Nekromant Johannes Cabal

Jonathan L. Howard

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Dobrodružné, Fantasy

Johannes Cabal je brilantní vědec, který před lety upsal duši Ďáblu, aby si osvojil umění nekromancie. Bohužel pro něj se záhy ukázalo, že duše je k jeho výzkumu potřebná – a tak pro ni sestoupil až do ohnivých jam pekelných. Znuděný Lucifer mu pak navrhne sázku: pokud mu Johannes do roka a do dne nepřinese sto duší, přijde o život a zůstane zatracený navždy. A aby byla sázka ještě zajímavější, Satan mu k tomuto účelu zapůjčí kočovný karneval.

Jonathan L. Howard

Nekromant

JOHANNES CABAL

Přeložil Viktor Janiš

Plus

Copyright © 2009 by Jonathan L. Howard

All rights reserved

Translation © Viktor Janiš, 2012

ISBN 978-80-259-0050-5

a Pro Noela a Enid Howardovy

Stroj strnul –

ne ten hodinový –

všechna zručnost ze Švýcar

nevnutí úklonu loutce,

jež visí jako cár.

Emily Dickinsonová

KAPITOLA 1

v níž vědec zavítá do Pekla a je uzavřena dohoda

Hexennacht, Valpuržina noc. Poslední noc v dubnu. Noc čarodějnic, kdy zlo obchází krajem.

Stál na nehostinném, opuštěném místě, kde ho nikdo nevyruší, kde nebude nikdo slídit. Ve vzduchu byl cítit kovový pach čerstvě prolité krve; poblíž leželo sťaté kůzle. Na jeho těle byste nenašli jedinou kovovou slitinu, jen v pravé ruce držel meč s tenkou čepelí z čisté oceli, paži měl obnaženou, rukáv košile vyhrnutý k bicepsu. V kapse vestičky se mu skrýval stříbrňák zabalený v papíru. Před ním hořel oheň z bílého dřeva.

Jmenoval se Johannes Cabal a přivolával démona.

„…při Oariosovi! Almoazinovi! Ariosovi! Membrotovi!“ Odříkávaná jména odeznívala v nezvykle ztichlém nočním vzduchu. Doprovázelo ho jen praskání plamenů. „Janně! Etitnamusovi! Zariatnatmixovi… a tak dále.“ Zhluboka se nadechl a povzdechl, znuděný rituálem. „A. E. A. J. A. T. M. O…“

Ve jménech, která musí volat, v písmenech, jež musí odříkávat, byl skrytý význam. To neznamenalo, že by je musel uznávat, natožpak aby na něj dělala dojem. Zatímco odříkával Velké zaklínání, táhlo mu hlavou, že někteří mágové by světu více prospěli, kdyby psali křížovky.

Prostor se prohnul a on již nebyl sám.

Ten démon se jmenoval Lucifuge Rofocale. Byl o něco vyšší než Cabal, jenž měřil šest stop, ale kvůli své bizarní šaškovské čepici pozůstávající z tří kymácejících se rohů, nebo snad chapadel zakončených šípovými hroty, byla jeho výška ustavičně proměnlivá. V jedné ruce držel pytel, jenž alespoň symbolicky obsahoval bohatství světa. V druhé zlatou obruč. Na sobě měl článkovanou, ocvočkovanou koženou suknici, která celkem připomínala oděv římských legionářů. Huňaté nohy pod ní končily kopyty. Ocas měl jako tlustý mravenečník a tvář mu zdobil přihlouplý poirotovský knírek. Jak už to u démonů často bývá, Lucifuge vypadal jako surrealistické anatomické leporelo.

„Hle!“ zvolal démon. „Jsemť tu! Čehožpak si ode mne ždáš? Proč mne rušíš ze spánku? Netrestej mne již žezlem hrůzy!“ Zadíval se na Cabala. „Kde máš žezlo hrůzy?“

„Nechal jsem ho doma,“ opáčil Cabal. „Říkal jsem si, že ho beztak nebudu potřebovat.“

„Nemůžeš mě přivolat bez žezla hrůzy!“ namítl zděšený Lucifuge.

„Jsi tady, nebo ne?“

„No ano, jsem, ale vylákal jsi mě falešně. Nemáš kozí kůži ani dvě koruny ze sporýše ani dvě svíce z panenského vosku, vyrobené pannou a náležitě požehnané. Máš kámen zvaný Ematille?“

„Já ani netuším, co by tak Ematille mohlo znamenat.“

Nevěděl to ani démon, a tak obrátil list. „Co čtyři hřeby z rakve mrtvého dítěte?“

„Nenech se vysmát.“

„Půl láhve brandy?“

„Já brandy nepiju.“

„Však taky není pro tebe.“

„Mám placatici,“ řekl Cabal a hodil mu ji. Démon ji chytil a nalil si frťana.

„Na zdraví,“ pronesl Lucifuge a obrátil ho do sebe. Chvíli na sebe hleděli. „Tohle je teda fušeřina,“ dodal démon nakonec. „A proč jsi mě vůbec povolal?“

Brány Pekla vypadají impozantně. V rozpraskané a spečené pouštní planině předpeklí trčí jako ohromný a diamantově tvrdý kamenný prst, který má míli v průměru a je dvě míle vysoký. Na jedné straně této neproniknutelné stavby jsou Brány samotné: mohutná železná konstrukce, která je přes sto metrů široká a několik set metrů vysoká. Její drsný, nahrubo opracovaný povrch je zbrázděný a zjizvený nerovnoměrnými řadami velkých šroubů a v nepravidelných odstupech z jedné strany na druhou vybíhají masivní mosazné pláty. Snadno byste mohli získat dojem, že do Pekla se chce dostat spousta lidí.

Možná to někoho překvapí, ale je tomu tak. Venku člověka napadne, co se stane, když projde tím příšerným, krutým portálem. Někteří lidé věří, že celé Peklo je nějak napěchované v té skále, kde rozměry nic neznamenají. Jiní tvrdí, že hned za Branami se ve vyduté skále otevírá velká propast přímo do jámy pekelné a že ti, kdož vkročí dovnitř, se dozajista musí zřítit dolů vstříc věčnému utrpení. Další mají za to, že skála skrývá vršek ohromných pohyblivých schodů. Nikdo venku to neví najisto, ale všichni to touží zjistit, a to zejména proto, že cokoli – cokoli – je lepší než formuláře.

Spousta formulářů. Stohy formulářů. Abyste se dostali do Pekla, je jich v průměru nutné vyplnit devět tisíc sedm set čtyřicet sedm. Největší formulář obnáší patnáct tisíc čtyři sta devadesát sedm otázek. Ten nejkratší se skládá z pouhých pěti otázek, ovšem otázek tak rafinovaně stylizovaných, gramaticky spletitých a zlovolně dvojznačných, že kdyby se dostaly do světa smrtelníků, nepochybně by se staly základem nového náboženství, nebo přinejmenším manažerského kursu.

Tohle je tedy první mučení pekelné, jejž zorganizovala duše bankovního úředníka.

Nikdo ty dotazníky přirozeně vyplňovat nemusí. Ale vzhledem k tomu, že jinak by museli strávit celou věčnost nazí v nekonečné poušti, která nikdy nepoznala noc, většina se dříve či později postaví do fronty k malým dveřím pro vrátného zasazeným do jedné z Bran pekelných. Tam obdrží formulář „Prozatímní žádost místní samosprávě o přijetí do pekelné oblasti Hádu, č. j. AAAA/342“ a měkkou tužku.

Had optimistických žadatelů se vinul kolem vrátnice asi jako čára od člověka, který chce zjistit, kolik barvy je v náplních krabičky propisek. V dříve tiché poušti to hučelo, jak si lidé četli pro sebe a listovali stránkami. Nováčci i staří mazáci trpělivě čekali před vrátnicí, kde se odevzdávaly a přijímaly formuláře. Nejrychlejší postup touto dokumentací vyžadoval vyplnění dvou tisíc sedmi set pětaosmdesáti dotazníků, nikdo však ještě nevyhověl krajně přísným podmínkám, které by člověku umožnily proplout tak rychle. Většina může počítat s trojnásobným až čtyřnásobným množstvím, nemluvě o formulářích vyřazených kvůli chybám; pečlivě vybraný tým administrativních rarachů, který měl přijetí na starosti, na chyby nahlížel nelibě a taky nevydával žádné gumy.

Mumlajícími davy si razil cestu bledý muž, překračoval lidi zabrané do dotazníků a jedinkrát se při tom neomluvil. }ohannes Cabal šel do Pekla.

Tomuto štíhlému muži se špinavě blonďatými vlasy táhlo na třicet, ale veškerý esprit mládí z něj dávno vyprchal. Na Cabalovi nebylo jinak nic moc pozoruhodného, až na jeho očividnou cílevědomost, neochvějný postup k vrátnici a jeho šaty.

„Hele, dej si bacha!“ vyštěkl AI Capone, který zrovna zápolil s tvrdými a měkkými „i“ ve slově „syfilis“, když ho Cabal překročil. „Co kdyby ses zase…“ Protest mu zmrzl na rtech. „Hele… Hele! Ten chlap je oblečenej! On má šaty!“

Ten chlap skutečně měl šaty. Kratší černý redingot, černý klobouk se sklopenou krempou, černé kalhoty, černé boty, bílou košili a úhlednou černou kravatu. Na očích měl brýle s tmavě modrými zabarvenými čočkami a sluneční clonou a nesl černou koženou brašnu. Šaty to nebyly nikterak zajímavé, ale přece jen to byly šaty.

Byla to první senzace, k níž v té poušti vůbec došlo. Odsouzenci k věčnému zatracení se před Cabalem rozestupovali a ten to zase bral jako samozřejmost. Někteří vzrušeně spekulovali, že musí jít o posla z toho Druhého místa a že konečně nadešel konec světa. Další upozorňovali, že ve Zjevení se nepíše ani slovo o muži v černém klobouku a praktických botách.

Cabal si to namířil přímo k vrátného dveřím a zabušil na zavřené okno. Než se dočkal odpovědi, rozhlédl se a zatracenci se pod jeho chladným a netečným pohledem úplně scvrkávali.

Okno se prudce otevřelo.

„Co chcete?“ dožadoval se z druhé strany muž jménem Arthur Trubshaw, který měl na hlavě pokladnickou čepici se štítkem.

Sartre tvrdil, že peklo jsou ti druzí. Ukazuje se, že jedním z těch druhých byl Trubshaw. Pracoval jako úředník v zapadlé bance v zapadlém městě na zapadlém Divokém západě a jeho život byl vzorem byrokratické preciznosti. Pedantsky proškrtával všechna „t“ a psal tečky nad každým „i“. Dále podvojně zaznamenával své podvojné záznamy, zapisoval přeškrtnutá téčka do evidence, opatřoval íčka s tečkou křížovými odkazy a v tabulce je porovnával s „j“ s tečkou, proškrtával všechny nuly, aby snad nedošlo k omylu, a vystínovával jejich relativní četnost v koláčovém grafu, který si vedl.

Bezuzdně byrokratický život Arthura Trubshawa nečekaně ukončila kulka při bankovní loupeži. Nezemřel jako hrdina, pokud tedy nepovažujeme za chvályhodné, že se od banditů dožadoval podepsané stvrzenky.

I v Pekle vykazoval Trubshaw nadále bezmeznou oddanost bezvýznamným detailům, hnidopišským rozdílům, příšerným malichernostem, právě tomu, co vlastně otrávilo jeho duši a odsoudilo ho k zatracení. A vzhledem k jeho posedlosti pořádkem mělo být pro něj takové doupě chaosu jako Peklo ideálním trestem. Trubshaw to ovšem vzal jen jako výzvu.

Démoni, kteří ho měli mučit, se jeho touhám zprvu jen ďábelsky chechtali a nezřízeně se těšili na sladké šťávy kapající ze zmařených nadějí. Pak zjistili, že zatímco se smáli, Trubshaw zracionalizoval jejich mučitelské harmonogramy tak, aby bylo dosaženo maximální mučicí výkonnosti, rarachům zpracoval analýzu efektivity pracovního procesu a jen tak mimochodem uklidil šuplata se spodním prádlem démonickým knížatům a kněžnám. Obzvláště Lilith to hrozně zahanbilo.

Satan nikdy nezahodil tak pozoruhodně iritující talent, a tak Trubshawa pověřil přijímacím řízením. Peklo získalo nový, neoficiální kruh.

„Chci se sejít se Satanem. Hned.“ Cabal mluvil úsečně, s lehce teutonským přízvukem. „Nemám dojednanou schůzku.“

Tou dobou si Trubshaw již povšiml jeho šatů a zvažoval možná vysvětlení. „A kdopak jsi? Archanděl Gabriel?“ Tu větu začal jako vtip, ale už v polovině změnil tón. Nakonec by to mohla být pravda.

„Jmenuji se Johannes Cabal. Satan mě přijme.“

„Takže nejsi nikdo zvláštní?“

Cabal si ho změřil tvrdým pohledem. „To přece nemůžu hodnotit. A teď mi otevři dveře.“

Trubshaw usoudil, že bez ohledu na oblečení neznámého se tady ocitl na důvěrně známé půdě. Vytáhl dotazník AAAA/342 a posunul ho ke Cabalovi.

„Tak to mi budeš muset vyplnit tohle, panáčku!“ řekl a uchechtl se, což byl strašlivý zvuk připomínající kohouta na klíček, který jede z posledních sil. Cabal formulář zběžně přelétl pohledem a pak ho podal zpátky.

„To je nějaký omyl. Já tu nejsem nastálo, ale pracovně. Jen co to vyřídím, odcházím.“ Zaujatí přihlížející tlumeně zalapali po dechu.

Trubshaw přimhouřil oči. „Tak ty si myslíš, že odejdeš? No tak to si myslíš špatně. Tohle je Peklo, synku, žádný průchoďák. Jsi mrtvej a zůstaneš tady. Takhle to bylo vždycky a nic se na tom nezměnilo, rozumíš?“

Cabal si ho změřil dlouhým, předlouhým pohledem. Pak se usmál – byl to studený, hnusný škleb, který se mu šířil nahoru po tváři jako vzlínající vlhkost. Dav naprosto ztichl. Cabal se naklonil až ke Trubshawovi.

„Poslouchej, ty ubožáčku… ty mrtvej ubožáčku. Jsi vedle jak tak jedle. Já nejsem mrtvý. Zkusil jsem to jednou a nelíbilo se mi to. V tuhle chvíli – kdy se ti dívám do těch krhavých pronikavých mrtvolných očí – jsem naživu. Cesta sem byla mimořádně nepohodlná, značně mi narušila práci, a to všechno kvůli tomu, abych si promluvil s tvým šéfíkem, tím zpustlým padlým andělem. A teď mi otevři dveře, než toho budeš litovat.“

Všichni se zadívali na Trubshawa. Tohle bude dobré.

„Ne, ty libovej živej frajírku, já ty dveře neotevřu a nebudu toho ani litovat. A víš proč? Poněvadž jak sis tak hezky všim i přes ty svoje šaškovský brejle, já jsem mrtvej a navíc zdejší zaměstnanec. Mám za úkol dohlížet na to, aby lidi vyplnili papíry. Všechny papíry. Jinač se nedostanou dál a zrovna teď tím myslím tebe, ty sušinko nedomrlá. A co s tím teďka naděláš? Hm?“

Namísto odpovědi Cabal zvedl brašnu, až byla v jedné úrovni s okýnkem. Nato ji opatrně otevřel a efektně, jako nějaký iluzionista, vytáhl lebku.

Trubshaw couvl, ale pak v něm zvítězila zvědavost. „Co to tam máš, ty exote?“

Cabalův příšerný úsměv se ještě rozšířil.

„To je tvoje lebka, Trubshawe.“ Trubshaw zesinal a zorničky se mu při pohledu na lebku rozšířily. „Stopil jsem ji na vašem starém hřbitově. Víš, že se tam o tvojí smrti dodnes mluví? Přešel jsi do místního folkloru.“

„Vždycky jsem konal svou povinnost,“ pronesl Trubshaw, jenž od té lebky nedokázal odtrhnout oči.

„Ale ano. Tvé jméno přetrvalo až dodneška.“

„Jo?“

„To si piš.“ Cabal si počkal přesně tak dlouho, až se Trubshawovo scvrklé srdce začne příjemně nafukovat pýchou, načež dodal: „Stalo se z něj synonymum blbosti.“

Trubshaw zamrkal, okouzlení pominulo.

„No jistě. Co bys taky čekal, když ses nechal zavraždit kvůli stvrzence? Děti říkají svým kamarádům: ‚Jsi tupej jako Trubshaw.‘ Když jejich rodiče chtějí vyjádřit, že někdo není zrovna intelektuální lumen, prohlásí: ‚Je to trubka jako Trubshaw, a ne že ne.‘ Seženeš tam i nejrůznější suvenýry, je na tom založený celý domácký průmysl.“

Usmál se a do jeho výrazu vůbec poprvé proklouzl jistý prvek laskavosti. Takřka určitě šlo o optický klam.

Trubshaw byl do běla rozžhavený vzteky.

„Jak si sakra myslíš, že se teď přese mě dostaneš, ty mizernej skopčáku? Teď jsi mi fakt hnul žlučí. Ježkovy voči, já tě pustím, ale až tu bude chumelit!“

Cabal dělal, že zívá. „Arthure, ty si svou pověst zasloužíš. Myslíš, že jsem tuhle lebku ukradl jen tak na památku? Víš, kdo jsem?“

„To mě vůbec nezajímá, panáčku! Můžeš si vzít ten svůj pytlík kostí a strčit si ho rovnou do –“

„Jsem Johannes Cabal. Nekromant.“

Na obou stranách dveří se rozhostilo třeskuté ticho. Ve stinných říších se leccos proslýchá. Mrtvoly spolu tlachají a drbou a o nekromantech, čarodějích, kteří využívají mrtvé, vědí všechno, jsou to bubáci bubáků.

„Tak si vyber, Arthure. Buď mi můžeš otevřít dveře a pustit mě dovnitř. Nebo se můžu vrátit do země živých ve skutečně příšerné náladě, vyvolat tě odtamtud a zaklít tvou vředovitou duši do nějakého obzvláště nanicovatého těla. Pak bych se postaral, aby sis přál zemřít. Opakovaně.“

Cabal si stáhl brýle s kouřovými skly dost na to, aby byly vidět jeho tvrdé, smrtelně vážné oči. Byly šedé s modrými tečkami, připomínaly tvrzenou ocel a naznačovaly, že případné nepřátele čekají krušné časy. Trubshaw se dovtípil, že Cabal opravdu nežertuje. „Tak co to bude?“

Arcidémon Ratuth Slabuth obdržel informaci o vpádu do Pekla spolu se zdvořilým dotazem, zda s tím hodlá něco dělat, když už je generál hord pekelných. Na průzkum nepřátelských sil byli vysláni okřídlení čerti, ti se ale rychle vrátili a – lehce schlíple – podali hlášení, že invazní síly pozůstávají z jednoho nedůtklivého člověka se slunečními brýlemi. To generála zaujalo, a tak se rozhodl, že celou věc vezme do svých rukou, pařátů a kroutících se ostnatých chapadel.

Ratuth Slabuth, ta masa proměnlivých neeuklidovských úhlů korunovaná koňskou lebkou ve stylizované starořecké helmě, shlédl ze své výše na toho drzého člověka.

„Tohle je Peklo,“ pokoušel se mu to už potřetí vysvětlit, „a ne nějaká bezplatná poradna. Nemůžeš se jen tak ukázat a říct: ‚Jo, zrovna jsem měl cestu kolem, tak jsem si řekl, že se stavím a pokecám si s Luciferem.‘ To se prostě nedělá.“

„Ne,“ namítl ten nesnesitelný smrtelník. „Zatím se to nedělalo. To je rozdíl. Mohl bych teď projít dál?“

„Ne, nemohl. Satan má zrovna spoustu práce s… ehm, má teď spoustu práce. Nemůže se nechat vyrušovat každým Pepíkem a Johannem“ – pro upoutání pozornosti se odmlčel, ale ten člověk se na něj díval jen s jistým soucitem – „tedy Honzou, který se tu začne dožadovat audience.“

„Opravdu?“ podivil se Cabal. „To jsem vůbec netušil. Domníval jsem se, že půjde o nezvyklou, ba dokonce unikátní událost, ale ty naznačuješ, že se to děje každou chvíli. No tak dobrá.“

Ratuth si zrovna v duchu gratuloval, jak dobře to skoulel, když Cabal náhle ukázal přímo na něj. „Tvrdím, že jsi lhář!“ vyštěkl. „A tvrdím, že jsi licoměrný a falešný, ale že ti ani jedno z toho vůbec nejde.“

„Cože?“ zavřískl generál démonů. „COŽE? To se o mně opovažuješ tvrdit ty, pouhý smrtelník?“ Prapodivné úhly se otevřely, temnota kolem něj zhoustla a on se zvedl jako nějaký hrozný okřídlený dravec. „Já tě zničím! Otrhám ti maso z kostí, vydlabu ti dlouhé kosti a zahraju ti na ně pohřební žalozpěv! Já jsem totiž Ratuth Slabuth! Temný generál pekelných hord! Otec soužení! Prznič nevinnosti! Pohlédni na mne, smrtelníče, a poznej svou zkázu!“

I přes svůj hněv si povšiml, že Cabal vypadá klidný. Přímo znepokojivě klidný.

„Tak ‚Ratuth Slabuth‘, jo?“ prohodil Cabal. „Čistě mezi námi, nezačal jsi svou kariéru jako Ratlík Šašlik, Prznič mléka a Zamotávač tkaniček?“

Ta slova měla účinek vyloženě dramatický. Ratuth Slabuth se v okamžení složil jako obzvláště velký paklík karet, dokud nebyl stejně velký jako Cabal.

„Jak ses toho domákl?“ zeptal se rychle.

„Jsem nekromant. To bys koukal, jaké zdroje dokážeme vykopat. Takže, dostane se mi audience u Satana, nebo mám začít šířit zvěsti o osobní minulosti jistého ďábelského generála? Co to bude?“

„Johannes Cabal. Johannes Cabal. To jméno je mi nějak povědomé.“

Lucifera vlastně potěšilo, že ho něco odvádí od nudné každodenní správy Navěky zatracených v jejich nahromaděné stejnorodosti. Jedním posunkem poslal rozpačitého a kajícného Ratutha Slabutha za trůn a uvelebil se v očekávání zábavy.

Trůnu se dalo říkat trůn jen díky jeho ohromným rozměrům; jinak to byla prostě velká kamenná sesle na konci skalnatého poloostrova, který vybíhal do středu jezera žhavé lávy. Vzato kolem a kolem to ani nebyla audience, jako spíš rozhovor u krbu.

Mohutný a kultivovaný Satan pohodlně seděl na nepoddajném čedičovém trůnu. Byl pro všechny lidi vším, a vypadal tedy přesně tak, jak byste si ho představovali. Přesně. Luskl prsty.

„Ale jistě. Ten nekromant. Teď už si vzpomínám. Myslím, že jsi se mnou podepsal smlouvu, že ano?“ Zagestikuloval a v jeho obrovské dlani se objevila démonická sekretářka. „Zaskoč prosím do Smluvního a vytáhni všechno, co máme na Johannese Cabala.“ Démonka si udělala poznámku do žlutého linkovaného bloku, vznesla se do sirného vzduchu a zmizela.

„Ano,“ odpověděl Cabal. „Máš mou duši. Rád bych ji dostal zpátky.“

Ratuth Slabuth potlačil uchechtnutí. Cabal ho zpražil pohledem, ze kterého by se srazilo mléko, a pokračoval.

„Před pár lety jsem ti upsal duši. To byla chyba – a to, že ji nemám, mě nesnesitelně tíží. Tudíž bych ji chtěl zpátky.“

Ratuth Slabuth se tlumeně pochechtával jako idiot. Satan ho pohledem umlčel a pak zase promluvil ke Cabalovi.

„Víš, Johannesi, s tímhle bude trošičku potíž.“ Sekretářka přistála na Satanově nonšalantně otevřené dlani a předala mu svitek, načež se rozplynula. Satan dokument rozvinul a za řeči si ho začal číst. „Chápej, mám takové praktické pravidlo, a sice že duše nevracím. Tím bych mohl vytvořit precedent, to se v takových případech stává. Tohle“ – ukázal na svitek prstem s nehtem o velikosti krásně opečovávaného náhrobního kamene – „je naprosto standardní smlouva až na ujednání, že se duše vzdáš hned, a já tedy nebudu muset čekat do tvé smrti nebo po stanovenou dobu, čili taková nějaká faustovská klauzule. Tady jsem si poznamenal, že to byl tvůj nápad.“

„Měl jsem za to, že duše je pro můj výzkum bezvýznamná, a tak jsem se rozhodl zjistit, jaký je empirický rozdíl mezi lidmi s duší a bez duše, tedy mnou. V tom, že je bezvýznamná, jsem se mýlil. Rušení způsobené její absencí již nemůžu trpět.“

To Ratutha Slabutha zaujalo, a tak se naklonil dopředu. „Rušení?“ opakoval. „Jaké rušení?“

„Abych se vyjádřil zcela jasně, tvoje rušení,“ odpověděl Cabal a ukázal na Satana.

Satan si překvapeně poklepal na prsa. „Moje rušení?“

„Ustavičné vyrušování. Stupidní hrátky. Rušení. Moc dobře víš, co tím myslím.“

Na chvíli to vypadalo, že tomu Lucifer nerozumí. Pak se mu ohromné čelo rozjasnilo a on přikývl. „Nepřítomnost duše zjevně přitahuje moje avatary. No to mě podrž.“

Cabal očividně nikomu podržet nehodlal. „Obzvlášť mě popouzí ten mužíček s velkým plnovousem. Ale nedosti na tom. Duchovní vakuum v mém těle bizarně ovlivňuje výsledky mých pokusů. Nemůžu zopakovat tentýž postup s naprostou jistotou, že se doberu stejných výsledků. Na to, abych zjistil, kde je problém, padly celé roky. Teď už to vím, a tak jsem tady, abych to napravil.“

Byla to pravda, ale nebyla to celá pravda.

Jako vědec Cabal rád pracoval s absolutními vědeckými hodnotami, kdykoli to bylo možné. Absence duše byla ovšem měřitelná překážka, poněvadž přesnost jeho bádání se lišila případ od případu, a to celý výzkum zcela znehodnocovalo. Byla to vědecká námitka, dobrý racionální důvod. Johannes Cabal neměl nejmenší problém se s ním ztotožnit a vyjádřit ho.

Ale bylo tu ještě něco jiného. Něco hlubšího a velmi, velmi dobře skrytého. Vzhledem k Satanově legendární schopnosti vytáhnout z kohokoli tajemství si Cabal nemohl dovolit zmínit se o té druhé pravdě ani náznakem. Věděl totiž, že Satan by se do toho zakousl jako pes do hadru. Cabal nehodlal něco takového připustit; je to jen a jen jeho věc. A tak se soustředil na vědecké a měřitelné důvody a nedovolil, aby se mu do hlasu dostal byť jen záchvěv téhle druhé a větší pravdy.

Satan se zahloubal do smlouvy. „Duši jsi mi v prvé řadě upsal proto, abys pronikl do podstaty nekromancie. Kdybych ti duši vrátil, chtěl bych tohle nazpátek. Tím bych ti asi udělal čáru přes rozpočet, že?“

„Ty vědomosti potřebuju,“ ozval se Cabal. „Přes to nejede vlak.“

Satan se usmál. „Tak, a je vymalováno. To přece nejde, aby se vlk nažral a koza zůstala celá, Johannesi. Je mi líto a tak dále.“

Celou minutu Cabal Satana propaloval pohledem. Satan se dále usmíval, točil si mlýnek a čekal, jak se to vyvine. Nebyl zklamán.

„Já…“ Cabal se odmlčel. Jako by tu zápolil se zcela cizím konceptem. „Já se…“ Odkašlal si. „Já se s tebou… vsadím.“ Zastavil se, protože si nebyl jistý, zda jde o správné slovo. „Mám za to, že jsi proslul tím, že se… vsázíš rád. Rád bych se tedy s tebou vsadil.“

Satan čekal, ale dalšího objasnění se mu nedostalo. Nakonec se předklonil a řekl: „Dobře. Sázky, ano, ty jsou prima. Mám je rád. O co se chceš vsadit?“ Cabala to zjevně vyvedlo z míry. „Tys to ještě v životě neudělal, co? To nevadí, mám něco navrhnout?“

Počkal si, až bude Cabalovi mlčení lehce trapné, a teprve pak si je vyložil jako souhlas. „No, jak už jsem řekl, nemůžu jen tak vracet duše, jinak by mi to rychle přerostlo přes hlavu. Odsud až po Tartaros by se táhla fronta budižkničemů, kteří by kvíleli a kňourali a lomili rukama – a toho už mám teď po krk. Takže si musíš uvědomit, že to nemůže být nic lehkého. Pour décourager les autres. Chápeš mě zatím?“

„Je mi to jasné.“

„Výborně. Takže navrhuj u, abys nahradil svou duši v mé malé sbírce…“

„Ty chceš jen další duši?“

„…stonásobně.“

„Sto duší?“ Takové množství Cabala ohromilo. „Stovka? Za co mě máš, za masového vraha?“

„Ty mě neposloucháš, Johannesi. Chci duše, ne mrtvoly. Žádně mrtvé, ale zatracené. Podepsané, opatřené pečetí a dodané. Dám ti formuláře a podpisy ani nemusejí být krví. I když by bylo hezké, kdyby si někdo aspoň občas dal tu práci.“

Cabal se zadíval do země a zhluboka se zamyslel. Po minutě uvažování zdráhavě pronesl: „To by se snad dalo zvládnout…“

„A máš na to rok.“

Zorničky za Cabalovými brýlemi se zúžily. „Zbláznil ses? Rok? To se nedá.“

„Ale no tak, Johannesi. S tvou vyřídilkou budou lidi stát na úpis fronty. Celá léta ses přece zdokonaloval v umění, jak získávat přátele a působit na lidi –“

„Sarkasmus se k tobě moc nehodí,“ zarazil ho Cabal. „Přišel jsem v očekávání, že budu jednat s dospělým jedincem. Místo toho jsem se jen stal terčem přízemních urážek a nesmyslných rozmarů. Na shledanou.“

„Asi jsem poslední dobou skutečně rozmarný. Omlouvám se, Johannesi, nechtěl jsem ranit tvou hrdost, vážně ne,“ řekl Satan s výrazem, z něhož bylo zjevné, že mu Cabalova hrdost je zcela ukradená. „Líbíš se mi. Člověk musí mít pořádnou kuráž, aby se sem vypravil, když to nemá nijak zapotřebí. Nechci ale, abys odešel celý nakvašený a myslel si, že jsem tě pořádně nevyslechl. Naopak, já ti k získání té stovky duší dokonce pomůžu.“

Koňská lebka těžko může zvednout obočí, ale je dost dobře možné, že se jedna ze Slabuthových rozšklebených očních jamek lehce vyboulila.

„Slabuthe,“ ozval se Satan, „máš ještě po ruce tu krabici s krámy?“ Zatímco generál rychle prohledával své vnitrorozměrové kapsy, Satan se sklonil a důvěrně zašeptal: „Zrovna nedávno jsme se tady s generálem pustili do jarního úklidu. To by tě překvapilo, kolik veteše se tu nastřádá, a jen co se naděješ, už se zase musí roztřídit. Nemají pokoje svévolníci.“

Ratuth Slabuth odkudsi vytáhl otlučenou bednu na čaj a podal ji svému pánovi. Satan se jí se vzdycháním začal probírat.

„Ne. Ne. Ne. Proč jsem tu vůbec polovinu těchhle nesmyslů uskladnil? Ne.“ Pak z bedny vytáhl paklík složek a prostudoval si štítek na té první. „Vida, na tyhle jsem úplně zapomněl. Z toho by se mohlo něco ideálně hodit.“

„Oč jde?“ zeptal se Cabal, kterého to volky nevolky zaujalo.

„Chodíš rád na poutě, Johannesi?“

„Ne.“

„V tom případě budou ideální. Jsou to poutě, karnevaly, lunaparky a tak podobně. Za ta léta jsem se v pěkných pár takových angažoval. Jsou úplně báječné. Víš, když jdou lidi za zábavou, tak si přestanou dávat pozor. Pak stačí rychlý výpad a máš je. Bezva. Dnes už tak nefrčí, ale styl mají nepřekonatelný.“ Otevřel první složku a začal si číst poznámky uvnitř. „Pouť pánů Coogera a Darka. Tak ti už to naneštěstí zabalili.“ Hodil složku zpátky do bedny a zabral se do další. „Světoznámý karneval doktora Browna. Jakpak ten skončil? A co se stalo s doktorem Brownem?“ Zase se začetl. „A sakryš. To je nepříjemné.“

„Jestli se ve mně snažíš vzbudit nadšení, tak ti to jde dost mizerně,“ poznamenal Cabal.

Satan neposlouchal; už se probíral další složkou. „Zahrada mučení doktora Diabola.“ Usmál se, na ni byl evidentně hrdý. „Úžasný úspěch. Udělali jsme z ní franšízu.“

To Cabalovi připadalo jako pozitivní vývoj. „Takže – dostanu…?“

„Ne,“ odpověděl Satan, „nedostaneš. To by bylo moc lehké. Tohle má být výzva, Johannesi, ne procházka růžovým sadem.“ Pustil složku zpátky do bedny. V rukou mu zůstal poslední svazeček papírů. Vzal si první stránku a začal číst nahlas.

„Předprodukční harmonogram. Projekt ‚Karneval sváru.‘“ Prolistoval dalšími stránkami. „Navrhl Leviatan, podpořil Balberith. To je novinka, co, Slabuthe? Vůbec poprvé, co s něčím souhlasil. Á, už vidím proč. Účel: ponoukat ke svárlivosti, rouhání, hádkám a vraždám. To je typické, jen Balberith by si mohl myslet, že lidé si chtějí zajít na pouť, aby se tam hezky poštěkali, plivli si na Bibli a pak se navzájem pozabíjeli. Není divu, že to šlo k ledu. Nicméně na zbytku navrhuje vidět Leviatanův rukopis. Skutečně naprosto profesionální. Pokud se toho ujme správný člověk, mohlo by to krást duše jako na běžícím pásu.“ Shlédl na Cabala. „Co na to říkáš, Johannesi? Myslíš, že bys mohl být ten pravý?“

„Neproslul jsem zrovna svou veselou povahou…“ začal Cabal.

„Páni, vážně?“ opáčil Satan zcela nevinně.

„…nemám tušení, co tyhle ‚karnevaly‘ obnáší, a nejsem právě společenský. Popravdě řečeno, myslím, že tenhle úkol není úplně fér.“

Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho.

Tak jako u mnoha manažerských typů vydržela Satanovi jeho dobromyslnost jen do té doby, než mu někdo začal odporovat. Příšerně se zamračil a úsměv mu zmizel ze tváře stejně rychle jako namydlené prase ze střechy kostela. Během několika vteřin se jezero lávy ochladilo. Žhnoucí rudá skála zešedla a potom zčernala. Teplota znatelně poklesla. Na kamenných zdech se začala dělat námraza.

„Není úplně fér,“ opakoval Satan. Veškerá jeho žovialita byla tatam. „Není úplně fér?“ Hlas měl pekelný: nárazové, burácivé skučení ledového zla, které poletovalo po velké jeskyni stejně rychle a studeně jako indiánský přízrak Wendigo na bruslích. „Jsem Satan, rovněž známý jako Lucifer Světlonoš…“

Cabal se zašklebil. Proč ti démoni musí člověku vždycky odvyprávět celou svou rodinnou historii?

„Sám Bůh mě svrhl do této temné sirné jámy a odsoudil mě k tomu, abych tu strávil celou věčnost –“

„Zkusil ses mu omluvit?“ skočil mu do řeči Cabal.

„Ne, nezkusil! Poslali mě dolů za hřích pýchy. Kdybych se omluvil, dost by to podkopalo moje postavení!“

„Já mám taky svou hrdost, ale stejně jsi mi zadal směšný úkol, kdy mám vystupovat jako nějaký bavič. Kde je v tom spravedlnost?“

Satan se opřel o trůn a nasadil chladný tón, který svědčil o tom, že tento rozhovor bude brzy u konce. „Smrtelníče, vyhledej si někdy Satana ve slovníku synonym. Najdeš tam výrazy jako ‚prapůvodní zlo‘, ‚ztělesnění špatnosti‘ a ‚ploditel hříchu‘. Jestli tam najdeš ‚prima chlap‘, ‚správný borec‘ a ‚ztělesnění férovosti‘, tak bych ti poradil, aby sis pořídil nový slovník. Bereš ten obchod?“

Cabal se zamyslel. „Sto duší?“

„Ano.“

„Jeden rok? Do půlnoci příští Valpuržiny noci?“

Satan zaúpěl. „Ne, neříkej mi, že dneska je Valpuržina noc. Já věděl, že jsem na něco zapomněl. Mám být nahoře a skotačit s čarodějnicemi.“ Vzdorovitě stočil ret. „Letos se fakt nenechám obtěžovat; pověřím tím avatary. Takže – copak jsi to říkal? No ovšem. Do půlnoci příští Valpuržiny noci, ano.“

„A pomáhat mi bude karneval?“

„Přesně tak.“

„Co když prohraju?“

„To mi je celkem jedno. Nejspíš bych ti mohl“ – rozhlédl se pro inspiraci – „vzít život. To mi připadá celkem spravedlivé. Na moje poměry.“ Na Cabalově tváři byly znát pochyby. „Žádnou jinou nabídku nedostaneš, Johannesi Cabale. Ber, nebo nech být.“

Zamrzlé jezero se znovu ohřívalo a jinovatka na něm začala tát.

Cabal se rozhlédl a zvážil své možnosti. Pokud sázku nepřijme, jeho výzkum bude k ničemu. Ba co hůř, kdyby v něm i přes absenci duše nějakou šťastnou náhodou uspěl, stejně by byl pro kočku. Pokud tu sázku přijme a prohraje, pak ho čeká věčné utrpení, jak si ho představoval nějaký přihlouplý středověký mnich.

Nespokojeně mlaskl. Takže nemá vůbec na vybranou.

Přikývl. „Přijímám tvou nabídku.“

Neměl tušení, proč by lidé chtěli marnit čas a peníze na pouti, když by mohli dělat něco smysluplného, ale věřil si, že jen co se tomu začne věnovat, snad dokáže klesnout na tuhle intelektuální úroveň.

„Výborně. Super.“ Satan hodil objemnou složku Cabalovi a ten jen tak tak unikl otřesu mozku. „Tady máš karneval, tady máš rozpočet.“ Zatnul pěst, až mu nehty zajely do masa. Na zem spadla jediná kapka černé krve a zformovala se do třpytivé ledové koule o velikosti medicinbalu. „A tady máš ten rok.“ Luskl prsty druhé ruky a objevily se přesýpací hodiny. Otočil se a postavil je před Cabala. „Užij si ho ve zdraví. A teď padej. Nudíš mě.“

„Počkat,“ řekl Cabal, v němž nejistota přerostla v podezření. Ukázal na kouli. „Co myslíš tím rozpočtem?“

„Karneval sváru nebyl nikdy realizován. Veškeré materiály byly přiděleny, ale nedostal žádný personál. Všechno je to ve složce. Ta krvavá koule je můj ďábelský vliv a moc. Kdykoli jí využiješ, koule se zmenší. Zacházej s ní moudře, Johannesi Cabale. A teď“ – pronesl s definitivní platností –“ už audience končí.“

Znovu luskl prsty a Cabal se náhle ocitl jinde.

KAPITOLA 2

v níž se Cabal procvičí ve čtení z mapy a potká starého známého

Planiny se rozprostíraly, kam jen oko dohlédlo, a to ve všech směrech. Byly pozoruhodně ploché, pozoruhodně nudné a nacházely se nepříjemně nízko nad hladinou moře. Veškerá pole vypadala, že by se co nevidět mohla proměnit v bažinu; v některých případech se tak již stalo. Zvetšelé dřevěné ploty chabě vymezovaly hranice nezdravě vyhlížejících políček. Kamenné zídky tu dlouho nevydržely; prostě se potopily. Při pohledu do tří světových stran se jen těžko dalo určit, kde šedá země splývá se šedou oblohou. Na čtvrté světové straně ubíhal dlouhý val dál a dál, až se ztrácel v dálce.

Byla to ponurá, deprimující krajina a Cabala velmi překvapilo, když se v ní zničehonic objevil. Pár nedůstojných okamžiků se snažil vyrovnat s tím, že již není v Pekle, a otáčel se na místě jako člověk, který omylem vešel na špatné toalety. Když konečně vydedukoval, že ho Satan bez dlouhých cavyků přemístil, sprostě zaklel v jazyce, který byl již osm tisíc let mrtvý, čímž předvedl úžasnou erudici a zároveň nesmírnou obhroublost.

Cabal odložil brašnu, kloboukem vyprášil z šatů poslední závany sirného kouře a otevřel složku. Pod několika papíry našel mapu oblasti, vytáhl ji a pak složku zavřel. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval. Neměl k ruce ani kompas, ani viditelné slunce, a tak mapa Planin připomínala jeden z těch obrázků, které vypadají jako něco úplně jiného, když je otočíte vzhůru nohama. V tomto případě to ovšem vypadalo celkem stejně bez ohledu na to, jak to člověk obrátil.

Našel pár cestiček, které vedly pořád rovně, dokud jejich staviteli zřejmě nedošlo, jak pramalý smysl má předstírat, že po nich někdo bude cestovat. Tyto cestičky byly spěšně zakončeny malými divnými kudrlinkami, jako kdyby to byl celou dobu záměr. V nudné krajině vynikal jen ten násep, bohužel ale podle všeho nebyl zanesený na mapě. Po chvíli popuzeného a lehce teatrálního vzdychání si Cabal na mapě konečně všiml vytečkované čáry s popiskou „Trasa navrhované vedlejší koleje“. Červený křížek, který pokládal za cíl své cesty, se nacházel na této trati, ale čára byla natolik slabá, že ji původně přehlédl.

To bude ono, usoudil. Mapa je stará a tu vedlejší kolej mezitím postavili. Násep slouží jako vyvýšený železniční spodek. Jednoduché. Ta dedukce ho potěšila. Otočil se, že zvedne brašnu, a zjistil, že již není sám.

Oni dva muži, které přistihl při pantomimě kradmého pohybu, nevypadali právě počestně. Působili dojmem, že kdyby si člověk otevřel ilustrovaný slovník a vyhledal antonymum slova „počestný“, našel by tam obrázek jednoho či druhého. Možná dokonce obou. Popravdě řečeno, kdyby snad jednomu z nich chyběla nějaká maličkost do celkového obrázku hanebné nedůvěryhodnosti, bezpochyby by se našla u jeho kolegy. Jeden byl malý a umaštěný. Druhý byl vyšší a vypadal, jako by jeho matku kdysi dávno vyděsil – hodně vyděsil – prašivý sup. Zazubili se a Cabal si málem povzdychl nad tím, jak zoufale je to všechno předvídatelné. Ale co člověk nadělá. Tak ať už to má rychle za sebou.

„Přejete si něco, vážení?“ zeptal se beze špetky ironie.

„Hele, my sme pro něj vážení, slyšels to, Dennisi?“ ozval se ten malý.

„Hehe. Prej vážení. Hehe,“ odpověděl ten vysoký, Dennis, který podle všeho svému parťákovi nahrával na repliky.

„To je děsně zdvořilý, né? Jakože fakt zdvořilý. No jo. Pán je určitě z vyšších kruhů.“

„Vážení, haha. Jojo, Denzile. Zdvořilej až na půdu.“ Dennis kývl a předvedl mizerný stav svého chrupu.

Cabala to začínalo štvát. Neměl času nazbyt a zoufale si přál, aby si s tím oloupením pospíšili.

„Táákže,“ protáhl Denzil, mozek celé operace, „sme si říkali, esli si zaplatil mýto, že áno.“

„Ale jistě,“ přikývl Cabal, který dokázal lhát s kamennou tváří, když si to situace žádala. „Zaplatil jsem u mýtné brány.“

To Dennise a Denzila zjevně vyvedlo z míry. Tenhle zločin si nacvičovali celé týdny; diagramy na tabulích, malá diorámata s figurkami představujícími je a jejich potenciální oběť: cínový Sioux, medvídek s činely a lama. Na tuhle konkrétní eventualitu nějak při nácviku nedošlo.

„Žádná mýtná brána nejni,“ zamumlal Denzil.

„Ne? Pak se tedy nemůže vybírat žádné mýto,“ opáčil Cabal nenucenou iracionalitou, která se jeho brutálně racionální mysli neskutečně příčila. Věděl, že toho ráno bude litovat, ale prostě už to celé chtěl mít co nejrychleji z krku.

Dennis probíral záložní plány a pomalu při tom pokyvoval hlavou. Žádné si nikdy neudělali, takže to netrvalo dlouho. Zvažovali, že si pár záložních plánů připraví, jenže zároveň zvažovali, že se ožerou. Pokud snad nějaký záložní plán vymysleli – a o tom věru nic nesvědčí –, pak ho zase někde kolem desátého piva zapomněli. Nebyla to žádná škoda: nikdy předtím Plán B nepotřebovali. Popravdě řečeno nikdy předtím nepotřebovali ani Plán A, neboť závisel na tom, že v ponurých a liduprázdných Planinách vůbec narazí na někoho, koho by mohli oloupit. Když nečekaně narazili na použitelnou oběť, začalo jim docházet, že dírami v jejich plánu by mohl projet tank.

Dennis znovu zavrtěl hlavou, ale když se kognitivní proces zdráhavě nastartoval, samotné přemýšlení mu připomínalo červy ve sklenici od marmelády a on by byl nejradši, kdyby to přestalo. Mezitím mu přišel na pomoc Denzilův pronikavý intelekt.

„Mně je fuk, esli tu nejni žádný mýto. My tě voholíme tak jako tak.“ Vytáhl krátký zrezivělý nůž, loktem drkl do Dennise a ten ho v tom následoval. Konečně byli pevní v kramflecích. Vraždu už za sebou měli a jakýmsi zázrakem jim prošla. Jestli tenhle nemrcouch nevyvalí šupito presto prachy, tak zase risknou šibenici, a k čertu s důsledky. Cabal pokrčil rameny.

„Nemám žádné peníze,“ vyrukoval s pravdou ven.

Denzil ukázal na brašnu. „A co máš teda tady?“

Čas od času se husté přadeno možností, na němž visíme nad neznámem, protáhne a na několika místech popraská. Pro Dennise a Denzila ten okamžik přišel právě teď. Jak se Cabal shýbl a zvedl brašnu, to přadeno bylo čím dál tenčí a průsvitnější.

„Nic, co by vás zajímalo. Jsem vědec. Uvnitř mám své nádobíčko.“

„Vědátor?“ zaúpěl Dennis. Vzal Denzila za rameno. „Ten nebude mít žádnej vejvar. No tak, Denzile, pudem.“

Přadeno zhoustlo a začalo se zase stmelovat. Jenže Denzil usoudil, že Cabal je fakt nesympatický. I kdyby Cabal neměl nic, co by se jim hodilo, Denzil mu to stejně sebere. Popuzeně setřásl Dennisovu ruku z ramene.

„Né, já chci všechno, co máš, ty buzno vybledlá. Votevři kurva tu brašnu, nebo tě pořežu.“ Přadeno se ztenčilo jako stěna bubliny a natáhlo se jako kůže na bubnu. Cabal sevřel rty a otevřel brašnu. Přadeno se přetrhlo. Ačkoli Dennis ani Denzil nebyli ještě plně seznámeni s fakty, byl s nimi amen.

Cabal sáhl dovnitř a vytáhl lidskou lebku. Denzil a Dennis poodstoupili. Cabal zauvažoval, jak stručně vysvětlit, proč s sebou nosí lebku bankovního úředníka, a pak se rozhodl, že nic vysvětlovat nebude.

„Tohle je memento mori,“ řekl místo toho. Viděl na nich, že to řeknou – ne, to je lebka –, takže rychle dodal: „Připomínka smrtelnosti. Že jsme jen prach. Že všichni zemřeme.“ Poslední větu vypíchl, ale oba zloději zírali na lebku a nedávali pozor na nějaké nuance. Cabal lebku uložil a vytáhl kožené desky. Otevřel je, na slunci se zaleskly skalpely a sondy. „To jsou mé chirurgické nástroje.“

„Takže ty tu seš dochtor?“ zeptal se Denzil a v duchu kalkuloval, jakou by ty nástroje mohly mít cenu. Cabal je zase uklidil.

„Ani ne. Tohle,“ pokračoval a vytáhl krabici o velikosti pouzdra na dalekohled, vycpanou zvenčí i zevnitř, „jsou lahvičky obsahující pokusnou várku č. 247.“ Palcem otevřel západku, zvedl víko a ukázal vrchní část několika zkumavek zapečetěných voskem. Lidem nadaným obrazotvorností by se mohlo zdát, že ve vosku zahlédli vyražený zvláštní symbol.

Denzil už chápal, že po tomhle přepadení na penzi nepůjde. „A jakou má tohle teda cenu?“

Cabal krabici zavřel a zase ji schoval. „Když nevíte, jak s tím zacházet, tak to nemá vůbec žádnou cenu. A konečně,“ řekl a zahrabal hluboko v brašně. „Tohle je Webley ráže .577.“ Cabal vytáhl tu největší pistoli, jakou kdy Denzil či Dennis v životě viděli. Dennis pookřál.

„No, tak tohle už musí něco hodit, ne? Co řikáš, Denzile?“ Otočil se a spatřil, jak Denzil běží, až se za jeho tlustýma nožičkama práší. Kdesi v hloubi plazí části Dennisova mozku vyvstalo matné podezření, že se možná dostal do průšvihu. Kulka, která mu prorazila záda, toto tušení rozhodně nevyvrátila. Dennis padal, minimálně aktivní mozek mu vyhasínal, ale to už Cabal pečlivě mířil na Denzilovu mizející postavu. První střela vymrštila pár kamenných úlomků u jeho pat. Cabal zamířil výše a zkusil to znovu. Denzil se složil, jako kdyby ho podťali sekerou.

Až za hodnou chvíli našel místo, kde se šlo protáhnout rozcuchaným a nezdravým živým plotem, který rostl podél násypu, a dalších pár minut ho stálo prodírání se ostružinami až na vrchol. Jeho hypotéza se potvrdila, skutečně šlo o „navrhovanou vedlejší kolej“ zmíněnou na mapě. Zchátralost trati ho vedla k úvahám nad stářím oné mapy: koleje stačily nerušeně obrůst rzí, pražce hnily pod nánosem plísní a hub a po celé délce tratě, kam až dohlédl, rostly až do pasu stromky. Znovu se zadíval do mapy. Teď už měl dobrý výhled a mohl konečně rozeznat pár bodů, jimž by se alespoň dalo říkat významné: rybníky, bažiny a rozcestí. Otáčel mapu, dokud se nezorientoval, obrátil se k severu a pak se zadíval přímo podél trati do míst, kde na mapě stálo tajemné „X“. Porost tam vypadal mnohem starší, takový hustý remízek se stromy, které se klenuly přes trať a šířily se dolů po obou stranách náspu. Doufal, že tohle už bude ono.

Odhodlaně se vydal ke stromům, ale po pár krocích ho zastavilo zadunění, jak za ním cosi ztěžka spadlo na koleje. Obrátil se a vyštěkl: „Pospěšte si! Nemáme celý den.“ Denzil na něj pomalu zamrkal a pak sklopil zraky k Dennisovi; ten se snažil vstát, ale noha se mu zachytila pod ztrouchnivělým pražcem. Denzilovi až za hodnou chvíli došlo, že by Dennisovi mohl pomoct tím, že ho bude opakovaně kopat do paty, dokud se neuvolní. Pomalu a pečlivě zamířil, velkou silou vykopl, minul a sám skončil na zádech. Nechápavě zamrkal na šedou oblohu. Připadalo mu, že teď po smrti se mu všechno dělá nějak hůř.

Cabal z kapsy vytáhl černý notýsek, z jeho hřbetu tužku a udělal si poznámku. Várka č. 247 podle všeho účinkuje rychle, ale ta rychlost je rozhodně na úkor koordinace. Když o tom tak přemýšlel, možná se měl vynasnažit a vzít jim duši formálnějším způsobem, aby se stali prvními dárci z té stovky. Neudělal to zčásti proto, že tak úplně nevěděl, jak má člověk brát duše formálnějším způsobem, ale hlavně proto, že ho vytočili. „Půjdu tamhle.“ Ukázal ke stromům a zastrčil notýsek zpátky. „Až budete moct, tak mě dohoňte.“ To by mohlo trvat dost dlouho, pomyslel si posmutněle.

Když se Cabal dostal blíž ke stromům, uvědomil si, jak je ten remízek dlouhý – takových čtyři sta metrů. Vzhledem k zakrnělosti všeho kolem to bylo samo o sobě podezřelé. Široko daleko nehrozilo, že by vyrostlo něco většího než párátko, zato tihle ohromní zkroucení habáni vystupovali z krajiny, jako by je někdo nakreslil černým inkoustem. Bezlisté větve se sápaly k obloze a křečovitě stažená kůra na kmenech připomínala lidem nadaným obrazotvorností lidské tváře zkřivené v mukách. „A jsme na místě,“ pronesl tiše. „Působí tak melodramaticky.“

Na nedalekém stromě, který snad býval jilmem, než ho někdo začal pravidelně zalévat LSD, se usadila vrána a pozorně se na Cabala zadívala. Naklonila hlavu a výsměšně zakrákala. Pak zahlédla Dennise a Denzila, jak klopýtají podél trati sto metrů za ním, a s nadějí a lehce kručícím žaludkem si je odlétla prohlédnout.

Cabal prošel kolem zmučeného jilmu, překročil kořeny vilínu (jak si ho mohl představovat jen šílenec) a stanul tváří v tvář Netvoru.

Ostře vydechl a jeho vždy bílá pleť nabrala na vteřinu ošklivě šedý odstín, pak se ale sebral. Nepohnul se, zkusil nedýchat a vůbec se snažil, aby si ten velký černý Netvor nevšiml, že je naživu. Pak se zhluboka a roztřeseně nadechl, vykročil kupředu a položil mu ruku na čelo.

Ovšem aby na něj dosáhl, musel si nejdřív stoupnout na smetadlo.

Byl to nejspíš nejpůsobivější produkt strojního inženýrství, jaký kdy viděl, a to jich viděl pěkných pár. Mohutná lokomotiva, která si i tady, bez života a zanedbaná, s topeništěm dávno vychladlým, žádala bezmyšlenkovitý respekt, a taky se jí ho dostalo. Díky smetadlu a kónickému komínu vypadala trochu jako z Divokého západu, ale její tělo působilo starosvětsky, bylo agresivně hranaté a nebálo se odtáhnout jakýkoli vagón, který byl kdy postaven, odsud až do Pekla. Možná by to ta lokomotiva dokázala. Cabal souhlasně přikývl: sice nebyl povoláním strojař, ale mistrovský řemeslný kousek dokázal poznat na první pohled.

Stejně jako všichni tvorové široko daleko. Přestože se místním inkontinentním ptákům nabízelo bezpočet míst k hřadování, jediná špína na lokomotivě byla vrstva podivné černé rzi, která se pod jeho prsty oddrolila jako velmi hrubé saze. Cabal si k prstům opatrně čichl a okamžitě mu to připomnělo hektické večery ve sklepě, kdy rozřezával důkazy a házel je do pece, než přijela policie. Poposunul si brýle se zabarvenými skly výš ke kořeni nosu a zamyšleně za nimi zamžikal. Co tenhle stroj vlastně pohání? Doufal, že je to dřevo nebo uhlí; bylo by to mnohem praktičtější.

Jisté pozdvižení ho přimělo k tomu, aby se obrátil. Vrána se Denzilovi usadila na hlavě a snažila se z něj vydobýt nějaké to jídlo. Konkrétně z jeho očního důlku. Nešťastný mrtvý muž měl hlavu skloněnou, ruce rozpažené, neohrabaně běhal dokolečka a snažil se ptáka setřást. Nedařilo se mu to; vrána jako by se mu na hlavu přicvakla svorkou. Dennis tomu nasadil korunu, protože vytrhl neduživý stromek a snažil se jím pernatce zasáhnout. Rány pršely na Denzilova záda, cíli se nepřiblížily ani vzdáleně a hlína z kořínků létala široko daleko.

„Přestaňte s tím!“ vyštěkl Cabal. Oba živí mrtví i vrána s tím přestali. Dennis zkusil schovat stromek za zády. „Ty tam. Vráno. Pojď sem.“ Vrána se nanejvýš neochotně vznesla z Denzila, slétla dolů, až se skoro dotýkala země, pak vystřelila nahoru do výše hlavy, nonšalantně prokličkovala mezi překážejícími stromy a přistála Cabalovi na rameni. Cabal se obrátil na podpatku a vyrazil kolem ohromné lokomotivy k vozům a vagónům napojeným za ní. „Brzy dostaneš nažrat, opeřence, takže prosím přestaň dělat potíže.“ Vrána zamrkala. „A mimochodem, jestli se mi někdy vyděláš na rameno, skončíš ve výloze vycpavačova krámu rychleji, než bys řekla švec. }e to jasný?“

„Kronk,“ zakrákala vrána, což mohlo znamenat „Ano, pane“. Stejně dobře to ovšem mohlo znamenat: „To mě nejdřív budeš muset chytit, ušoune.“ Tak či onak, svěrače nerozevřela.

Cabal pomalu procházel podél vlaku. Ten pozůstával z několika osobních vagónů, několika plošinových vozů, na nichž byly vyskládané kdysi křiklavě barevné desky, a ke konci byla celá řada zamčených krytých nákladních vagónů. Došel k prvnímu z nich a zastavil se u velkých posuvných dveří, které zabíraly čtvrtinu jeho délky. Zrovna zvažoval, jak se dostat dovnitř, když se dveře s příšerným zaskřípěním zrezivělého kovu samy od sebe otevřely. „Aha,“ řekl Cabal, na něhož to neudělalo dojem. „To jsi ty.“

Malý stařeček upevnil dveře a shlédl dolů. „Jo, to jsem já, mladý Cabale. Dal sis načas.“

Cabal se nohou opřel o kovový žebřík, chytil se madla u okraje dveří a vytáhl se nahoru. Vrána mu odlétla z ramene a přistála na nedalekém sloupku. A jen co se usadila, jala se cvičit ostražité pohledy.

„Máš štěstí, že jsem vůbec tady. Mapa byla prakticky k ničemu,“ prohodil Cabal a smetl si rez z rukou a ramene na místě, kde se otřel o futro. Zadíval se na starce. „Doufal jsem, že třeba pošle někoho jiného než tebe, ty parchante stará zatvrzelá.“

Stařec se zasmál. A ten smích byl popravdě řečeno kdákavý.

„My dva se už známe hrozně dlouho, Johannesi. Jeho Ctihodnost napadlo, že bys třeba rád viděl povědomou tvář.“

Cabal se rozhlížel po ponurém vagónu. „Jen kdybych si myslel, že by se něco změnilo, kdybych do ní vystřelil díru,“ odpověděl ledabyle.

Malý stařeček nebyl ve skutečnosti ani malý, ani člověk. Byl ale rozhodně velmi starý. Byl ztělesněním archetypu: starý páprda s placatou čepicí se štítkem a šedivou bradkou. Kdákavě se smával, balil si vlastní smrduté cigarety, a když byl ve formě, dalo se spolehnout na to, že bude slintat. Právě kvůli jedincům jako on je mládí módní záležitost. Byl rovněž jedním ze Satanových četných avatarů: zlomků jeho osobnosti a náhodných myšlenek, které se zhmotnily v říši smrtelníků. Avataři mu umožňují udržovat ve světě stálou hladinu šumu základního zla, zatímco on se dole v Pekle soustředí na důležitější záležitosti. Třeba na žolíky. Až do nedávných událostí byl Malý stařeček Cabalův jediný kontakt se Satanem. Téhle bytosti před lety prodal svou duši a tato bytost mu svými svévolnými zásahy rozhodila víc směrů výzkumu, než si byl Cabal ochoten pamatovat.

Malý stařeček se usadil na bedně a sledoval, jak si Cabal důkladně prohlíží temné kouty. „Ale no tak, Johannesi. To mě ranilo,“ ozval se vesele. „Po tom všem, co jsme spolu zažili.“

Cabal ukončil letmou prohlídku a zamířil zpátky ke starci. „Po tom všem, co jsme spolu zažili? Snad po všech naschválech, které jsi mi provedl, ne? Kdybys nekoupil mou duši a od té doby mě ustavičně neotravoval, nic z toho“ – gestem obsáhl celý vlak – „by nebylo nutné.“

Malý stařeček pokrčil rameny. „Dělal jsem jen svou práci. Od Satanových pomocníčků přece nemůžeš čekat altruismus.“

Cabal si povzdychl. „Podívej se, rád bych řekl, že mě velmi těší, že jsi to stihl, a že je mi velkým potěšením tě vidět, ale to bych lhal.“

„}á vím.“

„Takže myslíš, že bychom to mohli vzít hopem, abys mi co nejdřív zmizel z očí? Dostal jsem přece jen docela drsný termín.“

„Á, termín,“ řekl Malý stařeček a zvedl prst. „To jsem rád, že jsi mi to připomněl. Budeš potřebovat tohle.“ Sáhl do špinavého starého pláště a vytáhl zhruba třicet centimetrů vysoké přesýpací hodiny. Uvnitř ale nebyl písek, jen neuvěřitelně jemný prášek. Jeho drobounká zrníčka se z horní baňky sunula do úzkého hrdla a snášela se dolů. I přes jejich stálý proud bylo dno dolní baňky sotva poprášené. „Na tomhle je vidět, kolik ti zbývá času. Víš, jak to funguje, ne?“ Cabal ho počastoval pohledem. „Jasněže víš, jakpak by takovej chytrej kluk nevěděl. Každopádně až všechna zrnka spadnou dolů, čas vypršel. Jednoduchý jako facka. Jo, zapamatuj si jednu věc. Tohle nejsou skutečný hodiny, ty má moje lepší polovička dole v Pekle. Jsou to jen takové opakovačky, něco jako relé. Můžeš si s nimi dělat, co chceš, ale vůbec to neovlivní čas, který ti zbývá. Vidíš?“ Obrátil hodiny. Zrníčka na to nehleděla a padala nahoru. Malý stařeček je postupně nakláněl do různých úhlů, ale s hodinami to nic nedělalo. Čas dál plynul a zrnka dál padala v rovnoměrném proudu, který se vzpíral gravitaci. „Senzace, co? Na večírcích to slaví velký úspěchy, to ti řeknu.“

„Vážně?“ pozvedl Cabal obočí a vzal si hodiny do rukou. „Budu muset uspořádat soaré, čistě abych udělal dojem na přátele.“

„Nemáš žádné přátele.“

„A taky neuspořádám žádné soaré. Tobě dělá potíže sarkasmus, co? Máš pro mě ještě nějakou fascinující novinku, nebo můžu skopat tvou svraštělou zdechlinu z náspu, jak si tak horoucně přeju?“

„Nejsi moc příjemný,“ durdil se Malý stařeček.

„Tvůj“ – Cabal hledal správné slovo – „zakladatel mi svěřil úkol poslat stovku duší vstříc věčnému utrpení. Abych pravdu řekl, myslím si, že se moje jméno nikdy nestane synonymem oblíbenosti.“

„Tak to máš pravdu.“ Malý stařeček zalovil v hlubinách beztvarého kabátu a vytáhl tenký krabicový šanon, který byl o něco širší a vyšší než list A4 a hluboký dva a půl centimetru. Rozvázal tenkou černou pásku, zvedl víko a ukázal obsah Cabalovi. Šlo o balíček formulářů vytištěných na jakémsi lehce zažloutlém pergamenu. Cabal se naklonil a přečetl si horní řádku.

„‚Formulář dobrovolného zatracení. Vyplní zatracenec. EAGH/I.‘“ Narovnal se. „Vidím v tom rukopis Arthura Trubshawa.“

„A to se nemýlíš,“ opáčil Malý stařeček a zase balíček zavázal. „Sto formulářů, které mají být odevzdány vyplněné do poslední řádky ani ne za rok. Cítíš se na to, Johannesi?“ Přešel ke krabici. Cabal ji zvedl a rozhlédl se.

„Ani nevím. Tu sázku jsem přijal s tím, že budu mít na své straně Karneval sváru. Zatím jsem dostal jen vetešnicky krámek na kolečkách. Řekni Satanovi, že bez karnevalu se na tu jeho sázku můžu vykašlat.“

„Že nemáš karneval? Nemáš karneval? Tady ho máš! Vagóny jedou! Největší šou na Zemi! Co kdybys zapojil svou představivost?“

„Představivost? Uvěřit, že tenhle bordel je Největší šou na Zemi, bych mohl leda v deliriu.“

Malý stařeček vstal z bedny a přešel k zadní stěně, přičemž vrtěl hlavou a cosi si mumlal o dnešní mládeži. O stěnu stál opřený štos širokých dřevěných desek zpola zakrytých celtou. Tu Stařeček strhl s tím nejšmíračtějším divadelním gestem, jaké kdy Cabal viděl. Ukázalo se, že desky jsou vývěsní štíty – sice otlučené a prýskající, ale přesto štíty.

„Tumáš atrakce. ‚Vizte! Z tajemného Východu! Záhadná Kleopatra! Tři tisíce let v hrobce, a přece je stále nejkrásnější žena na světě!‘ Dobrý, ne? Co je tohle zač? ‚Žasněte nad chlapcem s netopýří tváří! Přímo z nejtemnější džungle!‘ Pffff! Děsivé, není-liž pravda?“

„Četnost vykřičníků je děsivá sama o sobě.“

„To už je tradice. ‚Lapejte po dechu! Nad dívkou s hlavou jako poleno!‘ To je nějaká blbost.“ Zaryl prstem do odlupující se barvy. „Tam určitě mělo být ‚Dívka s hlavou jako koleno‘, ne? Ááá, tak ne. Fakt tu je to poleno. Na to se budou sjíždět davy,“ sebejistě kývl na Cabala.

Cabalovi došla se Stařečkovými slinty trpělivost. Stál u otevřených dveří a s pramalým zájmem sledoval, jak se Dennis a Denzil mučivě pomalu sunou podél trati.

„Ale jistě,“ prohodil přes rameno. „Kvůli tomu se k nám budou stahovat z širého okolí. ‚Přivalte se sem, jen se přivalte. Vizte největší světovou sbírku předpotopních cedulí. Lapejte po dechu nad tou zchátralostí. Žasněte nad tou gramatikou. Fascinující šou, které se vyrovnají jen chuchlůvky ve vašem pupíku.‘ Budu je muset odhánět holí.“

Malý stařeček přimhouřil oči a důkladně se zamyslel.

„To byl sarkasmus, že jo?“

Cabal se zadíval ven do Planin. Už mu to bylo úplně jedno. Celá tahle záležitost je Satanův obvyklý tupý vtip. Vůbec netušil, proč se vlastně namáhá.

„Ano,“ odpověděl. „To byl sarkasmus.“ Obrátil se a přešel ke štosu vývěsních štítů. „Tenhle nesmyslný podnik nemá zaměstnance. Ani jednoho.“

Nenadálý zvuk je oba přiměl otočit se ke dveřím. Dennis k nim už došel a zrovna se rozmýšlel, jak nejlépe vylézt nahoru, když do něj Denzil vrazil. (Ten si totiž uspokojivě osvojil rytmus chůze, ale ještě nezvládl bezpočet komplikací spojených se zastavováním.) Oba spadli a ztratili se jim z dohledu. Po chvíli se ozval zvuk pomalé a rozvážné rvačky.

„No, žádné zaměstnance hodné tohoto vznešeného označení,“ opravil se Cabal. „Jestli nedostanu ani lidi, s nimiž bych mohl zkusit udělat něco s tímhle bordelem, tak ti ty formuláře klidně můžu vrátit.“

Malý stařeček se kdákavě zasmál.

„Jak to můžeš říct, Johannesi? Ty nemáš rád výzvy? Kde jsi nechal svůj smysl pro dobrodružství?“

„Lehce nad ním převážil pocit, že tu ze mě někdo dělá pitomce.“

„Ale vždyť jsi dostal lidi. Svým způsobem. Však se kolem sebe rozhlédni.“

Cabal se rozhlédl. Pořád byl v hnusném špinavém vagónu a pochybnou společnost mu dělal jen Malý stařeček. „Rozhlížím se. Vidím ale jen kandidáty na skládku. Na co narážíš?“

Malý stařeček přešel do středu vagónu a rozhodil rukama, aby obsáhl vše, co tu leží. Jako dramatické gesto by to mohlo být namístě v komediálním muzikálu. Lehkém komediálním muzikálu. „Tady máš lidi, všude kolem sebe.“ Sáhl do bedny a vytáhl kost, již Cabal okamžitě identifikoval jako lidskou stehenní. „Tady máš montéry,“ – pustil kost a z pytle vytáhl chumáč vlasů – „vyvolávače,“ položil ruku na cosi, co Cabal pokládal za štůčky látky opřené v rohu. „Stánkaře. Máš tu celý karneval. Jen trochu zapoj svou“ – zaklepal si na spánek – „obrazotvornost.“

Cabal přešel k němu podívat se na ten štůček. „Jak to myslíš?“ Pečlivě ten materiál prozkoumal a opožděně mu došlo, co to je. „Tohle,“ řekl suše, „je lidská kůže.“ Nikdo mu neodpověděl. Rozhlédl se, ale Malý stařeček zmizel.

Paráda, pomyslel si Cabal. Nedostanu ani manuál.

Z kapsy vytáhl malý černý předmět a zmáčkl knoflík na jeho krytu. Ven vystřelila pořádná čepel. Z tmavého štůčku odvinul kus „látky“ a odřízl z něj dlouhý pruh. Potom si z pytle vzal chumáček vlasů, ze sudu hadřík a konečně tu stehenní kost. Hadříkem pečlivě přivázal vlasy ke kosti. „Hadr, kost, kadeř,“ notoval si tiše a celé to zabalil do pruhu kůže. Hotový výtvor si změřil pohledem a pohrdlivě nad ním zavrtěl hlavou. „Jak já tohle nesnáším.“ Rozhlédl se, kde by se tu našel kousek čisté podlahy. „Vyvolávám tě.‘“ Hned po těch slovech mrštil tím svinstvem na relativně nezaneřáděné místo.

Dole v Pekle se černá koule krve lehounce scvrkla.

Nechutný balíček se roztrhl dlouho před tím, než dopadl na podlahu, a to prudčeji, než by se dalo pokládat za přirozené. Kost dopadla na podlahu první, neočekávaně se zastavila a postavila se elegantně na výšku. Kůže na ni narazila a pevně se kolem ní obalila, a to tak těsně, že za chvilku se již nedalo rozeznat, kde jsou její okraje. Kost zavrávorala, protože z ní začaly rašit a růst další kosti, ale jen co se nová kost objevila, už se kolem ní obtočila tekutá kůže. Na rostoucí hromádce organického materiálu přistál chumáček vlasů, zakymácel se a spadl. Opakovaně se snažil opět usadit, ale vypadalo to, že je odsouzen k neúspěchu. Hadřík vířil kolem té struktury kolem dokola, tak rychle, že ho Cabal nedokázal pouhým okem sledovat, přesto však nabyl zřetelného dojmu, že hadřík mění barvu. Kupa kostí teď vytvářela páteř – a pokaždé, když z obratle vyrostl další, nepříjemně to klaplo. Jakmile byly hotové hrudní obratle, vyskočila z nich žebra, jako když se otevře deštník nepotažený látkou. Kůže prýštila nahoru jako stoupající hladina tekutiny ve sklence a bezmála zakrývala bublavou tvorbu orgánů v torzu. Ruce zničehonic vyletěly ven asi jako čepel vystřelovacího nože, což Cabalovi připomnělo, že má ten svůj uklidit. Pak se dal do práce kroužící hadřík, nad povrchem těla prosvištěl ve složitém vyšívacím vzoru, a kdekoli prolétl, objevilo se oblečení. Lebka vyskočila z krku jako příšerný toust a maniakálně se zašklebila, jak už to lebky dělávají. I když ji obalila kůže, dál se na Cabala nestoudně zlomyslně šklebila. Kůže se přes slonovinovou klenbu mozkovny převalila jako stoupající příliv přes balvan na pláži a nahoře srostla.

Před Cabalem teď stál muž, který ještě před minutou neexistoval: o něco menší než on, černý, bolestně hubený a oblečený v černých kalhotách, bílých botách s černými kamašemi, v bílé košili a zářivé vestičce s černými a bílými vodorovnými pruhy. V ruce držel slamák se žlutým páskem. Narazil si ho na hlavu právě včas, aby zabránil onomu chumáčku vlasů uvelebit se na zcela plešaté lebce. Pár vlasů se vrhlo na jeho čelo a rychle se spletlo do obočí, ale zbytek chvíli nešťastně balancoval na slamáku, načež už bez života spadl na podlahu. Muž ten pád zděšeně sledoval, načež rychle zvedl klobouk a sáhl si na lebku. Zklamalo ho, že je plešatý jako kulečníková koule.

„Ach jo,“ zasupěl, „ach jo,“ a nakonec rozmrzele: „a do prdele!“ Zadíval se na své tělo, prohlédl si zápěstí, podíval se na Cabala, jako by se právě probořila střecha, a začal běhat dokolečka. „Zrcadlo, čéče! Někde tu musí bejt zrcadlo!“ Cabal sledoval, jak pobíhá. Ten chlap si našel velký ušpiněný kus postříbřeného skla, který byl kdysi možná součástí zrcadla, a přidržel ho u tváře. Nějak nedokázal uvěřit tomu, co vidí, a tak vydrhl jeho povrch. Nic se ale nezlepšilo.

„Podívejte se na mě,“ kvílel. „Podívejte se na mě. Udělal jste ze mě nejvyhublejšího chlápka na světě!“

„Nic takového jsem neudělal,“ opáčil Cabal podrážděně. Každý by pořád jen kritizoval. „Já tě povolal. A ty ses jen takhle vyloupl. Ať tě ani nenapadne vyčítat mi nějaké tělesné nedostatky.“

„Ale, ale…“ Muž položil zrcadlo a popošel ke Cabalovi, přičemž každou slabiku zdůrazňoval rukama. „Ale vy jste přece dával dohromady součástky, čéče. Kde mám tuk?“

„Tuk?“ Cabalovi došlo, že něco malého možná přehlédl. „Hadr, kost, vlas. To je tradičně všechno. O tuku nikdy předtím nebyla řeč.“

Bolestně hubený muž nevěřícně zamával rukama. Rychle se rozhlédl a dlouhým hranatým krokem odkvačil do rohu. Popadl bednu a vynesl ji do otevřeného prostoru. Na boku bylo přes šablonu namalované jediné slovo: „Sádlo.“

„Jen jedna malá hrudka, nic víc, šéfe. Nic víc jsem nepotřeboval! Moh jsem bejt elegán, čéče. Místo toho jsem jen pytel kostí.“ Úpěnlivě se zadíval na Cabala a ten mu pohled opětoval s naprostou absencí soucitu.

„Dobře, Kostroune, a co s tím mám jako dělat? Zařídit ti třeba nitrožilní infuzi rozpuštěného másla?“

„Myslíte, že by to zabralo?“ opáčil Kostroun s dojemnou nadějí v hlase.

„Ani omylem. Podívej, ani ne za rok všechno tohle“ –rukou naznačil bezprostřední okolí – „bude fuč a ty, můj marnivý příteli, se zase proměníš zpátky v prvočinitele, z nichž jsem tě vyvolal. Takže – musíš zkusit pochopit jednu jednoduchou pravdu. Do roka a do dne z tebe nezbude dost nato, aby to pobavilo psa. Tudíž je mi jedno, jak vypadáš, a tobě by to mělo být taky volné. Teď bychom se měli věnovat tomu, abychom tuhle šou rozjeli. Takže, pomůžeš mi, anebo se tě budu muset zbavit jako neúspěšného experimentu a zkusit to znovu?“

Kostroun si založil ruce v bok a zaujal odmlouvavou pózu, v níž značně připomínal oprsklou tiplici. „Vy ste tady šéfík, šééééfe. Tendle blbej kluk vás bude poslouchat na slovo, no né?“

„Výborně,“ odpověděl Cabal nevzrušeně. „Teď pojď sem.“

„Já to myslel sarkasticky,“ řekl Kostroun normálním rytmickým hlasem s převážně americkým přízvukem možná trošku říznutým náznakem bručivé francouzské výslovnosti dlouhých samohlásek a došel ke Cabalovi, který se hrbil u štosu vývěsních štítů.

„Byl jsi jen otravný. Podívej se na tohle.“

„Obludy, odvaha, osmé divy světa. Mně to připadá jako celkem standardní atrakce.“

„Ale které z nich jsou vzrušující? Na které budou lidi chodit až zdaleka? Potřebuju to vědět.“

Kostroun se na něj tázavě zadíval. „Proč se na to ptáte mě, šéfe? Vy jste ten člověk s plánem, ne?“ Bedlivě se zadíval na Cabala. Ten se dál probíral štíty a snažil se objevit tajemství. „Máte plán?“

Cabal vstal a poodstoupil si. Štíty propíchl zuřivým pohledem. „Já to nechápu. Proč by někdo tratil čas takovými nesmysly? Vždyť to jsou samé kraviny! Pseudoexponáty, zhoubné mutace, lži! Nic z toho není skutečné! Nic z toho nepřetrvá! Jsou to jen…“ Zplihl. Takhle zbytečný se necítil už celá léta. „Sny. Já to nechápu.“

I Kostroun měl pár problémů. „Ale přihlásil jste se na to dobrovolně, ne? Ten dole by vám nesvěřil tenhle podnik, kdybyste nevěděl, co děláte, ne?“

„Je to… sázka.“

„Sázka?“ I kdyby Kostroun žil jednu generaci za každou z těch pěti minut, kdy zatím dýchal, pořád by ho to úplně šokovalo. „Vy jste se vsadil se samotným Satanášem? To jste se zbláznil! Proti němu nikdo nikdy nevyhraje! Je to…“ Kostroun se pokusil najít přesvědčivou metaforu. Nepovedlo se mu to. „Dyk je to SATAN, čéče!“

Za tmavými skly brýlí se do Cabalových očí vrátil žár. „Tentokrát nevyhraje.“

„To si lžete do kapsy!“ zamumlal Kostroun s neskrývaným opovržením. „Lidi přechytračí Jeho satanské Luciferenstvo jenom v pohádkách. Promiňte, že vám zrovna já musím říct tu špatnou zprávu a tak, ale jste v pytli, Jacku.“

Cabal si ho nevšímal. Už si zase prohlížel štíty.

„Mám omezený rozpočet, takže jednoduše nemůžu rozjet všechno. Musím se manažersky rozhodnout, do čeho půjdu a co nechám být. Některé atrakce budou užitečné; jiné by jen plýtvaly mými zdroji. Potřebuji tvou radu, pane Kostroune – do jakých atrakcí bych měl investovat?“

Kostroun lítostivě zavrtěl hlavou. „V tom vám nemůžu pomoct, šéfe. Když se to vezme kolem a kolem, jsem jen chodící prach. Vy jste tu jediná skutečná osoba. Je to na vás.“

„To nedokážu,“ odpověděl Cabal přesvědčivě. „Navíc nevidím do lidí. Budu si muset nechat poradit od někoho jiného.“ Na hodnou chvíli se zadíval do dáli. Pak se zhluboka nadechl. „Myslím, že znám toho pravého.“ Přešel k východu a seskočil na koleje. Denzil a Dennis seděli u vlaku a házeli kamením po vráně. Zatím házeli hodně vedle, ale vrána to celé sledovala s velkým zájmem. „Vy dva,“ oslovil je ostře. „Řiďte se pokyny pana Kostrouna, dokud se nevrátím.“

Zvedli hlavu. Kostroun vystrčil tu svou a shlédl na ně dolů z bezprostřední blízkosti. Zakřenil se. „Zdravíčko!“ Ospale se usmáli a taky mu zamávali.

„Vráno! Sem!“ rozkázal Cabal. Vrána k němu bez váhání přilétla a přistála mu na rameni. „Ty poletíš se mnou, abych věděl, že nepřipravuješ nějakou neplechu.“

„Kronk!“ řekla vrána pyšně.

Kostroun se opřel o sloupek futra. „Tak co mám s těma mrtvolákama dělat, zatímco budete pryč, šéfe?“

Cabal ukázal na stroj. „Nevím, jak dlouho budu pryč. Může to být pár dní. Zatím vyčisti lokomotivu a sežeň nějaké to palivo. Víš, co to spaluje?“

„Prakticky cokoli.“

„Výborně. Nasbírejte dřevo do tendru a naplňte kotel vodou. Kolem je spousta rybníků a bystřin, takže by to neměl být problém. Pak mi vyčistěte trať až na křižovatku. Jen co dáme karneval dohromady, budeme muset vyjet.“

Kostroun se rychle zadíval na stromy a stiskl rty. To nevypadalo jako malý úkol. „Je to všechno? Nic dalšího?“ Cabal se usilovně zahloubal. Kostroun si povzdychl. On a jeho ukecanost.

„Ano, a když ti zbude nějaký čas, chtěl bych namalovat jméno karnevalu na první široký vagón, po obou stranách. Umíš malovat písmena?“

„Jasněže umím malovat písmena, já svedu leccos, když se do toho opřu. Jak tomu chcete říkat, šéfe?“

Cabal mu to řekl.

Kostroun uznale hvízdl. „Čéče, vy jste samý překvapení.“

KAPITOLA 3

v níž Cabal zavítá na staré známé místo a rozjede se s karnevalem do světa

Pohřeb, to je osobní volba. Samozřejmě, někteří lidé nemají o pohřeb do země pražádný zájem a raději se nechají spálit nebo zanechat na otevřeném prostranství jako potrava pro supy nebo něco podobně nehygienického.

Těmi se tu zabývat nebudeme.

Ti, kdož chtějí pohřbít do země, mívají o místu svého posledního odpočinku různé představy, jako by jim tou dobou na něčem takovém sešlo. Někteří si představují zelený hřbitov za jarního dne, zvonění zvonu svolávajícího věřící k bohoslužbě, bezvadně upravené travnaté okraje, bílé cestičky vysypané oblázky. Někteří – obvykle ti, co hodně chodí v černém a myslí si, že Byron musel být šílený, zkažený a báječná známost – sní o potemnělých krchovech ve stínu monstrózních gotických kostelů, pod zataženou oblohou, kdy nízko visící mraky hrozí každou chvíli spustit hrom a blesky. Taky by nebylo vůbec od věci, kdyby se ten hřbitov nacházel poblíž rozbouřeného moře. Jiní by byli rádi, kdyby nad jejich jinak neoznačeným rovem byl zasazen strom, aby jejich těla mohla vyživovat kořeny mohutného dubu nebo platanu.

Všechny tyto touhy jsou pochopitelné a lze pro ně mít do větší či menší míry porozumění. Ovšem nelze si ani v nejmenším představit, co tak mohlo táhnout hlavou lidem, kteří si koupili hroby na Grimpenském pohřebišti. Třeba své příbuzné nenáviděli a chtěli je zatáhnout na jedno z nejošklivějších a nejdepresivnějších míst na Zemi, byť jen na pohřeb.

Grimpenské pohřebiště stojí – je-li to tedy to správné slovo, a pokud ne, tak tedy „leží“ – v samém středu posledních blat v zemi, kde až donedávna řádila malárie. K likvidaci posledních komárů rodu Anopheles, kteří tuto nemoc přenášeli, nebylo třeba žádného úsilí; podle všeho je jednoduše opustila vůle žít.

Samotné pohřebiště je rafinovaně umístěno na nejzazší části poloostrova, kam se lze dostat pouze po dlouhé a klikaté šíji obklopené po všech stranách onou bažinou, jaká se často vyskytuje v dobrodružných příbězích. Nikdo by ani nedokázal odhadnout, kolik vyhlášených zločinců, ďábelských cikánů a Bytostí, Které Lidstvo Nemělo Znát tu zoufale, horečnatě zápasilo o nadechnutí, než nadobro zmizelo pod přilnavým šlemem. Nejspíš jich bylo pěkných pár.

A pak dále po křivolaké, zoufalé stezce, dokud jste se nedostali k rezivějící bráně pohřebiště. Jak se dalo očekávat, jedno její křídlo viselo z jediného pantu a tajuplně skřípělo při nejmenší zámince v podobě sebeslabšího vánku. A na Grimpenském pohřebišti byl vítr vždycky jen slabý, protože cokoli silnějšího by mohlo významně přispět k rozehnání mlhy. A to by nešlo. Lidé mluví o legendárních londýnských mlhách hustých jako hrachová kaše, jenže ty jsou sice žluté, nezdravé a hutné tak, že by se daly lahvovat, ale nemají úroveň. Zato grimpenské mlhy mají stylu na rozdávání. Táhnou se zvolna a záhadně, přízračně a příšerně, zakrývají a zcela zahalují. Působí dojmem, že pozorují a čekají. Lidé sem chodí na pohřby jen s největším sebezapřením; mlhy, ty nechvalně proslulé mlhy jako by pozorovaly živé. A čekaly na to, až zemřou.

Přitom je už pohřebiště zavřené, protože je plné. Plné mrtvých, na něž lidé chtěli zapomenout. Zlých otců a nemanželských synů, šílených matek a chorobami prožraných dcer. Všichni do jednoho sem přicházeli v prostých sosnových či vyřezávaných týkových rakvích, aby spočinuli na tomto Bohem zapomenutém místě a bezbolestně vyšuměli ze vzpomínek lidí, kteří tu stáli u jejich zejících hrobů a ani slzu neuronili. Některá místa posledního odpočinku byla označena zdobnými náhrobními kameny z exotického mramoru či tvrdé žuly dovezené až zdaleka. Jiní lidé, ti chudší či menší pokrytci, pořídili svým ne zcela drahým zesnulým náhrobky z místní břidlice, levného vápence, či dokonce ze dřeva. Nenáviděný magnát i dědic, který se narodil ubohé služtičce a působil jen pohoršení, tu leželi bok po boku, náhrobní kameny jim nakřivo zapadaly do promoklé hlíny a spojovalo je jednoduše to, že neměli místo v srdci žádného živého člověka.

Přesto přese všechno není pohřebiště úplně zaplněné. V jeho nejzazší části, v nejvzdálenějším bodě od brány se nachází ne zcela obsazené místo s výhledem na bažinu. Stojí tam jediná krypta na hřbitově a její příběh je vpravdě pozoruhodný.

Rodina Druinů měla genealogické záznamy o svých předcích až do dob normanské invaze; jejich jméno podle všeho vzniklo zkomolením slova „de Rouen“, ačkoli neexistují žádné důkazy, že z Rouenu skutečně pocházela. Role, kterou jejich předek sehrál v invazi, se dá vykládat různě. Rodina tvrdila, že jel po boku Viléma Dobyvatele, protože byl jeho spolehlivým pobočníkem a důvěrníkem. Ve světle pozdějších a zaznamenaných dějin tohoto rodu byla nadnesena hypotéza, že Vilém ho pro jistotu nechtěl spustit z očí. Ať už je to jakkoli, rodina nade vši pochybnost dostala na věčné časy léno, k němuž patřila i blata, na nichž nyní stojí pohřebiště.

Rod Druinů se protloukal staletími, v mnoha konfliktech vsadil na špatného koně, ale pokaždé se mu nějak nakonec podařilo pomocí oslnivé zrady dostat na vítěznou stranu. Richard III. prý poznal, že je ztracen, když se k němu za bitvy dostala zpráva, že Druinové přešli na stranu Lancasterů. Prohodil cosi o krysách a potápějících se lodích a pak se šel poohlédnout po koni.

Od dob Plantagenetů se o Druinech tradovalo, že dokážou přejít od protestantů ke katolíkům a zase zpátky během jediné mše. Při renovaci druinského zámku se dokonce přišlo na tajnou knihovnu, která obsahovala katechismus, Bibli v řečtině, latině a angličtině, pojednání o kalvinismu, Korán, Tripitaku a jednu knihu v arabštině svázanou ve zvláštní kůži, kterou později ukradl gang pozůstávající ze starožitníka, gangstera a šišlající ženské.

Druinovým se dařilo zachovat si místo u dvora i po mnoha politických otřesech, až došlo k průmyslové revoluci a oni přišli na to, že dokážou vydělat víc peněz jako novodobí zbohatlíci. Těžce investovali do manufaktur a železnice, posílali děti do dolů, z rodinného slovníku pečlivě vyškrtli slovo „filantropie“ a bohatli a bohatli a bohatli.

Tou dobou jim kvůli rozsáhlému majetku a malému genofondu začala zvonit hrana. Příbuzenské sňatky, které jim do značné míry vnutil svět, jenž až příliš dal na špatnou pověst, začaly strhávat převody jejich kolektivní příčetnosti. Byli čím dál tím šílenější a šílenější a šílenější a nikdy je to nevyšlo lacino.

Beatrice postavila Muzeum luštěnin, v němž umístila největší sbírku hrášku na světě. Horace vykutal inverzní Westminsterský palác, obrovitou formu na želatinu v podobě Matky parlamentů. Jeremy si pořídil smečku lišek, s nimiž jezdíval lovit bígly, načež postoupil o stupínek výš a začal vtrhávat lidem do domů s jednotkou elitních jezevců.

Atmosféra oboustranné nenávisti a jednostranného šílenství by se málem dala krájet. Tetička Sofie, které jako jediné nezačalo šplouchat na maják, vyrazila do zahraničí a začala tam cílevědomě pátrat po nějaké léčbě.

To se jí podle všeho nepodařilo. Přesto se po letech cestování vrátila zvláštně uklidněná a tolerantní, možná i trochu samolibá.

Hned po návratu založila Grimpenské pohřebiště a v jeho nejnepřístupnějším rohu nechala postavit rodinnou hrobku Druinových. Všichni žijící členové rodiny tam dostali přidělené místo, až na Sofii samotnou. Na otázku, proč tomu tak je, odpověděla s ponurým uspokojením, že jestli na cestách něco zjistila, pak to, že rodina nemá šanci zbavit se poskvrny šílenství a je odsouzená k vyhynutí. A místo v kryptě si pro sebe prý nevyhradila proto, že je všechny přežije.

Zbylí členové rodiny si vyměnili výmluvné pohledy. I když byli šílení, nepotřebovali žádného meteorologa, aby jim řekl, odkud vítr vane.

Sofii zničehonic opustilo štěstí. Utrpěla řadu nehod, z toho všechny smrtelné. Několikrát byla prohlášena za mrtvou, neboť smůla ji provázela na každém kroku, někdy v podobě padajícího pytle s cementem, jindy v podobě jiných těžkých a rychlých předmětů, které jí shodou okolností zkřížily cestu ve výši hlavy.

Kdykoli osud uštědřil Sofii (těžkou) ránu, zbytek rodiny byl pozoruhodnou shodou okolností vždycky pryč a pokaždé měl betonové alibi, z nichž některá byla sepsaná s několikadenním předstihem. Jenže Sofie se pokaždé jen posadila na pitevní stůl, protáhla se a zeptala se, kdy se bude podávat svačina.

Nakonec ji ovšem dostala obzvláště nešťastná nehoda, v níž se na jednom místě a v jednom okamžiku sešel parní válec, Sofie a téměř čtyři tuny gelignitu. Tentokrát opravdu nehrozilo, že by se teta Sofie začala při pitvě dožadovat přesnídávky. Sundali ji po kouscích ze stromů, seškrábali z cesty a podběrákem vylovili z rybníku pro kačeny, se vší náležitou obřadností to poskládali do její oblíbené sedací vany spolu s jejími zamilovanými koupacími potřebami a uložili do nejtemnějšího kouta rodinné krypty. A tím to bylo vyřízeno. Na bezmála dva měsíce.

Pak se jednoho rána zbylí rodinní příslušníci vzbudili a zjistili, že na snídani je jich o jednoho méně. Posléze objevili Beatrice přivázanou za kotníky k lustru. Na tváři měla výraz čiré hrůzy a byla úplně mrtvá. V místnosti se válela spousta hrášku. Pitva objevila další dvě a půl kila této luštěniny, kterou jí někdo narval do chřtánu a tím jí ucpal jícen a dýchací cesty. Za měsíc se vypreparovaná Jeremyho hlava objevila na štítku v místnosti s loveckými trofejemi. Čtrnáct dní poté našli Horacovo roztříštěné tělo na vrcholu inverzní Westminsterské věže, nějakých sto metrů pod okolní půdou.

Umírali jeden po druhém, zjevně rukou někoho, kdo moc dobře znal všechny jejich slabůstky. Felix zemřel pod menhirem. Daphne se utopila v aspiku. Vzhledem k Julianově oblíbené zábavě je možná jen ku prospěchu věci, že se dolní část jeho těla nikdy nenašla. Krypta Druinů se rychle plnila.

Kdyby jen někoho napadlo podívat se na tetičku Sofii v její sedací vaně. Kdyby se jen někdo obtěžoval pátrat po tom, kde celá ta léta cestovala. Kdyby jen někdo začal zkoumat nenadálou epidemii dětské chudokrevnosti v celé oblasti. Ach, ta záhadná „grimpenská nákaza“. Žádné dítě na tu nemoc nezemřelo a všem, které se ze zdravotních důvodů odstěhovaly pryč, se zdraví rychle zlepšilo. Doktorům to nešlo do hlavy.

Kdyby si pečlivěji porovnali poznámky, býval by je mohl zaujmout další podivuhodný rys, který sdílely všechny dětské oběti. Noc předtím, než je sklátila nemoc, všechny zažily stejnou noční můru. Všem se jim totiž zdálo o tmavé, špinavé místnosti připomínající sklep či vězení, s hlubokými výklenky ve zdi. Všechny to nějak nutilo dojít do rohu, kde se místnost proměnila v ošuntělou alkovnu. Překvapilo je, že na tom opuštěném místě narazili na staromódní sedací vanu. Potom jim s hrůzou došlo, že v té vaně někdo sedí: bledá stará žena s krutýma hypnotickýma očima a tak neukojitelně hladovým výrazem, že ještě při vzpomínce na ni začaly fňukat a kvílet. Ta žena se zvedla z vany a namířila si to k nim, pomalu a jistě, s příšernou nevyhnutelností, jako nějaký přerostlý albínský pavouk, ale děti se nedokázaly ani pohnout, natožpak aby se rozběhly. „Paní s žínkou! Paní s žínkou!“ křičely.

Epidemie chudokrevnosti pokračovala i poté, co poslední z rodiny Druinů zmizel v kryptě. Léta se usuzovalo, že blata jsou nezdravá, a rodiče, kteří si to mohli dovolit, posílali svoje děti pryč, dokud nebyly dost staré na to, aby si vůči té „chorobě“ vybudovaly „odolnost“. Pohřebiště se zatím pomalu plnilo mrtvými, o které nikdo neměl zájem. Když se zaplnilo zcela, bylo bez milosti opuštěno. A zub času na něm začal pracovat.

Nikdo sem nechodil, pokud to nebylo vyloženě nezbytné. I toho nejcyničtějšího básníka sjetého laudanem napadlo hodně věcí, které by dělal radši, než sedět tam na náhrobku a skládat sonet. Dokonce i haiku by si vyžádalo víc času, než by člověk pokládal za snesitelné.

A tak to ošklivé a zpustlé místo bylo zapomenuto a „epidemie chudokrevnosti“ řádila dál.

Dokud tedy zhruba před osmi lety neskončila.

Johannes Cabal prošel rozpadlou bránou a zkoumavě se rozhlédl. Za těch osm let, co tu nebyl, pohřebiště viditelně zchátralo. Nic rovněž nesvědčilo o tom, že by sem mezitím někdo zavítal. To ho ani v nejmenším nepřekvapilo. Náhrobní kameny se nakláněly v trochu bláznivějším úhlu, mech se po kamenech rozšířil o něco dál, a kdyby snad chtěl člověk přečíst nápisy na čemkoli, potřeboval by k tomu šikmé světlo a drátěný kartáč. Po nějakých lidských zásazích tu ovšem nebylo ani stopy. Výborně, pomyslel si. Tím se z vachrlaté situace aspoň odstraní další proměnné. Potěžkal cestovní brašnu, kterou držel v levé ruce, a vydal se dál. Vrána mu poskakovala po rameni, pohledem těkala sem a tam. Byla ostražitá; vůbec se jí tu nelíbilo.

Cabal se proplétal mezi náhrobky a vysokými trsy trávy a mířil přímo k rodinné hrobce Druinů. Cestou vzpomínal na počátky svých studií povahy života, smrti a něčeho mezi tím. Studií, která ho kdysi zavedla sem a která skončila tím, že když už ne rovnou seběhl, tak rozhodně rychle odkráčel zpátky ke stezce na šíji.

Zahloubaný do vzpomínek zakopl o cosi dávno ztraceného ve vysoké trávě, zavrávoral – vrána při tom neskutečně mávala křídly –, ale pak zase nabyl rovnováhy. Obrátil se a vytáhl clonu ze zavírací lucerny, aby zjistil, o co to zakopl. I když byl od přírody nemluvný, stejně povytáhl obočí a z úst mu vyklouzlo tiché „Aha“.

Byl to starý polní telefon z armádních přebytků, jehož dřevěná skříňka byla v pokročilém stadiu rozkladu, a jemu se nechtělo toho ani dotknout. Bakelitové sluchátko leželo odložené vedle a telefonní drát, jak Cabal zjistil po chvilkovém zkoumání, vedl přímo do hrobky, jejíž víko bylo lehce poodsunuté. Cabal si zřetelně pamatoval, že tu skříňku viděl za své poslední návštěvy. Stiskl rty a narovnal se. K tomu opuštěnému polnímu telefonu se jistě váže nějaká zvláštní historka, ale Cabal vážně neměl čas ani chuť zjišťovat, co je to za příběh. Přišel sem s úkolem a nesnesl by žádné rozptylování. Opět se obrátil k hrobce Druinových a vydal se k ní.

Krypta se nacházela hlavně v podzemí a proti vysoké hladině spodní vody ji chránilo nadprůměrné řemeslné provedení a spousta olova. Vchod byl nad zemí; malá, praktická stavba, která dosti připomínala kůlnu na uhlí s gotickými ambicemi. Jediným pozoruhodným prvkem tu bylo jméno Druin vyvedené velkými římskými verzálkami nad dveřmi a dveře samotné, impozantní kamenné desky, které držely pohromadě s pomocí eloxovaných železných pásků. Cabala víc zajímal zámek. Vnitřní zámek ve dveřích samotných vzal v minulosti zasvé při amatérském pokusu o otevření paklíčem. Původně byly dveře zajištěny ještě ohromným visacím zámkem procházejícím petlicemi napevno přivrtanými v kameni, ale tenhle zámek ležel částečně skrytý nezdravě vyhlížejícím křovinatým podrostem, jehož trsy tu všude rašily. Cabal se na něj nepotřeboval dívat, aby se dovtípil, že ho někdo pracně přeřízl pilkou na železo. Namísto něj tu byl lesknoucí se zámek z nerezové oceli. Jednou rukou ho zvedl a palcem otočil kryt klíčové dírky. Pohnul se lehce: celý zámek byl podle všeho v bezvadném stavu, a to i přes léta v takovém vlhku. Nic nesvědčilo o tom, že by se v něm někdo vrtal. Cabal vytáhl volnou rukou z kapsy svazek klíčů a vybral si jeden malý. Vsunul ho do klíčové dírky a pomalu jím otočil. Jak se klíč zvolna a bez odporu otočil o tři sta šedesát stupňů, Cabal cítil každé železné šoupátko uvnitř pláště zámku. Cvaknutí otevřeného zámku bylo sotva postřehnutelné, což Cabala v duchu potěšilo. Jemně ho vysunul z petlice a strčil ho do kapsy. Vyplatí se investovat do kvality, pomyslel si.

Dveře se s tichým kvílivým zaskřípěním otevřely a odhalily kamenné schodiště, které bylo sotva dost široké na to, aby jím mohli sestoupit nosiči s rakví. Schody slabě osvětloval bledý nadpozemský svit, který podle všeho vycházel z fosforeskujícího lišejníku. Ten pokryl vše tenkou patinou a znepokojivě vydával světlo tak tlumené, že si oči nemohly být jisté, zdali tam vůbec nějaké je. Cabalovi to připomínalo přetrvávající zrakový vjem na zavřených víčkách – jen tak tak rozeznával okraje schodů, kameny potřísněné přízračným světlem a cosi u paty schodiště, snad roztříštěné kusy dřeva.

Mimo dohled se za rohem cosi pohnulo po podlaze, přes úlomky rakve, které se zaskřípáním poodlétly.

Nepřetržitý cvrkot cvrčků a skřehotání lelků a žab z bažiny rázem ustalo. Vrána mu vzlétla z ramene a namířila si to k bráně, přičemž ze zobáku vydala jediné ustarané „Kronk!“. Cabal se nevrle rozhlédl.

„Takže. Takové to je, co?“ pravil tiše. Zvedl lucernu, úplně vytáhl clonu a vrhl světlo jasného karbidového plamene dolů do hlubin. Ať už se tam pohybovalo cokoli, teď se to okamžitě zastavilo. V tichu, které se pak rozhostilo, si Cabal odkašlal.

„Vrátil jsem se,“ řekl. Zezdola z krypty zaslechl ostré vydechnutí, skoro zasyčení. Znělo to málem jako od člověka. „Přišel jsem s návrhem,“ pokračoval Cabal. Nic. Cabal se naklonil dolů a jednou rukou se při tom opřel o futro. „Slyšíš mě? Mám návrh.“ Pořád nic. Cabalův prst začal klepat na futro. „Moc dobře vím, že mě slyšíš. Můžeme si promluvit jako dospělí, nebo tě můžu zase zavřít, zahodit klíč do nejbližší bažiny a úplně na tebe zapomenout. Tam dole to nemůže být moc velká zábava. Představ si to protáhnuté na desetiletí. Staletí.“ Znovu zaslechl, jak se něco pohnulo, ale takřka hned to ustalo. „No dobře,“ řekl Cabal. „Tak jo. Jestli se k tomu stavíš takhle, tak doufám, že ti ten postoj bude dělat dobrou společnost. Budeš to potřebovat. Sbohem.“ Dělal, jako že se chystá zavřít dveře.

Dole se ta bytost znovu pohnula. Po všech čtyřech tenkých končetinách se vplazila do kruhu světla jako nějaký velký pavouk. Byla rozcuchaná a nezřetelná a prolezla mezi roztříštěnými kusy dřeva až k patě schodů. Cabal trochu zeslabil světlo lucerny. Dělalo mu potíže se na něco tak hrozného dívat.

„No vidíš,“ pronesl se sebejistotou, kterou necítil. „To je lepší.“ Po těchto slovech tvor v kryptě prudce zvedl hlavu a Cabal ucukl před opovržlivým pohledem slabě světélkujících očí planoucích mrazivou nenávistí. Cabal si uvědomil, že se i přes noční chlad potí. Je to mnohem těžší, než kdy předpokládal. Tvor si hrdelně odkašlal, jako by chtěl po létech zase promluvit.

„Ty hajzle,“ řekl. Dlouho necvičený hlas zněl skřípavě. „Ty hajzle prašivej.“

Cabal zamrkal. Takové intenzivní nepřátelství nečekal. „Co Sofie?“ hrál o čas. Tvor z něj nespouštěl oči.

„V prach se obrátila. Tak jako ses měl v prach obrátit ty.“ Tvor sklopil zrak. „A já bych taky měl už být prach.“

„Takže jsi ji dostal? Věděl jsem, že to dokážeš.“

Tvor vydal zvuk, který mohl být zakašlání, ale i smích.

„Ale jo. Dostal jsem ji. Jenže moc pozdě, takže mi to už nepomohlo.“

„Byli tu nějací další…?“

„Ne. Proč by taky měli? Ona tímhle způsobem nikoho nezabila. Vždycky ty idiotské vraždy. Ironické, měly být ironické. Těm dětem nechtěla trvale ublížit. Ostatní tady dole byli jen mrtvoly. Nebo přinejmenším nevřískali, když jsem je jedl.“ Odmlka. „Dostal jsem hlad.“

Cabal v jeho hlase zaslechl bezděčně omluvný tón. Skvěle, takže v něm zbylo ještě trochu lidství. Možná by se tohle dalo přece jen vyřešit.

„Jak jsem řekl,“ pokračoval, „mám pro tebe návrh.“

„Návrh.“ Tvor ze sebe opět vydal zvuk připomínající zakašlání nebo smích. „Vždycky jsem čekal, že se vrátíš. Vždycky jsem doufal, že se vrátíš. Abys mě osvobodil, zachránil. Teď ses tu ukázal s návrhem. Ty ses vůbec nezměnil.“ Žhnoucí oči se znovu zaostřily na Cabalovu tvář. „Proč jsi mě opustil? Myslel jsem, že jsi ztratil kuráž, ale teď mě nutíš, abych to přehodnotil. Třeba sis mě tady jen nechal stranou, až mě jednou budeš potřebovat. Je to tak?“

Cabal si vzpomněl, jak se mu sevřel žaludek, když tu před lety uslyšel zdola výkřik. Vybavoval si hmatový vjem z kamene a oceli dveří v ruce, ten zvuk, když je zabouchl, zavřel petlici a zamkl visací zámek, který si přinesli pro případ nouze. Vzpomínal si, jak běžel v extázi strachu, zakopával o kameny, padal na zem a zase vyskakoval v záchvatech paniky. Vybavilo se mu, jak běžel, až mu plíce pálily v hrudi jako pec, jak padl do vysoké trávy a vzlykal, dokud zase nevyšlo slunce. Ze všeho nejvíc si pamatoval, jak se za ním ozývalo volání, ztlumené nejdřív dveřmi a pak zvětšující se vzdáleností, až se posléze konce slov nedaly rozeznat. Dodnes si je pamatoval. „Johannesi! Pomoz mi! Pomoz mi!“ Zhluboka dýchal, než si byl jistý, že nebude mluvit roztřeseným hlasem.

„Tak nějak,“ zalhal hladce. „Ale to, k čemu došlo, vůbec nebylo plánované.“

„Slunce zapadlo o dobrou hodinu dřív, než jsme plánovali. Ty jsi měl almanach. Jak jsi mohl udělat takovou chybu?“

„Změnil se o hodinu čas a já si nenastavil hodinky. Jednoduše jsem se přehlédl.“

„Takovéhle chyby neděláš,“ zasyčel tvor s hmatatelným nepřátelstvím. „Takovéhle chyby jsi nikdy nedělal.“

„Tenkrát jsem jednu udělal,“ odsekl Cabal rozrušeně. „Jsem jenom člověk.“

Zase se ozval ten kašlavý smích. „To je hezké, že aspoň jeden z nás.“ Oba se odmlčeli, až to začalo být trapné.

„K tomu návrhu. Ehm –“

„Mám hlad,“ skočil mu do řeči tvor. „Jak dlouho jsem tu byl?“

Cabal to bleskově spočítal. „Osm let. Něco přes osm let.“

„Jak velké je to něco?“

„Sedmatřicet dní.“

„Osm let a sedmatřicet dní.“ Tvor se na chvíli zahloubal. „Mám velký hlad.“

„Já ti někoho najdu,“ ujistil ho Cabal netrpělivě. „Mohli bychom konečně pokračovat?“

„Ty mi někoho najdeš?“ Ze smíchu se vytrácelo kašlání, jen aby ho nahradil tvrdý cynismus, který Cabalovi přišel ještě hrozivější. „Máš vůbec představu, jak lacině to zní? Z amatérského nekrotologa pasákem. To jsi teda udělal kariéru.“

„Z nekromanta,“ opravil ho Cabal automaticky a okamžitě toho zalitoval.

„Jen se nedělej. To jsme přece probírali, pamatuješ? K získání takových vědomostí bys musel… Ach, Johannesi. Že bys…?“ Tvor zalapal po dechu nevěřícnou radostí. „Tys to udělal! Ty idiote!“ Tvor se hrdelně rozesmál a prohýbal se zlomyslným veselím. „Ty debile! Za tohle nic nestojí.“ Tvor se svíjel hysterickým, až nezdravě hysterickým smíchem.

Cabalovy rty se semkly do úzké čárky. „Bylo to nutné.“

„K čemu?“ Tvor ležel na zádech a smích ho pomalu přecházel. „K čemu? Už nemáš ponětí, proč to vlastně děláš, co?“

„Ze stejného důvodu jako vždycky,“ odpověděl Cabal tiše. A smích najednou ustal, jako když utne.

„Už je to osm let, Johannesi,“ zakroutil ten tvor hlavou. „Dokonce ses obětoval. Myslel jsem, že se ti to nepovedlo.“

„Ještě jsem to nezkusil. Musím si být jistý, že můžu uspět. Žádnou druhou šanci nedostanu. Mohlo by…“ Cabal se zadrhl. „Možná se už s tím stejně nedá nic dělat.“

„Já ti pomoct nemůžu. Se mnou už se taky nedá nic dělat. Klidně bys mě mohl zase zamknout a odkráčet.“

„Ne,“ prohlásil Cabal neústupně. „Potřebuju tvou pomoc.“

„Když jsem ti posledně pomohl, skončilo to pro mě dlouhodobým pobytem v cizí kryptě. Chápej, nic mě nepudí k tomu, abych ti pomáhal znovu.“

„Myslím, že bys měl.“

„Co? Pomoct ti, nebo cítit puzení?“

„Obojí. Myslím, že by se mi mohlo povést zvrátit to, co se ti stalo.“

„Tak ty si myslíš, že bys mohl. Panečku, takhle jednoznačné vyjádření mě úplně plní nadšením. Jak?“

„Ta… choroba… kterou jsi byl infikován, kontaminuje duši. V této oblasti jsem v poslední době shromáždil řadu zkušeností včetně kontaktů s orgány, které mají duše na starosti. Možná ti dokážu sehnat lék.“

„Zase slyším slovo ‚možná‘.“ Tvor si povzdychl. „Tak dobře, co po mně chceš?“

„Nedávno…“ Cabal se snažil o co nejlepší formulaci, ale stejně mu všechny zněly směšně. „Nedávno jsem přišel k… dočasnému… vlastnictví karnevalu.“

Tvor se na něj zadíval zcela nevěřícně. „Ty? Ty? Karneval? Nezměnila se jeho definice, zatímco jsem byl pryč, že ne? Karneval je pořád podnik, kam se lidi chodí bavit, ne?“

„Mám za to, že slouží k tomuto účelu.“

„Při vší úctě, Johannesi, s tebou je asi stejná zábava jako s malomocným na orgii.“

„Proč jsou všechna tvoje přirovnání sexuální povahy? To mě vždycky iritovalo.“

„Sám sis odpověděl. Karneval? Co tě to popadlo, že sis koupil karneval?“

„Já si ho nekoupil. Jen jsem si ho půjčil. Na rok – teď už je to o pár dní míň. V rámci jedné sázky.“

„Sázky. Jakých zázraků se ještě dneska dočkám?“ Tvor zavrtěl hlavou. „Ty se nevsázíš a není s tebou legrace. Tohle nedává žádný smysl.“

„V té sázce jde o to, že –“

„Ne, neprozrazuj mi to. Jestli dovolíš, přijdu na to sám. Celou tu dobu jsem tady neměl moc zábavy. Vrcholem byly závody pavouků. Pak jsem vždycky zbaštil poražené. A potom jsem snědl vítěze, aby mu to moc nestouplo do hlavy. Aspoň zjistím, jestli mi to ještě myslí.“ Odmlčel se a hluboce se zamyslel. „Ty by ses nikdy nevsadil, kdybys něco strašně moc nechtěl od někoho, kdo by se s tím nikdy dobrovolně nerozloučil. Takže ať už je ta druhá strana kdokoli, nedokáže odmítnout uspokojivou sázku. Podmínky museli nadiktovat oni – ty bys nikdy nenavrhl něco s karnevalem. Z toho vyplývá, že druhá strana musí mít smysl pro ironii – zase to slovo – nebo aspoň vlohy k přízemnímu sadismu. Koho mi to připomíná?“

Tvor nemusel přemýšlet dlouho.

„Ach, Johannesi,“ zaúpěl rozčileně. „Ty jsi ale hňup. Ty chceš získat svou duši zpátky, že ano? To nemáš rozum? Jeho nemůžeš porazit. On sází jen na jistotu.“

„To mi lidé říkají pořád,“ odpověděl Cabal, kterého to taky začínalo rozčilovat. „No, říkám ‚lidé‘, ale beru to velmi volně. Potřebuju zpátky svou duši. Přes to nejede vlak. Vzal jsem jediný obchod, který mi nabídl. Ber, nebo nech být. Tak jsem to vzal. Možná ho nejde porazit. Já nevím, a ani se to nedozvím, dokud v té věci neudělám první poslední. A jestli se mi to nepovede, tak to nebude nedostatkem vůle nebo defétistickou náladou. Budu moci Satanovi pohlédnout do tváře a říct: ‚Snažil jsem se ze všech sil a skoro se mi to povedlo. A zatímco ty jsi jen seděl na svém tlustém sirnatém zadku, já vztáhl ruku po nemožném, takže ať tě ani nenapadne, že tohle je tvoje vítězství, ty samolibý pekelný parchante.‘“ Úplně zadýchaný se odmlčel.

„Vida,“ řekl tvor, „to jsem rád, že už máš vypracovaný proslov, s nímž velkoryse přijmeš porážku, protože ho budeš potřebovat. Co vlastně máš s tím karnevalem dělat?“

„Jde o jeden z ďábelských karnevalů, jako je Temný karneval nebo Karneval démonů.“

„Má i tenhle nějaké chytlavé jméno?“

„Karneval sváru. Předtím byl u ledu, zjevně kvůli interní politice. No věřil bys tomu? Jeden by si myslel, že nesmrtelné bytosti budou mít na práci lepší věci.“

„Je to nesmyslné a časově náročné. Vypadá to jako dokonalý způsob, jak si krátit chvíli po celá tisíciletí. Pokračuj.“

„Vsadil jsem se o to, že za rok shromáždím sto duší.“

„Sto.“ Cabal si povšiml nevyzpytatelného tónu ve tvorově hlasu. „Sto duší.“

„Já vím. Je to tvrdý oříšek.“

Cabalovi připadlo, že si ten tvor povzdychl.

„Takže proč jsi tady? Proč nejezdíš po dálnicích i okreskách a neobíráš chátru o její duše, předpokládám, že výměnou za obvyklé korálky a zrcátka?“ zeptal se.

„Já… popravdě řečeno nemám funkční karneval jako takový. Mám spoustu výstroje v nepříliš zachovalém stavu a prostředky k tomu, abych ji vyspravil a pořídil si personál.“

„To zní skvěle. Nezapomeň mi poslat panenku.“

„Jakou panenku?“

„No přece takovou tu levnou baculatou celuloidovou panenku, kterou můžeš dávat na koncesních stáncích jako cenu.“

„O jakých koncesích to mluvíš?“

Tvor pomalu zakroutil hlavou. „Budeš muset přepsat svůj proslov, Johannesi. Vyškrtni tu pasáž o tom, jak se ti to skoro povedlo. Zatím v tom úplně plaveš.“

„Já vím,“ uznal Cabal. „Proto tě potřebuju. Ty víš, jak to na takových poutích chodí. Já ne. Potřebuju tvoje odborné znalosti.“

„Znalosti? Nikdy jsem v žádném lunaparku nepracoval.“

„Ale pár jsi jich navštívil. Pamatuju si, že jsi chodil na poutě.“

Tvor si všiml zoufalého tónu v Cabalově hlase. Kdesi hluboko v jeho nitru se cosi lidského trochu obměkčilo. „No dobře, chodil jsem na karnevaly, kdykoli jsem mohl. Poflakoval jsem se na nich. Dokonce jsem přemýšlel, že bych se k jednomu z nich dal. Možná jsem to měl udělat. Nebyl bych teď tady.“

Cabal pokrčil rameny. „Jestli ti to k něčemu je, je mi líto, že jsem tě opustil. Myslel jsem, že jsi mrtvý. Anebo něco horšího.“

„V obou případech jsi měl pravdu,“ opáčil tvor trpce. „Pořád ale nechápu, proč jsi přijel za mnou. No tak jsem zašel na pár karnevalů. To ze mě zrovna nedělá experta. Jistě by se na tohle místo dali najmout lidé, kteří mají nějakou skutečnou zkušenost, ne?“

„Myslím, že zas tak rozsáhlé znalosti nebudou nutné. V mnoha ohledech se bude karneval provozovat sám. Má jen pár režijních nákladů – žádné mzdy, zato ceny, jídlo a pití dostaneme. Nemusíme si ani dělat hlavu s daněmi, neboť náš karneval zanikne před koncem příštího roku, a přestože jsou výběrčí daní pověstně houževnatí, pochybuji, že by i oni chtěli sestoupit do jámy pekelné a vybrat nedoplatek daně. Vážně ale potřebuju někoho, kdo rozumí lidem. Co chtějí, když přijdou na karneval. Navíc, kdybychom hledali někoho s lepším životopisem, mohli bychom dost dobře tvrdě narazit na ožehavém tématu: ‚Mimochodem, karneval sponzoruje Satan a nás mnohem víc zajímá, jak ukrást sto duší než vydělat peníze.‘“

Tvor si pobaveně odfrkl. „Chápu.“ Chvíli se mlčky choulil, pak zvedl hlavu a zadíval se Cabalovi do očí. „Vážně si myslíš, že dokážeš zvrátit“ – tvor zoufale ukázal na sebe – „tohle?“

Cabal zjistil, že nedokáže lhát. Ne tentokrát. „Já nevím. Ale přísahám, že se vynasnažím. Teprve nedávno mi bylo umožněno proniknout do podstaty tvého postižení. Pokusím se. Omlouvám se. Nic víc slíbit nemůžu.“

Tvor se na něj bedlivě zadíval a po velmi dlouhé chvíli se usmál. Jistě, byl to dravčí úsměv, ale Cabal věděl, že je upřímný. I tak mu ale z pohledu na ty zažloutlé zuby a pomyšlení na to, jaké maso trhaly, nebylo dobře.

„Tohle jediné jsem na tobě obdivoval, Johannesi. Stojíš si za svým slovem. Anebo to tak přinejmenším bývalo. Risknu to a spolehnu se na to, že i bez duše pořád ještě slovo držíš. Tak dobře, budu pro tebe organizovat ten karneval. Vybírat, co je zábavné, a rušit, co není legrace. Tohle po mně chceš, ne?“

„Ano, přesně tak.“ Přes všechnu snahu byla v Cabalově tónu cítit úleva. „Potřebuju někoho, kdo se bude věnovat každodennímu…“ Tvor po něm střelil pohledem. „Mluvím tu pochopitelně čistě metaforicky. Řekněme běžnému? – nočnímu? – nočnímu chodu karnevalu. Já se zatím budu snažit vyhrát tu sázku. Plácneme si?“

„Zpravidla se plácání vyhýbám, ale… ano, znáš mě, pro zábavu cokoli.“

„Výborně. Takže už musíme vyřešit jen jednu věc, a sice mou osobní bezpečnost.“

Tvor pozvedl obočí jako naprosté neviňátko. „Ale Johannesi. Vážně si myslíš, že bych ti ublížil?“

„Ano,“ opáčil Cabal nevzrušeně. „Když jsi tu seděl ve tmě osm let…“

„A sedmatřicet dní.“

„…mohl ses proti mně zatvrdit. Dost možná jsi dospěl k názoru, že jsem nějak zodpovědný za to, co se stalo. Tobě.“

„Ale ne, Bůh chraň, abych choval takové nehezké myšlenky. Jen proto, že jsem tu byl hlavně kvůli tvému neodbytnému naléhání, že jsem šel jako první, protože jsem ‚pevnější v kramflecích‘, pak jsem byl napaden něčím dost hnusným, jen protože ses nedokázal přesvědčit, jestli se hodiny přetočily dopředu, a potom jsi mě v nouzi nejvyšší opustil. Jen kvůli tomu všemu si myslíš, že bych k tobě mohl chovat nějakou zášť? Božínku. To od tebe není moc laskavé. To se mě docela dotklo.“

„Ušetři mne svého sarkasmu. Potřebuju tvou záruku. Jinak prostě zavřu tyhle dveře a najdu si jiného partnera. Co ty na to?“

Tvor se na něj zadíval lehce pobaveně, což se Cabalovi vůbec nelíbilo. „Co já na to? Já bych to s dovolením formuloval takto.“

Z tvora zbyla jen šmouha. Cabal měl chvilkový dojem, že skrz světelný paprsek prolétlo cosi příliš rychle, než aby to jeho oko zaznamenalo, a najednou byl na zádech a ten tvor mu tiskl paže k zemi. Mezi vydechnutím a nadechnutím dokázal proběhnout sedm metrů po příkrých schodech. Cabal naprázdno polkl. Zmocnil se ho příšerný pocit, že by to mohlo být naposledy, co kdy polkne, a tak polkl znovu ve snaze se uklidnit.

„Takže takhle,“ řekl ten tvor, jehož nos se skoro dotýkal Cabalova. „Mohl jsem tě zabít kdykoli od té doby, co jsi otevřel dveře. Mohl jsem ti utrhnout hlavu a vysát tě do poslední kapky krve, zatímco bys kopal nožičkama.

Ale přes to přese všechno jsem rozumný. Čekal jsem na vysvětlení, proč ses po takové době vrátil zpátky. Kdokoli jiný, i kdyby byl tak vyděšený jako ty, by se přece vrátil aspoň za rozednění, kdy by mu nic nehrozilo. Aspoň by to zkusil, i když by věděl, že je to nejspíš beznadějné.

Takže jsem si poslechl tvůj návrh. Návrh. Ty arogantní malej zmrde. Kdybys tohle dokázal nějak zvrátit, měls mi to sem přijít nabídnout bez jakýchkoli dalších podmínek. Jen jedna věc tě chrání před tím, abych tě na místě zabil, a věř mi, že příště už nebude.“ Tvor zlehka vyskočil a poodstoupil. „Takže tvou nabídku přijímám. Ale nic víc. Zorganizuju ti tenhle karneval, ty zvrátíš to, co se mi stalo, a já odejdu.“

Cabal se zvedl mnohem pomaleji. „Říkal jsem si, že tvoje šaty už budou touhle dobou v dost mizerném stavu,“ prohodil a snaživě předstíral, že se nic nestalo. „Tady máš nové.“ Otevřel cestovní brašnu a vybalil z ní oblek a košili. Tvor se na ně podíval, kriticky zhodnotil střih, povzdychl si a začal se oblékat. „Mám taky nějaké toaletní potřeby. Hřeben, kartáč a soupravu na holení.“ Něco ho napadlo. „Vrháš odraz, ne?“

Tvor, který začínal vypadat víc jako člověk, po něm střelil zhnuseným pohledem. „Jak to mám vědět? Dej mi to.“ Prohlédl se v zrcadle. „Podle mě to funguje na jedničku. Další stará legenda vzala zasvé. Panebože, já jsem prakticky nezestárl. Švihák lázeňský. Jenže pořád vypadám hrozně. Nemocně.“ Významně se zadíval na Cabala. „Potřebuju nakrmit.“

Cabal o pár kroků ustoupil. „Slíbils, že mi neublížíš.“

Tvor se na něj zadíval a pousmál se. „Řekl jsem, že tě nezabiju. Nezemřeš.“

„Jestli mě nakazíš, tak ti nebudu s to pomoct!“ zdůraznil Cabal.

„Takhle to nefunguje. Ani jedno z těch děcek se neproměnilo, vzpomínáš? Musí to být oboustranná záležitost. Infekce se šíří smíšením krve. Kéž by mě to napadlo, než jsem zkusil sníst Sofii.“ Cabal se díval na bránu hřbitova a očividně plánoval útěk. Tvor ho přestal sledovat a rozhodil rukama. „Hele, co ti vadí? Ten homoerotický aspekt, že jo?“

Cabal utíkal. „No jen si nefandi,“ zavolal ten tvor za ním. Před tou nešťastnou změnou okolností býval heterosexuál a nyní ho sžíraly pochyby, jestli je aspoň to. „Prokristapána, vždyť je to jen transfuze.“ Cabal už se skoro dostal k bráně. „Tys byl odjakživa takový otrava,“ řekl si tvor pro sebe a zrychlil tak, až byla vidět jen šmouha.

Návrat k vlaku trval lehce déle než cesta na Grimpenské pohřebiště, neboť mohli cestovat pouze v noci. Nakonec nízké kopce ustoupily mokřadům a oni se záhy přiblížili k nepoužívané vedlejší koleji. I z dálky viděli, jak se dlouhý hřeben zvedá nad okolní krajinou, a spatřili záři pracovního osvětlení uprostřed očividně prořídlého remízku. Když se dostali ještě blíž, Cabal ukázal na samotný vlak, jehož temná masa se zlověstně tyčila nad náspem.

Za řeči si bezmyšlenkovitě položil ruku na dva vpichy nad krční žílou. Ulevilo se mu při zjištění, že pořád může chodit na slunci chráněný pouze kloboukem a tmavými brýlemi, a ne rakví vyloženou půdou své domoviny, jak se předtím obával. Dokonce i ten detail s rakví se ukázal jako babská povídačka; Cabalův společník za dne klidně spal kdekoli, kam na něj nemohly sluneční paprsky.

Když se dostali ještě blíže, začali rozeznávat další podrobnosti. Stromy, které vlaku zahrazovaly přístup k hlavní trati, byly poraženy a pařezy po nich vytrhány. Pokáceno bylo i mnoho dalších stromů v remízku. Hromada dříví ve vlaku vypadala působivě vysoká. Polena budou zelená a vlhká, a jako palivo tudíž poslouží jen do té doby, než bude možné obstarat lepší. Do štěrku náspu byly zaraženy velké benzinové pochodně, které plápolaly do tmy. Tu a tam pilně a bez ustání pracovaly jakési postavy. Kostroun o své vlastní vůli vytvořil další personál. Cabal si zpočátku nebyl jistý, zda je to dobře nebo ne, ale takové množství práce se jednoduše nedalo stihnout včas, pokud by Kostroun měl k dispozici pouze pochybné služby Denzila a Dennise. Cabal tudíž usoudil, že Kostroun se zachoval správně.

„Panebože,“ vzdychl jeho společník, když uviděl lokomotivu zblízka, a Cabala to vskrytu duše potěšilo. Kostroun a jeho dělníci odvedli úžasnou práci. Démonická lokomotiva byla důkladně vyčištěna a dočkala se nového nátěru. Černá byla tak sytá, že se dalo jen těžko říct, kde končí vlak a kde začíná noční obloha. Tenká červená linie barvy žilní krve lemovala bok kotle a zvýrazňovala smetadlo a komín; víc úliteb barvě by tu člověk hledal marně. Pozornost však poutal zejména první vagón za tendrem s palivem. Jméno karnevalu se kroutilo a obtáčelo v extravagantních pouťových kudrlinkách vyvedených červenou a žlutou barvou na modročerném pozadí, zdobné, a přece okamžitě čitelné. Jeho společník se zastavil a zasmál se.

„Ty sis hodně věřil, Johannesi,“ prohodil.

„Věděl jsem, že jestli si nezajistím tvou pomoc, nemám nejmenší šanci. Taky jsi mě mohl zabít. Ale stejně nemohlo být na škodu se připravit.“

Kostroun si jich všiml a sešel až ke kolejím. „Zdravíčko, šéfe! Jak se vám líbí?“ zagestikuloval k ceduli. „Světoznámý karneval bří Cabalů, přesně jak jste si přál.“

„Skvělá práce, pane Kostroune. Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout. Mimochodem, rád bych ti představil.

Jeho společník s úsměvem popošel dopředu a natáhl ke Kostrounovi ruku. „Horst Cabal. Nesmírně mě těší.“

KAPITOLA 4

v níž Cabalovo osobní nasazení přinese smíšené výsledky

Johannes Cabal seděl za stolem a sledoval, jak se mu klepe piják. Naproti němu stála v rohu velká truhla na šaty. Byl to dlouhý kus nábytku, přesně takový, jaký ponouká bodré strýčky toho nejhoršího druhu, aby ukazovali prstem a hlaholili: „No podívejme! Nemáš tam náhodou mrtvolu?“

Samozřejmě že měl. Uvnitř leželo na vrstvě přikrývek tělo jeho bratra Horsta, studené jako led, přesto však dráždivě krásné. Horstovo nenucené charisma Johannese odjakživa hluboce roztrpčovalo, a když zjistil, že z Horsta je pohledná mrtvola, jakmile dostane šanci se trochu umýt, bral to skoro jako urážku.

Cabal vypoulil oči, trochu zamrkal a chladnokrevně zavraždil náznak zívnutí, které se mu rodilo kdesi hluboko v hrdle. Uvědomil si, že slunce již skoro zapadlo. Vstal a přešel k oknu. Před ním ubíhal venkov, rudě žhnoucí pod zataženou oblohou. Nechávali za sebou bažinatou nížinu a začínali šplhat do nízkých kopečků na severu. Ještě minutku sledoval západ slunce a hledal to, co mu na tom představení kdysi přišlo krásné. Pak se obrátil a vrátil se ke stolu. Na půli cesty se zarazil a zaposlouchal se do hvízdání lokomotivy.

Černý vlak supěl do černajícího se obzoru. Tu a tam zaječela jeho parní píšťala, ztraceně a osaměle, s podtónem hrůzy a ohrožení, jako když Grendel volá svou matku. Vepředu se na prostorném ochozu lokomotivy Dennis a Denzil střídali v tahání za lanko píšťaly. Dostali kombinézy a hezké čepice se štítkem a vypadali teď lépe než kdykoli jindy. Denzil sledoval jako ostříž, jak Dennis bere polena a hází je do topeniště. Jde to dobře, pomyslel si Denzil odtažitým způsobem, který je vlastní docela mrtvým lidem. Dost podobně přemýšlel, než ho Cabal zavraždil, takže se přizpůsobil snadno. V duchu byl rád, že nemusí žrát lidské mozky. Už jen z ledvinek zapečených v těstíčku se mu totiž zvedal žaludek. Jistě, má teď maso rád jen slabě propečené, ale to jde nejspíš ruku v ruce s tím, že se nyní pohybuje ve vyšších kruzích. Byl si jist, že nakonec bude jíst tataráky, což je zatraceně vybrané jídlo, a ne že ne. Začichal ve vzduchu. Přes občasný pramínek kouře ze zelených špalků byl vzduch čistý a chladný. Přesto zřetelně cítil, že se něco peče. Nejspíš to bude tím, jak pořád myslí na jídlo. Pak si všiml, že se opírá přímo o bok topeniště a že jeho levé předloktí je propečenější víc, než to u předloktí bývá normální. Kdyby to byl biftek, měl by nutkání poslat ho zpátky kuchaři s pořádně peprným komentářem. Za těchto okolností Denzil utrousil první slovo od změny svého životního stylu. Nebylo to slušné slovo.

Za lokomotivou byly zařazené vozy a kryté vagóny plné výbavy, stanů, tvorů, které byste si za špatného osvětlení spletli s lidmi, a věcí, které se přece jen dají popsat spolehlivěji. Posledních osm nocí Horst neúnavně pracoval, studoval, co mají k dispozici, něco z toho zahazoval, tvořil znova a jinak, sepisoval plány, rozpisy služeb a harmonogramy. Cabal je za dne realizoval. Tu a tam nějaký úkol zadal někomu jinému, ale jeho podstatu neměnil nikdy. Musel Horstovi mlčky důvěřovat. Zpočátku se při vědomí spotřeby koule Satanovy krve spočívající v Pekle ptal na důvody jistých rozhodnutí. Proč má vyvolávač u téhle atrakce tuhle podobu, proč tenhle druh stánku, proč zrovna tahle atrakce, a ne tahle? „No tak se na ně podívej,“ vybídl ho Horst a zvedl dva vývěsní štíty, jeden z kupičky „přijato“ a druhý z hromady „na podpal“. Cabal se na to podíval. Jeden inzeroval Pelichajícího Pedra, druhý Latexovou lady Laylu.

„V obou případech to zní nevýslovně směšně. Ne, nemám ponětí, proč by se někdo na jedno či druhé chtěl podívat.“

„U jedné z nich máš naprostou pravdu. Tady Pedro“ –Horst zvedl vývěsní štít – „je člověk, jemuž vypadávají vlasy a chlupy. Nevypadávají mu ovšem na povel, nezanechávají zajímavé vzory ani mu na přání nenarostou zpátky. Jedinou Pedrovou schopností je ucpávat výlevky a budit nevoli v předváděcích prostorách s nábytkem.“ Horst odhodil vývěsní štít zpátky k palivovému dříví. „Zato Layla je… no…“ Bedlivě se zadíval na bratra a usoudil, že plýtvá svým časem. „Lidem se něco takového líbí. Věř mi.“

A to Cabal musel. Horst odjakživa věděl, co se lidem líbí. Svým oslnivým vystupováním si je podmanil ve škole, pak na univerzitě i potom v dalším životě. Muži ho obdivovali, ženy ho zbožňovaly a jeho mladší bratr ho nemohl vystát. Nesnášel ho kvůli jeho nenucenému chování, kvůli jeho širokému kruhu přátel a naprosto otřesně odpudivému způsobu, jímž mu svět dával najevo, že se v něm Horst Cabal může chovat jako doma, aniž by musel hnout prstem. Často měnil zaměstnání, dokonce kariéru, a vždycky mu to vyšlo. Rodiče Horsta hýčkali a on se nikdy nemusel bát, že místo v jejich srdcích zaujme jejich nový syn. Ani omylem, pomyslel si Cabal trpce. On o jejich pozornost musel tvrdě bojovat.

„To by mě zajímalo, na co myslíš,“ ozval se hlas za ním. Cabal se obrátil a spatřil Horsta usazeného v truhle. Zatímco přemýšlel, slunce zapadlo.

„Zrovna jsem vzpomínal, jak moc jsem tě kdysi nenáviděl,“ odtušil a vrátil se ke stolu.

„Upřímnost. To se mi líbí. Obvykle. Vím, že jsi mě nesnášel, ale nenávist? No tak, Johannesi. To je příliš.“

„Myslím, že už je to za námi. Mohli bychom se věnovat tomu, co nás pálí?“ Rozložil mapu a ukázal na město na ní. „Merton Pembersley New Town, naše první štace. Dorazíme tam těsně před rozbřeskem. Chci si být na sto procent jistý že všichni budou znát své úkoly.“

Horst zažíval a odkryl tak zvětšené špičáky.

„To už jsme si procházeli tisíckrát.“

„Dvanáctkrát.“

„To je fuk. Ano, lehce dokážeme všechno postavit za šest hodin a být připravení na soumrak.“ Zazubil se. „Ti chudáci balíci si vůbec neuvědomí, která bije.“

V přesýpacích hodinách na polici padal písek do spodní baňky. Kolébavý pohyb vlaku ten pomalý tok nenarušil ani o ň.

Přednosta stanice si přísným pohledem změřil vlak a ještě přísněji Cabala.

„Tohle tu odstavit nemůžete,“ prohlásil nakonec a vydal se zpátky ke své kanceláři. Cabal šel rychle za ním.

„My ale někde zastavit potřebujeme. Musíme postavit lunapark,“ řekl a usmál se. Přednosta stanice se zastavil, spatřil jeho výraz a couvl.

„Podívejte, člověče, musíte mít povolení. Nemůžete jen tak ucpat svým vlakem vedlejší kolej a očekávat, že vám to projde.“

„Proč ne? Nikdo jiný ji teď neužívá.“

„Áááá, ale mohl by.“

V tu chvíli Cabal věděl, že jedná s oním typem úředníka, u kterého mu pravidelně prasknou nervy. A taky že ano.

„Nenechte se vysmát. Tráva na vedlejší koleji je do pasu vysoká. Tam už nebyl vlak několik let. Jestli chcete něco jako, já nevím, parkovací poplatek, tak to řekněte, ale laskavě přestaňte být tak zabedněný.“

„Parkovací poplatek? To se mě snažíte podplatit?“ zvolal přednosta stanice hlasem příliš melodramatickým, než aby se dal vykládat jako neupřímný. „Pracuji u dráhy od klukovských let, už bezmála třicet roků. Jestli si myslíte, že si takovou loajalitu můžete koupit malým špinavým úplatkem, tak se pěkně mýlíte!“ Vrazil do kanceláře. Cabal ho tam následoval.

„A co takhle velký špinavý úplatek?“ nadhodil zkusmo.

„Pane, jsem loajálním zaměstnancem firmy. Vypadněte i se svými urážlivými nabídkami bakšiše! A ten zatracený vlak si vezměte s sebou!“

Cabal pochopil, že s rafinovanou diplomacií neuspěje. Ti dva se chvíli probodávali pohledem, až přednosta stanice usoudil, že by mohl druhého probodávat v pohodlí, a pohroužil se do velké kožené otočné židle. Při tom vrhl rychlý pohled na šuple, které nechal ve stole otevřené. Cabal si povšiml jeho konsternovaného výrazu, když šuplík spěšně zabouchl. Ne ovšem dost rychle na to, aby Cabal nezískal představu, co tam je. Stáhl brýle se zabarvenými skly dost nízko na to, aby si přednosta stanice všiml, že si ho zkoumavě prohlíží, pak je pošoupl zase nahoru, obrátil se a odešel.

Ve vlaku na něj čekal Kostroun usazený na stupátku služebního vagónu.

„Ten chlap asi bude dělat problémy, co, šéfe?“ nadhodil, když k němu Cabal zlehka došel přes neužívané koleje skryté ve vysoké trávě. „Přejete si, abych za ním s chlapci zašel na návštěvu, jestli mi rozumíte?“

Cabal se přes rameno ohlédl na stanici, vytáhl černé rukavice z kůzlečiny a natáhl si je. „To opravdu nebude nutné, pane Kostroune. Jsem si jist, že se nějak dokážeme domluvit. Přednosta stanice má ve stole pár… zajímavých časopisů. Myslím, že ho svrbí a že se přitom nemůže podrbat.“

Kostroun se kostnatým loktem opřel o kostnaté koleno a kostnatou bradu nechal spočinout v kostnaté dlani. Bytostně nesnášel, když si jeho šéf myslel, kdovíjak není chytrý. „Jaké časopisy? Moderní dermatologie nebo něco na ten způsob?“ zeptal se nevzrušeně.

„Ne takovéhle svědění. Sežeň Laylu a pošli ji sem. A postarej se, aby na sobě měla kabát.“

„Laylu? Tu gumovou holku Laylu? Kvůli čemu, šéfe?“

„Udělá mu nabídku, kterou rozhodně nebude moct odmítnout,“ odpověděl Cabal s úsměvem tak zlomyslným, až byl Kostroun rád, že nemá žádné vlasy, které by mu mohly vstát hrůzou. „Zatím,“ pokračoval Cabal, „začněte všichni vykládat. Postavíme karneval támhle na louce.“

„Máte povolení?“

„Já povolení nepotřebuju.“ Opět se usmál. „Jestli si někdo bude stěžovat, pošli ho za mnou.“

A někdo si skutečně stěžoval: podsaditý padesátiletý pantáta, který vyběhl po schůdcích a vtrhl do Cabalovy kanceláře s jakýmsi nudným proslovem bez hlavy a paty o zemědělství a místních zákonech. Cabal mu pozorně naslouchal, nebo přesněji řečeno, pozorně si ho prohlížel; ten rolník měl zajímavý nadočnicový oblouk typu, který není u lidí běžný. Cabal si ho zcela mimovolně začal skicovat, zatímco zemědělec zuřil. Když si sedlák všiml Cabalovy pohybující se tužky, jeho vztek se ještě vystupňoval; začal se dožadovat, co si to Cabal čmárá.

„Smlouvu o podílu na zisku výměnou za to, že nás necháte využít váš pozemek,“ odpověděl Cabal. „Říkal jsem si, že vám nabídnu pětadvacet procent.“

„Brutto, nebo netto?“ zeptal se zemědělec podezřívavě.

„Netto.“

„Třicet procent.“

„Ušetřeme si to čachrování. Sedmadvacet.“

„Třicet,“ opakoval sedlák, kterého to začínalo bavit.

„Ale vždyť jste sám říkal, že jde o úhor. Sám ho nijak nevyužíváte.“ Rolník svraštil obočí a nasadil pevný výraz. Cabal pokrčil rameny a dobromyslně přiznal porážku. „Vidím, že v tomhle s vámi nehnu. No dobře, tak tedy třicet procent.“ Naklonil se přes stůl a potřásl si s rolníkem rukou, načež se zemědělec se samolibým sebeuspokojením posadil na židli. Cabal odemkl zásuvku ve stole a vytáhl hustě napsanou smlouvu. „Bohužel budu potřebovat váš podpis. To je v pořádku,“ uklidnil sedláka, když si všiml jeho výrazu. „Berňák se o naší malé dohodě nikdy nedozví. Ten tiskopis je čistě pro moje archivní účely a pro naši centrálu.“ Rolník si vzal pergamen a prohlédl si ho. Cabal předstíral nezájem, ale byl rád, že Arthur Trubshaw objevil nečitelné radosti tučného a zároveň kurzivního řezu kaligrafického písma o velikosti čtyř bodů.

On sám ty smlouvy prozkoumal s klenotnickou lupou a uspokojilo ho, že podepisující strana nemusí přesně vědět, co že to podepisuje, aby byla smlouva závazná. To ho vedlo ke zvážení… přímočařejších metod podpisu formulářů, ale nakonec tyto plány zavrhl jako neelegantní a navíc nebezpečné. Ani v nejmenším nepotřeboval strávit tento klíčový a neopakovatelný rok tím, že se nechá honit od čerta k ďáblu silami práva a pořádku, a možná dokonce i policií. Ne, bude hrát Satanovu hru podle pravidel, ačkoli nebude povznesen nad jejich lehce volnější výklad, pokud to situace bude umožňovat, jako právě nyní.

„Co má znamenat tahle formulace – ‚Vyplní zatrace-nec‘?“ Rolník se opět podezřívavě zahleděl na Cabala. „Zatracenec? Kdo to má jako být?“

„To je jen takový anachronický právní termín. Nejspíš pozůstatek ze středověkého zvykového práva. Napijete se něčeho ostřejšího?“ Vykročil ke skříňce na alkohol.

„Ale jo, whisky s vodou. A s tou to nepřehánějte,“ řekl sedlák a podepsal. Cabal mu podal sklenici, vzal si od něj lejstro a bezpečně ho zase zavřel do stolu.

Jeden v kapse, zbývá devětadevadesát dalších, táhlo mu hlavou.

Karneval se rychle rozehříval; nebyli tu žádní lidé, takže odpadala potřeba četných pauz na kouření a na svačinu a vše šlo jako na drátkách. Stany a dočasné dřevěné stavby rostly na louce jako ohromné houby – onoho druhu, které přicházejí s vodícími lany a křiklavými vývěsními tabulemi, jež mají nadchnout a přilákat.

Cabal s Kostrounem po boku teď procházeli tím horečnatým shonem. Nic z toho mu nedávalo moc smysl, přesto se otrocky řídil půdorysem načrtnutým Horstem, který si byl dost jistý, jak to má vypadat. „Je to naše první štace. Dopustíme se chyb. Poučíme se z nich.“ Z Horsta padá jedna rozčilující otřepaná pravda za druhou, táhlo Cabalovi hlavou.

Dorazili k parním varhanám. Tomu ohromnému zdobnému aparátu byl na cestách vyhrazen celý vagón. Píšťaly trčely z vršku varhan jako nějaké barokní minomety zvedající se ze zkroucené změti křiklavě pomalovaného dřeva. K přední straně parních varhan přiléhal hudební pavilón plný pestrobarevných mechanických figurín třímajících takřka přesné miniaturní modely hudebních nástrojů. Vepředu stál kapelník s taktovkou. Pozůstával z více článků než členové orchestru a zrovna vesele mrkal do publika. Tedy, Cabal přinejmenším hádal, že to bylo zamýšleno jako veselé mrknutí, jemu to ale připadalo spíš jako prohnaný mlsný pohled. Vzadu za varhanami se hádala parta montérů.

„Co je tady za problém?“ zeptal se Cabal. „Slunce zapadne ani ne za hodinu. Do té doby to musíme zprovoznit.“

Jeden montér přišel k němu a nervózně při tom žmoulal v ruce plátěnou čapku. „Nějak se nám tam nedaří napěchovat hudbu,“ přiznal zahanbeně. „Prostě to nejde. A i kdyby se nám to povedlo, oni nám stejně nedovolí brát páru z motoru.“

„Kdo to nedovolí?“ zeptal se Cabal. Montér ukázal na velkou lokomotivu. Dennis a Denzil se vykláněli z kabiny a maniakálně se křenili, jako kdyby měli v popisu práce být na obtíž. Denzil vesele zamával a Cabal si povšiml, že mu z levého předloktí odpadávají kousky masa. S tím bude muset něco udělat, nebo jim ten hlupák odradí zákazníky. Balíky, opravil se v duchu.

Cabal přešel k lokomotivě, zkřížil ruce na prsou a zadíval se na ně. „Na co si to vy dva hrajete?“ Denzil přestal mávat i křenit se. Dennis to neudělal, dokud ho Denzil nešťouchl loktem takovou silou, že by člověku přerazila žebro. Možná i dvě. Dennis se překotil, zmizel ze zorného pole a vzápětí se ozvalo hlasité křupnutí, jak jeho hlava narazila na ocelový plech. Dennis pronesl první slovo od té doby, co zemřel. Ani tohle nebylo slušné. Cabal ukázal na Denzilovu připečenou ruku. „Jsi ostuda. Podívej se, jak vypadáš.“ Denzil skryl pohoršlivou končetinu za zády, oči se mu zamžily a spodní ret rozklepal. Cabal hodně, hodně zbledl. „Buď tak laskav a ušetři mě citových výlevů! A okamžitě pojď dolů ke mně.“

Denzil slezl dolů a stanul před ním s hlavou sklopenou. Cabal luskl prsty: hnusný, mechanický zvuk přes kůži rukavic. „Ukaž.“ Denzil pomalu zvedl paži. Cabal ji bedlivě prozkoumal, sundal si obyčejnou rukavici a natáhl si chirurgickou. Kostroun sledoval tu výměnu s nelíčeným úžasem.

„Proč s sebou nosíte gumový rukavice, šéfe?“

Cabal ho počastoval odměřeným pohledem. Pak vrazil prst do Denzilova předloktí až po svůj druhý kloub. Masem čvachtavě projel, jako by to byl neztuhlý pudink. Denzil příšerně rezavě zavyl a zalapal po dechu, což Cabal ignoroval. „Proto.“ Jedním prudkým pohybem strhl z ruky rukavici, až se kapky zkapalněného masa rozstřílely všemi směry krom na Cabala. Rukavici hodil montérovi a ten ji bezmyšlenkovitě chytil. „Buď tak hodný a zbav se toho.“ Cabal se obrátil zpátky k Denzilovi.

„Měl jsem tě nechat ležet na cestě, ty ufňukaný blbečku. I naživu jsi byl úplně k ničemu a teď jako mrtvý odpíráš nějakému stromu živiny.“ Hřbetem ruky pleskl do té pohoršlivé paže a v tu chvíli mu došlo, že si ani ne před minutou stáhl gumovou rukavici. Sliz si otřel do Denzilovy kombinézy. „Tohle poškození je nenapravitelné. Chápeš to? Nemůžu s tím nic dělat. Buďto půjde pryč, nebo… nebo. Důkladně se zamyslel. „Můžu ti ji uříznout, zacelit pahýl a zkusit oživit kosti. Zajímavý problém. Zítra v půl desáté se dostav ke mně do kanceláře. To je vše.“ Všiml si montérů a vzpomněl si, proč sem vůbec přišel. „A pomoz montérům připojit parní varhany ke kotli lokomotivy. Je to jasné?“

Ozvalo se zakrákání a Cabal vzhlédl. Vrána se usadila na nejvyšší píšťale parních varhan a shlížela na něj s nepodloženou nadřazeností. „A ty,“ ukázal na ni Cabal. „Jestli do těch trubek něco utrousíš, osobně ti zakroutím krkem. Je to jasné?“

Vrána zavrtěla mavou velmi lidským způsobem, jako by chtěla říct: „Sakra, já si kvůli tobě nikdy neužiju pořádnou zábavu,“ odlétla a usadila se na stanovém kolíku.

Cabal se obrátil na podpatku a už byl na odchodu, když zaslechl zvuk, který ho přiměl k tomu, aby se zase otočil. Z kabiny lokomotivy se vykláněl zkrvavený vagabund. Neohrabanými prsty se snažil dosáhnout toho, aby kůže na jeho hlavě zůstala na svém místě, ta ale pořád sjížděla dopředu a plandala tam jako krempa obzvláště ohyzdného originálního klobouku. Trhán se zadíval na Cabala a natáhl k němu ruce zčernalé srážející se krví. Tvor hrůzně zasténal. Až na Cabala všichni couvli o krok.

„No dobře, už nemusíš přehrávat,“ vyštěkl Cabal. „Ty přijdeš na řadu v deset.“

Pořád bylo potřeba namontovat hrací válec. Cabal se tedy jal analyzovat jeho mechanismus. Rychlým pohybem sáhl dovnitř, zatáhl za páčku napojenou na příčný nosník, trhnutím nahoru otevřel dva boční kryty, vzal si od jednoho z fascinovaných montérů hrací válec, chvíli studoval šipečky, které na něm byly vytištěné, převrátil ho, povytáhl trochu volný papír, strčil ho do otvoru, který nevypadal nijak důležitě, vyrovnal vodicí perforace se zuby řetězového kola, vrazil hrací válec do prohlubně a držel ho tam. Pak volnou rukou zavřel oba kryty a konečně zatáhl páčku zpátky.

„Nějak nevidím, co je na tom těžkého. Doufám, že jste si to všechno zapamatovali.“

Montér se nejisté usmál. Cabal vstal a rozcvičil si rameno, do něhož se mu dala křeč. „Máme už dostatečný tlak páry?“ Kostroun poklepal kloubem na ciferník, zamžikal na chvějící se ručičku a dal mu zelenou. Cabal otevřel ventil a zmáčkl spojku.

Parní varhany chvíli nedělaly nic krom neklidného supění a klapání, jaké doprovází proudění páry trubkami varhan. Zatímco se děrovaný papír mučivě pomalu natahoval do snímače, začal se pomalu otáčet regulátor. Vyražené dírky se začaly zpracovávat a za okamžik jedna píšťala tklivě zahoukala. Velký buben zabušil. Pár dalších píšťal se nesladěně rozeznělo po sobě, následovalo opět interpunkční znamínko v podobě úderu na velký buben, zazvonění na triangl a nanejvýš truchlivé zavíření na bubínek.

Dřevěný kapelník s krajní námahou domrkal a obrátil se zpátky k orchestru mechanických figurín zvláštním kroutivým pohybem, který by ze všeho nejvíc odpovídal avantgardnímu tanečníkovi s poraněním páteře.

„Dívejte se a učte se,“ řekl Cabal montérům. „Nejdřív otevřete ventil,“ ukázal. „Počkejte, až se pořádně rozeběhne,“ – ukázal na regulátor – „a stiskněte spojku.“ Poklepal na páku. „Tenhle pomalý nástup zní hrozně.“

Kuličky na špičkách ramen regulátoru teď byly sotva viditelné, protože se mechanismus točil rychleji a rychleji; třpytivý pásek přízračné mosazi. Jak regulátor dosahoval provozní rychlosti, prstenec se pomalu rozšiřoval a zvedal. Pak z objímky začal vycházet tenký proužek páry a Cabal obrátil pozornost k hudbě.

O hudbě toho moc nevěděl, ale věděl, co se mu líbí. Z toho logicky vyplývá, že rovněž věděl, co se mu nelíbí, ukázalo se však, že to není pravda. Hrála prazvláštní skladba ve valčíkovém rytmu, plná divných kadencí a záměrných disonancí. Cabal se rozmýšlel a při tom sledoval, jak figura dirigenta mává taktovkou přibližně do rytmu a jednou za jednadvacet a něco taktů vrhne přes rameno vilný pohled. Zvedl tubus, v němž byl uskladněn papírový válec, a přečetl si štítek. „Manège“ par J. Lasry. Zase ho položil, ovšem stále si nebyl jistý.

Ze zamyšlení ho vytrhly lepkavé prstíky, které ho zatahaly za plášť. Zadíval se dolů a spatřil dva malé kluky, kterým mohlo být tak osm nebo devět let. „Co chcete?“ zeptal se odměřeně.

„Kdy spustíte lochnesku a další atrakce, pane?“ zeptal se ten usmrkanější z nich a utřel si nos do rukávu, aby otázku náležitě podtrhl.

Cabal se zadíval k bráně. Ploty stály již několik hodin. Vrátil se pohledem k oběma klukům. „Jak jste se dostali dovnitř?“

Ten méně usmrkaný vytáhl pořádně zmačkanou kartičku a ukázal mu ji. „Máme vstupenky zadáčo.“

„O tom pochybuji,“ odtušil Cabal a vzal kartičku mezi ukazováček a palec. Trochu ji uhladil a četl: „Karneval zázraků bří Cabalů! Vstupenka pro jednoho. Platná pouze najeden večer.“

„Já mám taky jednu,“ pospíšil si Usmrkánek a natáhl se ke Cabalovi s lístkem, který byl nejen zmačkaný, ale podle všeho i prosáklý.

„To je v pořádku,“ řekl Cabal a vrátil druhému chlapci lístek. „Mohl bych se zeptat, kdo vám je dal?“

„Von,“ řekl Usmrkánek a ukázal za Cabala.

Cabal se pomalu obrátil. „Dobrý večer, Horste. Neuvědomil jsem si, že touhle hodinou už vstáváš.“ Prohlédl si Horstovy šaty. „Kde jsi je sehnal?“

„Á, to je taková maličkost, kterou mi na požádání spíchl krejčí. Líbí se ti?“ Byl to pozoruhodný oblek purpurové barvy, který se v elektrickém osvětlení lehce třpytil. Redingot dlouhého střihu spadal přes jemně vyšívanou vestičku vyvedenou ve stříbrné, rudé a černé barvě. Horst před ním na efekt smekl tmavě purpurový klobouk a hůlku se stříbrnou hlavicí si strčil pod volnou paži.

„Jistě,“ odpověděl Cabal bez sebemenšího nadšení. „Rozhodně takhle vypadáš na svou roli.“

„Už běžte, kluci,“ řekl Horst dětem. „Tenhle karneval začíná za soumraku.“ Při tom se na Cabala podíval úkosem. Kluci odběhli do středu lunaparku, kde už pomaličku ožívaly lochnesky a kolotoče a vyvolávací před výstavními stany začínali přitahovat malé roztroušené davy. Horst je sledoval s úsměvem, pak se zadíval na Cabala.

„Ty na svou roli rozhodně nevypadáš. Ledaže by to byla role účetního. Ne na roli majitele lunaparku a šoumena. Na tvém místě bych zítra zašel ke krejčímu.“

„Ty ale nejsi na mém místě,“ upozornil ho Cabal. „Ty máš zodpovědnost za to, co se děje na jevišti, já řídím ze zákulisí. Tak zněla dohoda.“

„Ano,“ připustil Horst. „Tak zněla dohoda.“ A nasadil úsměv, který v minulosti dokázal zahnat pavouky na útěk, jak se Cabal přesvědčil na vlastní oči.

„Ale ne. Ale ne. Máš-li pro mě nachystané nějaké zábavné překvapeníčko, tak odpověď předem zní: ‚Ne, zapomeň na to.‘“

„Přepočítali jsme se v množství vytvořených atrakcí.“

„Jak to?“

„Podle všeho došlo k nerovnováze mezi atrakcemi a vyvolávači, a to je nutné řešit.“

„Vyvolávači. Ti, co stojí před atrakcemi a křičí, jak jsou báječné, že?“

Horst přikývl a tiše se usmál. „Ano.“

Cabalovi se nelíbilo, jakým směrem se to ubírá. „Přebývají nám vyvolávací?“ nadhodil se vzácným optimismem.

Horst se ještě víc usmál. Cabal se ještě víc zachmuřil.

„Ne. Ne. Ne. Jestli máš s jakoukoli podmínkou problém, můžeš se o tom přijít pobavit ke mně do pracovny.“

„Tak ty nechceš svou duši zpátky?“ zeptal se Horst s výrazem tak nevinným, jako by ho někdo přilepil mazací pistolí.

Cabal se kousl do rtu. „Je to jen jedna atrakce.“

„Ale mohla by to být ta pravá. Člověk nikdy neví. Koneckonců jich tolik nemáme.“

Cabal naoko dělal, že si to rozmýšlí, ale věděl, že Horst má pravdu. Vážně neměl na vybranou. „No dobře. Ale jen dnes večer.“

„Jen dnes večer.‘“ Horst zvedl ruce k pomyslnému vývěsnímu štítu. „‚Představujeme vám nekromanta Johannese Cabala, kterého vyhodili z těch nejlepších univerzit, exkomunikovali ze všech nejoblíbenějších náboženství i z mnoha obskurnějších a který se nedávno vrátil ze samotného Pekla!‘ Tramtadadá!“ Naznačil troubení na trumpety.

„Ty jsi nevyčerpatelné zřídlo veselí, že?“ odtušil Cabal bez náznaku úsměvu. „A rád bych tě upozornil, že mě nikdy, nikdy z žádné univerzity nevyhodili. Vždycky jsem odešel dobrovolně.“

„A pokaždé to bylo v časných ranních hodinách,“ dodal Horst. „Podívej, Johannesi. Přes všechny tvoje nectnosti jsem tě měl tak nějak rád. Než ses zřekl lidstva, měl jsi srdce víceméně na správném místě. Tohle bude hračka. Vyhradili jsme ti Panoptikum lékařských obludností. Ty znáš lidské tělo – jak funguje, jak nefunguje, a když nefunguje, jak ho zase rozhýbat. Jakž takž.“ Zasmál se a Cabal věděl, že teď myslí na Dennise a Denzila. Cabal se nasupil: ta zatracená pokusná várka poletí do kanálu, jen co se mu povede vyvinout něco lepšího. „Každopádně jde o něco, do čeho jsi zažraný. Věř mi, že když budeš mluvit o něčem, co tě uvádí v nadšení, nadchneš i ostatní. Je to nakažlivé.“

„Je to nakažlivé?“ zopakoval Cabal. Tomu nevěřil ani na vteřinu. Příliš mnoho nudných lidí, kteří ho v jeho mládí zahnali do kouta, bylo uhranutých skutečně hodně nudnými věcmi. Jejich nadšení ho nenakazilo ani v nejmenším.

Z Horstova nejistého výrazu se dalo vyčíst, že není úplně přesvědčen, zda jeho bratr není výjimkou z daného pravidla. „Sepíšu ti nějaké poznámky,“ pronesl smířlivě.

„Echm echm. ‚Přistupte blíže, přistupte blíže. Připravte se na to, že se otřesete do hloubi duše. Připravte se na to, že se stanete svědky těch nejodpornějších žertíků, jimiž si matka příroda vystřelila z lidstva. Připravte se vstoupit do Panoptika lékařských obludností.‘“ Cabal odlepil zrak od poznámek. Jeho publikem byl přesně jeden člověk, a to holčička, která na něj vyplazovala jazyk tak usilovně, že by ji to mohlo i mírně bolet. Cabal v to mohl jen doufat. Zhluboka se nadechl a pokračoval.

„‚Za těmito zdmi hrůzy se nacházejí ty nejpříšernější mutace, nejgrotesknější zrůdy, nejděsivější ukázky úrazů z povolání. Vizte.‘“ Opožděně si uvědomil, že vynechává vykřičníky. „‚Vizte! Muž s odkrytými střevy. Vizte! Alicie a Zeni, dívka s dvěma hlavami. Vizte!‘“ Nešlo mu do hlavy, proč musí opakovat „Vizte!“ Nedokázal si představit, že by se průměrnému balíkovi chtělo dotknout hvězd panoptika, případně je očichat či ochutnat. Tedy, ne průměrnému balíkovi. „‚Vizte! Pan Kostroun, Živoucí kostra.‘“ Od Kostrouna bylo velmi milé, že ho přišel podpořit svou účastí. I když popravdě řečeno po šanci poflakovat se celý večer v tangách přímo skočil.

Cabal vzhlédl od textu. Pořád tam byla jen ta malá holčička. Pořád na něj vyplazovala jazyk. Dokud k ní ovšem nepřichvátala její matka.

„Tady jsi! Hledala jsem tě všude možně! A co jsem ti říkala o těch ksichtech? Jestli začne foukat vítr odjinud, už ti ten obličej takhle zůstane.“

„To by se dalo zařídit i jistým chirurgickým zásahem,“ poznamenal Cabal.

Ta ženština k němu vzhlédla s vrozenou nevraživostí. „A co jste vy zač?“ udeřila na něj. „Vypadáte jako pohřební zřízenec.“

Cabal věděl, že i přes své černé šaty vůbec nevypadá jako pohřebák. Tak prkenný výraz by nezvládl, ani kdyby ho měl nacvičovat celý měsíc. „Madam,“ oslovil ji. „Anebo vám mohu říkat ‚růžolící Megairo‘?“

„Ó la la!“ odpověděla tónem, v němž se pobouření mísilo s potěšením. Rukou si přejela pryskyřičnatou trvalou. „Já jsem vdaná.“

„Promiňte. Jestli mi dovolíte osobnější poznámku, váš manžel je velmi šťastný muž,“ lhal Cabal. Jeho tvář se zformovala do čehosi, co by se podle přísně slovníkové definice dalo označit za úsměv. Holčička zakňourala a pokusila se schovat mamince za sukně. „Madam, ta výstava za mnou je Panoptikum lékařských obludností. Vizte!“ Našel v poznámkách místo, kde přestal, nadechl se a pak zase vydechl. Odložil poznámky.

„Madam,“ začal znovu, „za mnou je obludárium. Výstava opovrhovaných a vyvržených nešťastníků. Ti všichni mají dát vám, normální představitelce široké veřejnosti, příležitost pošklebovat se a smát se těm, kteří v životě měli méně štěstí. Jen si představte! Jste třeba nespokojená s tvarem svého nosu, s obrysem své brady, s tím, jak máte vypoulené oči. Ale to vše vybledne v okamžiku, kdy uvidíte člověka, jemuž z hlavy roste páteř. Nevzhledné ochlupení na tváři? Máme tu vousatou ženu! Problém s váhou? Máme tu něco z obou konců spektra: živou kostru a kohosi tak neuvěřitelně, groteskně tlustého, že jsme prozatím nedokázali odhalit ani jeho pohlaví. Připadáte-li si v nějakém ohledu nedostatečná, tak tady jste na správném místě, tady můžete ukazovat a říkat: ‚Nebýt Hospodinova milosrdenství, tam bych teď klidně mohla být i já!‘“

Dav rostl. Jedna mladá žena nervózně zvedla ruku. „Já… já… mám pihy.“

Cabal prudce ukázal palcem přes rameno. „Máme tam Dalmatinského kluka. Další?“

Nějaký muž zavolal: „Mám trochu předkus.“

„Pak v radostném úžasu popatřete na Žraloka v lidské kůži. Další!“

„Mám hezký nos, ale trošinku malý,“ pronesla skoro stereotypní blondýnka po boku bohatého muže.

„Nemůže být tak malý jako u Beznosé ženy Simone Sans-Nez. Další!“

„Já jsem zrzek,“ zavolal jeden puberťák.

„To jsi. Ano, přátelé moji! Panoptikum lékařských obludností! Uhaste svou žízeň po všem ohavném a abnormálním! Popaste se očima na lidech, kteří na tom jsou skutečně hůř než vy! Načerpejte sebeúctu z jejich ponížení!“ Teď už před ním stála spousta lidí, ale nikdo si nechtěl koupit lístek jako první. Potřeboval ovci, která povede celé stádo. Rychle přejel pohledem nadšené prázdné tváře, až spatřil člověka, který fascinovaně zíral na jeden ze řvavých obrazů zdobících průčelí atrakce. Cabal si je zběžně prohlédl a podle natočení mužovy hlavy vypočítal, na který z nich hledí. Pak se s neokázalou sebejistotou zadíval zpátky do davu, nijak cíleně. Čirou náhodou se tomu muži podíval do očí právě v okamžiku, kdy řekl: „A první člověk, který si koupí lístek, dostane příležitost vyfotografovat se s přitažlivou, pružnou a poddajnou Laylou, Latexovou lady.“

„Já, já si ten lístek koupím!“ vykřikl ten muž až zbytečně hlasitě. Nad rtem mu vyrazil pot.

Cabalovi začalo docházet, že z letoška by se klidně mohl vyklubat zajímavý experiment v behaviorální psychologii. Pochyboval o tom, že by s Pelichavým Pedrem docílil kýženého účinku.

„Vy, pane! Dnes je váš šťastný den! Tumáte! Lístek číslo jedna!“ Už mu ten dryáčnický výklad pomalu začínal jít. Stačí těm nebohým blbečkům nakukat, že jim dělá laskavost, a oni vám zobou z ruky. Dostal peníze a na oplátku předal malý kus kartónového papíru. Ten chlap byl takřka horečnatě vzrušený. Cabala napadlo, co by dal za víc než jen fotografii. Začínalo se mu zdát, že byl k přednostovi stanice až příliš shovívavý. Obrátil se k davu.

„Ale nebuďte zklamaní! Po celý večer budeme namátkově vyhlašovat další ceny podle čísla lístku, takže… takže…“ Co jiného už teď mohl říct než: „Přistupte blíže! Přistupte blíže! Pojďte dál, jeden nebo všichni! Řekněte svým kamarádům, že jste měli dost kuráže, že jste měli dost odvahy vstoupit do Panoptika lékařských obludností!“

A tak započal první večer karnevalu – jeho vlídný úsměv se rozšiřoval tak dlouho, až mu byly vidět tesáky.

KAPITOLA 5

v níž si Cabal hraje s panenkami a Horst si rozšíří slovní zásobu

Poutě a karnevaly už ze své podstaty neskýtají nijak hluboké zážitky. Jejich účelem je pobavit a rozptýlit, mají lidi vytáhnout z šedé ulity všedních životů k neobyčejným zážitkům. Světla oslňují, atrakce ohromují, horské dráhy naplňují nadšením, stánky frustrují, ale příjemně. Lunapark funguje jako bodrý kapsář a charismatický podvodník. Balíci… kavky… zákazníci moc dobře vědí, že se jejich peněženky pomalu ztenčují každou vteřinu, co kráčejí od atrakce k atrakci, ale zákazníci… kavky… balíci by to ani jinak nechtěli. Nevadí jim, že je berou na hůl, pokud je to samo o sobě zábava. To už je v povaze poutí a karnevalů.

Karneval bří Cabalových byl ovšem něco výjimečného. Něco nezvyklého. Něco jiného. Zatímco normální karneval je povrchní, pomíjivý zážitek, který má průměrné jedince vytáhnout ze všedního světa a namluvit jim – na tak dlouho, jak si to nechají líbit –, že zábava se skutečně valí po silnicích i postranních uličkách jako koule šprýmů a škodolibé radosti, karneval bratří Cabalových nosil tento názor jako masku. Šlo ovšem pouze o napodobeninu fasády. Za tím širokým a laskavým úsměvem číhala past, v níž jako návnada sloužily přání a požitky, potěšení a popcorn, hédonismus a horké párky pochybné kvality. Satan, jenž je koneckonců něco jako autorita ve věcech pokušení, měl naprostou pravdu, když druhdy prohlásil, že karneval snižuje obranyschopnost člověka, který projde jeho branou. Na pouť se jde pobavit a plně při tom očekává, že ho dříve či později oškubou. Zdejší karneval se lišil pouze rozsahem ztrát.

Ale tohle všechno je teorie. Prospěšnější jsou konkrétní příklady.

„Přišli jsme si sem užít.“ Z tónu jeho slov plynulo, že alternativou je natržený ret.

Ráchel doufala, že na to nedojde; ret se jí od posledně zahojil teprve teď. „Já si užívám,“ řekla a usmála se. Nebyl to moc přesvědčivý úsměv, ale dost povolný na to, aby Ted rozevřel ruku, která se mu u boku podvědomě sevřela v pěst. Jeho prsty byly takhle sevřené pěkných pár hodin denně.

Rozhlédl se. Kolem nich se rozkládal karneval, kolotající chaos zvuků, světel a pachů, které toho tolik slibovaly. Parní varhany, neony a vůně čerstvého popcornu vytvářely nový svět: místo zázraků, radosti a zábavy. Ano, jeho skutečným cílem bylo ponoukat lidi ke svárlivosti, rouhání, hádkám a vraždám, ale taky jste tu mohli vyhrát kokosy.

Ted si to všechno prohlížel s kyselým výrazem člověka, jenž očekává zklamání a který se s ním obvykle vyrovná tak, že jeho příčinu pošle do nemocnice. Natáhl ruku k Ráchel a ona se jí rychle chytila a nechala se provést branou a dál na samotnou pouť. Cestou minuli sedláka, na jehož pozemku byl karneval postavený

Stál tam s palci zaklesnutými v kapsách vesty, spokojeně se uculoval a kýval na každého, kdo se u brány zastavil koupit si lístky, jako by mu ten karneval i patřil. Ve skutečnosti počítal návštěvníky, zčásti proto, aby ho nezkrátili na nájemném, ale hlavně z čirého potěšení z mentální aritmetiky, kdy proháněl postupně narůstající číslo jednoduchým výpočtem a vychutnával si slušnou sumičku, která mu vypadávala na pravoboku od znamínka rovná se. Jeho štěstí by bezpochyby zkalilo, kdyby věděl, co ho očekává v neznámé budoucnosti krátce poté, co se zvedne ze smrtelné postele. Pokud žil v domnění, že si ministerstvo zemědělství libuje ve zbytečném papírování, pak mu první kontakt s Arthurem Trubshawem zprostředkuje úplně novou perspektivu.

Ted a Ráchel kráčeli širokými uličkami mezi atrakcemi. Kdyby je nějaký zvědavý přihlížející několik minut sledoval, dospěl by k názoru, že na první pohled není vůbec jasné, proč ten pár vlastně přišel.

Ráchel jako by šla neúplnou verzí lunaparku. Většinou působila obezřetně a úzkostně, a ačkoli občas zničehonic potěšené zareagovala na něco, co ji zaujalo, radost jí rychle vyprchala z tváře a na její místo opět nastoupil nacvičený nejednoznačný výraz. Dávno se naučila nedělat si žádné názory, a když už si nemohla pomoct a nějaký měla, dávala si velký pozor, aby ho před Tedem nevyjádřila. Přece jen by mohl nesouhlasit. Ta nejednoznačnost se vztahovala i na její vzezření, statečný, ale marný pokus být krásná pro Teda a zároveň tuctová pro všechny ostatní muže. Nakonec z ní byla jednoduše jen taková šmouha, v hezkých, ale nudných šatech, které jsou hezky, ale nudně barevné. Její těžké líčení – příliš mnoho očních stínů a korektoru – zakrývalo její přirozený půvab a ještě něco jiného.

Ted byl rovněž nečitelná postavička. Byl na pouti, ale nebavil se. Měl přítelkyni, ale ta k němu neměla přátelský vztah. Nešel s ní, ale hnal ji jako neochotný ovčácký pes a ostražitě sledoval, zda jeho vlastnictví nemůže někdo ohrozit. Svářily se v něm protikladné pocity – rád by se jí chlubil, ale to by se musel smířit s reálnou možností, že by se na ni nějaký muž mohl i podívat. Pokud by se zvědavý přihlížející díval jen o poznání déle, bezpochyby by se k němu přihnal mizerně ostříhaný Ted v hodobožovém obleku, s očima navrch hlavy a mělkým dechem, stoupl by si až těsně k němu a začal by se po zvědavém přihlížejícím dožadovat, ať mu vysvětlí, co ho na jeho přítelkyni tak upoutalo.

Proplouvali mezi stánky, on plný podezření, v ní se střídaly obavy jedna za druhou, a naprosto netušili, že je zkoumá jeden zvědavý přihlížející.

Sledoval je Horst Cabal, jenž byl neviditelný pro všechny až na ty nejbystřejší kočky či nejpodezřívavější psy. Schopnost stát se nepostřehnutelným pro lidi i zvířata byla jedním z těch malých triků, které získal jakožto člověk méně živý než většina ostatních, spolu s rychlostí, nemalou silou a uměním hypnotizovat, když toho byla potřeba. Vnímavé oči a soucitné srdce měl ovšem sám odjakživa. Sledoval a poslouchal jejich strojený hovor – on každou větou něco prohlašoval, ona se každou větou vykrucovala – a vyvodil si z toho závěry.

Počkal si, až budou z dohledu, pak se zviditelnil a se zamyšleným výrazem tam mlčky chvilku stál. Načež se rozmlžil a to místo bylo opět prázdné.

Když Horst našel Johannese Cabala, ten už měl skoro za sebou první vyvolávačskou šichtu. Horst se zhmotnil přímo před několika zákazníky, kteří všichni zároveň se zaječením vyděšeně poodskočili.

„To je můj bratr,“ vyložil jim Cabal a obmyslel je úsměvem stejně vřelým jako sporák v domečku pro panenky. „Docela nadaný kouzelník.“ Počkal si, až se zaražený a ne úplně přesvědčený dav rozptýlí, a pak na Horsta vyjel: „O co se to snažíš? Tyhle ovce se snadno vylekají.“

Horst mu podal láhev, kterou sebral při bleskurychlé cestě odtamtud sem. Bylo to pozoruhodné, ale její obsah takovou přepravu přežil. „Vypij si tohle,“ nakázal mu; Cabalův hněv s ním očividně ani nehnul. „Abys neztratil hlas před další šichtou.“

Cabal si od něj láhev podrážděně vzal a lokl si z ní. Stačila chvilka a Cabalův výraz přešel od podráždění ke zděšenému odporu. Vyprskl tekutinu na trávu stejně prudce jako člověk, který se zasnil při pipetování koncentrované kyseliny dusičné. Sundal si brýle, otřel si náhle uslzené oči a probodl Horsta pohledem. „Dezinfekční roztok? Tys mi dal k pití dezinfekci?“

Překvapení patrné na Horstově tváři vystřídalo mírné pobavení. „Je to zázvorové pivo, Johannesi. Tys nikdy neměl zázvorové pivo?“

Cabal vrhl podezřívavý pohled nejdřív na něj, pak na láhev. „Lidi tohle pijí?“

„Ano.“

„Z jiných než zdravotních důvodů?“

„Přesně tak.“

Cabal nevěřícně zakroutil hlavou. „Tak to se museli pomátnout.“ Opatrně láhev postavil na zem, ale nadále ji koutkem oka sledoval, jako by se bál, že by se mu mohla vnutit. „Takže – co jsi dělal?“

„Díval jsem se.“

Víc už nedodal, počkal si, až to mlčení zapůsobí a jeho bratr začne prakticky prskat vzteky, načež pokračoval. „Myslím, že dnes večer budeš možná mít štěstí.“

Cabalova tvář se rozzářila nadějí, což Horsta znepokojilo, ale pak se na ní rychle zahnízdilo podezření. „Myslel jsem, že to neschvaluješ.“

„Neschvaluju. Taky neříkám, že já osobně tu tvou věc popoženu. Jen že dnes večer možná budeš mít štěstí.“

Cabal se zamyslel. „A…“

Náhle zůstal sám. Zhluboka si povzdechl. Ani mu nestálo za to se naštvat, obzvláště vzhledem k tomu, že právě proto se Horst nejspíš rozhodl odejít takto. Johannes Cabal se zadíval na láhev se zázvorovým pivem a usoudil, že i on by raději byl někde jinde. Pokud tu je naděje, že si karneval dnes večer vyžádá svou první skutečnou oběť, moc rád by to viděl na vlastní oči. Pokud to bude nutné, sám se o to postará, a vzhledem k mocnostem, které mu dočasně svěřily provozování tohoto karnevalu, to i jako nutnost vypadalo. Nejdřív ale bude muset najít někoho, kdo po něm vezme vyvolávání u Panoptika lékařských obludností.

„Ty.“ Luskl prsty a pánovitě ukázal.

Kolemjdoucí desetiletý kluk v čapce, z níž vyčuhovala žlutá ruka, v červenobílém pruhovaném tričku a s papírovým pytlíkem plným čerstvě upražených buráků upřel na Cabala nechápavý pohled. Nejisté si poklepal na prsa. „To jako já, pane?“

„Ano, ty. Sem. Pojď sem. Sem nahoru, za tohle pódium. Ne, možná ne – tam tě nikdo neuvidí. Na stranu. Sundej si tu směšnou čapku. Teď si vezmi tenhle směšný klobouk. Tak. A teď propaguj tuhle atrakci, dokud se nevrátím zpátky.“

Cabal ho tam nechal celého zpanikařeného v příliš velkém slamáku. „Jak to mám dělat?“ zavolal za ním kluk, ale nedostal žádnou odpověď.

Popravdě řečeno ale Cabal rovněž vůbec netušil, co má dělat dál. I přes pečlivé hledání se mu zatím nepodařilo objevit ke karnevalu ani základní uživatelský manuál.

Bloumal mezi tlachajícími tuctovými lidmi – kteří byli jak hodně tlachaví, tak hodně tuctoví – a hledal inspiraci. Vyvozoval, že by to nemělo být moc těžké. Celý karneval je výrůstek Pekla, předsunutá základna, odletová hala pro předzatracené. Měl by hladovět po duších všech neopatrných. Tudíž, vyvozoval Cabal, je potřeba ho jen lehce pošťouchnout k tomu, co mu beztak přijde přirozené. Zastavil se, byl jako temný balvan v proudu lidí. Moc netušil, jak by se člověk měl pustit do lehkého pošťuchování karnevalu. Jakkoli mu ta myšlenka byla odporná, možná ten problém příliš intelektualizuje. Možná by měl věřit svému instinktu. Věděl, že by to bylo těžké – instinktivně totiž tíhl k používání racionálního myšlení –, ale možná by pro jednou měl naslouchat své intuici.

Snažil se pročistit si hlavu, snažil se umlčet tisíc bzučících myšlenek, z nichž se skládalo jeho vědomí, snažil se nevnímat hluk davu. Soustředil se a zaostřoval, dokud tam nebylo nic.

Vůbec nic.

Rozhodně nic užitečného. Podrážděně zavrčel a nechal svou mysl, jíž se protivila i ta chvilka nečinnosti, zase nabrat obvyklé obrátky.

Po nezdařeném experimentu se Johannes Cabal celý naježený zadíval přímo před sebe a spatřil hernu s automaty. Překvapilo ho, když na ní Horst trval, ale jeho bratr jako vždy věděl, co se lidem líbí. Sice nebylo pravděpodobné, že by kdy hrála větší roli při lovu duší, podle všeho se jí ale skvěle dařilo lovit drobné od těch, kdo si to mohli dovolit, a přerozdělovat je těm, kterým peníze docházely. Skutečné šance se vytvářejí u atrakcí; v tmavých koutech a stinných budkách, tam se bude mluvit a rozhodovat o obchodech, jejichž teologická počestnost je přinejmenším sporná. Naopak herna s automaty byla převážně zamýšlena jako středisko pro přerozdělování majetku, protože je věru těžké uvádět lidi v pokušení, pokud nemají ani na lístek. Pan Kostroun tohle všechno Cabalovi vysvětloval, zatímco hernu stavěly dvě Horstovy bizarnější kreace, pánové Lintel a Scree. Pobíhali kolem na dlouhých nohách tenkých jako hůlky, jako by chodili na chůdách, a mávali stejně dlouhýma tenkýma rukama. Na sobě měli černé obleky, na nose sluneční brýle a jejich vlasy se vyznačovaly nepříjemným odstínem žluté a hustotou látací vlny. Cabal je sledoval, jak se kymácejí sem a tam, štěkají na sebe ve vlastním nepochopitelném jazyce, a ani na okamžik nezapochyboval, že jde o primitivní parodie jeho samotného, ovšem nehodlal se nechat tou urážkou vyprovokovat, ba ji vůbec uznat. Na druhou stranu své řemeslo znali dobře, a i když jejich činnost vypadala na pohled chaoticky, dřevo a kov, sklo, barvy a laky se pod jejich rukama závratnou rychlostí proměňovaly v haléřové kaskády, mechanické dostihy a minikulečníky vyznačující se precizním dílenským zpracováním a dokonalou formou. Cabal uměl všechno precizní a dokonalé ocenit, a tak si Lintel a Scree získali jeho sympatie, ačkoli jim to, jak jinak, nikdy neřekl. Tento pocit se mu nyní vrátil při pohledu na hernu, výsledek jejich práce. Zkusí štěstí tady.

V herně bylo rušno. U pákových herních automatů jeden člověk ustavičně prohrával, zatímco jeho chudšímu sousedovi přálo štěstí – ani jeden však neměl o marxistických tendencích herny ponětí. Jinde cínové opičky šplhaly po palmách, duchové se objevovali v oknech strašidelného domu, jen aby se vystavili salvám ze střelnice, („To ale vůbec nedává smysl,“ namítl tenkrát Cabal. „Puškou se duchové vymítat nedají. Mám v této oblasti jisté praktické zkušenosti a tohle prostě nebude fungovat.“ Pan Lintel o tom chvíli přemýšlel a pak prohlásil: „Cink.“ Pan Scree řekl „Dakuúf“, nebo něco velmi podobného a oba se vrátili ke své práci.) a mechanická cikánka věštila z bezpečí skleněné vitríny.

Podle popisky vymalované na desce u vršku vitríny psychedelickou kombinací oranžové, žluté a černé barvy byla onou cikánkou jistá madam Štěstěna, mladá žena v šátku, s kruhy v uších a závratným výstřihem. Seděla bez hnutí s rukama na křišťálové kouli a mlčky čekala, až jí tlupa puberťáků shromážděných před vitrínou přestane zírat na ňadra a skončí i s košilatými a předvídatelnými poznámkami. Konečně jeden z nich na ponoukání ostatních neohrabaně strčil do štěrbiny minci. Madam Štěstěna se zahrčením okamžitě ožila a úslužně se zadívala do křišťálové koule. Hluboko uvnitř ní se mihotaly a vířily zvláštní barvy. Kluci se ztišili a lehce znervózněli při pohledu na to, jak se cikánčiny mechanické ruce pohybují na poměry dřeva a sádry velmi realisticky a jak se její prsty ohýbají na místech, kde nejsou vidět žádné panty.

Náhle se trhaně zastavila, světlo v křišťálové kouli zhaslo a chlapcům zase trochu narostl hřebínek. Pak s úderným zadrnčením odpruženého soukolí, které několik dlouhých vteřin rezonovalo skříní stroje, vypadla do misky zasazené do skleněného spodku vitríny kartička. Kluk si ji vzal, usmál se poznámkám kamarádů a přečetl si ji.

Vypadalo to, že těch pár řádek čte nějak dlouho, ale po prvních slovech se mu trochu rozšířily zorničky a úsměv mu na rtech postupně hasl, jako kdyby ho z nich masírováním vymazaly neviditelné prsty. Vrátil se na začátek a začal ta slova číst znovu a pak dál až do konce. Potom se s popelavou tváří obrátil a vypotácel se z herny. Jeho kamarádi, kteří náhle dostali strach, za ním volali, co se děje.

Cabal zavile sledoval, jak odcházejí. Přešel k madam Štěstěně, chvíli teatrálně hledal v kapse minci a pak se sklonil dolů, jako že ji strčí do štěrbiny. Jak se jeho tvář přiblížila tváři cikánky na druhé straně skla, zašeptal: „Tobě to jistě připadá zábavné, ale sotva je to v souladu s tím, čeho se tu snažíme dosáhnout. My je chceme pokoušet, ne vystrašit jako králíky.“ Aniž to viděl někdo krom Cabala, madam Štěstěna zvedla hezky namalované obočí. Do misky s dalším zadrnčením spadla nová kartička, přestože Cabal do přístroje žádnou minci nevložil. Přečetl si ji, aniž ji zvedl.

Madam Štěstěna ví vše a vidí vše.

Opravdu velmi zábavné. nějak se bavit musím. Madam Štěstěna radí: Jinde kvete pšenka lépe.

I přes ten vzpurný tón to byla dobrá zpráva a Cabala trochu potěšilo vědomí, že madam Štěstěna ví přinejmenším o jednom alternativním kandidátovi. „A kde přesně… mi pokvete pšenka lépe?“

Madam Štěstěně se protočily oči v sloup, načež se zadívala přímo na Cabala. Po chvíli upřela pohled zpátky do koule. Uvnitř vykvetlo zvláštní světlo, v cikánce zarachtaly ozubené obvody a ona jemně zatřepetala prsty nad povrchem koule, aniž se jí jedinkrát dotkla. Cvaklo to, zadrnčelo a do misky vypadla nová kartička, která zakryla tu, co už tam byla. Cabal si je vzal obě, tu starší strčil do kapsy a prozkoumal tuhle novou. Stálo na ní:

Madam Štěstěna ví vše a vidí vše.

Madam Štěstěna radí:

Za tebou.

Cabal se obrátil. Teď stál čelem ke vchodu do herny. Před ním se dmula řeka lidí rozlévající se tam a zase zpátky. Z davu nevyčnívala žádná tvář, žádná postava neupoutala jeho pozornost. Cabal se zamračil. „Tohle je k ničemu,“ řekl tlumeným hlasem, o němž věděl, že ho Štěstěna pořád ještě uslyší. „Potřebuju nějak lépe naznačit, koho to hledám, než…“ Střelil pohledem po kartičce, že si ji znovu přečte, a zarazil se. Teď totiž na kartičce stálo:

Madam Štěstěna ví vše a vidí vše.

Madam Štěstěna radí:

Před tebou.

Zkusmo natočil kartičku o devadesát stupňů. Rada madam Štěstěny prodělala metamorfopsychotickou (Metamorfopsychóza – jevištní iluze, která umožňuje předmětům a lidem proměnit se před hledištěm plným diváků. Jde o variaci na slavnějšího Pepperova ducha, ovšem natolik obskurní, že o ní neslyšela ani většina kouzelníků. Zkuste se o ní zmínit, když na nějakého náhodou narazíte. Vyvádí je to z míry.) proměnu a nyní na ní stálo „Doleva“.

Cabal lehce přikývl, to na něj udělalo dojem. Na to, že je v zásadě z poloviny loutka v malé vitríně a že uvnitř je zhruba tolik koleček a ozubených převodů, aby se z nich daly postavit snesitelně přesné hodiny na římsu nad krbem, je rozhodně užitečná. Cabal sevřel kartičku v ruce jako lepenkový magnetit a vyrazil hledat kořist.

Vnořil se střemhlav do davu, a protože byl díky své povaze i zvykům imunní vůči stížnostem lidí, jimž dupl na nohu či kterým vysypal buráky, pomalu se začal blížit k cíli. Zpočátku pomocí přibližné triangulace hodně zhruba zjistil vzdálenost a azimut. Pak sklonil hlavu a prodíral se davem, zanechávaje za sebou brázdu rozladění. Před tebou, stálo na kartičce. Před tebou.

Cabalovo překotné pronásledování náhle ztroskotalo na neochvějné skále, která byla celá oblečená do nedělního obleku. Vzhlédl a hned se na něj svraštilo obočí pod mizerným sestřihem. Cabal se rychle znovu zadíval na kartičku. Teď na ní stálo: Madam Štěstěna radí: To je on, fofrem se omluv.

Cabal zastrčil kartičku od věštkyně do náprsní kapsy a dotkl se krempy klobouku. „Dobrý večer, pane,“ oslovil toho hromotluka, „je mi moc líto, že jsem do vás takhle vrazil. Pokorně se vám omlouvám.“ Ten chlap ho počastoval zuřivým pohledem, zbledl a bleskurychle zaťal ruce v pěst. Cabal toho o spletitém fungování endokrinního systému věděl víc než dost na to, aby si uvědomoval, že když muž zbledne vzteky, může se od něj nadít útoku mnohem spíš, než když zrudne. Cabalova volná ruka se automaticky přesunula k holi, pevně sevřela její hlavici ve tvaru stříbrné lebky a pomalu jí začala otáčet, dokud se západka neuvolnila. Věděl, že Horst by nejspíš pokládal propíchnutí takového balíka kordem v holi za špatné PR, ale podle Cabala se poučka „Zákazník má vždycky pravdu“ stává akademickou v okamžiku, kdy se zákazník rozpřáhne pěstí.

„Prosím, ne, Tede!“ Na návětrné straně toho habána se objevila žena. Byla bledá stejně jako ten muž – Ted –, ale z jiných důvodů. Přes tmavý make-up prosvítalo na pozadí bílé kůže cosi modročerného. „Prosím tě! Nestojí ti za to!“

Cabal – jehož v minulosti pronásledovaly davy venkovanů, davy měšťanů, policie, armáda, dvě inkvizice a rozliční další znepokojení občané – si byl naprosto jist, že za to stojí. Ten slovní obrat ovšem od ní zněl jako formulka, z níž se častým používáním stalo zaklínadlo, kouzlo zaplašující Tedovy výstřelky. Za takových okolností jí byl Cabal ochoten tu opovážlivost prominout. K Tedovi ovšem na druhou stranu pojal silnou averzi, a lidem, k nimž Cabal pojal silnou averzi, se jen zřídkakdy vedlo dobře.

„Dovolte mi prosím, abych se představil,“ řekl Cabal, jednou rukou pustil hlavici hole a za řeči si jí poklepal na hruď. To gesto rovněž potvrdilo přítomnost jedné z Trubshawových smluv, složených a připravených ve vnitřní kapse Cabalova kabátu. „Jsem Johannes Cabal, spolumajitel tohoto karnevalu.“

Cabal si povšiml, že Ted se uklidnil pozoruhodně rychle. Zjevně se nechal zastrašit autoritou. Jeho nechuť k Tedovi se prohloubila.

„Dovolte mi, abych se vám znovu omluvil za svou předchozí neohrabanost. Mohu vám to nějak vynahradit? Je tu nějaká atrakce, na kterou bych vám mohl dát lístek zdarma? Nějaká výstava?“ Tedovy oči těkaly sem a tam; zjevně zvažoval, co má na vybranou. Výraz na jeho tváři nedával žádné záruky, že v dohledné době dojde k nějakému závěru. „Co takhle nějaký stánek?“

„Rád střílí,“ nadhodila ta žena přiškrceným, opatrným hlasem.

Ted se nad tím zamyslel, pak přikývl.

„Rád střílí na všechno možné,“ řekla ta žena Cabalovi.

„Zastřelil jsem jí psa,“ dodal Ted.

Cabala to stálo jisté úsilí, ale nedal na sobě vůbec nic znát.

„Pak tedy buďte tak laskav a pojďte prosím tudy, pane,“ pronesl neutrálně a ukázal ke střelnici.

Střelnice byla tak jako všechny stánky na karnevalu pečlivě promyšlenou směskou všech pouťových střelnic, které kdy byly nebo budou, byl to archetyp, funkční průměr. Dalo se v ní střílet na cínové siluety vojáčků stojících v pozoru, cínové siluety karikovaných kačen a cínové siluety hliněných dýmek, které se procházely a protáčely před pozadím posetým důlky od diabolek. Střílelo se tu ze zlamovacích vzduchovek ráže .22 – Cabala mírně pobavilo, když zjistil, že jsou to stárnoucí webleyovky od stejného výrobce jako jeho revolver Boxer ráže .577, který mu teď ležel v šuplíku stolu – s mířidly umělecky poškozenými tak, aby byly úplně pro kočku. Jako odměnu za heroický výkon v podobě sestřelení pohybujícího se terče špatně udržovanými puškami nabízel stánek šanci vzít si domů zoufale nemocné zlaté rybičky, znepokojující panenky, zdobné tretky pochybné kvality a vkusu a neforemné paviány vycpané kapokem.

Právě sem dorazil Cabal s Tedem, který si davem razil cestu jako nevrlý ledoborec. Tedova přítelkyně Ráchel za nimi kráčela rychle, s hlavou sklopenou, a omlouvala se všem, kdo se tvářili, jako že si omluvu zaslouží. Cabal stánkaři tiše vysvětlil, že Ted dostane pět her zdarma a že má nárok na všechny ceny, které si vystřílí, jako kdyby zaplatil. Cabal se uklonil až příliš odměřeně, než aby se jeho chování dalo klasifikovat jako vskutku úlisné, stáhl se do bezpečné vzdálenosti a pozoroval.

Ted si bez ohledu na nepřesná mířidla vedl jako ostrostřelec. Zlomil pušku, jako by ho urazila, palcem nabil diabolku, zaklapl hlaveň, zvedl vzduchovku k rameni a prakticky okamžitě vystřelil, což se opakovalo, dokud nebylo pět diabolek pryč a dokud nebyly skláceny dvě nešťastné cínové kachničky, dva cínoví vojáčci a cínová dýmka. Provozovatel střelnice mu ukázal naprostý šmejd, který mu náležel, ale Ted takové drobné pokušení pominul bez zájmu. Hodlal si za pět her vystřílet pět žetonů a domů odejít s prudce elegantním šmejdem z horní police cen.

Cabal to celé zmateně sledoval. Vsadil na to, že se skutečný mrzký důvod karnevalu projeví jistým kradmým, rafinovaným způsobem, který postřehne pouze všímavý a poučený pozorovatel, už jen proto, že to má karneval ve své povaze, když už ne z jiného důvodu. Místo toho pozoroval, jak si jeden křupán masíruje své ego předváděním fyzické nadřazenosti a ještě se mu při tom docela daří. To už by se mohl klidně dívat na profesionální sport. Zkrátka a dobře, pokud karneval přistupuje k lovení duší tak kradmo a rafinovaně, že to ani Cabal nezaregistruje, pak lze dojít k jednomu jedinému závěru, a sice že bude muset sám přiložit ruku k dílu.

Na karnevalu nakonec všechno slouží k lapání duší neprozřetelných. To je prostě fakt. Tudíž jakkoli to vypadá nepravděpodobně, musí to umět i střelnice. Cabal nevěděl jak, ale jistě to bude vědět její provozovatel, ne? Jakožto majitel měl Cabal za úkol jen učinit to rozhodnutí, dát signál, a pak poodstoupit a sledovat, jak karneval utáhne smyčku kolem kořisti. Mno, to rozhodnutí již učinil, takže teď by podle všeho měl dát signál. Zatímco Ted kosil další nešťastné cínové oběti, Cabal upoutal pozornost provozovatele střelnice a zagestikuloval na něj způsobem, který mu měl naznačit, že se má zmocnit Tedovy duše.

Komediant upřel na Cabala prázdný pohled.

Cabal to zkusil znovu, ale provozovatel střelnice jen naklonil hlavu na stranu a nasadil zcela užaslý výraz. Cabal zkusil jiný posunek znázorňující ukradení duše a pak další.

Zničehonic se zvedl lehký vánek a Horst stál vedle něj. Horst se podíval na Teda. „Á, tak tys ho našel. Gratuluji.“

Cabal vůbec nedal najevo, že svého bratra slyšel, a dál se snažil signalizovat své úmysly střelnici.

„Johannesi,“ ozval se Horst poté, co ho chvíli pozoroval. „Co to děláš?“

„Gestikuluju,“ odpověděl Cabal a dál gestikuloval.

„Takže to je gestikulace?“ To na Horsta zjevně udělalo dojem. „Výborné.“

Cabal si ho nevšímal. Horst se zadíval ke střelnici, na niž jeho bratr dělal posunky. Vedoucí tam právě dával Tedovi další hrstku diabolek a jedním okem se zájmem sledoval Cabala.

„Co přesně se snažíš sdělit touhle… ehmmm…“

„Gestikulací.“

„Přesně tak. Touhle gestikulací?“

Cabal přestal gestikulovat, zčásti proto, že to očividně nefungovalo, a zčásti proto, že ho začala chytat křeč.

„Snažím se přimět toho blbce na střelnici, ať udělá něco ďábelského, abych získal úpis. Očividně to nezabírá.“

„Nemáš manuál, co?“

„Ne.“

„Abych pravdu řekl, bratře můj, tu poslední poznámku ber jako kritiku své nechápavosti a mizivé fantazie.“ Zatímco Cabal přestal sledovat Teda a nasupeně se zadíval na Horsta, Horst přesunul svou pozornost od bratra k Tedovi. „Je to hodně dobrý střelec, co? Myslím, že si vystřílí nějakou hodnotnou cenu. Počkej tu chviličku.“

Další závan větru a Cabal byl sám. Další závan větru a Horst byl zase zpátky a měl s sebou společnost. V ruce držel jednu z hodnotných cen, panenku předčasně vyspělé mladé ženy s disproporčně velkou hlavou – v porovnání s ní se její disproporčně velké poprsí a zadek zdály zcela v souladu se zbytkem těla. Panenka, jejíž hlava byla z celuloidu a tělo z látky, měla na tváři koketní výraz. Horst celou panenkou zahýbal a Cabal si povšiml, jak na něj jedním okem mrkla. Celkově na něj působila odpudivě smyslně a vůbec ji nechtěl vzít do ruky, když mu ji Horst nabídl.

„Co s tím mám dělat?“ zeptal se Cabal, když to konečně opatrně vzal mezi ukazováček a palec.

Horst místo odpovědi na panenku zakýval prsty a nasadil výmluvný kouzelnický výraz.

„Ty gestikuluješ?“ dožadoval se Cabal.

Horst si povzdychl. „Pořád ještě můžeš využít slušného množství ďábelského vlivu, ne?“ Kývl k panence. „Tak do ní šoupni jednu štamprli.“

„Šoupnout jednu…? Zbláznil ses? Jen se na něj podívej!“ Hlavou pohodil k Tedovi. „Vždyť se ten chlap musí holit sekačkou!“

Horst se zadíval na navrhovanou oběť. „Rozhodně si jí nechává stříhat vlasy,“ uznal.

„K čemu nám může být panenka, třebas i pod ďábelským vlivem, když máš co do činění s takovým chlapiskem?“

„Zajímáš se trochu o psychologii?“ zeptal se Horst.

„Rozhodně ne,“ odtušil Cabal. „Jsem vědec.“

„Á, taková přezíravost. Obdař tady Tríxie trochou vlivu a pak mi dovol, abych ti to předvedl.“

„Trixie?“ opakoval Cabal, který si nebyl jistý, jestli se nepřeslechl.

Horst si netrpělivě odfrkl. „Prostě to udělej, buď od té lásky, jo? Už má skoro pět žetonů!“

Cabal viděl, že je to pravda, a rovněž viděl, že sám nemá žádný lepší nápad. Přidržel si panenku co nejdál od sebe a zamumlal: „Vyvolávám tě.“ Neurčitě cítil, jak se skrz něj přelévá zlo – byl to pocit někde mezi smutkem a bolestí zubů, s nímž se seznámil během tvorby karnevalu, ale nikdy si na něj ani v nejmenším nezvykl – a pak to bylo hotovo. Rychle předal panenku zpátky Horstovi, než jí narostou špičáky a než na něj zaútočí, ale panenka neudělala vůbec nic.

Horst neřekl nic než „Dobře“ a pak z něj zbyla jen šmouha.

Cabal si povšiml, jak se náhle zhmotnil po straně střelnice. Panenku už u sebe neměl; vrátila se doprostředka úplně horní police.

Horstovo načasování bylo dokonalé – Ted právě získal pátý žeton. Prohlédl si ceny, ale jeho pohled na panence moc dlouho neutkvěl.

„Ta panenka je pěkná,“ nadhodila Ráchel. Ted ji počastoval sžíravě opovržlivým pohledem.

„Je to moje cena,“ prohlásil. „Já si vyberu.“

„To mám štěstí,“ ozval se Horst, který se zničehonic objevil o něco dál u pultu střelnice. „Docela rád bych tu panenku dostal a vypadá to, že mají jen jednu.“

Ted se zadíval přes Ráchel na Horsta. „Je to panenka pro holky,“ pronesl tónem, z něhož vyplynulo, že dospěl k závěrům ohledně Horstovy sexuální orientace, shledal ji opovrženíhodnou a odpornou, a tudíž shledal opovrženíhodným a odporným i Horsta.

„Přesně tak,“ opáčil Horst a zaplatil za pět her. „Je to pro mou holku. K čemu by mi bylo, že dobře střílím, kdybych se tím nemohl vytahovat?“ Nabil pušku. „Vyhraju tu panenku, dám ji své holce, vylíčím jí, jak náročné bylo tu panenku vyhrát a jak jsem dobrý.“ Zamířil. „Pak bude celá moje.“ Vystřelil. Vojáček dostal diabolkou mezi oči a převrátil se dozadu. Sklonil pušku a zazubil se na Teda. „To je psychologie.“

Ted si na psychologii nepotrpěl, ani když tak zjevně postrádala logiku. Ale potrpěl si hodně na vlastnictví.

„Vezmu si tu panenku,“ řekl vedoucímu střelnice.

„Ale ne!“ zahrál Horst přesvědčivě zklamání. Ted dostal panenku a vrazil ji Ráchel do rukou, ani se na ni přitom skoro nepodíval. Odkráčel a Ráchel si přitiskla panenku k hrudi.

Horst je sledoval, jak mizí v davu, a tou dobou se k němu připojil Cabal. „A to je ta psychologie?“ zeptal se Cabal.

„Ano. Ne to, co jsem mu řekl, ale rozhodně to, co jsem s ním provedl.“ Zadíval se úkosem na bratra. „Chápeš ale, co se tu událo?“

„Nejsem úplný pitomec. Zlomyslnost poznám na první pohled. Ale něco tu přece jen nechápu.“

„A sice?“

„Proč mi vlastně tak neskrývaně pomáháš? Naprosto ses netajil tím, jak málo se ti zamlouvá, co se tu děje, a trval jsi na tom, že se nechceš nijak přímo angažovat v… hlavním poslání karnevalu, řekněme? Proč ta změna názoru?“

Horst se zatvářil zamyšleně. „No, Johannesi, to je…“

Když se ta odmlka protáhla, Cabal se obrátil, že si požádá o zbytek věty. Horst byl pryč. Cabal zaklel, a to pomocí sprostého slova popisujícího pohlavní styk mezi vyhynulým kmenem a vyhynulým druhem.

A teď co? Táhlo ho to ke kradmému sledování Teda a jeho utrápené přítelkyně; musel přiznat, že je velmi zvědavý, jak nějaká panenka může zařídit, aby ten chlap zaprodal duši. S velkým zdráháním ale usoudil, že stopovat je by nejspíš bylo kontraproduktivní. Horst i on se přímo angažovali, spálili krapet víc Satanovy krve; pokud by bylo potřeba vložit se do toho ještě víc, pak to udělají příště a Teda budou pokládat za neúspěšný experiment.

Cabal se vrátil do Panoptika lékařských obludností pro slamák od toho malého kluka.

Rachel byla navenek tak šťastná, jak jen ve svazku s Tedem mohla být, ale sžíraly ji rozporné myšlenky. Na jednu stranu bylo od Teda velmi milé, že jí vystřílel tu panenku, i když měla podezření, že to udělal čistě natruc tomu sympaťákovi ze střelnice. To, že o tom pouze pochybovala a neměla absolutní jistotu, svědčilo o míře jejího sebeklamu.

Opravdu pokládala Teda za milého a slušného muže. Ano, má své drobné slabůstky – třeba pěstmi kolem sebe máchá bez zábran, zpíjí se čtyřikrát do týdne (což je jistě naprosto pochopitelné), jako pravý muž mívá sklon vidět urážky a znevažování všude kolem sebe, v kterémžto okamžiku opět začnou jeho pěsti létat bez zábran – ba přímo vilně – v touze spárovat se s bradami a očními jamkami –, ale který muž to nedělá?

Shodou okolností většina mužů, ale už bylo pozdě. Prozatím byl Ted jejím měřítkem pro muže, a ona tudíž nazírala pravdu své víry zcela instinktivně. Věřila, že lepší už to nebude: není to dokonalé, ale byla si jista, že silou své lásky ho dokáže změnit k lepšímu.

Ale tohle už nebyla víra; tohle bylo zoufalství. Není náhoda, že tytéž ženy, které s rozzářenýma očima říkají: „Grázly člověk prostě musí mít rád,“ si později stěžují: „Všichni muži jsou grázlové“ – to když se ukáže, že grázlové, které milovaly a pustily si je do života, skutečně jsou naprostí grázlové. Vzhledem k jejich zkreslenému vzorku opravdu nejde o překvapivý či spolehlivý závěr.

Toto nekritické oceňování jakékoli malé laskavosti, kterou jí prokázal – jako že ji nepraštil, neplivl na ni či před ní neosahával její nejlepší kamarádku –, vyvažoval zřetelný pocit, že na té panence je něco divného. Dokud byla ve střelnici na polici, vypadala ještě normálně, i když si teď vlastně nevzpomínala, co na ní bylo tak lákavého, že si o ni řekla. Teď by ji ale nejradši vnutila nějaké kolemjdoucí holčičce nebo ji rovnou hodila do koše; bránilo jí v tom jen vědomí, že by tím Teda bezpochyby dopálila. Připadalo jí, že ta panenka není nic pro ni, ba připadala jí „nepanenkovská“ v jakémsi špatně definovaném, neurčitém smyslu, jehož vágnost ji sama o sobě rozčilovala.

Ráchel zničehonic tiše, vyděšeně vykřikla a panenku upustila. Ta spadla na zadek a seděla na udusané trávě tak elegantně, jako by ji někdo naaranžoval. Ted se prudce obrátil – šel přirozeně o tři kroky před ní – a nasupeně se zadíval nejdřív na ni, pak na panenku. „Co je to s tebou?“ udeřil na ni a popadl panenku.

„Ona…“ Ráchel se odmlčela, protože si uvědomila, jak hloupě by znělo, kdyby řekla, co si myslí. „Je v ní něco ostrého,“ řekla místo toho. „Píchla jsem se o to.“ Zadívala se na prst. Půlměsíček červených teček se sléval v jedinou kapku krve. Olízla si prst a ostražitě se zadívala na panenku, která se klátila v Tedové ruce. Byla si jistá, že takhle se předtím nesmála. Tedy, ona se usmívala, to ano, ale ne takhle. Nebyly jí při tom vidět zuby.

Ted se na Ráchel zamračil, jako by u ní bylo prostě typické nechat se zranit hračkou. Zadíval se na panenku. Měla podobu vnadné mladé ženy s uhlazenými černými kudrlinkami, oblečené do krátkých červených šatů. Odhadoval, že to asi bude nějaká komiksová postavička, ale nepoznával ji. Že je v ní něco ostrého? To proto, že je to jen nějaký levný nevkusný šmejd, vyrobený v zahraniční robotárně, tím si byl jistý. Zmáčkl panenku, málem si přál, aby se ten ostrý kus kovu, který tam jistě někde je, prodral na povrch a bodl ho, možná aby mu dokonce pustil žilou. Doufal v to. Tím by získal záminku vrátit se na střelnici a dát tomu komediantovi pěstí.

Zmáčkl, ale nic se mu do dlaně nezabořilo. Právě naopak; panenka mu v pěsti připadala měkká a tvárná, což bylo uspokojivé. Zmáčkl znovu, pevně, nikoli prudce. Panenka, která ležela v jeho sevření, na něj líně mrkla. Zadíval se na ni a ona jako by mu pohled opětovala; ta chvíle se protahovala jako drát. Ráchel ho sledovala, zpočátku byla nervózní, že si náhle ublíží a bude jí to mít za zlé, pak ještě nervóznější, když se nic nestalo. Jen tam stál a zíral na panenku.

Panenka mu v ruce připadala teplá. Cítil křivky jejího těla pod rudými šaty. Svírat ji bylo příjemné. Taková by měla žena být. Měkká, teplá a zaoblená.

Vzhlédl a střelil po Ráchel nepřátelským pohledem, který se lišil od všech nepřátelských pohledů, na něž si zvykla. Ráchel se úplně otřásla a on se zase sklonil a začal panenku zkoumat. Ráchel viděla, jak po ní jeho tlusté, silné prsty pomalu přejíždějí, a pocítila nečekanou žárlivost i zatím neznámý odstín strachu.

Zalitoval, že na karneval nepřišel sám. Teď musí snášet, že za ním Ráchel pochoduje jako hromádka neštěstí. Nikdy si nic neužil. Kdyby měl holku jako tahle panenka, tak by to bylo jinak. Vypadá dobře, obléká se dobře, je na omak příjemná. Skoro si dokázal představit, že takovouhle ženu najde tady, na karnevalu. Začal by ji balit, kecal by s ní, zeptal by se jí, jak se jmenuje.

Jmenuji se Trixie.

Trixie, pomyslel si, to je hezké jméno.

Děkuji. Jak se jmenuješ ty, zlato?

„Ted,“ odpověděl Ted.

„Co?“ zeptala se Ráchel.

Střelil po ní dalším nevraživým pohledem, obrátil se na podpatku a vyrazil. Ráchel chvíli čekala, nevěděla, jestli ho třeba něčím nenaštvala. Pak se vydala za ním.

Ted kráčel dál, dav se kolem něj otevíral a zavíral, plynul. Moc netušil, kam jde. Moc ho to nezajímalo.

Ona tě nemiluje.

Vždycky to věděl. Samozřejmě, to on vždycky věděl. Nedokázal si představit, proč by někdo chtěl někoho milovat. Oddanost je jedna věc, ale láska…

Jí se dokonce ani nelíbíš.

Vážně ho nenapadlo, že by Ráchel mohla mít názory. Zastavil se ve stínu atrakce Hlava nehlava, přes něj se přelévaly nadšené výkřiky dětí, které sjížděly po klouzačce kolem dokola a dolů. Měl nezřetelný dojem, že se ty výkřiky nesou pod zem a že to už jsou o poznání méně nadšené. Noční vzduch byl studený, ale on se potil jako v horečce. V ruce se mu něco kroutilo.

Mně se líbíš, Tede.

Díval se na pestré žárovky lemující bok atrakce Hlava nehlava, jimiž plynulo světlo ve vlnách základních barev. Sotva se slyšel, jak přemýšlí, přes tu hudbu, brebentění, smích a jekot. Rozhodně se neslyšel, jak říká: „Mně se taky líbíš, Trixie.“

Časem bych tě možná mohla i milovat.

Oddanost je jedna věc, ale láska…

„Tede? Není ti něco?“ Opilecky se otočil. Dívala se na něj nějaká zmalovaná ženská. „Vypadáš hrozně! Vypadáš nemocný, Tede!“ Nevypadal hrozně. Ona vypadala hrozně. Hlavu měla moc malou. Neměla na sobě rudé šaty. „Musíš jít domů, něco na tebe leze!“

Chtěl jí říct: „Jdi pryč,“ ale slabiky mu padaly z úst jako hnijící brambory. To ho frustrovalo a hlava se mu točila takovým způsobem, že už se ani nezmohl na vztek, a tak se k té ženě obrátil zády a vyrazil pryč. Dav plný tváří s rozšířenými zorničkami a širokými úsměvy se díval skrz něj, ale rozestupoval se před ním, jako by se skládal z hlučných duchů.

Ta ženská ale měla v jedné věci pravdu, pomyslel si Ted: musí se dostat domů. Musí se dostat domů s Trixie. Přitiskl si tu panenku k hrudi a napůl šel a napůl běžel tam, kde tušil východ.

Za branou bude studený vzduch. Bude s to zase myslet. Bude šťastný. Bude milován. Bylo krásné svírat Trixie na hrudi, stejně krásné jako skutečnou ženu, lepší než skutečnou ženu. Ta ženská (Zná ji? Ráchel? To mu znělo povědomě) je skutečná, ale je toho na ní tolik špatně. Ta se nikdy nespraví. Má život a touhy a teď se ukázalo, že má dokonce názory. Vzpomněl si na ten pocit, když poprvé sevřel Trixie, když očekával, že ho bodne nějaký drát. Teď si představil, že tiskne Ráchel, že takhle tiskne jakoukoli jinou „skutečnou ženu“, představil si všechny ty ostré dráty jejich životů a minulosti, jejich přání a myšlenek, nechtěných a zbytečných, jak ho bodají do tisknoucích rukou a jak z jeho ran prýští krev a barví jejich šaty narudo. Všechna ta bolest a všechna ta frustrace; nikdy nebude šťastný.

Cítil Trixie na prsou a dál ji pevně držel. Láska a štěstí. Prošel branou.

A všechno to zmizelo.

Zarazil se na místě; najednou mu došlo, že je dospělý muž a že svírá panenku. Vzal ji do obou rukou a zadíval se na ni, rostl v něm úlek a strašná touha po něčem, co ještě před pár minutami neznal. Tiskl ji, tiskl ji, ale byla to jen panenka. Zatřásl jí, ale docílil tím jen toho, že její mrkací oko se s chřestěním tikatikatika křečovitě otvíralo a zase zavíralo.

Obrátil se a zadíval se na bránu. Když jí prošel, jako by cvakl vypínačem. Uvnitř/venku: Trixie/panenka. Zkusil zase vejít, ale turniket se ani nehnul. Bezvýsledně se opřel do jeho kovových ramenou, než si všiml muže v budce, jak se temně usmívá a klepe na tabulku, na níž stojí: Opětovný vstup na označené lístky je zakázán.

Ted vrazil ruku do kapsy kalhot a hodil veškeré své drobné na malou kovovou přepážku. Nevěděl, kolik dal, a bylo mu to jedno. Nestaral se o to ani muž v budce. Aniž se přesvědčil, kolik toho dostal, vyťukal cosi na stroji a lístek rudý jako zralá semínka granátového jablka se zarachocením vyjel ze štěrbiny v přepážce. Ted po něm chňapl, jako když se tonoucí stébla chytá, a znovu se vrhl do turniketu. Muž ve stinné budce ho nechal ještě pět vteřin dobývat se dovnitř, pak ho stále s temným úsměvem na rtech pustil a Ted vklopýtal zpátky na karneval.

Trixie byla okamžitě Trixie. Nadšeně ji svíral, ovšem děsilo ho vědomí, že až se karneval odporoučí, vezme s sebou i jeho štěstí. Třebas by se tu mohl schovat, někde v zákulisí, co nejvíc si užít těch pár dní, schovávat se někde v temném koutě a držet Trixie. V mučivém strachu z neznámé budoucnosti běžel poslepu déle, než sám tušil.

Když se zastavil, zjistil, že se nachází mimo hlavní areál karnevalu, u železnice, poblíž vlaku. Stál tam muž. Ted v něm poznal člověka, který do něj narazil, toho člověka, který mu umožnil zastřílet si zdarma na střelnici. Jako ve snu se mu zdálo, že ho ten muž očekává, a jako ve snu to Tedovi připadalo naprosto racionální a patřičné.

Pokročil blíž, sundal klobouk a zmáčkl ho ve volné ruce. Tou druhou držel Trixie, něžně a důvěrně, v podpaží. „Šéfe,“ vykoktal, „pane…“

„Karneval bratří Cabalů vám děkuje za váš zájem,“ pronesl ten muž s lehkým německým přízvukem, „ale v současné době nemáme žádná volná místa.“

„Ale…“ Ted si uvědomil, že ten člověk věděl ještě dřív než on sám, že tu chce sehnat práci. To nemá chybu. Možná kdyby naléhal…? Kdyby na kolenou prosil…

„V současné době žádná… volná místa.“ Blonďák si vepředu popostrčil slamák trochu nahoru. Byla to zvláštní volba pokrývky hlavy, vzhledem k tomu, že jinak se oblečením dost podobal funebrákovi. Kývl na Trixie. „Líbí se vám ta panenka?“

Ted ji objal, jako by ji chtěl chránit. Muž lehce nevěřícně zavrtěl hlavou. „Agalmatofilie. Div divoucí. Dlužím svému bratru omluvu.“

Muž sáhl do vnitřní kapsy a vytáhl složený list. Jen co ten papír jedním rychlým pohybem zápěstí otevřel, vytáhl ze stejné kapsy pero. „Myslím, že se můžeme dohodnout.“

Ted neposlouchal, co mu ten člověk vykládá. Jen cítil, jak se na něm Trixie kroutí, slyšel v hlavě její hlas a sáhl po peru.

Později Horst zastihl Johannese v jeho vlakové kanceláři, kde si náležitě spokojeně prohlížel podepsaný formulář. „Vůbec jsem nečekal, že to bude taková hračka,“ pronesl a zvedl papír tak, aby Horst viděl Tedův naškrabaný podpis.

Horst se usadil na druhé straně stolu a pohodlně se zabořil do opěradla koženého křesla. „To já také ne,“ odpověděl trochu ponuře. „Možná to nečekal ani Satan. Měli bychom být opatrní.“

„V mé profesi je opatrnost to, co odděluje úspěchy od neúspěchů.“

„Ha! Proč si myslíš, že jsi až tak úspěšný, Johannesi?“

„Protože nejsem uvázaný ke kůlu a plameny mi neolizují kolena.“ Zamračil se; Horst mu kazil jeho malé vítězství. Cabal se rozhodl vynaložit jisté úsilí na to, aby ho taky rozveselil. „Měl jsi ale pravdu. Nechápal jsem, jak by nám hračka prodchnutá ďábelským duchem mohla přinést dospělého muže, ale stalo se. Prakticky žebral o to, aby mohl smlouvu podepsat. Několika detailům událostí dnešního večera ovšem nerozumím.“

Horst se na něj unaveně zadíval přes stůl. „Potřebuješ rozumět všemu?“

„Jistě,“ odbyl takhle pošetilou poznámku Cabal. „Za prvé, k čemu tady vlastně došlo? To ta panenka obživla, nebo kdovíjak probudila parafilii v“ – zadíval se na podpis – „Edwardu… dál to nepřečtu. Hrozný rukopis.“

„Para-co? Parafilie? Kam na tahle slova chodíš? Co je to parafilie?“

„Fetišismus. Co přesně udělala s tou panenkou Satanova krev? Posedla ji, nebo ji proklela? Rád bych to věděl.“

„Nemám ponětí. Možná tak trochu od obojího. Třeba. Záleží na tom?“

„Možná na tom někdy záležet bude. Ale rád bych se dozvěděl definitivní odpověď i na něco jiného.“ Počkal si, až se na něj Horst podívá, a pak pokračoval. „Byl bych rád, kdybys mi odpověděl na otázku, kterou jsem ti položil před pár hodinami.“

Horst v křesle úplně zplihl a zadíval se do stropu. „Nepamatuju si ji,“ prohlásil, ačkoli to byla evidentní lež.

„Ptal jsem se tě,“ opáčil Cabal s kryogenní trpělivostí, „proč ses mi rozhodl pomoct, když jsi mi předtím zcela jasně dal najevo, že mi se sháněním úpisů“ – mávl na smlouvy – „pomáhat nebudeš. A pak to při prakticky první příležitosti porušíš. Moc bych stál o jasné a poctivé vysvětlení, aniž odsud vyvaneš jako slib z volebního programu den po volbách. Takže?“

Několik vteřin to vypadalo, že Horst vůbec nepromluví. Pak se nadechl a řekl: „Inu. Ten by beztak šel do Pekla, tak proč bychom mu to nezařídili oficiálně hned a neušetřili mu tu trapnou chvilku, až by ho svatý Petr poslal k šípku? Dokážeš si představit, jak za tebou stojí ve frontě všechny ty jeptišky a další a jak ti svatý Petr říká, že nejsi na seznamu a že tě dovnitř nepustí?“

„Takhle to podle mě nefunguje – i když, jednu zásvětní byrokracii jsem už viděl, takže možná jo. Nemohl jsem si ale nevšimnout, že pořád mluvíš vyhýbavě. Dnes večer tu musela být spousta kandidátů na zatracení, ale ty ses soustředil na toho jednoho člověka jako… no, jako ty na jakoukoli přiměřeně atraktivní holku na večírku.“

Horst zvedl obočí. „Propánakrále, snad nejsi ještě pořád zahořklý kvůli tomu mejdanu u Conrada? Za to jsem se ti omluvil snad desetkrát. Byl to vtip.“

„Bylo to záměrné pokoření, ale já se nenechám odvést od původní otázky. Proč on?“

Horst se zase pohodlně uvelebil v křesle. „Kvůli jeho přítelkyni.“

„Cože? Kvůli té myšce? Ta ale vůbec není tvůj typ. Taky to přehání s líčením.“

„To líčení,“ řekl Horst pomalu, „mělo zakrýt modřinu.“

Cabal se napřímil. „Modřinu? Ty myslíš… ten chlap? Edward… nebo jak se jmenuje?“

„Cítil jsem z něj násilí, i přes tu lacinou kolínskou. Já lidi jako on znám. Jednou by udělal něco mnohem horšího. Rozhodl jsem se, že je potřeba ho zastavit.“

„Tak ty ses rozhodl, jo, Horste?“ Cabal svého bratra probodl pohledem.

„Já se rozhodl. Vážně mám lidi jako on přečtené, Johannesi. Viděl jsem to už mockrát. Jeho přítelkyně nebyla víc než hračka, s níž se čas od času pobaví. A on je z těch, co své hračky rozbíjejí. Mno, usoudil jsem, že si zaslouží hračku, která si pro změnu zahraje s ním.“ Odmlčel se a viditelně se zasnil. „Možná ona rozbije jeho,“ dodal chladně.

Rozhostilo se ticho. Nakonec Cabal řekl: „Po smrti jsi mnohem méně svobodomyslný, než si tě pamatuju.“

Horst pokrčil rameny. „Vždycky jsem měl motto ‚Žij a nech žít‘. Za daných okolností potřebuju nové.“

Cabal se zadíval na smlouvu. „Jak jsi mi teď objasnil svou motivaci k tomu, abys mi pomohl sehnat tenhle podpis, tak to trošku ztratilo glanc. Máme konat ďáblovo dílo a ty jsi to teď celé kontaminoval náznakem ctnosti. Fakt mi připadá, že jsi ještě úplně nepřišel na kloub tomu, co je to být prostředníkem zla.“

„Teprve začínáme, Johannesi.“ Horst vstal a protáhl se. „Cvičení dělá mistra.“

Stručná kvantitativní a kvalitativní analýza Satanovy krve a jejího využití při tvorbě a provozování Karnevalu sváru, rovněž známého pod jménem Karneval bří Cabalů

Koule Satanovy krve, která byla poskytnuta jako „rozpočet“ karnevalu, měla průměr přesně 356 mm. Koule byla zprvu rosolovitá, a tudíž do jisté míry mnohotvará, rychle se však proměnila v dokonalou kouli s povrchem hladším než povrch neutronové hvězdy, která byla doposud pokládána za nejdokonalejší možnou kouli.

Pomocí rovnice V = 4/3 πr3, kde r je poloměr a V je objem, zjistíme, že tato koule má zaokrouhleně objem 23 624 krychlových centimetrů (rovněž mililitrů) ďábelské krve neboli 23,624 litru. Nebo skoro 5,2 britského galonu.

Výdaje v tomto „rozpočtu“ se počítají v krychlových centimetrech (cm3), viz následující příklady. Povšimněte si, že takto vytvořené entity nemají úplně stejnou cenu, i kdyby zastávaly tutéž funkci. Nejspíš za to může inherentně chaotická povaha Pekla.

Ožilci

• Nízké kvality, např. montéři 20 cm3

• Střední kvality, např. vyvolávači 25 cm3

• Vysoké kvality, např. pan Cívka 35 cm3

• S vlastní osobností, např. Kostroun, Layla 50 cm3

Stavby

• Stánek 30 cm3

• Atrakce 50 cm3

• Horská dráha 80 cm3

Splněná přání

(Ta nelze fakticky kvantifikovat, vzhledem k ohromně rozkolísané náročnosti přání. V některých případech šlo o velké podniky, při nichž se spotřebovalo přes 200 cm3 krve, zatímco jiné se pořídily i bez ní, buď s pomocí již existujících bytostí, nebo hojných tržeb karnevalu. Mimochodem, žádná nebyla splněna přesně tak, jak to příjemce zamýšlel. To je při takových transakcích zásada.)

KAPITOLA 6

v níž Cabal udělá neplánovanou zastávku a mluví o válce

A tak karneval putoval z místa na místo a v každém městě za sebou zanechával slabou stopu neštěstí a sváru.

Cabal zvedl nepodepsané smlouvy z krabice, dospodu dal ty podepsané a opět položil nevyplněné navrch. Pak vrátil na krabici víko, uložil ji do horního šuplíku po pravé straně stolu a zamkl ho. Jednoho dne, a měl by to být nějaký den do jednoho roku od uzavření téhle směšné sázky, bude podepsaný i ten nejhořejší formulář a on vyhraje. Pak dostane zpátky svou duši.

A ozval se i tichounký hlásek v jeho nitru: A budeš moct plivnout Satanovi do tváře, protože o to teď hlavně jde, že jo, Johannesi? Možná to začalo tvou duší, ale teď už jde jen o tvou hrdost.

Ale Johannes Cabal s tichounkými hlásky neměl moc trpělivosti. Ignoroval ho – a ta drobná, záměrná nevšímavost pro něj byla naprosto příznačná.

Prohnul prsty, opřel si bradu o jejich špičky a v duchu rychle počítal. Pokud budou dál plnit časový harmonogram a pokud budou další městečka, která navštíví, stejně sprostá a úplatná jako Merton Pembersley New Town, Carnforth Green a Solipsis Supermare, pak cíle pohodlně dosáhne v daném časovém limitu.

V tom okamžiku se vlak otřásl a zastavil.

Cabal seskočil na koleje a rozhlédl se. Tohle se mu nezamlouvalo; koleje byly jen v lehce lepším stavu než trať, na níž vlak původně našel. Byli v dlouhé úžlabině probíhající venkovem a Cabal ani na jedné straně nedohlédl jejího konce. Náspy byly po obou stranách zarostlé shluky keřů a statnými stromy, jejichž kořeny se hrozivě klenuly vlaku skoro do cesty. Na jedné straně Cabal viděl, jak se rodinka králíků vyhřívá ve slunečních paprscích a se slabým zájmem sleduje karneval. Tady něco rozhodně nehrálo. Tohle měla být hlavní trať. Cabal vyrazil k lokomotivě, ale cestou potkal Kostrouna, který se odtamtud právě vracel. Nepřirozeně hubený muž si nesl srolovanou mapu.

„Špatný zprávy, šéfe. Jsme na blbý trati.“

„Vážně?“ opáčil Cabal a zadíval se na bujný porost plevele podél kolejiště. „Nevycházím z úžasu.“

„Je to pravda,“ odpověděl Kostroun, který si už dávno zvykl na to, jak snadno Cabal sklouzne k sarkasmu. „Je to nabeton.“

„Jak k tomu došlo?“

„To nevim. Ale jestli můžu hádat, tak ti chytráci na plošině strojvůdcovský budky si strašně dlouho nevšimli, že se něco stalo. Nějací kluci nejspíš přehodili výhybku a my se prostě…“ – mávl rukou – „řítíme do zapadákova.“

„Jak se vrátíme zpátky?“

„Přijde na to, kde jsme. Podívejte.“ Kostroun roztáhl mapu na štěrku a v rozích ji zatížil kamínky. „Možná jsme na vedlejší koleji buď tady, nebo tady. Vidíte? Takže, jestli jsme na téhle,“ ukázal na tenkou linku větvící se od tlustší, „tak to je v pohodě. Jednoduše pojedem dál, dokud se zase nenapojíme na hlavní trať, tady, a prakticky neztratíme žádnej čas. Ale jestli jsme na týhle, tak na ní nejni nic kromě zarážedel v úbočí. To bysme se pak fakt museli vrátit.“

„A není jak zjistit, na které jsme?“

„Dokud nenajdem nějakej orientační bod, tak ne.“

Cabal sešpulil rty. Kluci, co přehazují výhybky? Pochyboval o tom. Mnohem pravděpodobnější bylo, že jde o práci jednoho ze Satanových avatarů. Cokoli, co mu ztíží práci. Beze slova se vrátil do vlaku a vytáhl se na vnější žebřík.

„Kam jdete, šéfe?“ zeptal se Kostroun a zaclonil si oči proti studenému slunci.

„Hledám orientační bod. Buď tak hodný a podej mi mapu.“

Ani ze střechy vagónu neviděl Cabal pořád moc daleko. Boky úžlabiny byly prostě příliš vysoko. Zavrhl možnost, že by poskakoval nebo se postavil na špičky, protože obojí bylo jak bezpředmětné, tak by snižovalo jeho důstojnost, a rozhlédl se podél trati. Před sebou neviděl nic než táhlý oblouk kolejí. Když se ale ohlédl, nezřetelně zahlédl střechu budovy, která určitě stojí hned vedle trati. Snaha najít ji na mapě se ukázala jako marná; podél obou potenciálních tratí se porůznu nacházely neidentifikované budovy. Ale stejně by tam mohl najít nějaké vodítko. Hodil mapu zpátky Kostrounovi a rychle slezl dolů.

„Tamhle je něco jako dům,“ ukázal. „Půjdu se poptat.“

Kostroun se bez sebemenšího nadšení zadíval podél trati. „Mám jít s várna?“

Cabal už kráčel podél pražců. „To není nutné. Brzy budu zpátky.“

Jak za ním netrpělivé bafání unikající páry čím dál víc sláblo, Cabal si začal připadat zvláštně osamělý. Valnou část života pochopitelně strávil o samotě; vzhledem k jeho povaze a profesi tomu nemohlo být jinak. Tohle ovšem bylo něco jiného. Při každém kroku dál od vlaku si připadal víc a víc izolovaný od veškerého lidstva a tento pocit, který pro něj byl notabene úplné novum, byl čím dál znepokojivější. Zastavil se a v tu chvíli jím projelo mrazení, což ho vyděsilo a zároveň lehce zhnusilo. A pak se mu udělala husí kůže v zátylku, což bylo ještě horší.

Zvláštní, pomyslel si. Myslím, že se bojím. Pravda, strach mu nebyl úplně cizí, ale při předchozích příležitostech se měl vždy čeho bát. Svých výtvorů, které unikly z laboratoře či z hladomoren nebo jednou dokonce z pece a číhaly ve stínech jeho domu na příležitost po něm skočit a zabít ho. To mu dělalo starosti. Ta noc v kryptě Druinových. Ano, tehdy mu nebylo dvakrát do skoku. Tenkrát ale jeho životu i práci hrozilo velice reálné nebezpečí. Tady není… nic. Zadíval se zpátky na vlak a vážně zvažoval, že se vrátí. Stačilo by jim říct, že tam v té budově nebylo nic zajímavého, a jet dál, dokud se buď nedostanou zpátky na hlavní trasu, anebo budou muset jet zpátky.

„Seber se,“ řekl si tiše. „Na takovou dětinskost není čas.“ V duchu sebou zatřásl za ramena, napřímil se a vydal se dál po trati.

Strach se ještě zhoršil, přebila ho ovšem neústupná směs odhodlání a hrdosti. Ten pocit se ještě prohloubil, nyní se do něj navíc přimísil dojem nadcházející neodvratné katastrofy kombinovaný kdovíproč se smutkem ze ztráty milovaného člověka. Pod tíhou nenadálé a zatím nepoznané bezejmenné touhy Cabal zalapal po dechu. Ne. Ne, vůbec nebyla neznámá, jen potlačená, a z náhlého víru vzpomínek ho začalo štípat v očích. Polkl, pak se zhluboka nadechl a cílevědomě kráčel dál. S mučivou pomalostí před ním začaly vyvstávat kontury budovy za zatáčkou a jemu opožděně došlo, že jde o nádraží. To je dobré; sice ho tu nechali jeho osudu už před lety, ale jistě se tu někde najde cedule nebo něco dalšího se jménem stanice, a to už mu bude stačit k určení, na které trati se nachází. Zoufale si přál, aby to vodítko bylo někde přímo na očích: sužovala ho teď bolest tak intenzivní, že by nejradši jen padl na kolena. Smutek ze ztráty blízkého člověka mu probodával srdce jako kopí. Nezastavuj se, říkal si. Jestli podlehneš, jsi ztracen. Prostě zjisti, co je potřeba, a pak se vrať do vlaku, budeš mít odfajfkováno. Neutíkej. Nezakolísej. Drž to na uzdě.

Nádraží bylo zjevně kdysi velmi dobře udržované. U nástupiště se rozkládaly květinové záhony, v nichž řeřichy a vlčí máky energicky bojovaly s plevelem o půdu. Na kamenech lemujících záhony bylo vidět, že byly před mnoha lety pečlivě natřeny vápnem. Barva se odlupovala, plakáty visely z rámů a okna byla špinavá. Přesto stanice působila dojmem pořádku, který pomalu podléhá entropii. To, že všechna okna jsou ještě celá, bylo zajímavé; v posledních několika týdnech se Cabal dozvěděl hodně o lidské povaze a moc dobře věděl, že tam, kde se vyskytují kluci a nehlídané sklo, může člověk v blízké budoucnosti očekávat škody na majetku. Cabal již měl za sebou několik konfliktů se svéhlavými mladíky, kteří se domnívali, že díky svému věku a pohlaví mají dovoleno páchat drobný vandalismus. Jeden z nich ho obzvláště vytočil a vysloužil si tím místo jako stálý exemplář v Panoptiku lékařských obludností. Den poté rychle vyjeli, než se do toho mohla vložit místní policie.

Z nedotčených oken nádraží vyplývalo, že sem skoro nikdo nechodí, pokud vůbec, což člověka logicky vedlo k otázce: „Proč stavět nádraží v úplném zapadákově, kde do něj patrně nikdy nikdo nepřijde?“ Právě tato otázka vychýlila pomyslný jazýček vah. Doposud by Cabalovi úplně stačilo dozvědět se, jak se stanice jmenuje, a vrátit se do vlaku. Teď tu ale byla záhada a Cabal záhady nenáviděl. Zvláštní citový zmatek v nitru ho pořád děsil, a protože ho děsil, tak ho rovněž rozčiloval. Připadalo mu to tak… vnucené.

A vnucené to samozřejmě bylo. Připadal si jako hlupák – jak si jen mohl nechat vsugerovat, že příčina je celou dobu v něm? Přišlo to zvenčí. Přišlo to od… Zadíval se na nádraží. Přicházelo to odtamtud. Jakmile ale mimořádně znepokojivé pocity srovnal do latě, místo nich přišla studená logika. Teď už věděl, že jde o nějakou formu empatie, takřka určitě nadpřirozenou. Stále cítil ten strach a osamělost a příšerný pocit ztráty, ale teď se ho to emocionálně nedotýkalo víc, než by se ho mohlo dotknout to, že je mu teplo nebo že je unavený. Byl to jednoduše pocit, cosi, co jeho tělo našlo a co on hloupě pokládal za svou součást. Vylezl nahoru od trati, přešel ke dveřím čekárny, při tom zaznamenal jméno nádraží – Welstone Halt – a vešel.

Kdyby očekával, že se záhada okamžitě vyřeší, byl by zklamán. Čekárnu už mnoho let zjevně nikdo nepoužíval. Stálo v ní pár stolů, na baru velký samovar a pár skleněných vitrín, které kdysi jistě bývaly dočasným domovem sendvičů a koláčů. Cabal si povšiml, že ten divný pocit tu je velmi silný. Občas ho v zádech zamrazilo takovým způsobem, že sebou jeho hlava nechtíc trhla. I toho si povšiml. Na stolech ležely zažloutlé noviny. Jedny zvedl a prostudoval si titulní stránku. Bylo na ní pár inzerátů na cigarety pozůstávajících ze jména značky přetištěného ve sloupci několikrát pod sebou – na tehdejší dobu špičkový marketing – a titulky „Očekává se velká ofenzíva“ a „Do Vánoc bude dobojováno“. Cabal zavrtěl hlavou. K ničemu takovému nedošlo. Proč lidé vždycky předpokládají, že válka skončí do Vánoc, jako by laskavý osud chtěl, aby se všechny rodiny zase sešly a všem těm nepříjemnostem byl konec? Jakožto člověka, který se zabýval posmrtným životem, ho válka děsila nejspíš víc než ostatní. Z mnoha měst ho vyštvali spořádaní občané, kteří se do jednoho pokládali za jemu morálně nadřazené, ačkoli jim vůbec nevadilo poslat své syny na smrt v konfliktech, které mohly a měly být vyřešeny diplomaticky. Na druhou stranu Cabal jen zřídkakdy zabíjel, pokud to nebylo naprosto nevyhnutelné. V případě Dennise a Denzila nesporně šlo nejen o sebeobranu, ale i o eugeniku. Buď genofond, nebo oni. Ale válka? Cabal opovržlivě odhodil noviny zpátky na stůl.

Na ten nepřirozený pocit si pomalu začínal zvykat, tak jako si člověk zvykne na nachlazení: věděl, že tu je, ale nebyl pro něj zas tak podstatný. Přešel ke špinavému oknu a zadíval se do zářivého světa za sklem. Tohle ho nikam nevede; měl by se vrátit do vlaku se jménem stanice, podívat se, kde se nacházejí, a odjet. Ale… věděl, že nemůže. Ne dokud se nedozví, proč to nádraží paranormálně páchne jako rasův pytel a proč ho nechali tolik let důstojně rozpádat. Cabal přece nebyl vědec jen podle jména; měl k tomu nezbytné předpoklady, které tolika vědcům chybí – zvídavou mysl a takřka mučivou zvědavost.

„Zdržím se jen pár minut,“ řekl nahlas. „Pak vážně budu muset jít.“ Odpovědí mu bylo jen ticho. „Jsem nekromant. Chápu vaše obavy. Možná vám budu s to pomoct.“ Pomyslel na krabici se smlouvami a dodal: „Možná si budeme moci pomoct navzájem.“ Dál se díval z okna a při tom z vnitřní kapsy vytáhl tenký doutník. Zpravidla nekouřil, ale líbil se mu ten nezvyklý pocit, že má aspoň jeden zlozvyk, za nějž ho nemůžou pověsit. Jak rozbaloval celofánový obal doutníku, který mu příjemně praskal mezi prsty, cítil, jak se mění atmosféra v místnosti. Vyprchával z něj strach a osamělost, obojí mizelo ze vzduchu. Měl s takovými záležitostmi dost zkušeností na to, aby věděl, že zdroj těchto pocitů se začíná zhmotňovat někde poblíž. Na tom nesejde, však on se sám zjeví, až bude připravený. Cabal strčil celofán do kapsy, doutník do úst, z vestičky vytáhl stříbrnou krabičku zápalek a škrtl sirkou.

„Nemáte oheň, pane?“ ozval se hlas, který byl nedaleko od něj, a přece hrobově vzdálený.

Cabal nakratičko zaváhal. Pak si doutník zapálil. Plamen se ani nezachvěl. Cabal se pomalu obrátil a natáhl ruku se stále hořící sirkou. „Tu máte,“ řekl klidně vojákovi.

Cabal nevzrušeně sledoval, jak se voják naklonil a zapálil si ubalenou cigaretu. Měl na sobě khaki uniformu ze stejné doby jako ty staré noviny; levnou čepici se štítkem, kamaše, desátnické prýmky a nablýskané knoflíky, v nichž se i přes ten lesk neodrážel plamen. Jako by se na něj Cabal díval skrz lehkou mlhu. Voják vděčně potáhl z cigarety, dlouhou chvíli v sobě kouř zadržoval a pak ho lenivě vyfoukl nosem. „Bůh vám žehnej, pane. Už ani nepamatuju, kdy jsem měl naposled retko. Můj kámoš Bill si ode mě pučil sirky a už je nevrátil, to je celej von. Čekal jsem, až tu otevřou občerstvení, abych si je zase moh koupit, ale pochybuju, že otevřou. To je asi přídělovým systémem.“

„Ne, s lístky to bohužel nemá nic společného,“ řekl Cabal, namířil si to k jednomu stolu a usadil se tam. „Bufet je zavřený nadobro. Posaďte se prosím ke mně.“ Pokynul k židli naproti sobě. Voják se zvesela usmál a přešel k němu. Pak si všiml, že židle, na niž Cabal ukázal, je přistrčená ke stolu až nadoraz, a úsměv mu lehce zakolísal. Ovšem židle vedle ní byla povytažená, a tak si sedl na ni.

„Zavřenej nadobro? Ale dyk sem jezdí fůra lidí. Továrna je hned za kopcem.“

„Vážně? Nerad to říkám, ale nějakého většího obchodního cvrkotu jsem si tu nevšiml. Kdy jste tu posledně někoho viděl?“

„No, zas tak dlouho to nejni. Z vlaku jsem vysedl teprv před pár hodinama. Ale bylo to divný Nádraží bylo prázdný. Přednosta stanice z toho určitě bude mít potíže.“

„Před pár hodinami,“ opakoval Cabal bez komentáře. „Co jste tu dělal od té doby?“

„Já…“ Voják se dotkl čela, jako by se snažil vzpomenout. „Já… jsem asi usnul.“

„A o čem se vám zdálo?“

Voják mu věnoval udivený pohled. „Proč to chcete vědět?“

„Vypadáte trochu pobledle,“ vyjádřil se Cabal nesmírně diplomaticky. „Myslím, že jste musel mít hodně nepokojné sny. Někdy ale mají význam.“

„A vy víte, co znamenají?“

„Mohl bych. Ale jestli mi nic nepovíte, tak vám to nebudu moct říct.“

Voják sňal čepici a položil si ji na stůl. Prsty si prohrábl nazrzlé vlasy a zkusil se soustředit. „Ale co když to nechci vědět?“

„Pak to je vaše věc. Nemyslíte ale, že už nechcete vědět nějak moc dlouho?“

Voják neodpověděl okamžitě. Probodl Cabala pohledem, pak sepjal ruce a položil je na okraj stolu. Zhruba minutu se na ně upřeně díval. Potom tiše řekl: „Zdálo se mi, že jsem ve vlaku. Seděl jsem v kupé sám. Dostal jsem opušťák. Z armády.“ Vzhlédl a položil mu otázku, která působila jako otřepaná mantra: „Myslíte si, že válka skončí do Vánoc?“

Cabal odklepal popel z doutníku do popelníku ozdobeného znakem železniční společnosti, která zbankrotovala, ještě než se on narodil. „Ne, neskončila. Pokračujte.“

„Když jsem nastupoval, musel jsem říct ostraze, ať mi tady zastaví. No chápete to? Nádraží je to malé, ale provoz je tu slušný. Musel jsem mu říct, ať tu zastaví.“ Dlouze potáhl z cigarety a zamáčkl ji. „Čekal jsem celou věčnost. Až přijde můj táta a moje sestřička. A Katy.“ Při té zoufalé vzpomínce se usmál. „To je moje holka. Chodíme spolu od školy. Vezmeme se napřesrok, až válka skončí a mě demobilizujou. Pak jsem asi usnul.“

Cabal sledoval, jak se z jeho doutníku odvíjí kouř. „A co se vám zdálo?“

„Zdálo se mi o mém veliteli. Kapitánu Trenchardovi. Pořád mi něco znovu a znovu vykládal a já to prostě nechápal. Musel to být sen, poněvadž kapitán je tvrďák a nerad se opakuje, a kdyby si myslel, že se ho snažíte dožrat, tak by vás štandopede poslal do basy. Já mám z něho vítr a vím, že nejsem jedinej. Každopádně mi vykládal pořád to samý dokola a já to nechápal, ale on se nenaštval a já se ho nebál, jen jsem se tak ňák smál, jako bych nemohl popadnout dech. Vždycky něco řekl a já to nepobral a on to hrozně trpělivě zvopakoval. Podle toho vím, že to byl sen. Kapitán totiž nemá ani špetku trpělivosti. Takže se to nemohlo stát.“

„Nemáte ponětí, co se vám to snažil říct?“

„Ne. Jistěže ne. Byl to jen sen, chápete? S realitou to nemělo nic společnýho.“

„Ještě k tomu snu – pamatujete se, co se stalo, když jste se vzbudil?“

„To nevím. Myslím, že jsem se napůl vzbudil, a pak se mi zdál další sen.“

„Byl jste zase tady.“

„Jo. Stál jsem támhle.“ Ukázal k oknu. „A zahlíd jsem partu kluků, jak stojí na kolejích. Nechápu, proč jim rodiče vůbec dovolí takhle běhat po vytížený trati. Už jsem chtěl jít ven a říct jim, ať přestanou šaškovat, když jeden vešel dovnitř. Podíval se na mě, vyjekl jako malá holka a zdrhl i s ostatními.“ Voják si poklepal na prýmky. „Autorita, chápete? Jen zmerčili uniformu a už vzali roha.“

Cabal si prohlédl doutník, usoudil, že už ho nemá cenu kouřit dál, a típl ho. „Já bych s vámi souhlasil, nebýt jednoho malého, leč důležitého detailu, se kterým se nedokážete smířit.“ Vstal a přešel k oknu. Zastavil se těsně před ním, zadíval se na podlahu a botou sedřel prach. Rychle se sehnul, nehtem oškrabal prkno podlahy a bedlivě si ho prohlížel, nakláněl při tom hlavu, aby měl co nejlepší světlo. Pak se spokojeně narovnal a přešel ke zdi. Jak si ji prohlížel, roztržitě si pilníčkem čistil špínu zpod nehtu, načež tím pilníčkem dloubl do poškozeného místa v obložení.

Voják na něj nechápavě hleděl. „Co to děláte?“

„Četl jste nějaké příběhy Sherlocka Holmese?“ odpověděl mu Cabal otázkou.

„Ne. Ale slyšel jsem o nich. Kdo taky ne?“

„To je škoda. Když jsem byl mladý a ještě četl beletrii, přečetl jsem celý kánon. Líbila se mi aplikace vědecké metody na řešení chaosu, jejž zločin vytváří.“ Cabal přešel k oknu, kde stál, když na něj voják poprvé promluvil, podíval se přes rameno, obrátil se a udělal dlouhý krok.

„Tady,“ řekl, „jste stál, když jste mě požádal o oheň, že?“

„Myslím, že ano. Proč je to důležité?“

„To byste měl vědět sám. Tam jste také stál, když jste zahlédl ty děti na kolejích, ne?“

„Nevím. Proč se ptáte?“

„Krom příběhů s Holmesem psal Arthur Conan Doyle rovněž horory a fantastiku.“ Cabal se zadíval na vojáka. „A taky pár duchařských příběhů. Chtěl byste si ode mě poslechnout jeden duchařský příběh?“

„Já na duchy nevěřím,“ zalhal voják nepřesvědčivě.

„To byste měl. Já na ně věřím. Jenže já je taky viděl. Dovolte mi, abych vám řekl o třech typech, na které jsem narazil.“ Voják mlčel, ale bylo na něm vidět, jak je nesvůj. Cabal k němu přešel a sedl si.

„Za prvé,“ líčil Cabal, „tu jsou duchové, kteří nejsou žádní duchové. Jen záznamy dramatických, obvykle traumatických událostí. Vražda na schodišti, sebevražda v podkroví, kruté bitvy sváděné ke zděšení ovčáků znovu a znovu na pustých blatech. Takovéhle věci. Lidé obecně vzato nemají rádi umírání. Všechen ten strach a úzkost, nenávist a vášeň vypálí jejich poslední skutky do“ – zamával rukama, aby obsáhl vzduch kolem nich – „éteru, když už mě nenapadá lepší slovo. Ale to nejsou skuteční duchové, tak jako jimi není fotografie mrtvoly.

Druhý typ taky ve skutečnosti není duch, ale aspoň má ambice. Mluvím o tom, jak obzvláště silná osobnost dokáže zkreslit věci kolem místa své smrti, nebo dokonce jen místa, kde strávila většinu života. Díky takovýmhle duchům mají lovci duchů práci, protože většinou se takoví duchové rodí z úchylů. To znamená úchylné efekty po smrti: krev stékající po zdech, ječící lebky, ochotné vyšťuchování živých z oken. Všechny ty věci, co rajcují bulvár. Ale ten duch není entita. Je to spíš řada kanadských žertíků, které po sobě zanechal umíněný chlap nebo ženská. Může vzbuzovat dojem inteligence, ale člověk s ním nemůže rozumně mluvit. Nemá totiž žádný rozum.“ Cabal si zamyšleně promnul záda a vzpomněl si na provinční divadlo, v němž podle místních drbů strašilo. Měl štěstí, že vyvázl jen se zlomenou lopatkou.

„A tak nám zbývá třetí typ, a to je jediný typ, který považuji za skutečného ducha. Ztracená duše, která ještě neví, že je mrtvá. Nevyskytují se příliš často, vůbec ne. Popravdě řečeno jsem v životě potkal jen jednoho.“ Položil si lokty na stůl, sepnul ruce, udělal si z ukazováčků stříšku, opřel si horní ret o bříška ukazováčků a zadíval se přímo na vojáka.

„Koho?“ zeptal se voják opatrně. Cabal se zachmuřil.

„Ta naprostá tupost mrtvých mě pokaždé dokáže vyvést z míry. Jeden by si myslel, že na to budu už touhle dobou zvyklý.“ Plácl dlaněmi na stůl. Proud vzduchu zvířil popel z doutníku v popelníku. Popelem z cigarety to ani nehnulo. Cabal se rychle zvedl a netrpělivě přešel k místu, kde vojáka poprvé spatřil. Zády k vojákovi ukázal na podlahu po své levici.

„Skvrny od krve, rozprášené celkem daleko odsud sem. Tamhle na protější zdi“ – ukázal – „je důlek ve dřevě. Je to díra po kulce. Tu už dávno vyňali, ale podle mého kvalifikovaného odhadu šlo o náboj z revolveru, nejspíš z osmatřicítky. Všiml jsem si, že jste pravák, a tak předpokládám, že jste se tou dobou díval z okna. Bůh ví, že v téhle místnosti toho není moc zajímavého, takže to by dávalo smysl.“

„Ne,“ zašeptal voják, „prosím.“

„Nezkoušejte na mě žádné ‚Ne, prosím,‘“ vyštěkl Cabal přes rameno. „Měl jsem dojem, že poddůstojníci nedostávali pistole. Přinesl jste si ji ze zákopů, co? Vzhledem k těm strašným jatkám jste si určitě nemohl stěžovat na nedostatek mrtvých důstojníků, kteří by se dali obrat o revolver, že?“

„Nevím, o čem to mluvíte. Vy jste se zbláznil,“ řekl voják, ale těmi slovy se jen chtěl ukonejšit.

„Tak já že se zbláznil?“ Cabal se zadíval z okna. „Řekl jste, že jste dostal opušťák. Předpokládám, že šlo o dovolenou z vážných rodinných důvodů. Vrátil jste se sem na opuštěnou stanici, přiměl strojvedoucího, aby zastavil vlak, a přišel jste sem.“ Cabal si dal pravý ukazováček a prostředník k pravému spánku. „Prásk! Vystřelil jste si mozek.“ Obrátil se. Voják se na něj díval bojácnýma, hrůzou rozšířenýma očima.

Cabal ukázal na potřísněnou podlahu a řekl laskavě: „To je vaše krev, že? A ta díra ve zdi je po kulce, která vám prošla hlavou.“ Přešel zpátky ke stolu a posadil se. Voják zabořil tvář do rukou a rozvzlykal se.

„Přirozeně jste to vždycky věděl, jen jste si to nechtěl přiznat,“ řekl Cabal. „Ty děti neutekly před vaší uniformou. Utekly před duchem ve stanici, kde straší. A na kolejích se nebály, protože ta trať se už léta neužívala jinak než jako vedlejší kolej. Je mi líto. Jste ztracená duše. Nic jiného na tom není.“ Ještě chvíli sledoval, jak se desátníkova ramena otřásají vzlyky. „Zbývá vám už jen nechat se osvobodit.“

„Kapitán… kapitán se mi snažil vysvětlit, co se stalo,“ štkal voják a najednou zněl jako chlapeček. „Opakoval mi to a já to nedokázal pobrat. Trošku jsem to pochopil a připadlo mi, že je to vtip. Smál jsem se mu, když mi říkal, že jsou všichni po smrti. Moje rodina. Prostě mrtví. A Katy. A Katy.“ Vzhlédl ke Cabalovi očima krhavýma neštěstím. „Byla to moje holka. Chodili jsme spolu. Měli jsme se brát napřesrok, až válka skončí a mě demobilizujou.“

„Já vím. Já vím,“ řekl Cabal tiše. Všichni zemřeli naráz, pomyslel si. Divné. „Určitě jste ji moc miloval.“

„Byla… Katy. Bez ní nebyl žádný život. Prostě… prostě jsem nemohl pokračovat. Nedokážete si představit, jaké to je.“

Cabal si odkašlal. „Možná byste se divil. Chcete odsud odejít?“ Voják upřel na Cabala nepřítomný pohled. „Mohu vás osvobodit. Mám nějakou zkušenost s posmrtným životem. Chcete odsud pryč?“

„Pořád usínám. Kdykoli se vzbudím, vybaví se mi jen další křičící tvář ze sna. Myslím, že už to dlouho nevydržím.“

„V tom případě vás můžu poslat po svých, stačí, když mi vyplníte tenhle formulář.“

Voják se na něj omámeně zadíval. „Formulář? To musím vyplnit formulář?“

„Je to jen formalita. Není potřeba nic víc než váš podpis.“ Chvíli marně šacoval vnitřní kapsy. Až opožděně mu došlo, že těsně před odjezdem ze Solipsis Supermare použil úplně poslední formulář z těch, které si vzal z krabice.

„Á. Nějak zrovna žádný u sebe nemám. Jestli mi deset minut posečkáte, než si pro jeden dojdu –“

„Bude tam Katy?“

Z mladíkových očí vyzařovala taková naděje, že si Cabal náhle připadal velmi starý. Pomyslel na pláně před Peklem a na hmoždící se masy, které se snaží popasovat s nechvalně známou otázkou tisíc dvanáct z Formuláře KEFU/56. Pak se zamyslel nad tím, co skutečně obnáší věčné zatracení.

Jestli ho neosvobodím, pak je nucený pobyt tady svým způsobem taky zatracení, napadlo ho. Co je v tom za rozdíl, jestli si ho odbude v Pekle nebo na vesnické stanici? Znovu se zadíval do vojákových očí a náhle věděl, v čem je ten rozdíl. Na strmém srázu nad branami Pekla je pořád vytesán nápis, jenž se vzpírá veškeré modernizaci a inovaci: Zanechte všech nadějí vy, kdož sem vstupujete.

„My dva máme něco společného,“ řekl nakonec. „Ten dotazník vyplňovat nemusíte.“

Vstal a přešel ke dveřím, doširoka je otevřel a překročil práh. Z pouzdra na doutníky vytáhl bílou křídu a pečlivě nakreslil čáru od dolního okraje na jedné straně futra přes práh a trochu nahoru k protějšímu sloupku zárubně. Pak zase vešel zpátky do místnosti, přidřepl si u čáry a podél ní vypsal řadu zvláštních písmen, přičemž si polohlasem cosi drmolil v disharmonickém podsvětním jazyce. Když byl se svou prací spokojen, narovnal se, uložil křídu a zadíval se na vojáka. Desátník vstal a přišel se podívat, co to Cabal dělá. Cabal si všiml, že stojí přesně na tom místě, kde si vzal život. Cabal přešel k němu a ukázal na otevřené dveře.

„Tam. Projděte skrz. Nic víc na tom není.“

Voják se kousl do spodního rtu. „Nevím, jestli to půjde. Já už to tak nějak zkoušel v minulosti. Nemohl jsem odsud.“

„To bylo předtím, než jsem vám otevřel cestu. Vidíte tyhle symboly? To jsou p’tithijské okultní znaky, nejsilnější a nejnebezpečnější způsob vytvoření portálu známý lidstvu a soudě podle dostupných důkazů i čtyřem dalším inteligentním druhům. Věřte mi, že odejít můžete.“

„A Katy?“

„V tomhle ohledu nemůžu nic slibovat. Myslím ale, že máte skvělou šanci se s ní zase sejít. Mohl byste prosím už jít? Můj vlak čeká.“

Voják váhavě popošel k otevřeným dveřím. Slunce už kleslo nad vršek protější úžlabiny a z vojáka byla vidět prakticky jen silueta. Cabala nepřekvapilo, že je kolem okrajů lehce průhledný. Zastavil se přímo na prahu.

„Pokračujte,“ vybídl ho Cabal. „Nic vás tu nedrží. Pohněte sebou, než si to rozmyslím s tím formulářem.“

Voják se obrátil, a než vykročil, možná se i usmál. Cabal měl neurčitý pocit, že se něco neuvěřitelně rychle rozptyluje, a pak byly dveře prázdné. Venku nebylo nic vidět. Cabal vyšel ven, rozhlédl se po trati a pak se zadíval nahoru na studenou modrou oblohu. „Hodně štěstí,“ řekl si skoro jen pro sebe. „Pozdravujte ode mě Katy.“

Nakonec se vrátil dovnitř a zadíval se na ty zvláštní znaky. Já věděl, že p’tithijština se mi jednou bude hodit, pomyslel si. P’tithijci byli obzvláště neschopný kmen, kterému se povedlo vyhladit se před bezmála třemi tisíci lety. Cabal objevil a pečlivě přeložil řadu desek, které stopil v malém muzeu, jež podle něj nedoceňovalo jejich význam. Z překladu vyplynulo, že muzeum se nakonec v pohledu na P’tithijce nejspíš nemýlilo. P’tithijcům se totiž podle všeho podařilo otrávit se chlebem upečeným ze žita infikovaného obzvláště jedovatou formou námelu. V rauši se nejdřív začali ujišťovat, že jsou velcí čarodějové, a pak své výjimečné schopnosti demonstrovali masovou levitací z útesu. Možná to měli pro začátek zkusit z menší výšky. Cabal špičkou boty vymazával fonetické znaky a při tom je nahlas artikuloval: ,“Enyky. Benyky. Kliky. Bé.‘ Tak, a už je to všechno pryč.“ Se spokojeným pocitem odešel ze stanice, tentokrát definitivně.

Ve vlaku ani ne za minutu našel na mapě Welstone Halt a zjistil, že se tedy nalézají na správné trati. Dennis a Denzil pustili do motoru páru a brzy měli už jen minimální zpoždění.

Na křižovatce s hlavní tratí si museli říct hradlaři, aby jim přehodil výhybku. Cabal za ním zašel osobně, vystoupal po dřevěných schodech do návěstní budky a předal obvyklý úplatek.

„To se dá snadno zařídit, pane,“ řekl hradlař. „Budu muset zavolat dál, aby vás očekávali. Než mi to potvrdí, potrvá to pár minut. Nedáte si zatím čaj?“ Cabal se zadíval na velké plechové hrníčky, které visely z háčků za dřezem, zanesené krustou taninu, a snesitelně slušně odmítl. Místo toho se zabavil prohlížením návěstní tabule, kde mu po chvíli padlo oko na nápis „Welstone Halt (nepoužívaná)“.

„Welstone Halt, pane,“ řekl hradlař, když ho Cabal na to upozornil. „To nádraží je zavřené od války. Poněvadž tam nic není. Už dávno.“

„Pokud tomu dobře rozumím, tak tam kdysi bylo rušno.“

„Tak to jo. Vypravil jsem se tam před lety, ještě jako dítě. Z hecu, víte? Má tam strašit.“

„Ve stanici?“

„Jistě. Ale i ve městě. Ze samotnýho Welstonu toho moc nezbylo. Nádraží je tam jediný, co ještě vypadá aspoň trochu k světu. Tomu městu se stalo něco hroznýho. No, říkám tomu město, ale ono zas tak velký nebylo. Ona to spíš byla velká vesnice s trhem. Právě proto tam bejval frmol.“

Zacvakal telegraf. Hradlař si se zájmem přečetl pásku. „No vidíte, tady máte povolení. Měl byste sebou pohnout, nebo o tohle časové okénko přijdete.“

Na schodech se ho Cabal zeptal: „Welstone. Potřebuju to vědět. Co se tam stalo?“

„Bylo to za války, no ne? Po tyhle trati se pořád přesouvali vojáci a výzbroj a výstroj pro válečný úsilí. No a na protějším konci trati, po který jste zrovna přijeli, se jeden muniční vlak dostal do potíží. Začal hořet. Vůbec nejlepší by bylo vzít ho tak na půl cesty a pak ho opustit. On by vybuchl, trať by vzal s sebou, ale aspoň by ta úžlabina nasměrovala výbuch nahoru, kde by to nikomu nemohlo ublížit. Jenže ten mašinfíra byl na tyhle trati novej. Myslel si, že by mohl tu trať zachránit tím, že s vlakem zajede na vedlejší kolej, co vede za stanici. Vyskočil ven, sám si přehodil výhybku a zavezl vlak tam. Umíte si představit, co mu asi proběhlo hlavou, když zajel na vedlejší kolej a zjistil, že je odtamtud výborný výhled na Welstone. Z místa, kde stál ten muniční vlak, jste viděli všechny domy. Co mu blesklo hlavou, to si můžeme jen představovat, poněvadž nepřežil a nikomu to teda nemoh říct. Vlak tam totiž v tu chvíli vyletěl do povětří. Mezi vedlejší kolejí a stanicí je hřeben, takže ten výbuch se svým způsobem odrazil přímo do města. Když se rozplynul dým, nezůstala tam snad cihla na cihle. Většinu lidí, co tam žila, to pochopitelně na místě zabilo. Ironický na tom bylo, že samotnýho nádraží se ten výbuch ani nedotk – ale oni ho stejně zavřeli, poněvadž nemělo co obsluhovat. Každopádně vy byste už měl jít, pane. Šťastnou cestu.“

Když Cabal přišel do kanceláře, Horst už byl vzhůru a seděl v Cabalově židli. „Tak co, bratře,“ prohodil Horst a ani nevzhlédl od knihy. „Jakých drobných ničemností ses dneska dopustil?“

Cabal se usmál a tentokrát by jeho úsměv nevyděsil děti ani staré lidi. „Možná by tě to překvapilo,“ řekl a víc už z něj Horst nedostal.

Oběžník od Dr. Osta,

ředitelele Brichesterského ústavu

pro choromyslné

Vážení:

jak již touhle dobou nejspíš víte, u nás v Brichesteru došlo k menšímu narušení bezpečnosti. Celé je to velmi nešťastné a budou z toho bezpochyby vyvozeny důsledky, ale já teď nechci hledat obětní beránky. Ano, vypustili jsme do společnosti víc než třicet chovanců poněkud dříve, než jsme plánovali. Ano, někteří z nich, možná i většina, mají bohužel záznam, že zcela omluvitelně fušovali do černé magie. Je ale třeba jedním dechem dodat, že za svou zvědavost zaplatili vlastní příčetností, a tak se ocitli v naší péči a pod naším dozorem.

Ačkoli jsem výše uvedl, že se nechci snížit k obviňování, kdo všechno může za nedávný masový útěk, nemohu se nezmínit o chování jednoho z našich klientů. Rufus Maleficarus mě osobně nesmírně zklamal. Domníval jsem se, že se docela dobře zotavuje z toho, co předchozí ředitel neprofesionálně označil za „duši spalující, příčetnost rozžírající, hluboce zlovolnou touhu po moci a pomstě“. Shodou okolností se domnívám, že ony hodiny kreslení prsty šly docela dobře, tedy přinejmenším do toho okamžiku, kdy Rufus barvou nakreslil povolávací kruh a pak odsud odcválal na hřbetu ochotného Tindalského psa, přičemž vzal zbytek svého oddělení s sebou. Jistě měl své důvody. Kéž bychom si je bývali mohli probrat při jednom z našich sezení.

Buďte v tomto těžkém čase jeden druhému oporou. Lidé, kteří budou mluvit s novináři, budou okamžitě propuštěni.

KAPITOLA 7

v níž Cabal zjistí, že Peklo má spoustu podob a že by si člověk měl vždy udělat čas

Horst udělal rošádu a zadíval se z okna. „Jak dlouho nás to návěstidlo bude ještě zdržovat?“

Johannes Cabal si zamyšleně přejel prstem po čele, táhl střelcem a řekl: „Hraješ jako ponocný. Šachmat ve třech tazích.“ Vstal, protáhl se a zadíval se na trať. „Zatím půl hodiny. To je otřesné. Půjdu se podívat, co se děje.“ Z věšáku si vzal dlouhý plášť. „Nechtěl by ses projít?“

Horst se podíval na hodinky. „Do svítání zbývá něco přes půl hodiny; to by mělo být víc než dost času. Tak dobře.“

Nabalení v pláštích a šálách slezli na koleje a vyrazili k murslaughskému nádraží, které se nacházelo jen dvě stě metrů daleko, ale vlakem bylo nedostupné, dokud se nezmění návěst. „Že by se rozbila výhybka?“ nadhodil Horst.

„To sotva. Od té doby, co jsme sem přijeli, bylo na trati pěkně rušno. Něco se děje a ta svoloč nevychovaná nám ani nedala vědět.“

„Ty máš dobrou náladu.“

„Ne.“

Dorazili na konec druhého nástupiště a vylezli nahoru. Bylo tam skutečně pěkně rušno. Lokomotiva, která vypadala jako muzeální kousek, nabírala páru, zatímco vystrašení civilisté bojovali o místa v zastaralých vagónech. Zásada „ženy a děti mají přednost“ tu některým lidem evidentně nic neříkala.

„To je evakuace,“ řekl Horst ohromeně. „Kvůli čemu? Co se děje? Haló! Vy tam!“ Energicky vyrazil vyčinit muži, který právě vytáhl z vagónu dvě děti, aby měl sám víc místa.

Cabal neměl na nějakou sociální spravedlnost čas. Viděl jen potenciální duše unikající z města. Když se rozhlédl, spatřil uštvaného drážního úředníka obklopeného hloučkem zoufalých lidí. Připadlo mu, že klidně může začít tam. Přetáhl tedy pár lidí po hlavě hlavicí hole v podobě smrtky, další nakopl do lýtka a tak se postupně propracoval skupinou. Po několika prvních výkřicích bolesti se mu cesta sama magicky otevřela. Cabal smekl klobouk a pravil: „Jsem Johannes Cabal, divadelní podnikatel. Co se to tu děje?“

„To vám bohužel nemám čas vykládat, pane. Ve městě byl vyhlášen nouzový stav. Budete muset co nejrychleji pryč.“

Cabal si mlhavě uvědomoval, že se za ním rozhořívá vážná hádka. Poznal, že jeden z hlasů patří jeho bratrovi. Železničáři opáčil: „To asi nepůjde. Právě jsme přijeli. Jsem spolumajitel Karnevalu bratří Cabalových. Jsem Johannes Cabal.“

„Ano, pane, to jste už říkal,“ odpověděl železničář podrážděně.

Za Cabalem hádka zničehonic skončila pořádným zaduněním. Muž, který předtím vytáhl děti z vlaku, proletěl kolem ve výši hlavy. Po chvíli se Horst připojil ke Cabalovi. „Neměl jsem to dělat, ale on mi prostě příšerně lezl na nervy. Doufám, že jsem ho nezranil.“

„To se ho budeš muset optat, až přistane. Tady,“ řekl Cabal železničáři, „je můj bratr Horst.“ Ze železničáře veškerá podrážděnost najednou vyprchala. To se lidem se silným pudem sebezáchovy stává.

„A jak vám mohu být nápomocný, pánové?“

„Co se tu děje?“

„Přišla na nás hrozná pohroma, pánové. Dozvěděli jsme se to teprve přede dvěma hodinami a od té doby je město vzhůru nohama. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„To je možná pravda, ale my už půl hodiny stojíme co by kamenem dohodil od nádraží. To nikoho ani nenapadlo aspoň nás informovat, co se tu stalo?“

„A co se tu vlastně stalo?“ dodal Horst. „Nikdo se k tomu moc konkrétně nevyjádřil.“

„Cože?“ ozval se malý umaštěný muž, který si na čele mnul bouli ve tvaru smrtky. „Vy jste sem přijeli vlakem?“

„Ne,“ opáčil Cabal. „Celý karneval nosíme po kapsách.“

Ale to už se začalo šířit mumlání. „Mají vlak… Mají vlak.“ Nová úniková cesta z Murslaughu vyvolávala pozdvižení.

„Není to osobní vlak, takže na vašem místě bych si nedělal velké naděje,“ řekl Cabal unaveně, ale už bylo pozdě. Na skupinku mužů, jimž byly věty jako „Jednej rychle, kaj se, až budeš mít čas“ a „Proč myš, když se točí?“ (Klasický příklad věty, která je gramaticky správná, a přesto ze sémantického hlediska nedává smysl. To jste jistě věděli.) stejnou měrou obestřené nepochopitelným tajemstvím, se rychle nabalil dav a teď už slézali z konce nástupiště a utíkali tmou, aby se zmocnili vlaku.

„Ach, pane!“ zvolal železničář. „Musíte je zastavit! Ti udělají cokoli!“

„Znáte evoluční teorii?“ zeptal se Cabal.

„Cože?“

„Nyní nejspíš zjistí, proč přežívají ti nejchytřejší. Poslyšte, proč tu vypukla ta panika?“

„Pochoduje sem armáda, pane! Armáda!“

Horst a Cabal po sobě střelili pohledem. „Není nám známo, že by nám někdo vyhlásil válku,“ řekl Horst.

„Á, to ne, to není takováhle armáda. Je to armáda šílenců!“ V dálce náhle muži, kteří se vypravili zmocnit se karnevalového vlaku, přestali provolávat slávu.

„Armáda bláznů. No to mě podržte. Takže se tu někde pořádá fotbalový zápas?“

„Ne, pane! Je to… Maleficarova armáda!“

Pokud železničář očekával dramatickou reakci, pak ho čekalo zklamání. Cabal protočil oči v sloup a Horst řekl: „Číže?“

„Rufus Maleficarus,“ pronesl Cabal. „Kdo ho pustil?“

„Myslím, že utekl, pane. S většinou chovanců.“

Ve tmě za druhým nástupištěm se ozval jekot. Železničář se vyplašil a úplně zbledl. „S tím si vůbec nedělejte hlavu,“ uklidnil ho Horst. „To jen ti chlapi narazili na naši ochranku. Johannesi, kdože je ten Rufus… jakže se to vlastně jmenuje?“

„Maleficarus. Samozvaný čaroděj a Šelma. Popravdě řečeno je to spíš – jak se tomu říká? – mamlas. Z jedné velké univerzity ukradl nějaký esoterický svazek, po vynaložení ohromné námahy se mu ho povedlo přečíst a po další velké námaze to i pochopil. Což je samozřejmě to poslední, co by člověk měl udělat. Na všechny ty znalosti potřeboval v hlavě spoustu místa, takže mu příčetnost vytekla ušima. Pak se pasoval na ztělesnění čistého zla na Zemi, svým temným bohům přinesl ohavné oběti a na oplátku žádal velkou moc.“

Horst se dotkl čela a předstíral mdloby. „Ááá, déjà vu.“ Cabal ho ignoroval.

„Jeho temní bohové očividně mají své zásady; dali mu jen pár triků dobrých tak na nějaký večírek a šli si po svém.“

„Temní bohové?“ opakoval železničář, zaražený takovou zlotřilostí.

„Bytosti z jiného vesmíru, jejichž jména zní, jako by je přepsal opilý egyptolog. Každopádně to, že dokázal z cylindru vytáhnout chobotnici, ho neuchránilo před úřady. Co jsem naposledy slyšel, zavřeli ho do vypolstrované cely v Brichesterském ústavu pro choromyslné. Takže on už je zase na svobodě? To je hezké.“ Z jeho sevřených rtů se dalo vyčíst, že je to všechno, jen ne hezké.

„Co s tím budeš dělat, Johannesi?“

„Poradím si s tím. Na pana Maleficara jsem už jednou narazil. Moc jsme si nesedli, a to je ještě eufemismus. Domluvím mu, ať si tu svou armádu magorů odvede někam jinam.“

„A on tě poslechne?“

„Pochybuji o tom, ale měl bych mu dát na vybranou, než ho zabiju. Mezitím bychom měli udělat něco, aby nám potenciální zákazníci neutekli z města.“

„To je moje parketa,“ řekl Horst a skoro nepostřehnutelně vyšplhal po hromadě kufrů.

„Dámy a pánové, mohl bych vás na chvilku požádat o pozornost?“ zvolal jasným hlasem. V meloucím se davu nevykřesal ani jiskřičku zájmu. Zdálo se, že dámy a pánové jsou vůči výzvám hluší. Lidé se dál prali o místo ve vlaku.

Neuvěřitelně hlasitá rána z pistole, po níž následoval řinkot skla ze střechy perónu, báječně nasměrovala jejich pozornost. Vypadalo to, že to šokovalo i sám vlak. Cabal odfoukl kouř z hlavně revolveru Webley a uložil ho zase do kabely.

„Můj bratr vám chce něco říct,“ pronesl jednoduše v naprostém tichu.

„Děkuji vám. Dámy a pánové, jsem Horst Cabal z Karnevalu bratří Cabalů. Tento muž, který má revolver a nebude váhat ho použít, je můj bratr Johannes. Máme v úmyslu zachránit vás před blížící se hrozbou Maleficarovy armády a poskytnout vám to nejlepší z oboru kočovné zábavy. Žádáme po vás jen trpělivost, zatímco se bude řešit to první, a účast, až bude to druhé připraveno. Ještě jednou vám děkujeme a Bůh vám všem žehnej.“ Seskočil dolů.

„Bůh vám všem žehnej?“ sykl Cabal.

„Budou to potřebovat,“ odpověděl Horst.

Cabal narazil na Rufuse Maleficara a jeho armádu šílenců tak půl hodiny po východu slunce. Celá řada vděčných občanů mu ukázala cestu městem a zasypávala ho komplimenty jako nějakého hrdinu, což byla poněkud změna oproti obvyklým rozvášněným davům. Namísto hořících pochodní a provazů na lynčování ho tentokrát čekaly květiny a polibky. Ne že by se mu něco z toho dvakrát líbilo.

Pak nechal město za sebou a vyšel na rozlehlé vřesoviště, kde se na trávě pásly ovce a do dálky se táhly zídky z nasucho kladeného kamene. Když Cabal dorazil na místo, zastavil se, díval se a čekal. Rufus a jeho kohorta už mašírovali k městu a při tom si zpívali. Podle melodie Cabalovi připadalo, že si nevybrali zrovna vhodnou písničku, dokud z větší blízkosti nerozeznal slova.

Hlavonožčí Hlavoun na dně moře klidně spí,

až mu hvězdy praví, jeden den se probudí.

Pak nás všechny sežere, což mi připadá dost zlý,

Tcho-tchové si ale dál jen zpívají…

Maleficarova armáda zpívala s elánem skautů, kteří právě vyšli z tábora. Nejspíš by tyhle voloviny dokázali prozpěvovat celé hodiny. „A teď všichni!“ zahřímal vůdce. I z takové vzdálenosti Cabal poznal Rufuse podle jeho příšerně ujetého citu pro oblékání.

Áúúú! Ftagn! Ftagn! Cthulhu!

Hrůza z kosmu už je tu!

Prastaří se u tebe za chviličku staví,

aby ti vysáli mozek z hlavy.

Hlavonožčí Hlavoun spí, ačkoli mrtvý je,

v strašném městě R’lyeh pod mořem se ukryje.

Sny, co mívá v hlavě, realitu promění.

Občas na svět skákne, čistě pro potěšení.

„Tcho-tchové si ale dál jen zpívají…?“ dožadoval se Rufus tónem, z jehož podtextu se dalo vyčíst: „Jestli se někdo nebude bavit, rozbiju mu obličej pánvičkou.“

Uááál Ftagn! Ftagn! Yog-Sothoth!

Na ulicích shoggoth nadělá rachot.

Jak pěkně jeho pokřik „Tekeli-li!“ zní,

čeká nás chvilka epesní.

Cabal si matně vzpomínal, že hudební génius, který se rozhodl uvést Necronomicon: Muzikál, se dočkal všeho, co si zasloužil: peněz, slávy i roztrhání na kusy neviditelnou obludou.

Rufus si ho konečně všiml, máchl rukou nad hlavou tak mocně, jako by chtěl zastavit oddíl bojových slonů, a dál už se vydal sám. Zastavil se nějakých deset metrů od Cabala a upřel na něj opovržlivý pohled. Cabal odložil kabelu, hůl si dal do podpaží a utřel si nos. Za Rufusem se šílenci, blázni a chudí výstředníci zformovali do zástupu o nějakých třiceti čtyřiceti jedincích. Rufus byl urostlý muž s hezkým plnovousem a romantickou hřívou vlasů, díky níž napůl vypadal jako básník, aniž by musel jedinkrát omočit pero v kalamáři. Jak plnovous, tak hříva vlasů byly zrzavé, jak jinak. Měl na sobě skotský plášť bez rukávů, pumpky a robustní boty. Kdovíproč měl rovněž na hlavě čajovou panenku, na niž někdo přišil symbol oka v pyramidě. „Hle, hle, hle,“ zahřímal. Jinou hlasitost neuměl. „No není-li to Johannes Cabal,“ – armáda se začala pošklebovat a syčet – „ten nekromant.“ Armáda úplně ztichla a zkusila se skrýt za Rufusem.

Cabal odložil kapesník. „Ahoj Rufusi,“ řekl Cabal. „Otoč to a jdi pryč. Děkuji.“ Sebral kabelu a měl se k odchodu.

„Jít pryč?“ zařval Rufus (viz výše). „JÁ MÁM JÍT PRYČ? Víš ty, kdo jsem?“

Cabal se obrátil. I když měl modře zabarvené brýle, člověk prostě věděl, že se mu v té chvíli zúžily zorničky. „Oslovil jsem tě ‚Rufusi‘, Rufusi. Že bych zvoral výslovnost? Tak se na to podívejme, to máme ‚Rufus‘, což se vyslovuje jako ‚egoistický, megalomanský, nedomrlý, natvrdlý, pidlooký, bezduchý, tlachavý, prasečí, zabedněný Scheißkopf s vyvalenýma očima a ustupujícím čelem‘. Tak, bylo to lepší?“

„Tos neměl říkat,“ zašeptal do běla rozžhavený Rufus. Působilo to asi tak, jako by se tyranosaurus objevil v operetě a pronesl repliku polohlasem. „Neštvi mě. Až budu naštvaný, nebudu se ti líbit.“

„Mně už se nelíbíš teď, takže mi je to fuk. Nelíbíš se mi, když jsi šťastný, smutný, spokojený či sentimentální. Budeš se mi líbit jedině tehdy, pokud se sebereš a se svými kamarády odtáhneš tam, odkud jsi přišel.“

„Měl jsem s tebou zatočit už před lety, když jsme se poprvé setkali, Cabale. Nikdy jsi nepochopil schopnosti, které jsem tehdy získával, nikdy jsi nepochopil kosmické vlivy, které probíhaly touto smrtelnou tělesnou schránkou. Vládnu magií, kterou nemůžeš ani začít chápat.“

„Mluvíš o tom, jak někdo podepíše hrací kartu, ta se pak spálí a potom se znovu objeví celá, srolovaná uprostřed pomeranče, že? Tak to máš pravdu, tenhle trik mi byl vždycky záhadou.“

Někteří příslušníci Maleficarovy armády se uchechtli. Rufus byl tak vzteklý, že si toho ani nevšiml. „Byl jsi varován, Cabale. Nyní se připrav čelit Maleficarovu děsivému esoterickému hněvu!“ Odkudsi zabečela ovce a úplně mu tím zkazila vyznění. Maleficarus vytrčil hlavu dopředu, svraštil husté obočí a probodl Cabala pohledem. Přiložil si ukazováček a prostředníček na oba spánky a začal mumlat ďábelská zaklínadla.

Cabal se znova vysmrkal. „Nemáš náhodou něco, co by zabíralo na nachlazení? Myslím, že na mě něco leze.“ Rufus zdvojnásobil intenzitu mumlání. Ubíhaly vteřiny. Cabal se zadíval na hodinky. „Nemohl bys to prosím urychlit? Mám hodně práce.“ Rufus opět zdvojnásobil své úsilí. Cabal čekal. Pozoroval na sobě jediný účinek, a sice že ho zatraceně šimrá v nose. Třeba mě chce přimět k tomu, abych se upšíkal k smrti, napadlo ho. Když na něj přišlo další kýchnutí, připlácí si kapesník ke tváři, a přišel tak o okamžik, kdy Rufusovo zaříkání přineslo své ovoce.

Cabal měl chvilku pocit, že padá, načež dopadl do trávy na záda, patami napřed. Opožděně si uvědomil, že ho cosi fyzicky zvedlo a hodilo ho do dálky. Nějaký čas ležel na mokré trávě a uspořádával si myšlenky. Připadal si v pořádku, ačkoli věděl, že to nemusí nutně nic znamenat. Přesto cítil prsty u nohou, mokro vzlínající šaty i mrholení dopadající na jeho tvář zvednutou k obloze. Zrovna si začínal v duchu sumírovat, jaké skutečně nepříjemné věci provede Rufusovi a jeho vojsku, když ho napadlo: Ale ještě před chvilkou nepršelo.

Zničehonic nad ním stanul nějaký člověk, smutný, šedivý muž s řídkými šedivými vlasy připlácnutými k lebce a s očima, které vypadaly jako nezdařený experiment se ztracenými vejci. „Dobrý den,“ řekl ten muž. „Nedal byste si čaj?

Cabal se posadil. Rozhodně už nebyl na vřesovišti. Místo toho podle všeho přistál v zahradě – takové té velké, pečlivě navržené zahradě, jakých majestátní sídla mívají několik akrů. Jen tu ale neviděl žádné majestátní sídlo, pouze rozlehlý a lehce nedisciplinovaný trávník tu a tam podobaný keři a tlejícími zbytky altánků a besídek. Nacházeli se uprostřed velké a mělké prohlubně zakrývající pravý obzor, přičemž i ten falešný nebyl vidět kvůli remízkům, které kolem něj opisovaly široký kruh. Tu a tam viděl, jak v malých budovách sedí lidé nebo jak pomalu kráčejí mezi nimi. Poblíž tři muži a jedna žena hráli velmi usedle kroket. Cabal velmi dobře věděl, že kroket je hra se spodními proudy: vypočítavá, nemilosrdná a prodchnutá chladnokrevnou touhou rozmést soupeře. Ovšem ne tady. Tady jenom lelkovali a proháněli koule brankami. Velmi zvláštní.

„Dal byste si šálek čaje?“ zeptal se ten muž znovu. Cabal se zadíval nejdřív na něj a pak na šálek a talířek z kostního porcelánu, které mu nabízel. Déšť naplnil šálek až po okraj, takže teď přetékal na již zaplavený podšálek. O přítomnosti čaje svědčil pouze slabý sépiový nádech v dešťové vodě.

„Ne, děkuji,“ řekl Cabal. „Rád bych ale věděl, kde jsem.“

„Hm,“ odpověděl ten muž. „Hm.“ Chvíli musel přemýšlet a pak dodal: „Hm. Jste v zahradě.“

„A kdepak se přesně nalézá ta zahrada?“

Muž zagestikuloval šálkem, až z něj vybryndal trochu tekutiny. „No přece tady. Kde jsme my.“

Cabala se zmocnil skličující pocit, že ho snad unesli dadaisté. Zkusil to znovu. „Ne, myslím tím, co se rozkládá za tou zahradou?“

Muž se laskavě usmál a Cabal náhle dostal hroznou chuť ho praštit. „Zahrada,“ pravil ten muž.

„Další zahrada.“

„Ne. Zahrada.“

„Jak velká je tahle zahrada?“

„Rozkládá se od stromů“ – muž ukázal náhodným směrem – „ke stromům.“ Ukázal opačným směrem.

„A co se nachází za stromy?“

„Zahrada.“

Cabal svému nutkání podlehl. Zanechal toho muže na trávě se zkrvaveným nosem a vyrazil k řadě stromů. Nikdo ani v nejmenším nic nenamítal, ba ani si ho nikdo nevšímal. Dlouhými, ráznými kroky – čím dřív bude pryč z téhle nudné díry, tím lépe – prošel kolem chátrajícího hudebního pavilónu, zarostlých skulptur a hráčů kroketu. Zběžně si povšiml, že jeden z nich pláče. Opíral se o palici a rameny mu mocně otřásaly nešťastné vzlyky. Ostatní hráči očividně čekali, až si to nervové zhroucení odbude a opět se pustí do hry. Sledovali ho protáhlými šedými tvářemi, jež neprosvětlila ani špetka energie, a Cabalovi došlo, že něco takového je tu na denním pořádku. Ale na tom nesejde. On se musí vrátit ke karnevalu.

„Zábava, zábava, zábava,“ opakoval si a stoupal po mírné stráni ke stromům. Když k nim dorazil, zastavil se a ohlédl se. Bylo trošku divné, že uprostřed prolákliny se neudělal žádný rybníček nebo jezírko. Musí to tam být pozoruhodně dobře odvodněné. Zavrtěl hlavou a vešel mezi stromy. Remízek byl hustý a tmavý a velké kapky v něm ustavičně prosakovaly dolů z bezútěšné oblohy. Cabal byl čím dál promočenější, protože voda si nějak našla cestičku přes jeho čepici a šátek do kabátu. To jeho nachlazení rozhodně nemohlo prospět. Jenže ono jako by zmizelo. Zastavil se a zkusmo zakroutil nosem. Vůbec ho v něm nesvrbělo, nehrozilo mu kýchnutí. I tohle bylo divné: Cabal moc často nachlazený nebýval, ale když už to na něj přišlo, jen tak se rýmy nezbavil. Začínal mít z celé situace velmi špatný pocit. S čerstvým elánem si pak zase razil cestu mezi stromy.

Když se konečně prodral ven, zklamalo ho, že není překvapený. Před ním se rozkládala zahrada přesně tak, jak ji viděl těsně předtím, než zašel mezi stromy. Povzdychl si, našel nový průchod do remízku a zkusil to znovu. Přemírou optimismu netrpěl; věděl, že se sice mohl lehce odchýlit od přímého směru, když se proplétal mezi kmeny, nebylo ale možné, aby se obrátil o sto osmdesát stupňů, aniž by si toho byl vědom. Přesto však sobě i vědecké metodě dlužil další pokus. O pár minut později byl opět odměněn výhledem na trávu, zahradní nábytek a velmi deprimované lidi hrající kroket tak, jak se nemá hrát.

Přirozeně již slyšel o kapesních vesmírech, ale vždycky si představoval, že jsou poněkud větší. A taky zajímavější. Rufus podle všeho využil pobytu v ústavu i k něčemu jinému než výrobě chňapek z mřížkových krajek. Nevypadalo to ovšem jako odkladiště pro jeho nepřátele; Rufus rád mučil pomocí bodců a řemenů. Nějaký dávno mrtvý čaroděj nebo thaumaturg možná kdysi stvořil tuto zahradu jako místo k rozjímání. Rufus ji pak našel zastrčenou kdesi mezi sférami a zmocnil se jí. Ano, pomyslel si Cabal, takhle to nejspíš bude. Každopádně se odsud musí dát nějak dostat. Původní tvůrce přece musel vytvořit nějaký východ. Cabal omezil projevy rozladění na pouhý úšklebek a opět se vypravil do středu zahrady.

Muž se šálkem čaje čekal. Ne konkrétně na Cabala, jen tam tak postával se šálkem a talířkem v ruce. „Vy jste mě praštil,“ pronesl nikterak zahořkle.

„Zlomil jsem vám nos,“ odpověděl Cabal lehce nevěřícně. Nos toho muže vypadal velmi nezlomeně. Zkusmo na něj poklepal. Buď se ten nos zahojil neuvěřitelnou rychlostí, anebo stoicismus toho muže nezná mezí.

„Ach. To máte asi pravdu. Myslím, že takovýhle úhel svírat neměl.“

„Jak rychle se zahojil?“

„Jak rychle?“ opakoval muž nechápavě a s vykulenýma očima.

„Ptám se na délku.“

„Mého nosu?“

„Ne,“ snažil se Cabal napodobit trpělivost. Moc mu to nešlo. „Přece vidím, jak máte dlouhý nos. Ptám se na délku procesu hojení.“

„Ptáte se na délku?“

„Ano.“

„Mého nosu?“

„Ano.“

Ten muž si položil palec pod nos, kde se napojoval na horní ret, a ukazováček na jeho špičku. Pečlivě zachoval vzdálenost mezi špičkami prstů a ukázal ji Cabalovi. „Zhruba palec.“

Podruhé za velmi krátkou dobu dospěl Cabal k závěru, že nemá na vybranou a musí experiment zopakovat. Muž, hrníček i podšálek se rozlétli různým směrem. Muž chvíli ležel na zádech a mrkal. „Vy jste mě praštil znovu,“ pronesl vyvedený z míry takovým zvláštním chováním.

„Ano, praštil,“ přisvědčil Cabal. Se zájmem sledoval právě zlomený nos, přičemž z kapsy vytáhl hodinky a zapamatoval si výchozí čas.

Krev přestala téct takřka okamžitě, po několika vteřinách se přestala šířit ošklivá pohmožděnina a pak se nos překvapivě sám bez jakékoli cizí pomoci začal rovnat, až se s lehkým zapraskáním vrátil do původní polohy. Celý proces proběhl v – Cabal se podíval na hodinky – nulovém čase. Zatřepal hodinkami a znovu se na ně zadíval. Jejich ručičky zůstaly vzdorně nehybné. Nejdřív ho napadlo, že je zapomněl natáhnout, ale pak mu došlo, že tak učinil před několika hodinami ještě ve vlaku, zatímco čekal, až Horst udělá tah na šachovnici. Nato ho napadlo, jestli se mu do nich nedostala voda, ale ne, byly naprosto suché, když je vytáhl z kapsy, a měl je ve dlani, zatímco sledoval, jak se muži spravuje nos. „Víte, kolik je hodin?“ zeptal se ho, když mu pomáhal na nohy.

„Kolik je hodin?“ opakoval muž. „Tak to nevím.“ Natáhl ruku a ukázal Cabalovi své náramkové hodinky. Jejich ručičky stály. „To tady nikdo neví. Nikdo tu nemá žádný čas.

Relativita mu nikdy nepřišla tak případná jako teď. Kdyby se mu chtělo, mohl Cabal napočítat do šedesáti, to ale nic nedokazovalo. Člověku se to zdálo jako minuta, ale tím to haslo. Nějaké „zdání“ tu neneslo kýžené vědecké ovoce, o čemž se zmínil jedné hráčce kroketu. „To ne,“ souhlasila, „však je to zahrada, a ne sad.“ Stejně tak mu nikdo nebyl s to říci, jak dlouho tu je. Zanedlouho si Cabal uvědomil, že všechno je tu „zanedlouho“. Obešel zhruba dvacet zdejších vězňů a položil jim otázky, na něž mu nedokázali odpovědět. Objektivně vzato nebylo možné vést tolik důkladných rozhovorů za méně než několik hodin. Subjektivně mu ale pořád připadalo, že je tu jen pár minut, a to na jeho duši začínalo mít neblahý vliv. Měl nutkání se stáhnout do sebe, možná se oddávat nějakému monotónnímu chování, aby nezáleželo na tom, když člověk něco udělá – protože to udělal už mnohokrát předtím. Zkoušet uhladit realitu tím, že z každého pomíjivého okamžiku udělá strom v lese skládajícím se ze stejných stromů.

„Dal byste si šálek čaje?“ zeptal se ho muž. Cabal se na něj zhrozené zadíval. Najednou si připadal jako odsouzenec, který spatří tělo houpající se na šibenici.

„Ne, nechci šálek čaje.“ Popadl toho muže za ramena. „Poslouchejte. Tohle je umělý kapesní vesmír. Chápete, co to znamená?“ Cabal pokračoval, přestože ten muž mlčel. „Někdo ho stvořil. To znamená, že do něj musel zabudovat východ, únikovou cestu, aby se dostal ven. Rozumíte tomu? Tady někde musí být cesta, kterou se lze dostat ven.“

Poprvé se v mužových očích objevil záblesk inteligence. „Ach!“ zachvěl se. „Ach ano! Úniková cesta! Cesta ven! Ach ano! Ach ano! Jak bych byl rád, jak bych byl rád, jak bych byl rád!“

„Výborně. Jsem rád, že jsem ve vás probudil nadšení. Teď si promluvím s ostatními, vy ale pro mě musíte něco udělat. Budete si muset zapamatovat, jak důležité je najít východ, a mít to stále na paměti. Je to jasné?“

„Ach, jak bych byl rád, jak bych byl rád, jak bych byl rád!“

„Výborně, tak ať vám to vydrží.“

Cabal stačil ujít tak dva kroky a muž pokračoval: „Jak bych byl rád, kdybych ten východ nezapomněl zabudovat!“

Cabal se na dlouhý subjektivní okamžik zarazil. Pomalu se obrátil k tomu muži. „Prosím?“ pronesl děsivě klidně.

Muž se odmlčel a upil trochu dešťové vody. „Ach, jak bych byl rád, jak bych byl rád, jak bych byl rád… Ach!“

Cabal ho popadl za klopy. „Řekl jste, že byste byl rád, kdybyste si vzpomněl sem východ zabudovat? To jste říkal?“ Uvědomil si, že křičí, že tím mužem třese, že se naprosto přestal ovládat. Odstrčil toho muže od sebe. „Mimochodem, kdo jste? Proč jste tohle místo stvořil?“ Muž na něj zamrkal. „Jak jste mohl zapomenout zabudovat tu východ, vy pitomče?“ prskal Cabal zlobně.

„Prostě… jsem jen zapomněl,“ řekl muž a hlas mu v zoufalství přeskočil.

„Jen zapomněl,‘“ zasyčel Cabal a rychle odkráčel pryč, než se zase přestane ovládat.

Cabal nevěděl, jak dlouho mu trvalo, než se uklidnil: připadalo mu to jako hodina, ale ani to nic neznamenalo. Seděl v jakémsi rádoby orientálním altánu a sledoval kroket. Po chvíli hráči dostali koule skrz všechny branky, ale místo aby šli po cílovém kolíku, jen si to zase namířili k první brance. Tahle hra nemohla nikdy skončit, což výstižně popisovalo celou zahradu.

Nemůžu uvěřit, že to skončí takhle, táhlo Cabalovi hlavou. Nemůžu uvěřit, že zůstanu celou věčnost uvězněný v téhle zahradě. Odsud se musí dát nějak dostat ven. Ten blbec sem ve své roztržitosti zapomněl dát východ; určitě tu udělal další chyby, kterých půjde využít. Kéž bych je jen viděl. Zadíval se na oblohu. Kéž by přestalo pršet. Světlo za nízkými mraky se nikdy neměnilo, stejně jako síla mrholení.

V altánu s ním byl ještě mladík v brejličkách, který seděl v proutěném křesle a hrál si s mosaznými kotoučky na dřevěné desce ve tvaru klenutého okna. Do ní byly vypáleny rovné čáry. Mladík podal jeden kotouček Cabalovi. „Hodíte si půlpencí?“ zeptal se. Cabal opáčil, že to si radši hodí mašli, a vyšel ven.

Ocitl se uprostřed nekonečného kroketového zápasu. Hráči se zastavili tváří v tvář ošklivé nutnosti učinit taktické rozhodnutí. Jeden z nich záhadně trefil soupeřovu živou kouli a teď si nevěděl rady s krokováním. Nohou si stoupl na kouli, pak ji z ní zase sundal, učinil polovičatý pokus ji tam dát znovu, zaváhal. Šlo o nezvyklou situaci a tahle změna v zavedeném postupuje nutila přemýšlet.

„Dovolte,“ ozval se Cabal a vzal váhavému muži palici, když už mu skřípění zadřených mozkových obvodů připadlo nesnesitelné. Muž vypadal vděčný, že se zbavil přízraku krokování, ovšem nechat si sebrat palici od cizího člověka bylo rovněž cosi znepokojivě nového. Zadíval se na Cabala a směšně zamrkal. „Obtížná rána,“ pronesl Cabal vesele. Zadíval se na kouli, pečlivě na ni položil nohu a potom jedinou silnou ranou do spánku váhavému muži vyrazil mozek z hlavy.

Ostatní hráče to na chvíli ohromilo. Nejisté Cabalovi zatleskali, protože už si nedokázali vybavit, zda na něco takového pravidla pamatují. „To jste zahrál pěkně, pane,“ řekl jeden z nich.

Cabal si jich nevšímal. Už totiž klečel na koleni u mrtvoly a měřil jí puls. Žádný nenahmatal; rána toho muže okamžitě zabila, přesně jak to má být. Ale čekal. K jeho nesmírnému zklamání mrtvola trhaně ožila, začala fibrilovat a stabilizovala se. Pak předvídatelně následovala blesková rekonstrukce rozbité lebky a předpokládané znovuvytvoření rozmělněného mozku uvnitř. Tou dobou, kdy někdejší nebožtík zamrkal, otevřel oči a řekl „Au“, Cabal již ztratil zájem. Takže tu není ani smrt.

Pomalu kráčel v dešti, s límcem vyhrnutým a krempou klobouku staženou dolů. Nesmí si zoufat. Se zoufalstvím přichází smíření a se smířením by zase přišlo nevyhnutelné otupení jeho rozumových schopností. Váhavý muž už zase hrál kroket a nic na tom nezměnilo jeho letmé setkání (nebo spíš plnočelní kolize) se smrtí. Cabal nemohl a nesměl dovolit, aby se mu stalo něco podobného. Byl tak zahloubaný, že málem nakráčel do slunečních hodin.

Něco tak naprosto nepatřičného mu na tváři vyloudilo trpký úsměv. Sluneční hodiny na místě, kde slunce nikdy nesvítí. Absurdní. Kapičky deště se sbíraly na bronzovém disku s rytinou nebo stékaly po ručičce. U jejího okraje si povšiml jakéhosi nápisu. Prsty utřel kapky a přečetl si „TEMPUS“. Nic víc tam nebylo. Vedle vypadal kov narušený lehce povědomými obrazci, skoro jako by se odtamtud snažilo proklubat ven nějaké další slovo. V jistém rozrušení znovu vytáhl hodinky a zadíval se na jejich ciferník. Ručičky se stále nepohnuly ani o vteřinu. Čas, pomyslel si. Čas tu nějak funguje jako klíč. V tavenině jeho představivosti začal krystalizovat nápad. Přirozeně mu nemusí vyjít a dost možná bude muset rozzlobit tyhle parodie na lidi, nebo jim ublížit. Takže to není úplně špatná zpráva.

„Dal byste si šálek čaje?“ ozval se povědomý hlas.

„Děkuji vám,“ řekl Cabal a přijal studený porcelán. Podšálek vrátil, obsah hrníčku vylil na zem a šálek si strčil do kapsy. „Moc vám děkuju.“

Odešel a nechal architekta zahrady a jejího prvního vězně zírat na podšálek, mírně mokřejší kus trávy, kam dopadla tekutina, a Cabalova vzdalující se záda. „Máte můj hrníček,“ postěžoval si architekt plačtivě.

Váhavý muž se pořád připravoval ke krokování. Jeho koule teď byla lehce zatlačená do trávníku, protože si na ni už mnohokrát zkusmo stoupl. „Dovolte,“ pronesl Cabal bodře a vzal mu palici. Muž od něj okamžitě couvl a kryl si hlavu. Cabal se sehnul a vytáhl z hlíny kroketovou branku. „K ničemu ji nepotřebujete, že?“ prohodil a odkráčel.

Cestou do rádoby orientálního altánu chytil a stáhl šlahoun břečťanu ze sochy zamyšleného muže v tóze. V altánu se natáhl a sebral mladému muži z deskové hry jeden mosazný kotouček. Při bližším ohledání mu došlo, že to skutečně mají být půlpence, ovšem vypadaly nedotaženě. Jako by na ně někdo spěchal. Cestou ven minul architekta.

„Máte můj hrníček,“ protestoval architekt. V jeho neurčitě rozmrzelém hlase zazněl náznak vracející se inteligence.

„Nemáte moc cit pro detail,“ odpověděl Cabal a ukázal mu kotouček. „A tady“ – ukázal architektovi list břečťanu – „žádné žilky. Hodně mizerné, na tom by se dalo leccos zlepšit.“

„Víte, ono to není snadné. Zapamatovat si všechny ty detaily.“

„Taky netvrdím, že je to snadné. Ale když něco stojí za to dělat –“

„Vy hajzle nabubřelej.“ Architekt odhodil podšálek a probodl Cabala pohledem.

„…tak stojí za to udělat to dobře,“ dráždil ho Cabal. „Rozhlédněte se kolem sebe. Všichni jsme tu, protože jste udělal úplně základní a nanejvýš legrační chybu. Žádný východ. Mám za to, že jste udělal další elementární a směšnou chybu. Potřebuju váš šálek, abych prokázal svou hypotézu a čistě mimochodem nás všechny odsud dostal. A teď – pomůžete mi, nebo mě tu budete jen urážet?“

„Mám vám pomoct? A jak?“ zeptal se architekt. Zvědavost převážila nad zatrpklostí. Teď už byl zvědavý, proč Cabal přivazuje hrníček šlahounem břečťanu ke konci násady kroketové palice.

„Ze všeho nejvíc tím, že se mi nebudete plést,“ opáčil Cabal. Podařilo se mu přivázat šálek a potom se pokusil vybalancovat palici na hřbetu ruky. Po několika úpravách se mu pozvolna rozhoupala. „Připadá vám tohle jako těžiště? Mně ano.“ Poznačil si to místo palcem a začal sekat do dřeva okrajem kotoučku. K jeho úleku se dřevo začalo pomalu obnovovat. Nesmrtelní tu podle všeho nejsou jen živí tvorové. „Tak to už mi zbývá jen jedna možnost. Nepotřebuju, aby tohle fungovalo dlouho; vyřežu si nový zářez těsně předtím, než to budu potřebovat.“

Cabal vyšel před altán a zadíval se na nebe. Nezdálo se, že by se na síle deště něco měnilo. „Perfektní,“ řekl nahlas. Ve výši hlavy přiložil kroketovou branku ke svislé podpěře a chystal se ji zatlouct palicí, když si uvědomil, že na jejím druhém konci je hrníček. „Zatraceně!“ ulevil si. „To jsem měl udělat jako předposlední. Je čím dál obtížnější plánovat s předstihem. Vy!“ Ukázal na hráčku kroketu. „Dejte mi palici!“

Ta žena na něj upřela nechápavý pohled. „Vždyť už máte jeho,“ ukázala na váhavého muže.

Stačilo pár dlouhých kroků a Cabal stál před ní. Vytrhl jí palici z rukou. „A teď mám tu vaši.“

Když zatloukal branku do altánu, shromáždil se kolem něj malý dav. Znovu našel těžiště kompletu z palice, břečťanu a šálku a horečnatě tam do rukojeti začal vysekávat zářez. Cítil, jak jeho schopnost plánovat mizí spolu s jeho ponětím o čase. Rovněž ho tížil nepříjemný pocit, že pokud se tento experiment nepovede, bude to mít spočtené. Může se těšit na věčnost opakujících se úkonů, stejně jako všichni ostatní tady. Ba může zapomenut na ten luxus, že se na něco vůbec bude moci těšit.

Zářez byl hotov. Jeho roztřepené okraje se již začínaly vyhlazovat, když ho nasadil na drát branky. Ta zvláštní konstrukce se lehce zachvěla a pak se usadila. „Chci svou palici,“ řekl váhavý muž a šel si ji vzít. Architekt ho odstrčil.

„Ty idiote!“ vyštěkl. „Copak nevidíš, co to je?“ Nasupeně se zadíval na bezvýrazné tváře. „Proboha, vždyť to jsou vodní hodiny! Copak to nevidíte?“ Opatrně se zadíval na porcelánový šálek, aby snad nenarušil jeho rovnováhu. Čúrek z okapu altánu ho rychle plnil. „Čas,“ pronesl uctivě. „Máme čas.“

Šálek se naplnil a rameno palice se s ním začalo sklánět, nejdřív pomalu, ale jakmile se těžiště dostalo přes osu otáčení, nabralo rychlost. Náhle prudce kleslo a obsah šálku se vylil. „Jedna Cabalova chronojednotka,“ pronesl Cabal zpěvavě. Šálek se zase houpavě zvedl a začal se plnit.

Kdesi v kauzálním hodinovém mechanismu toho malého vesmíru se rozhoupalo kyvadlo.

„Myslíte, že to bude fungovat?“ zeptal se architekt.

„Už to funguje,“ odpověděl Cabal. Byla to pravda: po obloze se začaly hnát obláčky a díky tomu se měnilo světlo. „Myslím, že nás čeká pěkné počasí.“

„Slunce!“ zvolal architekt se smíchem. „Slunce!“

Přešli ke slunečním hodinám. Déšť přešel v jemné mžení osvětlené slunečními paprsky, které se prodraly skrz mraky. Počkali si, dokud na ciferník nedopadne světlo.

Architekt se sklonil a prohlédl si desku, na niž dopadal stín ručičky. „Jsou zhruba tři hodiny,“ řekl. Pak ke Cabalovi s úsměvem dodal: „Právě tak čas na čaj.“

Cabal neodpověděl, jen rukou otřel kapky deště z nápisu na okraji desky. V narušeném kovu se nevyhnutelně vynořilo slovo „FUGIT“.

„Čas bude…“ začal architekt, ale Cabal ho zarazil.

„Čas je…“ opravil ho.

„Bývaly časy, kdy si lidé mysleli, že se nám mohou postavit!“ zahřímal Rufus.

„Hurá!“ zajásala naprosto nekritická Maleficarova armáda.

„Ty časy jsou pryč! Přesvědčte se na vlastní oči, že naše nepřátele pošleme do zapomnění!“ Ukázal na kabelu, kterou Cabal odložil, když se potřeboval vysmrkat. Po Cabalovi samotném tam nebylo ani stopy. Na armádu to udělalo náramný dojem, když nechal Cabala zmizet. „Vizte, jak se odpor před našima očima rozpadá! Ještě dnes to město tam dole bude naše!“

„Hurá!“ Tohle bylo skvělé. Prodavač popcornu by tam mohl vydělat majlant.

„A brzy tato země! Tento kontinent! Celý sv –“

„Ááááách!“ sborově zvolala armáda a zadívala se přímo za něj na Cabalovu kabelu. Někteří aktivnější dokonce ukázali. Rufus vrhl letmý pohled přes rameno a otočil se tak prudce, až mu pumpky nevěřícně zapleskaly ve větru. Cabal se vrátil. Působil kuriózním dojmem, že ho během těch třiceti vteřin nepřítomnosti zastihla přeháňka, ačkoli po obloze neplul jediný dešťový mrak. Otřel si tvář, zvedl klobouk, prsty si pročísl vlasy a pak si zase dal klobouk na hlavu.

„Zdravím, Rufusi. Nejspíš tě překvapuje, že mě zase vidíš.“

„Ale… ale já tě… poslal…“

„Do zapomnění. Inu, jak to jen říct, neměl jsem na to trpělivost ani čas. Ačkoli svým způsobem jsem na to čas měl.“ A nasadil jeden ze svých úsměvů. Několik nervóznějších Maleficarových vojáků znepokojeně zaržálo. „Ale to vše je jen tak mimochodem. Jak jsem říkal, tohle město patří mně, Rufusi. Dál už jdi jen na vlastní nebezpečí.“

„Již jednou jsi okusil malou ukázku mé moci, Cabale! Připrav se na to, že tentokrát ji pocítíš naplno!“ Rufus opět naklonil hlavu, dal si prsty na spánky a začal si tiše prozpěvovat.

„Musím uznat, že mě to přemístění zaskočilo, jako čaroděj ses nikdy nijak zvlášť nevytáhl, ale občas se ti zadaří. Proto“ – Cabal zvedl kabelu a otevřel ji – „už s tebou nebudu nic riskovat.“

Rufus si ho nevšímal a mumlal si ve ztraceném jazyce civilizace, která ještě před nástupem lidí dosáhla v magii pozoruhodných pokroků, a přece nikdy nevynalezla samohlásku. Cabal se prohraboval v tašce a dál při tom mluvil.

„Rufusi Maleficare, ty jsi ke své škodě nikdy nepochopil, proč věda překonala magii. Jestli budeš naslouchat smutným starým mágům v jejich věžích a čarodějkám v údolích, možná uvěříš, že to má něco do činění s odchodem elfů Světlého a Temného dvora. Anebo s tím, že se na našich srdcích usadila vrstva cynismu a vytlačila z nich úžas. Anebo s tím, že děti odmítají říct, že věří na víly a skřítky. Nesmysl. A já ti vysvětlím proč. Jde o pohodlí. Já se věnuji nekromancii jen proto, že to nelze udělat jinak. Ale když dojde na aplikovanou vědu a technologie, jakýkoli nudný uhrovitý chlápek s titulem a v laboratorním plášti dokáže větší zázraky než Merlin.“

Rufus se vybičoval k horečnaté činnosti. Do konce zaklínání zbývalo určitě už jen pár vteřin. Cabala to přesto viditelně nezneklidňovalo.

„Promarnil jsi svůj intelekt i život. Chápeš to? Věda to všechno může udělat o tolik laciněji, snadněji a navíc…“ Kolem Rufusovy hlavy tančily bludičky. Esoterické síly vrcholily. Cabal si povzdychl. Nikdo nikdy neposlouchá. „A navíc,“ dodal, „rychleji.“ Z kabely vytáhl revolver a třikrát z něj rychle vystřelil. Rufus byl mohutný chlap, ale právě se stal hostitelem tolika olova, že by se z něj dala odlít celá četa vojáčků na hraní. Jeho zaříkávání ustalo po prvním nárazu, a když schytal další dvě kulky, už jen zachrčel. Uvědomoval si, že umírá, a na Cabala se díval s čím dál větší hrůzou. Zamrkal, nechtělo se mu věřit, že se jeho život měří už jen na vteřiny. Obrátil se na Cabala se zvláštním úpěnlivým posunkem, paže měl na hrudi a dlaně vztahoval k němu, jako by si myslel, že Cabal dokáže to zranění nějak zvrátit, nějak ho zachránit. Pak ho jeho tělo zradilo a on ztěžka přepadl na zem, jak to žádný živý člověk nedokáže. Bludičky ještě chvíli tančily nad jeho mrtvolou a pak zmizely.

„A teď,“ řekl Cabal, „co mám dělat s vámi, chásko?“

Maleficarova armáda si hromadně přešlápla z jedné nohy na druhou. Ani oni si nebyli jistí. Z davu se ozval výkřik: „Náš nový vůdce!“ Ostatní ho rychle převzali a rozvinuli.

„Náš nový vůdce Cabal! Cabal! Náš nový vůdce Cabal!“

Cabal odložil pistoli. „Tak dobře,“ opáčil suše. „Můžete pracovat pro můj karneval. Pojďte za mnou.“ Vyrazil a armáda se za ním sešikovala.

„Ale ještě něco,“ zavolal přes rameno. „Budu od vás potřebovat vyplnit nějaké formuláře.“

Hlavonožčí Hlavoun na dně moře plány spřádá,

počítá eony, ze kterých se věčnost skládá,

a až skončí, s lidstvem se raz dva vypořádá.

Zato Tcho-tchové, ti se budou mít.

Uááá! Ftagn! Ftagn! Shub-Niggurath!

Jsme na vítězné straně, tak buď rád!

Navlíkni bagančata, musíme na cestu se dát.

Až do konce času, jdeme na to!

Až do konce času, jdeme na to!

Až do konce času: Jdeme! Na! Toooooooo!

„A s tímhle přestaňte!“

KAPITOLA 8

v níž se Cabalovi dostane lekce v obchodních záležitostech a sliby se slibují

Dobří lidé v Murslaughu svého spasitele přijali dobře a vděčnost mu prokazovali masovou návštěvností jeho karnevalu. Johannes Cabal si vedl graf ve školním čtverečkovaném sešitě (domníval se, že o něm jeho bratr Horst vůbec nic neví, v tom se ale mýlil a Horstovi to přišlo mimořádně zábavné). Osa x byla časová a rozpočítaná na 365 dní; vertikální osa y začínala na nule a končila stovkou. Byl to Cabalův „graf duší“ a vypadal celkem k světu. Pomocí dřevěného pravítka proložil jednotlivé body přímkou a podle ní měl překonat hranici sta duší zhruba dva týdny před termínem. Pár dní k dobru tedy má, ale ne zas tak mnoho; stačí málo a tu sázku prohraje. Stačí maličko. Někdo zaklepal na dveře. Byl to pan Kostroun.

„Je tu šéf, šéfe,“ pravil.

Cabal odložil školní sešit a pohodlně se opřel. „To, co říkáš, nedává vůbec žádný smysl,“ odpověděl.

„Však víte, šéfik tohodle města.“

Cabal se rázně narovnal. „Myslíš starostu? Tak to ho uveď.“ Za normálních okolností neměl Cabal na své vědecké dráze trpělivost s politiky na jakékoli úrovni. Tedy, možná na úrovni „živých pokusných subjektů“, ale to bylo všechno. V předchozích týdnech se ovšem na vlastní kůži poučil, že místní politici mají omezené pravomoci, ovšem enormní ego. Stačila jedna urážka, ať již skutečná nebo iluzorní, a svých omezených pravomocí využijí s ohromnou energií a nápaditostí.

Před dvěma měsíci se rozladěnému radnímu takřka podařilo zavřít karneval kvůli porušování pravidel bezpečnosti a ochrany zdraví při práci. Cabal neměl chuť podotknout, že řídící orgán karnevalu – tedy Peklo – uplatňuje výhradně ty předpisy, které vážně ohrožují jak zdraví, tak bezpečnost. Dost totiž pochyboval, že by jim takový argument v jejich věci příliš pomohl. K vyřešení celé záležitosti bylo nakonec potřeba cukru v podobě velké hnědé obálky nacpané použitými bankovkami a biče v podobě půlnoční návštěvy zlého sna jménem Fobos (který byl dojemně vděčný, že k nim byl odvelen z Tartaru: „Je prima dostat se ven, vidět se s klienty. Jeden se zase dostane do obrazu, víte?“). A to všechno jen proto, že dotyčného radního pohoršila Cabalova letmá zmínka o politikově manželce v tom smyslu, že když posledně viděl tak odulé tělo, lezli z něj červi. Sám postřeh byl přesný, ale to bylo irelevantní.

Starosta Murslaughu byl srdečný, temperamentní muž, který by se ve spořádaném světě jmenoval Fezziwig. To, že se jmenoval Brown, bylo působivou obžalobou žalostného stavu věcí vezdejších.

„Pane starosto,“ řekl Cabal, „je mi velkým potěšením, že se s vámi setkávám. Omlouvám se, že jsem si zatím nenašel čas zastavit se za vámi.“

„Není zač, není zač, takový podnikatel jako vy, pořád v jednom kole, není zač.“ Usmál se a zjevně očekával nějakou odpověď.

Cabal vzdal snahu najít v té větě nějaké dějové sloveso. „Nu, a jak vám mohu pomoci? Jsem samozřejmě k službám vám i vašemu rozkošnému městu.“

„Ach, inu, ano, báječné, že? Maleficarus! Prásk! Ano, v jednom oka! Mžiku! Báječné!“ Kdovíproč pantomimicky naznačil úder kriketové pálky do míčku a pak sledoval, jak míček mizí v dáli. „Příkladné!“

„Aha! Už rozumím. Jde o to, jak jsem napravil tu drobnou nepříjemnost s Rufusem Maleficarem? To byla vážně maličkost. Potěšení bylo na mé straně,“ dodal popravdě.

„Maličkost? Ne! Kruci, nikterak zanedbatelné. Když se vezme v úvahu. Když se vezme v úvahu všechno! Velká věc, velká věc.“ Zavrtěl hlavou nad tím, jak to bylo dramatické. „Místní hrdina.“ Zkormouceně se zadíval na podlahu, zhluboka se nadechl, pak se zase usmál od ucha k uchu, řekl: „Moc práce! Nashle!“ a odešel.

Cabal se díval na dveře ještě pár vteřin poté, co je za sebou starosta zavřel. „Ano,“ pronesl nakonec. „Nu, jestli někdy utrpím poškození mozku, aspoň vím, že na mě vždycky čeká kariéra v obecní politice.“

Ošklivý chlap a tlustý ošklivý chlap si prohlíželi stánek. „A co má jako člověk dělat?“ zeptal se tlustý ošklivý chlap.

„Stačí, když hodíte pingpongový míček do jednoho z těch kulovitých akvárek,“ odpověděl mu pan Cívka rozzářeně.

„A pak vyhraju cenu?“ optal se tlustý ošklivý chlap.

„A pak vyhrajete cenu,“ řekl pan Cívka. Rozzářeně. Pan Cívka byl výsledkem Cabalových zkusmých úprav základního receptu „hadr, kost, kadeř (a dost sádla)“ – v tomto případě přidáním plechovky leštícího prostředku na kovy Brasso. Proto vše, co pan Cívka dělal, dělal zářivě.

„Dobře,“ řekl tlustý ošklivý chlap, což po něm vlažně opakoval obyčejný ošklivý chlap. „Tak já to teda zkusim.“

Za pár mincí dostal pingpongové míčky. Tlustý ošklivý chlap hodil míček zhruba směrem k akvárkům, aniž by se páral s nějakým mířením. Míček narazil na okraj akvária, vysoko se odrazil a přistál ve druhém.

„Výborně, pane!“ rozzářil se pan Cívka. „Vyhráváte!“

Tlustý ošklivý chlap a jeho společník se zatvářili nevysvětlitelně rozladěně. „No to mě poser, Andersi,“ řekl tlustému chlapovi, „já vyhrál, co?“

Anders vypadal zkroušeně. „No to mě poser, Croale, přesně tak. A co teď?“

„Vyhráváte zlatou rybku!“ skočil jim pan Cívka rozzářeně do řeči.

Croal na něj kašlal. „Asi pokračovat jako vobvykle. Jo?“ obrátil se k Andersovi.

„Jasně,“ přisvědčil Anders. Pak se teatrálně rozkřikl: „Krucinál, dyk je to zfixlovaný! Tady berou člověka na hůl!“

„Jo!“ přidal se k němu Croal. „Je to švindl! Podvod! Podvod!“

„Ale… vždyť jste vyhráli, ne?“ opáčil pan Cívka poněkud méně rozzářeně.

Jako mávnutím kouzelného proutku se z rostoucího davu vylouplo tak osm rozložitých mužů vyzbrojených násadami od krumpáče. „Je to bouda!“ volali sborově. „Je to švindl! Rozbijte to!“

„A sakra,“ pravil pan Cívka. V okamžiku, kdy chlapi začali ničit jeho stánek, nebylo už po jeho rozzářenosti prakticky ani stopy.

Ke Cabalovi se zpráva o výtržnosti dostala, když do parních varhan vkládal válec s neoznačenou hudbou. Cestou se stavil v Tunelu lásky. Tam zastihl Horsta, jak jedné přitažlivé mladé dámě maže med kolem úst.

„Horste! Máme potíže. Ocenil bych tvou přítomnost.“

Chvíli to vypadalo, jako že se s ním Horst možná bude chtít hádat, ale když přes vršek tunelu přeletělo kulaté akvárko a s dutým plesknutím přistálo ve vodě, přece jen ho to zneklidnilo.

„Ano, asi tam budu potřeba,“ uznal. Potom se obrátil k mladé dámě: „Omlouvám se, má drahá, ale teď si mě žádají jinde. Zůstaňte tady. Hned se vrátím.“ Když od ní poodstoupil, Cabal si povšiml, že její pohled zůstává upřený tam, kde ještě před chvílí stál Horst.

„Nemůžeš tu nechávat zhypnotizované ženské,“ štěkl na něj. „Je to, já nevím, nehygienické.“

„Vždyť jsme na pouti. Lidi jsou zvyklí na to, že tu vidí zvláštní věci,“ odpověděl Horst. „A navíc jsem vyhladovělý. Naposledy jsem si něco dal před několika dny. Ona je nejpoživatelnější tvor, kterého jsem dnes večer viděl, a nenechám si ji utéct. A teď pojď.“ Zmizel do tmy mezi kolotoči.

Cabal se rozhlédl, spatřil pana Kostrouna a luskl na něj prsty. „Kostroune! Udělej s tou ženskou něco!“

Kostroun se tázavě zadíval na nehybné tělo. „A co jako, šéfe?“

„Co já vím? Třeba přes ni hoď deku,“ utrhl se na něj a klusem se vydal za bratrem.

Než se dostali na místo, rozrostlo se to v hromadnou rvačku. Zkáza stánku vyvolala různé pranice, které se rozšířily k dalším stánkům. Horst popadl za flígr muže, který se snažil zapálit atrakci založenou na házení míčků na kokosové ořechy, řekl mu, že se chová nepřístojně, a hodil ho na vedlejší louku, která se shodou okolností nacházela na druhém břehu řeky. Zoufalý křik toho muže mizejícího na noční obloze situaci hodně uklidnil. O další uklidnění se postaral Cabal se svou holí. Po několika minutách aplikované fyzické diplomacie nezbyla ze rvačky nic než spousta potlučených, zhmožděných a rozmrzelých lidí, hlavně mužů. Cabal po nich střelil pohledem, ze kterého štítivý odpor přímo odkapával.

„Kdo to začal?“ zeptal se a ve všech přítomných to najednou vyvolalo nepříjemné vzpomínky na časy, kdy ještě byli školou povinní. Nedočkal se žádné odpovědi. Rázoval před nimi s rukama sepjatýma za zády. „Chci jen pravdu. Nikdo nebude potrestán,“ sliboval, ale nikoho nenachytal. „Jsou pryč,“ ozval se hlásek z trosek stánku. Každou chvíli mohl omdlít, ale i v bolestech chtěl potěšit. Jedním slovem rozzářený.

„Pomozte mu někdo odtamtud,“ řekl Cabal a několik mužů s odřenými klouby na rukou a krvácejícími nosy se do toho pustilo, aby bylo vidět, že jsou dobří lidé, kteří by se nikdy nezapletli do nějaké sprosté rvačky, kdepak.

Pana Cívku přinesli před Cabala jako válečnou kořist a hodili mu jej k nohám. „Jak to myslíš, že jsou pryč?“

Pan Cívka se v bolestech zvedl a rozhlédl se. „Byli to dva chlápci. Jeden z nich byl ošklivý a druhý tlustý a ošklivý. Hodili si do akvárka a vyhráli. V tu chvíli začali vyvádět, že to je švindl.“

„Ale vyhráli?“

„Ano. Snažil jsem se jim předat cenu, ale to už se vyhrnuli další chlapi a všechno rozbili. Snažil jsem se je zastavit,“ zapřísahal se rozzářeně. „Ale bylo jich moc.“

Horst chvíli rozkopával trosky, pak si klekl a zvedl kus nebezpečně vyhlížejícího dřeva. Ukázal ho Cabalovi. „To je násada krumpáče. Něco takového lidi nenosí kvůli sebeobraně.“

Cabal si od něj násadu vzal a potěžkal ji. „Tvrdíš, že to bylo předem promyšlené? Proč? A kdo za tím stojí?“

„Jeden z nich se jmenoval Croal!“ skočil mu do řeči pan Cívka, čím dál zářivější. „Tak mu ten druhý říkal. Jmenoval se Andy. Nebo Anders. Nebo tak něco.“

„Ale co je to za lidi? A proč to udělali? A kvůli čemu se křeníš?“

Horst vypadal nestravitelně samolibě. „Ty toho o světských a komediantech moc nevíš, co?“

„Sám víš, že…“ Cabal si povšiml, že pokáraní rváči tam pořád ještě stojí a zdvořile se zajímají o probíhající rozhovor. „Jděte! Vypadněte! Představení skončilo!“ Pomalu se rozešli. Cabal se obrátil zpátky k Horstovi. „Sám víš, že nevím. Tak pokračuj, užij si svou hvězdnou chvilku a ohrom mě informacemi, které znají jen zasvěcení.“

„Na tomhle není nic tajemného. Jaký je hlavní účel karnevalu? Pochopitelně ne tohoto karnevalu. Myslím normálních karnevalů.“

„Aby si lidi mohli užít… zábavu,“ odpověděl Cabal, jako by si tím slovem ušpinil pusu.

„Kupodivu ne. Tím jen plní svůj primární účel. Zkus to znovu.“

Cabal nesnášel, když se k němu někdo choval blahosklonně, a začal bublat vzteky. „Vydělat peníze. Nejsem hlupák. Ale nás peníze nezajímají. Nějak nechápu…“ Pravda ho pleskla do tváře jako mrtvá treska. „Jsem hlupák. Vždyť to úplně bije do očí.“

„Konkurence z oboru. Nevědí, že my to neděláme pro peníze. Čistě mezi mnou, tebou a velkým eskem.“ S jistým uspokojením sledoval, jak Cabal nevěřícně vrtí hlavou.

„To asi znamená, že je budeme muset zabít,“ řekl Cabal nakonec.

„Pomysli, kolik by kolem toho bylo povyku. Ne, jsou to obchodníci. My se s nimi dohodneme. Věř mi, budou naslouchat hlasu rozumu.“

Nebylo třeba zvláštního detektivního úsilí k odhalení, že ve vedlejším městě je jiná pouť: Butlerův kočovný lunapark. Cabal za nimi zavítal následujícího dopoledne, aby tu záležitost urovnal. S sebou si vzal tlustý svazek bankovek, pokud budou chtít být rozumní, a Pepu Žulu – „Má hlavu z kamene!“ – pokud nebudou.

Když přijeli, na pouti byl celkem klid. Nad vchodem velký a špatně namalovaný poutač křičel do světa: Kočovný lunapark Billyho Butlera! Nejlepší kolotoče! Nejlepší atrakce!

„Vypadá to dost, dost příšerně,“ řekl Pepa.

„Přesně tak,“ přisvědčil Cabal. „Mimochodem, byl bych ti velmi vděčen, kdybys konverzaci nechal na mně, Žulo.“

„Jak si račte přát, sáhibe.“

„Myslím veškerou konverzaci.“

„Rozhodně. Koneckonců vy jste šéf. Mohl bych se ale zeptat proč?“

„Abych byl zcela upřímný, vzal jsem si tě s sebou jako tělesného strážce. Lidé mají jistý psychologický problém uvěřit, že by člověk mohl být neuvěřitelně silný a zároveň inteligentní. Musí to být buď jedno, nebo druhé.“

„Tak jako krásné ženy nemohou být chytré. Rozumím vám. Nechcete, abych si svou výhrůžnost podkopal nějakou nečekaně bystrou poznámkou. Dobře tedy, nebudu si pouštět pusu na špacír.“

Když takto aspoň na chvíli zkrotil Pepovu nechvalně proslulou výřečnost, Cabal vyrazil k největšímu a nejméně vkusnému karavanu. Zaťukal na dveře a počkal si.

Dveře se nakonec otevřely a vykoukl z nich malý, neupravený muž ve spodním prádle, přes nějž měl navlečený honosný rudý župánek. Přestože vše svědčilo o tom, že právě vstal z postele, jeho synteticky černé vlasy byly dokonale ulíznuté, jako by je někdo nalakoval.

„Co chcete?“ zaskřehotal a zamrkal v denním světle.

„Vy jste majitel? William Butler?“

Muž zašvidral a změřil si pohledem Cabala. Pak si pohledem změřil Pepu. Pak si zase začal prohlížet Cabala, protože při tom nechytal takovou křeč do krku. „Kdo to chce vědět?“

„Jmenuji se Johannes Cabal. Vidím, že to jméno poznáváte.“ Mužova pomačkaná tvář se trochu protáhla. „Přišel jsem vám vrátit váš majetek.“ Kývl na Pepu, ten vytáhl z kabátu násadu krumpáče a zamával jí na toho člověka mezi ukazováčkem a palcem, jako by šlo o tupé párátko.

„Nic mi nedokážete,“ ozval se ten muž. „Tohle jsem v životě neviděl. Přísahám na mámin hrob, že ne.“

Cabal už ale vrtěl hlavou. „Zpomalte, pane Butlere. Průhledné popírání má přijít později. Za prvé – vy tedy jste pan William Butler z Butlerova kočovného lunaparku, že ano?“ Ten mužík se trochu narovnal a Cabala cosi varovalo, že tohle nepůjde úplně tak, jak si to naplánoval.

,,,Williame‘ mi říkala jen moje mutra. Já jsem Billy Butler, šoumen a podnikatel. A vy sem nemůžete naklusat a bez důkazů vobviňovat slušný a zákonadbalý lidičky jako já, že jsme vám rozflákali pouť, jo?“

„Vy mi špatně rozumíte, pane Butlere. Nevidím jediný důvod, proč bych vás měl z něčeho obviňovat, když oba víme, že o vaší vině nemůže být pochyb. Ne, prosím, ušetřete mne melodramatických výlevů.“ Butlerův rudý nos rychle spěl k barvě červené řepy. „Pokud to bude nutné, tady pan Žula klidně rozebere ten váš podnik na prvočinitele, dokud nenajde pana Croala a jeho provokativního kamaráda. Nepochybuji o tom, že se tváří tvář tomuto důkazu milerádi doznají ke své roli ve včerejších násilnostech a svěří se nám i s tím, jak jste to celé spunktoval.“ Poklepal na násadu.

„Nebo jim to topůrko narvu do chřtánu. Chochocho!“ ozval se Pepa a prokázal tím svůj nečekaný a nevítaný sklon k ochotnictví. Cabal po něm střelil pohledem a on zmlkl.

„Tak si to zkuste,“ pronesl pan Butler nemoudře.

Po pouhých sedmi minutách a pár vteřinách Cabal ukázal na Butlera a řekl: „Poslal vás tenhle člověk dělat výtržnosti na mém karnevalu?“ Croal a Anders mohli pouze kývnout na souhlas. S půlkou přeražené násady krumpáče v puse se mluví těžko. Ti dva viseli z Pepových ohromných rukou a přáli si, aby byli někde jinde.

„Práskači zatracený,“ zavrčel Butler.

„Tohle vůbec nebylo nutné, pane Butlere. Jen se chci s vámi dohodnout. Vy a vaši lidi se budete držet dál od mého karnevalu a já na oplátku nenechám všechny vaše zaměstnance zavraždit a jejich duše poslat do posledního kruhu Pekla.“

„To byste nedokázal, ani kdybyste to zkusil,“ zamumlal Butler nerozumně.

Cabalovi se jen tak tak podařilo Pepovi zabránit v tom, aby nepráskl Croalem do Anderse a neudělal z nich jedno stvoření s příliš mnoha končetinami a nedostatečným počtem hlav.

„Podívejte, vás baví mi odporovat? Zkuste to pochopit. Tohle už jde mimo vás. Buďto uděláte, co vám řeknu, nebo dopadnete tak špatně, že nebudete věřit svým očím. Držte se dál od mého karnevalu.“ Cabal se obrátil k Pepovi. „Polož ty dva a pojď se mnou.“ Pepa pustil Croala a Anderse na hromadu a vydal se za Cabalem na silnici.

Když byli z doslechu Butlera a jeho tlupy zamračených montérů, Cabal řekl: „‚Nebo jim to topůrko narvu do chřtánu. Chochocho!‘“

„Jen jsem improvizoval v rámci role, kterou jste mi přidělil,“ odpověděl Pepa vzdorně. „Zamlklý silák, to je tak pasé.“

„Zato přiblblý silák je teď na divadle ve flóru? No, to je jedno. Svým způsobem to dopadlo dobře, i když ne tak, jak jsem zamýšlel. A ušetřili jsme si spoustu peněz.“ Plácl se přes kapsu, v níž ležel nevyužitý úplatek. „I když popravdě řečeno máme tolik peněz, že ani nevíme, co s nimi.“

Horst nebyl vůbec spokojený, když mu vylíčili dopolední události. „Ty těm lidem nerozumíš. Nesrovnals ho do latě, jen kvůli tobě vypadal před svými lidmi jako blbec. O Billym Butlerovi jsme ještě neslyšeli naposledy.“

Cabal byl vzbuzen na lůžku v tu chvíli, kdy růžové prstíky jitra upatlávaly mraky, jako když hyperaktivní dítě kreslí prsty. Skrz okno spacího vozu spatřil křiklavě barevné světlo a zatápal po slunečních brýlích. Ty barvy byly až nepříjemně křiklavé. „Co…“ Našel brýle a nasadil si je. „Co se děje?“

„Je to špatný, šéfe,“ řekl Kostroun. „Hoří.“

Cabal si natáhl plášť a vyrazil do chaosu. Všichni tam pobíhali jako šílení a nedokázali se rozhodnout. Dokonce i Tvorové z Vlaku duchů byli venku, naráželi do lidí a křičeli jim do tváře. „Vy! Tvorové!“ zařval. „Běžte se schovat, než vyjde slunce.“ Tvorové váhali. „A to hned!“ Tak šli. U lokte se mu objevil Horst.

„Promiň, Johannesi. I já musím jít. Tohle už nemohlo mít horší načasování.“

Cabal se prudce obrátil na místě a počastoval svého bratra naštvaným pohledem. „A tím myslíš co? Že se s tím sám nedokážu vypořádat?“

Horsta to vyvedlo z takřka dokonalé duševní rovnováhy. „Ne, vůbec ne. Myslel jsem…“ Zadíval se k horizontu. Od východu slunce je mohlo dělit už jen pár sekund. „Podívej, nemám čas se o to hádat. Už musím jít.“ Vzduch zavířil a Cabal zůstal sám.

Vycházející slunce ozářilo scénu zuřícího přírodního živlu, jejž se pomocí rázné racionality a robustního selského rozumu úspěšně dařilo zastavit. Z montérů a vyvolávačů se utvořily řetězy a konečně se našlo použití pro Hadicového Horáce.

„Hóóří!“ pozpěvoval si, když jej Layla třímala, „má panenko srdce moje pro tebe!“

„Moc ho nerajcuj, nebo ten zatracenej požár nikdy neuhasíme,“ štěkl na ni umouněný a naštvaný Cabal.

Po hodině už z ohně nic nezbylo. Ovšem ani ze tří atrakcí, čtyř stánků a přístroje „Diplomaticky lžu o vaší váze“. Cabal obcházel trosky, vztekle syčel, pokud na něj někdo zkusil promluvit, obcházel kolem tak, jako sup krouží kolem pikniku zombíků. Neandrtálec seděl nahý ve velké louži, u níž stál ohořelý štít s nápisem Ledový muž! Pohřbený v sibiřském ledu deset miliónů let! „Co se děje, čéče?“ ptal se kohokoli, kdo se k němu nachomýtl.

Zničehonic se Cabal zastavil, začichal ve vzduchu a špičkou zničených, ručně šitých bot převrátil kus prkna. Odhalil tak loužičku s tekutinou, která se přelévala a třpytila způsobem, jenž svědčil o nižší viskozitě než u vody. Klekl si k ní, přičemž si navíc zničil kalhoty, a nadechl se vzduchu nad ní. Zamířil k němu Kostroun a i on ