odváželi v kožených brašnách.

Stát se ve vlastním hradu zlodějem bylo Guntherovi protivné dokonce i v mlze domácího vína, ale Hagen ho znovu ujišťoval: „Dopravíme zlato do lesa – tak daleko, že je dobrovolně nebude nikdo hledat. Až Kriemhilda odcestuje, můžeme si kdykoliv zase vzít, co je naše.“ V jeden šílený okamžik se Gunther ptal, jestli je Hagenův kůň rovněž jen zjevením a s námahou potlačil nutkání sáhnout po něm rukou, když mu jeden voják šeptem hlásil: „Veličenstvo, zlato je naložené. Jsme připraveni k odjezdu.“

Gunther přikývl a se svými muži se chystal šperky a mince opět dopravit tam, kde je Siegfried kdysi údajně našel.

Ve tmě noci se malá skupina vydala na cestu, aby ke všemu utrpení posledních měsíců přidala další křivdu. Král se však přitom cítil dobře – Hagen ho ujistil, že se tím přiblíží k trvalému míru.

Ani v Kriemhildině pokoji nesvítila žádná pochodeň. V poslední době špatně spala a často byla jen duchem ve vlastním pokoji, který neklidně bloudil kolem a zřídka vrhal stín. Z okna viděla, co se děje a nebylo zapotřebí mimořádně chytrého rozumu, aby správně odhadla konání tmavě oděných mužů.

Moc se o to nestarala. Proměna jejího bratra ze spoluviníka vraždy ve sprostého zloděje stála sotva ještě za zmínku. A zlato? Hjalmar po desetiletí své vlády nad Dánskem bohatě naplnil jeho truhly, to věděla. Kdyby jí byl Gernot nepověděl o zbabělé králově zradě – byla by před odjezdem Guntherovi zlato Nibelungů darovala. Gunther odvracel nebezpečí, které neexistovalo. To se mu stávalo často.

Prsten na její levé ruce zachytil jediný paprsek měsíčního světla a Kriemhilda skoro láskyplně pohlédla na připomínku svého statečného manžela. Měla, co potřebovala. Pravou rukou si hladila pomalými krouživými pohyby břicho.

V noci se cítili Nibelungové dobře. Noc byla jejich přítel, neboť les byl už jen stín a mohli spěchat po své říši neviděni. Místo aby skákali od stromu ke stromu, nebo se prodírali zeminou, dováděli bez těla v chladném vzduchu, taněili se sebou a spolu, obvykle nerušeně.

Ale dnes přišla návštěva. Královská návštěva, i když už ne s královským rozumem, jak jeden z hlasů chichotavě poznamenal. Nibelungové se s hektickou zvědavostí rojili kolem, nepozorovaně obklíčili burgundské jezdce a dokonce skákali přes jejich hlavy. Jen tu a tam si jeden z vojáků přejel stísněně po husí kůži na pažích.

A ta vůně! Byla to vůně zlata – jejich zlata! Sladce a lákavě volal ušlechtilý kov po tom, aby byl spojen se sobě rovnými v drakově jeskyni. A Nibelungové, strážci a majitelé pokladu se sotva mohli dočkat, až kořist zlodějů dopraví zpátky na její místo. V práci, která mohla trvat roky, možná staletí, uloží každou minci, každou hroudu, každý klenot zase tam, kde je hloupý kovář kdysi vzal.

Blíííž…

Jezdci bez pochodní a měsíčního svitu očividně znervózněli a drželi si v bolesti hlavy.

Blíííž…

I Gunther cítil tlak, který přišel s přítomností Nibelungů. Třel si spánky a snažil se ovládat.

Poučení z prolité krrrve…

Zdálo se, že na Hagena ta čarovná síla nepůsobí a podíval se na krále. „Musíme dál – Siegfried mluvil o tom, že zlato objevil blízko mrtvého draka.“

Vrátit zlato, sejmout kletbu…

Gunther se namáhal kupředu a žádný z jeho vojáků se neodvážil nejet za králem.

Co bylo naseje zase naše…

Když ucítil, že mu z nosu teče teplá krev, zvedl Gunther konečně ruku: „Stát! Protože nevíme, kde přesně Siegfried kdysi zlato vyrval zemi, je toto místo stejně dobré jako každé jiné.“

Tak dooobré jako každé jiné…

Vojáci sesedli a vyhloubili v měkké půdě jámu. Gunther je přitom pozoroval, v uších mu zněl uklidňující Hagenův hlas: „Bez starosti, Veličenstvo, za denního světla budou mít ti muži tak malou šanci, že toto chmurné místo opět najdou, jako Kriemhilda. Já však toto místo znám – a kdyby bylo zapotřebí, zase vás sem odvedu.“

Vaky se zlatém sundali vděčným koním ze hřbetů a hodili je do díry. Rychle na ně zase naházeli půdu.

Zlato je naše… naše… zlato… naše…!

„Vraťme se do hradu,“ poručil Gunther. „Na rozloučenou s princeznou bychom měli být odpočinutí – lze se obávat, že sotva opustí naši říši s radostí.“

Nikdo z vojáků se neodvážil zasmát.

Skupina tápala na koních opatrně zase tmou lesa vstříc burgundskému dvoru. Dusot koňských kopyt sotva dozněl, chtiví duchové Nibelungů už se hnali půdou, kamením a kořáním, prsty z mlhy ohmatávajíce zahrabané vaky. Jejich postavy, mnohé jen dech, se draly mezi mince, kov. Koupali se ve zlatě, které bylo konečně zase jejich.

Je zpátky… zpátky… zpátky!

Radost trvala jen pár okamžiků. Každý z Nibelungů věděl o zlatě. Každá unce, každá ražba, každý jemný tvar byl částí jejich bytí a jen ve své úplnosti byl poklad srdcem jejich společenství.

Ale poklad úplný nebyl! Chyběla spousta zlatých mincí, které nově ražené odměnily meče do války proti Hjalmarovi. Pruty, za které bylo z okolních říší koupeno obilí pro Burgundy. A nakonec, to nejstrašnější…

Prsten… prsten… prsten!

Vztek kvůli té zprávě vážil víc než nadšení z toho, co sem Gunther a jeho muži přivlekli.

Alberichův hlas byl nejhlučnější a dokonce Reginovo hrdelní šeptání bylo tentokrát slyšet až ve vrcholcích lesa.

Není prsten… není konec… víc krve…

„Je to moje vina,“ řekl Gunther, zatímco kousal do kusu chleba, „pocit, že jsem ve vlastních zdech bezpečný, mne svedl k nedbalosti. Měl jsem umístit víc vojáků, aby zlato střežili. Ale ujišťuju tě – mí vojáci už jsou na cestě, aby zloděje zastavili.“

Kriemhilda jedla se značnou chutí a mezi sousty pila hodně mléka. „Říkám ti, že to nestojí za řeč. Jestli mám zlato nebo ne – Xanten mne přijme jako Siegfriedovu ženu a legitimní královnu říše.“

„Dobře,“ zasyčel Hagen, kterého Gunther od jeho smrti už neviděl jíst. „Ať odtud táhne. Sotva budou její čluny z dohledu, pokladnice Burgundu se jako kouzlem znovu naplní.“

„Nemluv o kouzlech,“ zavrčel Gunther.

„Kdo o nich mluvil?“ chtěl vědět Gernot, který seděl se svými sourozenci u stolu, aniž by cítil rodinnou atmosféru.

„Nikdo,“ zamumlal Gunther a otřel si čelo. „Nic… to není.“

Gernot a Kriemhilda si vyměnili tázavý pohled.

„A jsi si jistá, že ti nemají stát po boku dvorní rádci, aby dovedli Xanten a také Dánsko k novému rozkvětu?“

„Důvěřuji mužům, kteří už léta vedou správu,“ řekla Kriemhilda a každá uctivá odpověď ji řezala do jazyka jako břit. Už neviděla svého bratra, když se podívala na krále. Byla tu už jen bestie, divoká a nebezpečná, s krví na zubech a drápech. Bestie, pro niž bude smrt vysvobozením, jež bylo naprosto v jejím zájmu.

„Potřebujeme její důvěru, její led musí roztát při pomyšlení na naši velkodušnost,“ šeptal Hagen svému králi.

„Přemýšlel jsem,“ oznámil nyní Gunther. „Když můj bratr nechce jménem rodiny vést Island a přes spoustu říší lze tomu ostrovu sotva vládnout, zavážu si tam pevně přísahou starého Eolinda jako místodržitele. Nebude to část Burgundu, ale přítel Xantenu vysoko na severu.“

Kriemhilda na to nepřistoupila a král cítil napětí, které bylo jen s námahou tajeno. Ačkoli mu dříve velmi záleželo na tom, aby Kriemhildu připoutal ke dvoru, nyní se stejnou měrou těšil na to, že se jí konečně zbaví.

„A můžeme doufat v pozvání, jakmile budeš pevně sedět na xantenském trůnu?“ zeptal se Gernot, aby trochu uvolnil náladu.

Kriemhilda se na něho bezvýrazně podívala. „Pozvání přijde, až dozraje čas k tomu, abychom minulost nechali za zamčenými dveřmi.“

Nebyla to vlídná slova a jejich tón sliboval jen konec, ne nový začátek.

Přání, aby je někdo vedl, bylo v zotročeném Xantenu neméně velké než v přísně vedeném Dánsku. Když se na dohled objevily Kriemhildiny čluny, bylo všechno připraveno k převzetí moci, jak příslušelo vítězi ve válce. Šlechta se od placených špehů brzy dozvěděla, že nepřijede žádný král, aby pro sebe žádal trůn. Siegfried, jehož by země byla mohla přivítat s jásotem, přišel za podivných okolností o život. Z vysokých kruhů prosákla zpráva přes sluhy a vazaly mezi lid a tam ji přijali s politováním, ale ne s velkým bědováním. Potvrdilo se Reginovo varování, že lid opravdu nečekal na Siegmundova dědice.

Xanten přijal Kriemhildu se všemi poctami, i když trochu nejistě. Ale krásná královna věděla, jak člověk rychle získá dvůr na svou stranu. Hodně dánského zlata putovalo z krabic na ulice, do domů, na stoly měšťanů. Cesty byly nově udusány a spory urovnány moudrou rukou. Kriemhilda málo spala a jednoduše se oblékala a zjednala si tak respekt, který potřebovala, aby mohla vládnout dvojité říši. Přitom pečlivě dbala na to, aby s žádnou mocnou menšinou nejednala bezohledně – neexistoval zákon ani pro modlitby, ani pro řeč.

Dánsko se přitom dalo vést jednodušeji než Xanten, dlouho přece profitovalo z toho, že bylo Hjalmarovým domovem. Byla to země v dobrém stavu, a proto si burgundská princezna troufala vládnout jí zdáli, z Xantenu. Byli vybráni nejlepší jezdci z obojího vojska, aby mohli nejrychlejšími cestami vozit zprávy přes hranice.

Kriemhildino břicho se v těch týdnech zakulacovalo napřed sotva viditelně, pak ale už silně napínalo látku jejích šatů. Co jejím rádcům a vojevůdcům připadalo jako temné tajemství, proměnila královna v jásot a přínos, když nadšenému lidu oznámila: „Slova, která se až dosud říkala jen šeptem, jsou pravda – když už jsem vám nemohla přivést krále, zaujme jednou jeho místo Siegfriedův syn!“

Kdo očekával, že Kriemhilda jako slabá, těhotná žena ukáže vojsku příliš slabé oko, ten se mýlil. Nejlepší oddíly obou zemí byly sloučeny a řada z nich byla rozmístěna na hranicích. V tuctech z nově zřízených Segfriedových kováren žhnulo každou noc uhlí, aby v něm kovali ostří pro těla protivníků, kteří by se odvážili porušit hranice.

Jen za šest měsíců vykonala, co nebylo Hjalmarovi dopřáno za skoro dvacet let – Xanten a Dánsko tvořily jednu říši, uvnitř silnou a hrdou pod Kriemhildinou korunou. Šuškání v hospodách vystřídaly hlasité chvalozpěvy na královnu a sotva se někde narodila dívka, která nenosila její jméno.

Pro sebe však měla Kriemhilda jiný úkol.

Tři dny a tři noci prokřičela, aby porodila Siegfriedova syna. Existovaly někdy nějaké pochyby, že to bude syn? Ne pro královnu, neboť bohové určili tomu dítěti obzvláštní osud. A chlapec, silný už v matčině těle, přišel na svět, jak přísluší jen hrdinům – v boji a v bolesti. Unavené porodní báby se střídaly a nosily sem prostěradlo za prostěradlem, aby pak propocená a zakrvácená putovala do ohně. Kriemhilda ztratila v potu a horečce skoro svůj život, ale když léčitelé u dvora navrhovali, že dítě ještě v jejím břiše zabijí, aby královnu zachránili, měla nadosah připravenou dýku, aby každému pokusu čelila lesklým železem.

S každou hodinou, se kterou dědic Xantenu stále nepřicházel na svět, se zvětšoval dav lidí, kteří se shromáždili kolem hradu k modlitbě a třetí den byl sotva kdo ještě k nalezení na ulicích a na polích v zemi.

Kriemhilda snášela utrpení, které skoro roztrhalo její tělo, ale byl to jen zvětralý odraz bolesti, kterou Siegfriedova smrt způsobila její duši. V mukách ho ztratila, v mukách ho znovu najde. A skutečně – když jí porodní bába položila do náruče zakrvácené dítě, protože pupeční šňůra nebyla ještě přestřižena, spatřila Kriemhilda opět Siegfrieda. V očích už měl vzdorovitý pohled a v prstech sílu, až její stisknutá ruka modrala.

Ačkoliv jí všichni radili, aby spala a zotavila se, poručila Kriemhilda, aby jí přinesli korunu. Přehodila si přes ramena čistý plášť, vlasy mokré potem si jen rychle učísla a vzala dítě s sebou na balkon, aby je ukázala lidu.

Jásot byl nepopsatelný a plul ve vlnách mezi xantenskými obyvateli jako lahodná přeháňka. Neustále volali její jméno, až si zvednutou rukou vyžádala ticho. Její hlas, po třech dnech lámavý a vyčerpaný, zněl přesto silně a odhodlaně: „Jestli chcete velebit nějaké jméno, pak ne moje. Dnešním dnem, dnešním narozením, mají Xanten a Dánsko opět krále a moje panování bude jen přechodem ke slavným časům.“ Pyšně podržela chlapce nad sebou. „Oslavujte Siegfrieda z Xantenu!“ A když Kriemhilda dítě opět přitiskla k sobě, řekla tiše: „Slyšíš to? Pro tento lid budeš jednou dupat po hrobech vrahů svého otce.“

„Dítě?“ zavrčel Gunther rozmrzele, poté co posel zase opustil trůnní sál. „Čí? Jak to? A proč se křest neslavil v rodinném kruhu?“ Hagen se lhostejně opíral o jeden z dlouhých stolů. „Čí? Tu otázku lze zodpovědět nejsnadněji. Když se ohlédneme zpátky, připadá v úvahu jen ten kovář. Jak se zdá, byl náš čin sice odvážný, ale došlo k němu trochu pozdě.“

„Kriemhilda musí vládnout velké říši a kojit dítě u prsu,“ podotkl Gernot. „V její hlavě mají před rodinou přednost patrně jiné věci.“ Gunther pil své víno, jako by mu bylo oporou. „Přednost? Nebyl by křest příležitostí ukončit všechny staré rozbroje? Neudělala by burgundská srdce všechno, aby Kriemhildě pomohla při zvládání jejích povinností?“

Gernot se musel namáhat, aby bratrovi nepřiznal, že svěřil Kriemhildě pravdu o Siegfriedově zavraždění. Ale při rozhovoru s Elsou se rozhodl, že nechá tyto věci konečně odpočívat.

„Podle toho, co se říká, počíná si na trůně skvěle,“ řekl smířlivě. „Skvěle v říši, kterou jste kdysi dobyl vy s vaším vojskem,“ sykl Hagen a Gunther protáhl obličej.

„Nechte princ… královnu Kriemhildu dělat, co se jí líbí,“ zabručel Gunther. „Když už společné krvi nepřikládá význam, nebudu to rovněž dělat.“ Nalil si ještě trochu vína.

Kriemhilda požádala svého hosta, aby tentokrát cestoval bez velkého doprovodu. Byla překvapená, že její prosbě hned vyhověl. Když Etzela zavedli do hradu, doprovázelo ho jen několik důvěrníků. Byli to sami zkušení válečníci.

Od jejich prvního setkání se nezměnil a Kriemhilda opět došla k závěru, že Mundzukův syn je statný zjev. A měl i ušlechtilý charakter, neboť bez arogance a bez hořkosti poklekl před jejím trůnem, jak už to jednou udělal. „Královno Kriemhildo – těší mne, že vás vidím zdravou a jako panovnici velké říše.“

Přikývla a naznačila mu, aby se posadil. Jediné místo, které se k tomu hodilo, byl prázdný trůn po její levici. Nezvolila ho k tomu účelu bezdůvodně. Hun nadzvedl tázavě jedno obočí, ale ani na okamžik nezaváhal.

„Sotva mne lze nazvat panovnicí Xantenu a Dánska,“ prohlásila Kriemhilda. „Nemám ani krev jejich králů, ani jsem je nemohla dobýt s vojskem. Obojí se vztahuje k mému muži.“

I když možná Etzela zarmoutilo, že se Kriemhilda brzy po jejich setkání vdala za jiného, nedal to na sobě znát. „Příběhy o odvážném kováři Siegfriedovi, který se stal napřed drakobijcem a potom králem Xantenu, dolehly až do Granu. Bolí mě, že muže této velikosti už nemohu poznat.“

Královna neměla zájem dlouho si povídat o minulosti, když to byla budoucnost, co bylo třeba naplánovat. „Tak jako zprávy zvládnou dlouhou cestu na východ, pronikne leccos od hunských kmenů až na tento dvůr. Povězte, kdy má váš otec v úmyslu vyjet se svými hordami proti říším na západ od Rýna?“

To nebyla otázka, nýbrž provokace. Ovšem provokace takového rozměru, že v ní bylo zjevně přátelské čtveráctví. A Etzel odpověděl odpovídajícím způsobem: „Asi vůbec ne, když už nejmocnější protivníci nastávající útok vyčenichali.“

„Nejmocnější protivníci Hunů byly římské legie, pokud se dějepisci nemýlí,“ namítla Kriemhilda. „Ale říká se, že Mundzukovy hordy nikdy nebyly s to táhnout proti Římu. Římský orel asi už ztratil hodně per, ale jeho drápy jsou ještě silné a jeho zobák neúprosně klove.“

„Můj otec si přeje respekt pro náš národ, který žil po staletí jen na koních. Ale římští psi se na nás dívají jako na barbary, kteří sotva stojí za ránu bičem.“

Jeho oči, tmavé a neproniknutelné, zůstaly klidné, neprozrazovaly žádnou nervozitu a Kriemhilda si mohla jenom představovat, jak se bdělý Hunův duch pokouší vytušit její úmysly. „Plánujete také převálcovat Xanten a Dánsko?“

V Etzelově hlase nebyla ani stopa po zaváhání. „Nikdy. A kdybyste tomu sama věřila – moji špioni by mě byli informovali o posílení vojenských oddílů na jižních hranicích.“

Královna chvilku přemýšlela. „Tak hledá Mundzukův stisk – prozatím! – jen Burgund. Protože na vašem plánu to stejně nic nezmění: Je moje odmítnutí vašich námluv také jedním z důvodů pro tuto válku?“

Etzel se zasmál, svobodně a otevřeně. „Nazýváte nás divochy, ale Hun nevede války pro krásné oči! A pokud máte v úmyslu jedné válce skrze tyto oči zabránit, ani to se vám nepovede.“

Přesně to byla Kriemhilda ochotná vyzkoušet. Zpříma se na syna hunského krále podívala: „Moje ruka už není mladá, a kdo se o ni uchází, uchází se o vdovu. Ale ta vdova přinese do manželství víc než princezna – říši, která nemusí být dobyta.“

Etzel byl ohromený, že se mu královna tak nezištně a beze studu nabídla. „Vy byste se mnou táhla do Granu, vládla po mém boku – za slib, že nenapadnu Burgund?“

Kriemhilda přikývla. „Nechci být královnou válečníka a ženou vojáka.“

„A jak můžete vědět, že mě váš půvab ještě dnes omamuje a že váš slib váží tolik jako plody války?“

„Plody války, milý Etzele, jsou vždycky shnilé. A kdybyste o toto manželství už neměl zájem – co by vás pak pudilo vykonat tak dlouhou cestu až sem, jen na mé přání?“

Etzel se usmál: „Každý muž by byl rozhořčený, že ho vedou jako koně za otěž. Ale já obdivuju vaši odvahu a vaši vychytralost.“ Kriemhilda nalila dvě číše vína a nabídla společný přípitek jako smlouvu. „Pak budeme brzy slavit v Granu svatbu.“

Jako by byl zvuk číší nesnesitelný, ozvalo se nyní tiché kňourání, z něhož se stal hlasitý pláč. Kriemhilda seskočila z trůnu a spěchala k jeslím, které stály šikmo za ním. Etzel ji následoval. „Už jsem slyšel, že vás Siegfried nenechal úplně samotnou.“

Královna kojence zvedla a jemně ho houpala v náručí. „On je jediná podmínka, kterou musím klást. Jeho osud váží víc než můj.“

Etzel zvedl klidně ruku, pohled upřený na malého chlapce. „Buď bez starosti, moje královno – váš syn od vás nebude odtržen. S naším manželstvím ho přijmu za svého. Nedostane se mu méně respektu než všem jeho bratrům, kteří ještě přijdou.“

Kriemhildou projel cit, kromě lásky k dítěti snad první po mnoha měsících. Byla to lítost. Lítost, že Etzelovi neřekla pravdu, lítost, že dobrého muže s čestnými úmysly musí klamat tak, jak si nezasloužil.

Ale myšlenka na její cíl dovolila Kriemhildě bez námahy, aby na lítost brzy zase zapomněla.

Deset lukostřelců stálo na ochozech hradu ve Wormsu, šípy namířené na dvůr, když hunský jezdec projel branou. Co překročil hranice Burgundu, nespustili ho z očí. Nikdo nevěděl, co chce, ale jeho malý silný kůň ho zavedl přímo ke Guntherovi. Posel nebyl vznešené krve, a tak ho Gunther nepřijal v trůnním sále. Skoro dvě hodiny musel čekat na dvoře, aniž by mu někdo nabídl doušek vody. Teprve když byl Hagen přesvědčený, že pyšná pozice Burgundu byla tímto ponížením dostatečně zdůrazněna, poslal Gunthera ven. Gernot a Elsa už tam nějaký čas čekali.

Král se snažil, aby hosta s dlouhými chundelatými vlasy a navlečeného jako cibule náležitě oslovil. „Přijíždíš z Mundzukova dvora, jak říkají mí muži.“

Válečník potřásl hlavou. „Hunové neznají dvůr a jejich vůdce už se nejmenuje Mundzuk. Jménem Etzela, který nyní kmeny vede, a Kriemhildy, která bude brzy jeho ženou, přichází pozvání Guntherovi z Burgundu, aby se účastnil jejich svatby, která spojí hunskou říši s Xantenem a s Dánskem. Bude v Granu, za měsíc od dnešního dne.“

Chvíli vládlo bezdeché ticho. Gunthera bolela hlava, když se pokoušel zpracovat nové poznatky a začlenit je do svého světa.

„Mundzuk je mrtvý? A Etzel, kterého Burgund odmítl, vedl nyní největší jezdecké vojsko kontinentu? S Burgunďankou po boku?“

„Pozoruhodný vývoj,“ zašeptal Hagen, i když mohl klidně křičet, neboť nikdo kromě Gunthera ho neslyšel.

„Nikdy neuvěřím, že moje pokřtěná sestra následovala toho pohana do jeho stanu,“ vyštěkl Gunther nejistě.

„Věřte, čemu chcete,“ opáčil posel. „Mám s sebou tedy vzít jako odpověď vaše odmítnutí?“

„Co mám dělat?“ zavrčel Gunther, aniž by přitom pohnul rty.

„Přijmout,“ radil mu Hagen. „Ale s opatrností.“

„Samozřejmě nás těší, že si královna Kriemhilda zvolila nového muže a ještě k tomu krále,“ zvolal nyní Gunther tak, aby to všichni mohli slyšet. „A rád jejímu pozvání vyhovím. Ale jakou mám jistotu, že za tím nevězí nějaká zlá hra? Hunské šípy létaly v posledních týdnech dost často přes hranice Burgundu.“

Posel poklekl. „Ve smrti jako v manželství jsme my Hunové přísní a naše slovo platí. Jako hosté kmenů budete přijati s úctou a s úctou propuštěni. Jak Etzel, tak i Kriemhilda za to ručí. A vy si zvolte velikost a ozbrojení svého doprovodu.“

Hagen se vychytrale usmál. „Hunové se budou divit, kolik burgundských vojáků bude brzy jíst z jejich hrnců.“

Gernot v naději, že starou zlobu konečně ukončí, posla oslovil: „Přijímáme a ihned se připravíme na cestu.“

Posel neuznal prince za hodna jediného pohledu. „Pozvání platilo Guntherovi, a jen jemu samotnému.“

Gunther o krok ustoupil. „Jak je to možné? Jednoho bratra královna pozve, druhým pohrdne?“

„Nepohrdla,“ prohlásil hunský válečník. „Vyslovila jen Guntherovo jméno, to je všechno.“

Král položil svému bratrovi ruku na rameno. „Lze přepokládat, že to slovo platí pro celou naši rodinu. Samozřejmě pocestuješ po mém boku.“

Aniž by počkal na další hovory, nasedl posel na svého koně a pobídl ho cvalem z hradní brány.

Hagen se předklonil a pošeptal svému králi do ucha. „Dítě, nový král – možná obměkčí Kriemhildino nové štěstí její srdce tolik, že budou moci být nově navázány rodinné svazky.“

Gunther přikývl. „Doufejme. Z královských rodin už zůstalo jen málo a soudržnost se zdá být příkazem doby.“

„A přece využijeme Etzelovy nabídky a potáhneme s velkým počtem vojáků. Co se bude Hunům jevit jako okázalost Burgundu, to nás bude dobře ochraňovat.“

Hunové kočovali po staletí, od počátku stvoření světa. Prý pocházeli z druhé strany světa, odkud je vyhnaly nestvůry. Na koních vpadli do tuctu říší, zanechávajíce za sebou pouze plameny a krev. Ostřejšími čepelemi a rychlejšími luky porazili vojska, která trojnásobně převyšovala jejich počet. Ale po dvě generace už jejich země nezískávala na velikosti. Rýnské dynastie se jim postavily na odpor od západu a římské a byzantské legie přišly z jihu, aby stepní národ zastavily. Napřed mečem a štítem, poté zlatém. Poprvé byli Hunové odkázáni na to, aby získávali potravu z půdy a zvířat a stavěli obydlí, která odolala víc než jedné bouři. Divocí válečníci nikdy nepostavili dva kameny na sebe a nyní najednou potřebovali města, v nichž si mohly děti hrát a ženy připravovat jídlo.

Gran bylo první sídliště, ještě před Budou, daleko na východě. Za osm let se tu Hunové zařídili. Na Kriemhildu udělalo toto mladé město, které jako by si označení město tak úplně nezasloužilo, značný dojem. Co se rozlohy týkalo, byl Gran mnohem větší než Worms, a rostl, zatímco mu člověk přihlížel. Ale neexistovaly tu ulice, správa, centrum. Stany a chýše z hrubě nasekaného dřeva. Některé konstrukce využívaly komplikované mříže z kmenů, které byly potažené kůží. Vojáci, které k tomu nahnal Mundzuk, zabudovali do kamene jen úzké základy. Každá budova byla svá a některé do sebe vrostly. Kdo se pohyboval městem, chodil po blátivých cestách, které nebyly postaveny, nýbrž pouhým používáním vydupány v trávě. Nebyly tu ani stoky, ani možnost zlikvidovat odpadky, leda je zahrabat. Zvířata nebyla zavřená, nýbrž pobíhala volně kolem, dokud nenaběhla nějakému hladovému vojákovi na nůž. Potom, za syrová usušená pod sedlovou dekou, sloužila v tuhých pruzích jako potrava. Ohniště byla pro Huny jediným zdrojem tepla. Neméně špinavé než zvířata byly děti, o které jako by se nikdo pořádně nestaral. Když byly jejich malé paže dost silné, dovolili jim, aby se u vojáků naučily umění střelby z luku a jejich nohy se brzy naučily šikovně vést koně.

Mezi tisíce cizokrajných válečníků se během posledních dnů zamíchalo skoro stejné množství vojáků pod vlajkou Xantenu a Dánska. Bylo to Kriemhildino výslovné přání sjednotit obě vojska, především proto, že mezi národnostmi vládla nedůvěra. V denním styku, u hrnce i uzdy, se měly národy od sebe vzájemně učit. Proto se objevovalo hodně rvaček a sem tam i nějaké tajné bodnutí, ale vojenská srdce byla na obou stranách všech hranic podobná, a tak se mnozí válečníci za zvuku pohárů u táborového ohně shledali jako staří přátelé.

„Jsme divoký a pyšný národ,“ vysvětloval Etzel, když provázel Kriemhildu bez jakéhokoliv doprovodu po Granu. „Ale naše duše znaly dosud jen cestu, nikdy cíl. Můj otec chtěl dát Hunům vlast. Gran není Řím, není to Konstantinopole, ale je to setba něčeho, co se navzdory všem vyhraným válkám nikdy nedalo zakreslit na mapy – říše Hunů!“

Kriemhilda přikývla, nezastrašil ji ani rámus, ani špína. „Barbarství bylo i v mém národě zažehnáno teprve po několik generací. Bylo by sotva upřímné vyčítat Hunům něco, o čem se i v Burgundu ještě zpívá mnoho písní.“

Etzel se usmál – na válečníka měl moudrý, vlídný úsměv. „S každým slovem z tvých úst se upevňuje moje víra, že jsem zvolil správně. Ty nám pomůžeš stát vedle Galů, Gótů, Franků a Sasů zpříma. Respekt nevynucený meči, nýbrž zasloužený šlechetností a velkými výkony. Je to hanba, že už tě Mundzuk nemohl poznat. Třebaže ten starý Hun tolik miloval syny, uměl si vážit i chytrých a silných žen.“

„I já lituji smrti velkého náčelníka. Jen mě udivuje, jak málo se na tom, jak se zdá, podílí lid. Nevidím žádný smutek v obličejích tvých krajanů.“

Etzel se zasmál a když šli kolem jednoho koně, poplácal ho po zadku, zatímco jim nosy dráždil nepříjemný pach jako neviditelná mlha. „Muži žijí, muži umírají. To první je tak málo vhodné k jásotu jako to druhé ke smutku. Ale zítra ráno pošleme mrtvolu mého otce na poslední jízdu. Pokud se na to cítíš, můžeš přitom stát po mém boku.“

Kriemhilda přikývla. „Vždycky budu k nalezení po boku svého krále.“

Poprvé od té doby, co v Xantenu znovu požádal o její ruku, přepadly Etzela pochyby. „Sotva mi jde do hlavy, jak může královna tvého stavu bez váhání souhlasit se životem v Granu. Ve srovnání s tvým původem ti to tady musí připadat jako v prasečím chlívku.“

Kriemhilda se na něho podívala. „Co vidím, vyrostlo v opravdovosti. Věř mi, prasata žijí i na naleštěném mramoru.“

„Jsi si jistá, že ti tento život může nabídnout dost – a tvému synovi také?“

Kriemhilda vzala Huna za ruku, aby rozptýlila jeho starosti. „Etzele, z mého syna tu vyroste válečník – a přesně to je moje přání. Co se mne samotné týká – mnoho nároků nemám, i když musím vycházet z toho, že budu v Granu potřebovat mnohem víc šatů.“

Ukázala na lem svých šatů, který byl zcela nasáklý blátem a špínou.

Etzel se zasmál a Kriemhilda se smála s ním.

Asi tisíc burgundských vojáků jelo brodem u Pfórringu přes Dunaj do Grossmehringu. Tím měl Gunther za sebou dobře třetinu cesty do Granu, hrdá města Pasov a Vídeň ještě před sebou. Král sám zde přestoupil na loď, která plula pod pyšnou burgundskou plachtou, zatímco oddíly vojska klusaly po zemi vedle. Za ním vezly další tři čluny proviant. Dunaj se neklikatil tolik jako Rýn a bylo podstatně jednodušší transportovat těžké náčiní v lodích než je nechat nést koňskými hřbety.

Gunther stál na přídi, pro své rádce pohroužený do myšlenek. Ale ve skutečnosti naslouchal Hagenovým výkladům. Hagen sotva dokázal skrýt své rozčilení. „Můj králi, přeslavné časy jsou nyní na dosah blízko! Všechny temné činy brzy ospravedlní ušlechtilý cíl!“

„Co tím myslíš?“ zavrčel Gunther.

„Kde jsme kdysi doufali, že ukujeme svazek Burgundu a Xantenu, věnoval nám osud nadto Dánsko a Island. A kde jsme mysleli, že Siegfriedovou smrtí ztratíme vliv, vidíme nyní skrze Kriemhildino nové manželství možnost, jak ovládnout i zbytek kontinentu. Jen si představte – taková obrovská říše bude potřebovat nové jméno. A Gunther už nebude král, nýbrž císař, dokonce imperátor!“

Král plivl do vody. „Pak nebyla Siegfriedova vražda zločin, nýbrž povinnost, kterou chtěl Bůh.“

Hagen se slabě usmál. „Tak je to. Před žádným soudcem, v životě jako ve smrti, se za to nebudete muset ospravedlňovat.“

„Zůstává otázka, jak dostaneme hunskou říši pod svou kontrolu.“ Rádce si pohladil bradku. „Přijde zcela na to, jak zamýšlí Etzel vládnout. Bude-li slabý, povede záležitosti Kriemhilda. Bude-li silný – nu, i Siegfried byl silný.“

„Ty chceš znovu tasit ostří?“ zašeptal Gunther.

Hagen potřásl hlavou. „Pak by byla válka, kterou by si sotva kdo mohl přát. Ale existují nápoje, prášky, masti, které i mladého válečníka nechají zemřít naoko přirozenou smrtí.“

Král chtěl něco odpovědět, ale přistoupil k němu Gernot a Hagen se rychlými, neslyšnými kroky stáhl zpátky. „Bratře, mohu s tebou mluvit?“

Gunther položil princi paži kolem ramen. „Copak jsi někdy nemohl?“

Gernot sklopil pohled. „Obávám se o Burgund.“

„Proč to?“

„Kriemhilda už nebyla té zemi nakloněna, když odešla, a Etzel má na ni rovněž sotva dobré vzpomínky,“ řekl. „A nyní táhneme s mnoha čepelemi doprostřed do srdce hunské říše. Nebylo by bývalo smíření zdálky vhodnější?“

Gunther přikývl. „To můžeš mít pravdu. Ale odmítnout pozvání by nebylo menší urážkou. To, co hledám, je smíření se sestrou, neboť ona je klíčem k míru s Huny. Sám Hagen…,“ včas se vzpamatoval, aby neopatrnými slovy nevzbudil podezření. „… sám Hagen vždycky říkal, že chytrá královna dokáže i nejhloupějšího krále moudře vést.“

„Na chytré ženy nebyl Burgund nikdy chudý,“ zamumlal Gernot. „Ale proč se pak všechno seběhlo takto? Proč vyžadovala ta půda v posledních měsících tolik krve?“

Gunther vzdychl. „Možná moc potřebuje krev, nebo to možná byla Siegfriedova chyba, že svoji sílu založil na moci zlata Nibelungů.“

„Ty věříš těm starým legendám?“

Král se na svého bratra vyčítavě podíval a jeho pohled nebyl už dlouhou dobu tak jasný. „Jsem pokřtěný, Gernote, a řeči o Nibelunzích se našemu Pánu nelíbí. Ale se Siegfriedovým triumfem nad Fafnirem a s příchodem zlata do Wormsu přinesly dobré činy utrpení. Nech mě, ať ti prozradím tajemství, abych ti dokázal svou obětavost – byl jsem to já, kdo nechal to zlato ukrást z vlastní hladomorny.“

Gernotovi se rozšířily oči. „Ty jsi připravil naši sestru o její dědictví? Král Burgundu – zloděj?“

Gunther ho popadl za obě ramena. „Copak nerozumíš? To zlato byla ta bída! Chtěl jsem ji sejmout z ramen nás všech, když jsem je vrátil Nibelungům!“

„Ta touha tě ctí a já nyní vidím tvůj čin jinýma očima,“ řekl Gernot ohromeně. „Třeba máš pravdu a nyní konečně začne nová doba. Bez zlata, ale v míru.“

Gunther se pousmál. „Tak si to přeju taky.“

Princ s úlevou odešel a Hagen byl okamžitě zase vedle svého krále. „Chytrý šachový tah. Kdybych sám nebyl u toho – byl bych vám ta moudrá slova věřil.“

Gunther přikývl. „Jestli to tak mohlo být, jestli to tak mělo být – kdo by byl pak ještě schopen říct, že to nebylo přesně tak?“

V tom okamžiku se rozhodl, že už se na svou vlastní duši nebude dívat jako na pošpiněnou a při pohledu zpět uvidí své činy v ušlechtilém světle. Byl Gunther z Burgundu, který vždycky dělal to nejlepší pro svou zemi. A do Granu mohl cestovat se zdviženou hlavou.

Přišlo jen málo Hunů, kteří se chtěli rozloučit s Mundzukovým tělem. Kriemhilda byla překvapená, jak naprosto jinak zacházel tento cizí národ se smrtí milovaného panovníka. Ve víře v různé bohy našly národy na Rýně většinou různé rituály, ale přece jen byl pohřeb u všech podobně důležitý a účast na něm prokazovala minimální úctu, kterou bylo možné projevit.

U Hunů ne. Sotvaže vyšlo slunce, stálo dvacet, možná třicet mužů, žen a dětí na pahorku na východ od Granu. Kriemhilda a její muž Etzel byli mezi nimi, znova bez insignií moci, které jinak každý král, kterého znala, nosíval.

„Říkáš, že smutek není součástí rozloučení v tvém národě,“ zašeptala královna. „Ale kdo jsou ti lidé, kteří chtějí mrtvému prokázat poslední poctu?“

„Jeho nejvěrnější jezdci, jeho nejmilejší ženy, jeho nejsilnější děti,“ odpověděl Etzel a na Kriemhildin udivený pohled dodal: „Můj otec plodil děti všude, kde našel v kráse zalíbení. Kolem dvaceti synů uznal a mnozí další přišli na svět bez jeho vědomí.“

„Mohu doufat, že se můj manžel bude trochu méně rozhlížet po cizích klínech?“ zeptala se Kriemhilda napůl žertem.

Její král uměl odpovědět správně: „Nebyl bych se o tebe ucházel, kdybych byl tvůj požadavek nechtěl splnit.“

Voják sem přivedl koně. Na něm seděla lany připoutaná Mundzukova mrtvola. Jíl zakrýval rozkládající se místa v jeho obličeji a dřevo drželo zpříma jeho záda.

„Chtěla jsi poznat mého otce,“ řekl Etzel suše. „Zde je tvoje příležitost. Lze ovšem pochybovat o tom, že na tebe ještě udělá velký dojem.“

Kriemhilda potlačila lehkou nevolnost. Nikde v Burgundu by nikdo nepřišel na nápad jednat takto s mrtvolou, ještě k tomu s mrtvolou krále. Ale to, jak Etzel zacházel s otcovou smrtí, v sobě mělo i cosi osvěživě nezatíženého. Propustit na svobodu nezkalenou radost.

Voják, který držel koně za uzdu, vytáhl nyní malé dřevěné prkno, z něhož vyčnívaly špičaté hřebíky. Přivázal je na pravé chodidlo mrtvého krále. Potom se podíval na Etzela. „Je to vaše právo nechat otce nastoupit na cestu.“

Etzel přikývl a odpoutal se od Kriemhildy. Šel ke koni, zvedl chodidlo mrtvého s přivázaným prknem s hřeby a zaseje pustil.

Mrtvé chodidlo zapíchlo hřeby do boku koně. Ten nahlas zavřeštěl a rozběhl se, aby unikl té bolesti. Jeho prudké pohyby kývaly Mundzukovým chodidlem, které se pořád zarývalo do čerstvých ran, a kůň se rychle hnal k obzoru.

Hunové, ženy jako muži spokojeně hulákali, dokud nebyla mrtvola z dohledu. Pak se Etzel znovu připojil ke své královně. „Doufám, že ti ta podívaná nebyla nepříjemná.“

Vzdor svému údivu zavrtěla Kriemhilda hlavou. „Není to méně barbarské než to, co mnohdy dělají Burgundové. Ale úplně tomu nerozumím.“

„Je to poslední válečníkova jízda,“ vysvětloval Etzel. „Ke slunci, směrem k domovu. Pojede, dokud se pod ním kůň nezhroutí mrtvý. Na tom místě je mu určen věčný mír.“

„Chceš být oceněn stejně, až přijde tvůj čas?“

Zasmál se. „Už se na to připravuješ?“

„Ne,“ ujistila ho Kriemhilda rychle. „Už nikdy nechci vidět manžela umírat. Tento způsob rozloučení se mi zdá jen… nevhodný pro život ve městech.“

„Myslím, že můj otec byl poslední hunský král, který hledal hrob ve stepi,“ potvrdil Etzel. „Já bažím po tom, abych se naučil, jak ostatní národy uctívají své mrtvé. Třeba se najde rituál, který budou moci Hunové slavit i ve svých nových městech. Ale nyní je čas – mí špehové mne informovali o vojsku kousek od Granu. Buď to znamená válku – nebo rodinu.“

Když loď krále z Burgundu před Granem přirazila ke břehu, stálo jeho vojsko už připravené, aby ho mečem a štítem bránilo proti každému útoku. Roztahujíce se kapkovitě od řeky k městu drželi vojáci semknuté řady a jen s nechutí otevřeli průchod mezi svými těly, aby Etzelovi, Kriemhildě a několika strážím dovolili hosty přivítat.

Gunther a Gernot seskočili z lodi do mělké vody a potom vydupali na břeh. Hagen byl přímo za nimi, ale pod jeho holínkami nestříkala voda a nevrzaly oblázky.

Na krále z Burgundu udělalo dojem, že se Etzel se sotva deseti muži tělesné stráže odvážil do skupiny z tisíce burgundských vojáků a že ho osobně vyzvedl, místo aby počkal na to, že se Gunther objeví v paláci. Už se rozkřiklo, že nový náčelník Hunů rozumí mnohem víc dvorské etiketě než jeho drsný otec.

Pohled na Kriemhildu nepřekvapil bratry o nic méně. Její šaty byly z hrubé látky, lépe se hodící ke skoupé zemi než jemné sukno, do něhož se halila u dvora. Vlasy měla přísně sčesané dozadu a zavázané koženým řemínkem. Ale nejvíc změněný byl její obličej – dívka se nyní definitivně ztratila a silná žena nesla hrdě svou hodnost v očích, které jen lehce zaplály, když uviděla Gernota.

Gunther ji objal první. „Konečně shledání bez zármutku.“

Stiskla ho, ustavičně se však dívala na svého mladšího bratra. „Tak, jak to má být.“

Když se obrátila ke Gernotovi, stálo mezi nimi cosi neviditelného, co sotva připouštělo srdečný dotyk. „Neočekávala jsem, že přijedeš i ty.“

Mladý princ byl zklamaný. Odmítala Kriemhilda Elsu tolik, že za to nyní měla platit i její vlastní krev?

„Chtěl jsem tvoji novou svatbu oslavit s radostí jako kdysi tu první. A tvého syna – není to i můj synovec?“

Teprve nyní jako by královna vytušila jeho myšlenky a tím prudčeji se mu vrhla do náruče. „Těší mě, že ti stojím za tolik námahy. Prosím, odpusť mi mou váhavost.“

Když byly její rty blízko u jeho ucha, zašeptala dál: „Pochopíš to – už brzy.“

Nyní předstoupil i Etzel a podal Guntherovi ruku válečníků. „Podruhé stojíme proti sobě a podruhé zůstanou čepele v pochvách. Dobré znamení.“

Gunther se usmál. „A podruhé chceš mou sestru za nevěstu. Jsem rád, že ti ji tentokrát mohu dát.“

Hunský král jen trochu svraštil čelo. „Tenkrát jsi mi ji nemohl odepřít a dnes není ve tvé moci mi ji přislíbit. Moje hrdost je nesrovnatelně větší, protože ten krok udělala sama.“

Přitom objal Kriemhildu paží a Gunther cítil lehkou závrať, když mu Hagen pošeptal: „Je to domýšlivý panovník a zde je jeho říše. Měli bychom mluvit opatrně a stejně opatrně jednat.“

Místo k čestným hostům obrátil se nyní Etzel napřed k vojákům z Burgundu. „Bylo pro vás zabito mnoho prasat! Bylo uvařeno hodně piva! A povolných žen má národ Hunů skutečně také dost! Na tři dny jste našimi bratry – a Gran je vaše vlast!“

Řadami projel spokojený šepot plný radostného očekávání, a když Gunther ukázal k městu, rozběhlo se nadšeně tisíc vojáků, aby v opilosti a laškování zapomněli na útrapy cesty. Jen dvacet mužů, osobní garda, zůstalo po jeho boku. Král byl přesvědčený, že mu z této strany sotva hrozí nebezpečí. Naopak – byl to Gran, který se musel obávat Burgundu.

V chaosu, který v Granu byl, vystupoval králův stan jako ostrov z moře. Z velké spousty tyčí a tyček skoro upletli ti nejšikovnější z Etzelových přívrženců kopuli, dřevo svázali jen několika málo lany. Jako spleť ze žebříků se výztuhy do sebe zavěsily, aby mírnou klenbou zastřešily místo, které by bylo mohlo snadno pojmout všechny burgundské válečníky. Podivuhodná konstrukce byla potažena tolika kůžemi, že Gunther pochyboval o tom, že by kdy mohl v tomto kraji potkat vola, který by svou kůži ještě nosil sám. Bez kamenů a cihel působil královský stan silně a majestátně a vzbuzoval úctu jako kostel. Vlajka kouře stoupala z nejvyššího místa k nebi a připomněla králi zvláštní přilby s oháňkami na špičce, které Hunové nosívali do bitvy.

Gernot a Gunther zůstali mimoděk stát, když uviděli tu jedinečnou stavbu. Etzel se hrdě usmál. „Jistě to není palác, ale přece jen místo pro krále.“

Šest stráží stálo před vchodem, jehož veřeje byly hrubě sešněrované z dřevěných kmenů. Za nimi se otvírala říše, jež byla peklem nebo rájem, podle toho, čeho se člověk od obojího nadál. V obrovském stanu to bylo cítit po pečeném mase, po potu a po výparech ze stovek kůží, které tu byly vším – lůžky, ochranou před pozorováním, podlahovou krytinou. V mosazných miskách hořely malé ohně a jejich teplé světlo neproniklo ani ke špičce kupole, v níž díra dovolovala kouři a vedru odtáhnout. Dřevěné estrády a podesty vymezovaly prostory, které nepotřebovaly stěny, a všude vládla přičinlivost. Vařili tu, pekli, smáli a líbali se. Jak Hunové, tak Xanťané se zřejmě skvěle bavili a svého krále přivítali zběžným jásotem, nikoliv s poníženou úctou.

„Ještě nikdy jsem nic takového neviděl,“ zašeptal Gernot. Kriemhilda se usmála. „Hunové mohou být stepní válečníci a naší kultuře úplně cizí, ale to neznamená, že jim schází vlohy ke kráse a k tvorbě.“

„Jestli jste potřeboval další důkaz, jak nebezpeční jsou tihle barbaři,“ sykl Hagen, „byl vám poskytnut. Tahle moc musí přijít do našich rukou, než bude namířena proti nám.“

„Posaďte se, kde je vám libo,“ oznámil teď Etzel. „Co si přejete, to dostanete. Jestli se vám naše pohostinnost líbí, přeji si, abyste po třech dnech slavnosti potřebovali ještě tři dny, abyste si odpočinuli.“

Tato přátelská slova provázel zdvořilý smích a Gunther se obrátilma svou sestru. „Hostinapřed svatebním obřadem? To se mi zdá zvláštní.“ Kriemhilda odpověděla, aniž se na něho doopravdy podívala. „Manželství, tak jak je známe my, je Hunům cizí. Dnes o půlnoci Etzel oznámí, že nyní jsem jeho královna. Víc není nutné.“

„Doufal jsem, že vyhledáš požehnání páně,“ řekl Gunther opatrně. Královna Xantenu a Dánska zůstala klidná. „Mému prvnímu manželství přineslo požehnání málo štěstí. Tak, jak se Siegfried podřídil mé víře, podřídím se já Etzelově.“

Během rozhovoru se Gernot zvědavě rozhlížel a objevil vedle jedné mladé ženy kojence zabaleného v kožešinách. Jeho velké světlé oči zjevně nebyly hunského původu. „Je to on?“

Kriemhilda k němu přistoupila a s láskyplným pohledem malého chlapce zvedla. „To je on. Váš synovec, můj syn – Siegfriedův syn.“

Gunther si hošíka prohlížel předstíraje radost, i když zatoužil po obušku. „Jak se jmenuje?“

„Nosí jediné jméno, které může nosit – Siegfried,“ prohlásila Kriemhilda.

Panovník Burgundu zbledl a položil ruku na malé tělíčko a tím i na ruku své sestry. Byl to okamžik rodinného míru, jak si jej toužebně představoval. Spíš mimochodem si všiml prstenu, který Kriemhilda nosila. „Ty ještě nosíš zlato Nibelungů na těle? Po tom neštěstí, které nám přineslo?“

Podívala se na něho, už skoro překvapená. „To zlato? Gunthere, neštěstí přinesla lačnost, ne zlato. A dnes není ten prsten víc než jen vzpomínkou na uplynulé štěstí.“

Nad chlapcem se sklonil třetí obličej – Hagen. „Dítě i zlato jsou prokleté skrze Siegfriedovu krev a jméno. Obojímu se budeme muset věnovat.“

„Třeba by bylo vhodné, kdybych vzal prsten zpět s sebou do Burgundu,“ navrhl Gunther stísněným hlasem.

Jeho sestra stáhla ruku zpátky. „Vzala jsem ho odtamtud úmyslně a můj úmysl se nezměnil.“

Král chtěl něco říct, ale než mu sešla slova ze rtů, zkřivila mu bolest obličej. Malý Siegfried ho popadl za palec a jeho maličké ruce tiskly Guntherův prst tak silně, že si Gunther myslel, že mu zlomí kost. S námahou se vymanil ze stisku dítěte, které jako by jednalo z pouhé zvědavosti a přitom se usmívalo.

Etzel tleskl do rukou. „Je čas nechat minulost odpočívat. O půlnoci, až se Kriemhilda stane královnou mé říše a mého srdce, nechť je zapomenuto všechno, co bylo. A pak oslavíme začátek nové doby.“

Byla to slavnost, která byla rozpustilá a klidná. Hunové neměli smysl pro hudbu, a tak bylo melodií večera stejnoměrné mumlání přibližně dvou set mužů a žen, kteří se rozmístili v ohromném stanu. Zatímco víno a pivo tekly rovnoměrným proudem, přicházely maso a chléb nárazově, kdykoliv po nich někdo volal. Teplo pochodní se zachytilo v kožešinách a brzy měli muži na sobě už jen kalhoty a lehké košile. Holínky a kazajky přistály na velkých hromadách a s narůstajícím přátelstvím i zbraně. Pak otevřeli dřevěnou bránu a sundali některé kožešiny z vnější stěny, aby stanem mohl vát snesitelný větřík.

Přes jejich počáteční rozladění si Etzel a Gunther porozuměli tak dobře, že Kriemhilda stejně jako Hagen vrhali často zachmuřené pohledy na oba krále. Vládce Burgundu našel ve stepním králi konečně zase podobného ducha, a několikrát nenápadně odbyl mávnutím ruky svého rádce, když se chtěl přiblížit s varovnými slovy.

Když Kriemhilda opět podala svému synovi prs, posadil se k ní na kožešinu Gernot. „Jsem rád, že tě vidím mezi přáteli, milovaná sestro. Xanten pro tebe musel být velice osamělý.“

Zavrtěla hlavou. „Bylo tam tolik práce, že mi nezbýval na chmurné myšlenky čas. Ale Xanten je Siegfriedovo dědictví, ne moje. A nemohl být pro mne žádným nástrojem.“

„Nástrojem?“

Když mluvila dál, usmívala se Kriemhilda na svého syna. „To není důležité. Co přijde, to přijde.“

Neurčitá slova Gernota znepokojila. „Přijde mír a znovunalezená láska rodiny. Nikdo už nechce nic jiného – ani Gunther.“

Když bylo dítě nakojené, pohladila Kriemhilda Gernota po tváři. „Nedělej si starosti, milovaný bratře.“

Pevně ji chytil za ruku, která nosila prsten Nibelungů. „I Elsa mluvila o kletbě zlata, které bylo neprávem vzato z lesa.“

Kriemhildin pohled zledovatěl. „Nemluv o ní, ani o zlatě.“

Gernot sklopil oči k zemi. „Odpusť.“

Rychle se znovu usmála, aby rozptýlila jeho starosti. „Milý bratře, není tu nic k odpouštění. Ale jednu laskavost bys mi mohl prokázat.“

„Každou.“

Kolébala dítě ve svém náručí. „Chtěla bych, aby Siegfried dnes v noci spal pod znakem Burgundu. Můžeš mi přinést vlajku naší vlasti?“

Nebylo to neobvyklé přání, jen vyslovené v neobvyklou hodinu a Gernot reagoval odpovídajícím způsobem. „Jediná látka se znakem Burgundu leží složená na naší lodi…“

Kriemhilda se na něho podívala, v očích jednu jedinou prosbu. Princ se kroutil, nechtělo se mu ji splnit. „Ještě dnes? Už je hluboká noc a brzy dojde k oznámení tvé svatby s Etzelem. Co když ten okamžik promeškám?“

Lehce ho políbila – na rty, jak už to neudělala, co přestali být dětmi. „Nezmeškáš, co je důležité, to ti slibuju. Nikdo nebude pryč, až se vrátíš.“

Gernot nejistě vstal. „Je-li to tvé přání, ať je to můj dárek k tvé svatbě.“

Když opouštěl stan a několikrát se přitom ohlédl, zvedla Kriemhilda své miminko k sobě. „Jeho ušlechtilá duše nechť je ušetřena.“

Po celém dni a celém večeru plném radostí smyslů byli Burgundové u hunského stolu vydatně zpití a do lenosti nasycení. Gunther dovolil i tělesným strážcům, aby se obsloužili, což tito udělali nejen u masa a vína, nýbrž i u hihňajících se hunských žen. Když se přiblížila půlnoc, vládla rozpustilá nálada a bratrství. Jen Hagen nebyl otupělý, ani vínem, ani tučnými jídly, chodil vztekle mezi nesoustředěnými těly. „Můj králi, nehledáme v rauši svazek s Huny! Naše smysly musejí být ostré a naše plány chytré.“

Guntherovi se při odpovědi lehce pletl jazyk: „Mlč, ty blázne! Jen jednou mlč!“

Etzel se opřel o jednu z velkých podušek, které dělaly z podlahy měkké lože. „Blázne! Ty mě nazýváš bláznem?“ Jeho pobavený výraz v obličeji jasně ukazoval, že nezamýšlí být vážně rozhořčen.

Král z Burgundu mávl opovržlivě rukou. „Ach co, můj milý Etzele, nic mi není vzdálenější! Je to jen… občas…“

„… mluví svědomí tak nahlas, že víno sotva stačí přimět je k mlčení,“ doplnil Hun a zase se dunivě zasmál. „To je prokletí křesťanů. My stepní válečníci se neobíráme vinou.“

Přiťukli si zlatými číšemi, které Etzel nechal zhotovit z poplatku, který mu ročně platila byzantská říše.

Kreimhilda k nim přišla a posadila se vedle svého manžela. „Je můj vyvolený už příliš opilý, aby se ještě stal mým králem?“

Etzelův pohled se okamžitě zase rozjasnil a jeho válečnická krev snadno potlačila opojení. „Ne, samozřejmě ne. A jestli jsi ještě pořád přesvědčená, že chceš mít po svém boku hunskou duši, dojde k provolání teď a tady.“

Jen přikývla a Etzel vstal.

Gunther se otočil ke své sestře. „Nevidím Gernota. Neměl by ten slavnostní okamžik zažít také?“

Kriemhilda se usmála. „Asi se potuluje někde ve stanu, odkud uvidí, co bude k vidění.“ Zvedla se a postavila se vedle svého muže, který silným hlasem zvolal: „Poslouchejte, vy psi – a hosté z říší Burgund a Xanten!“

Ozval se pobavený smích a králi se dostalo sluchu každého muže i každé ženy. Zvedl svou číši. „Víte, kdo jsme, a víte, proč jsme tady. Tím je vlastně řečeno vše. Ale v posledních létech ochutnali Hunové nový život, který sestává z více věcí než z tvrdé jízdy a studeného masa. Něco z toho se osvědčilo, neboť to posiluje duši, aniž by to oslabovalo paže. Můj otec si vzal každou ženu, která se mu líbila, a bylo to jeho hrdé právo. Ale já jsem brzy poznal, že láska chutná sladčeji, je-li dávána dobrovolně.“

Podíval se na Kriemhildu s výrazem upřímné sounáležitosti a objal ji paží kolem boků.

„Když Kriemhilda pohrdla mými námluvami,“ pokračoval Etzel, „moje srdce krvácelo. Ani žádná žena, ani léčitelé nedokázali tu ránu zavřít. Dnes vím, že dýka, které vděčím za tu bolest, je i mastí, která ji tiší. A protože bych bez toho tišení umřel, provolávám dnes pro všechny Huny: Poslouchejte, Kriemhilda je nyní moje žena – a vaše královna!“

Jásot se šířil ve vlnách – od okolostojících zachvátil všechny lidi ve stanu a větracími otvory vnější stěny se dostal ven, kde ho slavící vojáci hlučnými hlasy a cvakajícími poháry nesli dál.

Gernot slyšel ten jásot tiše vát ve větru, když si na královské lodi strkal pod paži látku se znakem Burgundu.

Zvláštní. Sotva existovalo jiné vysvětlení té radosti než Etzelova a Kriemhildina svatba. Ale neslíbila mu jeho sestra, že bude u těch svatých slov přítomen?

Princ seskočil z lodi a spěchal ke Granu, který byl vzdálený od břehu Dunaje půl hodiny pěšího pochodu. Byl zmatený a vystrašený. A ještě víc ho mátlo, že nemohl říct, co mu nahání strach. Byl to stín, který se položil na jeho duši a jehož drápy sevřely jeho srdce. Myslel na Elsu a na to, že často mluvila o tomto pocitu, když pozorovala pletichy na burgundském dvoře. Poprvé Gernot pochopil, co tím myslela.

Jak ho mohlo to nadšení tolik lekat? Nebylo nyní všechno lepší a bezpečnější? Neotevřela se konečně nová kapitola s panensky bílými stránkami, ještě neposkvrněná krví?

Běžel ještě rychleji.

Trvalo nějaký čas, než se dav v hlavním stanu a kolem něj zase uklidnil a jména Etzela a Kriemhildy už nezněla ze stovek hrdel. Vládce Hunů se spokojeně díval, jak se jeho muži sbratřili s hosty a jak svatba uzavřela nové svazky. I Kriemhilda se usměvavě rozhlížela, ale její pohled byl podivně napjatý. Pořád klouzala očima ke xantenským vojákům, kteří byli rozdělení všude ve stanu a tvářili se kamenně. Když konečně opět nastal klid, Gunther vstal a zvedl paže. „Věru, je to velký den. Třetí svatba s burgundskou krví před roční lhůtou. Hunové si nemohou přát lepší královnu – a Burgund lepšího švagra. Na říše! Na mír!“

Znovu se tleskalo a jásalo, dokonce Hagen prokázal neviděn slovům svého krále čest.

Kriemhilda pokynula svým pečlivě rozestavěným mužům, kteří jako mimochodem začali uzavírat větrací otvory ve stěně stanu a zatahovat hlavní bránu. To všechno Huny překvapilo, ale neprojevili odpor. Burgundští válečníci namnoze už v opileckém deliriu, si toho vůbec nevšimli.

Jen Hagen z Tronje viděl koutkem očí podivné aktivity a postavil se vedle Gunthera. „Můj králi, ve vzduchu se vznáší pohroma. Cesty ven byly právě uzavřeny.“

Gunther ho sotva poslouchal, užíval si oblibu mužů ve stanu. „Kdo by taky chtěl opustit to pohostinné místo?“

Do jeho posledních slov se vmísil první smrtelný výkřik burgundského vojáka, zdušený ostrým železem. Sotva chroptivě vydechl jeden život, následoval druhý, třetí, pět, pak deset.

Xantenští vojáci vytasili dobře schované ostří a zapichovali Burgundy, ještě přátelsky naladěné, jako vepře, které bylo třeba vykuchat na hostinu. Některé odtáhli od žen, jejichž nahá kůže se koupala v krvi tryskající z podřezaných hrdel.

„Můj králi, byli jsme vlákáni do pasti!“ zvolal Hagen a okamžitě zaujal místo před svým pánem.

Sotva se krvavé divadlo prodralo vínem zakalenými myšlenkami přítomných králů, vykřikl Gunther: „Burgundové! Ke zbraním!“

Ale nebyl to boj, který se dal vyhrát. Byl to masakr, při němž střízlivé a pečlivě vybrané družiny z xantenského dvora půlily řvoucí a vrávorající Guntherovy vojáky zleva doprava a shora dolů.

Hunští válečníci vyskočili a rychle popadli vlastní čepele. Dívali se na svého vládce a očekávali povel k zásahu. Ale když chtěl Etzel s ohnivým pohledem tomu zabíjení udělat přítrž, ucítil ruku své ženy na paži. „Děje se jen to, co se muselo stát. Staré bezpráví se omyje novou krví. Tví Hunové jsou ještě nezúčastnění, a když nedáš svůj povel, bude se dnes slavit jen krev Burgundů. Pokud se pokusíš zadržet mne, vezmu si život sama, než Gran najde sluneční kotouč.“

Kriemhildin hlas byl naprosto klidný a bez jakékoliv nejistoty. Etzel se na svou ženu díval, jako by to nebyla žena, nýbrž stepní démon, jedovatý a rochnící se v utrpení. „Nemůžeš přece připustit…“

„Připustit, co jsem sama naplánovala?“ opáčila. „Musím, má-li konečně skončit, co už příliš dlouho bobtnalo.“

Gunther uslyšel ta slova a s námahou, vrávoraje, se obrátil ke své sestře. „Kriemhildo – ty… ty jsi mě sem přilákala, aby ses pomstila Burgundu?“

„Zapomeňte na důvody,“ sykl Hagen. „Musíme utéct, abychom doma nasbírali nové síly!“

Královna Hunů se na Gunthera dívala skoro soucitně. „To utrpení není určeno Burgundu – jenom tobě a vojákům, o nichž jsem věděla, že je přivedeš. Po dnešním dni už říše nikdy nepojede proti cizím hranicím. Slyšíš ji padat?“

Doopravdy smrtelné výkřiky ve stanu z nedostatku obětí pomalu dozněly. Nahradily je stejně strašlivé zvuky umírání z prostranství všude v Granu. Neschopní odporu padali Burgundové rychle a hojně, až z dvaceti možná jeden stihl prchnout do stepi.

„Ven odtud, ven!“ vykřikl nyní Hagen.

Gunther vrávoral pozadu od Etzela a Kriemhildy, hekticky se rozhlížel všemi směry, protože se obával, že dostane nějakou čepelí mezi lopatky. Ale žádný z xantenských vojáků se ho nedotkl.

Etzel, bledý rozhořčením a zděšením, popadl svou ženu za paži: „Jak ses mohla opovážit za mými zády naplánovat takové vraždění? Strhneš říše do neštěstí!“

Dívala se na něho, ale její pohled jím procházel. „Neočekávám, že to pochopíš, můj manželi. A věř mi, že obdivuji tvoji šlechetnost, ačkoliv jsem ji musela zneužít.“

Mladý hunský král se snažil ještě najít slova. „Zradila jsi nejen Burgund, svou vlastní rodinu, nýbrž i mne. Nejsem teď než jiného než ochotný pomocník toho zlého činu!“

„Jsi dobrý člověk,“ řekla tiše, jako by to bylo dost. „Poslední v tomto stanu. A nyní mne omluv – neboť pomsta musí být ještě dokonána.“

Gernota se zmocnilo zděšení, když slyšel výkřiky a jeho noha šlápla do kaluže z teplé krve. Prvního burgundského vojáka visícího na xantenské čepeli se ještě pokusil zachránit, ale pak pochopil, že tady nejde o to, zabránit nějakému opilému činu. K té řeži došlo na rozkaz a žádná duše z rýnského údolí neměla Gran opustit živá.

Princ se hnal k velkému stanu nedbaje na vlastní bezpečnost, když před ním náhle vyvrávoral na cestu válečník oblečený v xantenských barvách, s vytaseným zakrváceným mečem. Gernot se tváří v tvář zákeřnému vrahovi zarazil. Pak mu voják v Kriemhildiných službách krátce kývl a ustoupil stranou.

Gernot byl šťastný, že si zachoval život, ale byl stejně tak i zděšený, když musel za svou záchranu vděčit Kriemhildě. Kdo kromě ní mohl nařídit, aby Burgundy vyvraždili, ale jeho ušetřili? Kdo by na tom byl měl zájem, když ne princezna, která nyní byla královnou?

Čím rychleji pádil, tím pomaleji mu tlouklo srdce, tím těžší byla jeho duše. Nohy ho nesly k místu, k němuž ho to s každým krokem přitahovalo méně.

Kriemhilda kráčela odměřenými kroky jako na svatbu nebo korunovaci řadami věrných xantenských vojáků, ohromených Hunů a mrtvých Burgundů. Neštěstí, které se údálo na její povel, nevěnovala ani pohled a poslední steny několika krajanů jí ani nedolehly k uchu. Upřeně hleděla na Gunthera, studeně a nadřazeně. Gunther se pozadu potácel k východu a přitom pořád zakopával o mrtvoly svých mužů. Pokaždé zavyl jako nakopnutý pes a ačkoliv nevzlykal, řinuly se mu po tvářích slzy. Ve své poslední hodině byl burgundský král jen uzlík zbabělosti a ubohosti. „Kriemhildo – moje sestro! Ty se domníváš, že víš…“ Pomalu zvedla levou ruku jako k přísaze, aby Gunther mohl vidět prsten. „Siegfried měl na ruce ten prsten, když ho provrtalo ostří vedené Hagenem. Ale kdo vedl Hagena, který nikdy neuměl jednat o své vůli? Ten prsten to viděl.“

Hagen nehodlal svého krále podepřít a výsměšně říkal jen pro jeho uši: „Pak prostě ví o našem plánu. Nevyšel i přesto? Nebude osud přesto na naší straně, až budeme bezpečně zase na Rýně?“

„Ty jsi Siegfrieda neznala jako já,“ koktal Gunther nyní. „Neznala jsi jeho ctižádost. Byl by se stal záhubou říše a jako dobrý král jsem musel…“

„Mč!“ vykřikla Kriemhilda, ne zuřivě, nýbrž s pánovitou zpupností. „Siegfried byl víc králem, než jakým kdy byl kdokoli z burgundského dvora po pět generací. A to ještě předtím, než nosil korunu.“ Gunther se prudce rozhlížel a hledal bránu. Ale uviděl dobrý tucet xantenských věrných, kteří tam bděli v sevřené linii.

„Vytas svou dýku,“ řekla teď Kriemhilda. „Nosíš ji na znamení své cti. Já to vím.“

„Vytaste svou dýku,“ zavrčel Hagen. „A moje čepel vám bude pomáhat.“

Zvedl s důvěrou svůj velký široký meč a Gunther zamžoural, když čepel odrazila světlo pochodní.

Král vytáhl svou královskou dýku zpoza opasku a Kriemhilda měla ve stejnou chvíli v ruce stříbrný nůž. „Můj bratře, nyní budeš muset sám žádat krev, aby sis zachránil život. Ani Hagen, ani Siegfried už ti nestojí po boku, aby udrželi tvé ruce čisté. Jak statečný budeš, když nebudeš moci ten zlý čin podsunout nikomu jinému?“

„Bez starosti,“ ujišťoval Hagen. „Moje tělo vás ochrání a můj meč Kriemhildu usmrtí.“

Gunther, který měl za to, že má Hagena bezpečně po svém boku, se usmál. „Staniž se tedy.“

Kriemhilda skočila dopředu a Gunther neuhnul. Jen natáhl paži s dýkou, pokud by se Hagenovi oproti očekávání nepodařilo šílenou královnu Hunů zabít.

Necítil jemné ostří, které se zavrtalo do jeho těla, a vlastní zbraň, která pod Kriemhildinými prsy zajela do masa, to udělala jemně a bez tlaku. Všechno, co Gunther cítil, bylo tělo jeho sestry, které ho zasáhlo jako objetí. Její vlasy se dotkly jeho obličeje, když mu položila hlavu na levé rameno a slyšel, jak její jemné rty říkají: „Staniž se tedy.“ Jejich ruce upustily dýky a sevřely se navzájem v tichém tanci. Bratr a sestra se podpírali, zatímco tmavá krev smáčela šaty mezi nimi.

Poprvé za celé měsíce se Gunther neptal, kde je Hagen. Už jen ta myšlenka se mu zdála absurdní. Šílenství se tiše vzdálilo, vykonalo své služby. Hagen byl mrtvý – zemřel jeho vlastní rukou. Kde jinde by měl starý rádce být než na dně Rýna?

Kriemhilda se usmála a byl to úsměv bez vypočítavosti. Nenávist, kterou cítila, udělala opět místo oné lásce, kterou odmalička cítila ke svému bratrovi. K dobrému, spravedlivému Guntherovi, který zemřel v jejím náručí.

Když Etzel přistoupil k tomu smutnému objetí, obě těla se zhroutila na jednu medvědí kožešinu, ruce i na cestě do říše mrtvých zkřížené. Král Hunů si klekl vedle své královny, s jejím synem na ruce. Kriemhilda uviděla dítě a zašeptala s krví na rtech: „Siegfriede…“

Vypadalo to, jako by se chtěla k dítěti zvednout, ale její tělo v umírání předhánělo jejího ducha. Etzel se na ni díval, zármutkem neschopný ukázat svou zlost. „To bylo to, co jsi chtěla? Proto jsi přijala mé námluvy? Bez lásky, posedlá jen myšlenkou na pomstu a smrt?“

Usmála se, slabě a roztřeseně. „Můj Etzele… dobrý muži… krásný králi. Byla bych… pro tebe… chtěla… mnohem víc…“

Oči se jí obrátily v sloup a její poslední myšlenky zůstaly nevyslovené. Nyní v Granu tloukla už jen dvě burgundská srdce.

Ticho, které Gernota přijalo, když přišel k Etzelovu velkému stanu, bylo horší než jásot nebo výkřiky umírajících, které ho doprovázely sem. Mluvily o konci, o dokonání zlého činu.

Čtyři xantenští vojáci střežili vchod, ve stínu vedle nich Hunové, které porazili. Jejich obličeje byly klidné a prázdné, ale rozhodné.

Ale ještě než mohl princ z Burgundu požádat o vpuštění, otevřela se brána zevnitř a v plápolajícím teplém světle pochodní vyšla ze stanu nějaká postava.

Byl to hunský král Etzel, šedivý v obličeji a s vrávoravým krokem, oči červené a strnulé. V náručí nesl malého Siegfrieda.

Gernot se neodvážil ptát, co se stalo, neboť co si mohl přečíst v Etzelově obličeji, bylo skutečně dostatečnou odpovědí. Tak stáli proti sobě mlčky, rozptylováni jen veselým škytáním dítěte. Dva muži, tak rozdílní v duších, ale plaěící pro stejné milé.

Nakonec podal Etzel svého nevlastního syna Siegfrieda jeho strýci. „Vezmi to dítě a odvez je pryč. Burgundové dnes moji říši potupili a kdybych jednal v duchu svého otce – musel bych tebe i toho chlapce zabít, jen abych tuto shnilou krev na všechny časy sprovodil ze světa.“

Princ opatrně vzal kojence a spatřil, že se v malé ruce něco leskne. Byl to prsten, který Siegfried držel jako hračku.

„Slyšel jsem legendy o tom zlatě,“ vysvětlil Etzel. „A i když na ně nevěřím, přece jen nejsem ochotný vyzvat osud.“

„Ten prsten je kořen všeho zla,“ zašeptal Gernot a vzal dítěti zlato. Dítě hned začalo křičet.

Etzel potřásl hlavou. „Věřte tomu, pokud doufáte, že proto dokážete snést pohled na všechny ty mrtvé.“

Byla vyslovena všechna slova a rozloučení by nebylo ničím jiným než pokrytectvím. Gernot se tedy obrátil a vydal se s vlajkou, prstenem a dítětem zpátky na cestu k lodi.

14

Gernot a srdce spravedlnosti

Gernot vjel do města v časných ranních hodinách, když Worms ještě spal. Kapuci svého pláště si stáhl hluboko do obličeje, a jen pekaři, kteří už byli na cestě, ho viděli s nějakým uzlíčkem mířit na koni k hradu, aniž by ho však poznali. Stráže u brány proti němu natáhly kopí, která tichým slovem odvrátil stranou.

Hrad ještě spal, jako by čekal na návrat svého krále, aby ho mohl přivítat odpočinutý. Gernot jel rychle, aby předhonil strašlivou zprávu a nemusel se pouštět s někým do hovoru, zatímco s dítětem v náruěí zamířil k Elsině pokoji.

Našel ji ještě spící a skoro měl výěitky svědomí, že by ji měl budit. Dopřál si pár okamžiků, aby mohl obdivovat její líbezný obličej, který nebyl znepokojovaný starostmi a byl blaženě uvolněný. Potom ji políbil na tvář a Elsa se usmála, aniž by otevřela oči.

„Právě se mi o tobě zdálo – jako každou noc.“

Když ji nesevřel šťastně do náruče, posadila se. Stačil pohled do jeho unavených očí a na dítě v jeho náručí, aby dostala dostatek odpovědí, které ji hluboce polekaly.

„Sen skončil,“ zašeptal Gernot chraptivě. Dlouhá jízda na koni ho zmořila.

Vyskočila z postele a opatrně ho objala, aby miminko nezmáčkla moc pevně. „Můj nejmilejší, mluv, sžírá mě strach.“

Objal ji pravou paží a těžké slzy smáčelyjejí noční košili. „Je po všem. Čtyři říše zažijí dnes slunce bez krále a i Burgund je mezi nimi.“ Podívala se na něho tiše zoufajíc. „Gunther?“

Těžce přikývl. „A moje milovaná sestra. A každý voják, který pochodoval s námi.“

Elsa svraštila čelo. „Ale jak mohl Etzel…“

„Etzel ne,“ přerušil ji Gernot. „Burgund hledal burgundskou krev o svatební noci v Granu. Kriemhilda a Gunther našli smrt spolu.“ Malý chlapec v jeho náručí se pohnul, unaveně otvíraje oči. Elsa ho vzala a opatrně si ho přitiskla na prsa. „Potom lze snadno odpovědět na otázku, čí je to dítě.“

Zbaven zodpovědnosti za malé tělíčko, mohl Gernot konečně padnout na židli. „Žádné jiné dítě by tu jízdu sem nepřežilo. Jeho jméno je Siegfried. A jeho bude pomsta, sotva se naučí běhat.“

Elsa potřásla zděšeně hlavou. „Ne, to nesmí být. Lačnost, klam, zlato – to končí dnes, tady!“

Princ, který za poslední dny zestárl o léta, vytáhl z kapsy šperk. Byl to ten prsten. „Jeho dědictví.“

Chtěl jí ho dát, ale zvedla odmítavě ruku. „Nenechávej ten proklatý klenot v jeho blízkosti.“

Gernot nejistě prsten zase schoval. „Já nevím, co se teď musí dělat. Doufal jsem, že mi Burgund dá odpověď, ale místo toho se nyní všechno zastavilo.“

Elsa podala miminku malíček a ono jej ihned začalo lačně sát. „Má žízeň. Ohřeju pro něho v kuchyni trochu mléka.“

Gernot šel za ní. „Ale co máme dělat?“

Její pozornost jako by víc platila chlapci než otázkám po tom, co pro ně naplánoval osud. „Vzpomínáš si, jak jsme si navzájem slíbili, že mezi sebe nenecháme vstoupit ani stav, ani krev?“

„Jako včera,“ potvrdil princ.

Krátce se na chodbě zastavila, aby do svého pohledu vložila všechnu lásku, která snad scházela jejím slovům. „Pak bys měl vědět jedno, Gernote z Burgundu – já odejdu, a když nevytasíš svou zbraň, abys mi v tom zabránil, vezmu chlapce s sebou.“

Princ nebyl schopný sledovat myšlenky své milované. „Pryč z Burgundu – ale kam? A co ze mne bude?“

Umála se, když vešli do kuchyně. „Gernot se stane králem Burgundu – nebo mužem a otcem.“

Lehce mžilo a temné mraky slibovaly ještě víc špatného počasí, když dva koně opustili burgundský dvůr a jeli na severovýchod do lesa Nibelungů.

Elsa si ovázala kolem štíhlého těla šátek, v němž malý Siegfried bezpečně spal. Gernot pověsil za sebe přes koňský hřbet dvě brašny. Obsahovaly pár kusů oděvu a proviant. Nic z toho neukazovalo na jeho původ, nic nemělo hodnotu, kterou by si byl mohl koupit respekt. Tak se rozhodli.

„Kdybys toho litoval, nebudu ti vyčítat návrat,“ řekla Elsa.

Gernot se na ni podíval. „Kdybys to byla nenavrhla, byl bych na to brzy přišel sám. Král Gernot z Burgundu? Prosím tě.“

Zasmála se. „Byl by ses stal obdivuhodným králem.“

„Jako Giselher, Gunther nebo dokonce Kriemhilda? Mně se spíš zdá, že trůn i v dobrých lidech vyprovokuje zlo.“

„Trůn – nebo zlato,“ zamumlala Elsa.

„Obojí už pro mne nemá cenu,“ prohlásil Gernot. „A jestli v tom, že jsem se toho zřekl, existuje vyhlídka, že s tebou budu šťastný, není cena, kterou bylo třeba zaplatit, nýbrž cena, kterou jsem vyhrál.“

Jeli mlčky a ve svornosti asi hodinu, zatímco světlo dne kalně prosvítalo mezi mraky. Elsa dala tu a tam dítěti mléko z koženého měchu, který nesla pořád pod ramenem.

Najednou odumřely písně ptáků a ze stromů vylézal ztuchlý pach společně s tónem, který byl tak jemný, že si člověk mohl myslet, že vůbec neexistuje. Zdálo se, že se vzduch zastavil a každá větev a každý kámen jako by se chvěly.

Gernot si třel spánky. „Cítíš to?“

Gernooote… Elsooo…

Zadržela svého koně. Ačkoliv jí v hlavě bušilo, jako by chtěl její duch prásknout do bot, platila její starost dítěti, které jí spalo na prsou. Ale zdálo se, že Siegfrieda tlak neviditelného netrápí.

Plod… zlooděěje…

Jeli dál, ale míhání ve vzduchu zesílilo a bolest se stala stěnou, kterou nebylo možné zbourat.

Burgundská krev… a zlato Nibelungů…

Gernot se pořád prudce otáčel, a připadalo mu, že spatřil stín v nepřirozeném pohybu, nebo obličej v propletencích mechů a lišejníků na bludných balvanech.

Hra začíná… znovu…

Když už mladý pár nemohl jet, protože neviditelná ostří přímo hrozila rozřezat jejich těla, zvedl Gernot ruku. „Tady to musí být, neboť dál nemůžeme.“

Vytáhl ze své kazajky prsten, který Nibelungové cítili, už když se ráno přeplavil přes Rýn.

Prsten! Prstenprstenprsten! Náš! Můj! Náš!

Princ jen krátce pomyslel na to, čeho se vzdává, je-li prsten schopný toho, co se mu připisovalo. Potom uviděl Elsin pohled, její lehké přikývnutí a se silným trhnutím zlatý šperk odhodil.

Prstenprstenprstenprstenprstenprstenprstenprsten…

Z šepotu Nibelungů se stalo vřeštění a stovky neviditelných rukou sáhly po prstenu, který setrval ve vzduchu, jako by se musel napřed rozhodnout, kam chce dopadnout.

Jeden jediný sluneční paprsek našel cestu skrze mraky a tak se na prstenu zatřpytil, že si Elsa a Gernot museli chránit oči. Když zase viděli jasně, prsten Nibelungů zmizel a bolest, kterou způsobili, rovněž.

Kdyby byl mladý pár rozuměl řeči lesa, byl by mohl ještě slyšet poslední slova Nibelungů, která mnohohlasně slábla: Spoustou krve zaplacená vina…, ale přes to všechno zaplacená…

Gernot se podíval na Elsu a potom na kloučka, který ještě pořád blaženě spal. „Je vykonáno. Co přijde nyní, leží, doufejme, opět v našich rukách.“

Šťastně se na něho podívala: „Už žádný krutý osud, žádná hračka bohů. Hledejme cestu společně. Kam máme pobídnout koně?“

Gernot přemýšlel. „Kdysi jsem řekl, že Island je mi protivný. Ale zdál se mi i jako místo, kde bys byla šťastná – a které leží daleko od toho všeho tady. Místodržící, který se nyní asi stane králem, se jmenuje Eolind. Dobrá duše.“

Elsa přikývla. „Takže Island. Na sever.“

„Dlouhé týdny na sever,“ potvrdil Gernot. „Ale máme všechen čas světa.“

„Co zbude z říší – z Burgundu a z Xantenu, z Dánska?“

Princ, který by býval mohl vládnout všem těmto říším, pokrčil rameny. „Ty říše padnou. Země je to, co zůstane. Najdou se pro ni noví králové. Tak tomu bylo vždycky.“

„A pak bude zase válka.“

„A pak mír. Ten věčný kruh nezlomíme.“

V dálce zahřmělo.

Vyjeli do deště.

Z německého originálu Der Ring der Nibelungen,

vydaného nakladatelstvím Wilhelm Heyne Verlag, Německo, 2010,

přeložila Zuzana Schönová

Grafická úprava a obálka Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Lucie Křesťanová

Technická redakcé Martin Zhouf

Sazba Jarka Černá

Vydalo nakladatelství

Plejáda publishing s. r. o.,

Bořivojova 878/35,

130 00 Praha 3

jako svou 96. publikaci.

Tisk a vazba PB tisk, s.r.o., Příbram

Stran 312

První vydání

Praha 2011

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat

na adrese nakladatelství nebo e-mailem na adrese

obchod@knihyplejada.cz

www.knihyplejada.cz

VYŠLO V NAKLADATELSTVÍ PLEJÁDA

WOLFGANG HOHLBEIN

LETOPISY ELFŮ: KREV ELFŮ

Mladá žena z chudinských čtvrtí Ria de Janeiro, prastará legenda, cesta časem do zapadlého, zimního svéta – eifí epos Wolfganga Holbeina vrhá úplně nové světlo na patrně nanejvýš fascinující postavy fantasy.

Pia je dítě ulice. Vyrostla v chudinských čtvrtích Ria de Janeiro, proto zná denní boj o přežití a plánuje větší ránu, aby přišla k penězům. Přitom se ji skoro nic nedaří a víc než to: Pia je náhle katapultována do zimního středověkého svéta. Zmatený obraz se skládá jen pomalu v záhadný rébus: Pia přistála v Bělolese. Kdysi tu panovala válka mezi elfy a lidmi, která skončila zmizením elfu a proroctvím. Princezna Gaylen se vrátí a s ní síla starého elfího kouzla.

Proroctví, které pro Piu všechno změní, neboť nakonec je to ona, kterou v Bělolese nazývají prostě jen „Gaylen“…

vázaná s přebalem, formát 145x205 mm, 536 stran

VYŠLO V NAKLADATELSTVÍ PLEJÁDA

WOLFGANG HOHLBEIN

LETOPISY ELFŮ II. KNIHA – HNĚV ELFŮ

LZE OVLÁDNOUT OSUD?

Ve fantastickém světě Bělolesa není nic, jak bylo: Po zimě už není ani stopy a Nandes pojal zákeřný plán, jak elfy definitivně zničit – a není jediný.

Musejí vzniknout podivná spojenectví, ale komu lze ještě vůbec důvěřovat?

Pro Piu je to těžká situace a navíc má i úplně jiné starosti…

Pia je zpátky v Riu – a jak se rychle ukazuje, také na této straně jde o noční můru. Po jejích dobrodružstvích ve fantastickém světě Bělolesa se začínají i zde události jen hrnout: Mafiánský boss Peralta Piu zajme a chce ji nechat pykat.

Náhle se však uprostřed Ria objevují bytosti z jiného světa a v Pie se probudí prastará síla… V nouzi nejvyšší se jí podaří útěk na druhou stranu. Tam za sebou její smrtelný nepřítel Hernandez shromáždil jak barbarské kmeny, tak také Orky a chystá se srovnat svět elfů a trpaslíků se zemí.

Wolfgang Hohlbein.

narozený 1953 ve Výmaru, je nejúspěšnější německý autor fantasy. Od té doby, co společně se svou ženou Heike vydal v r. 1982 román „Márchenmond“, pracuje jako spisovatel na plný úvazek a získal si početnými knihami a seriály velké společenství fanoušků.

Torsten Dewi.

ročník 1968, byl dlouhá léta činný jako novinář a TV-development-manager, než se osamostatnil jako autor. Napsal několik filmových scénářů – mezi nimi „Sumuru“ a „Apokalypse Eis“ – i úspěšné romány pro televizní seriály.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai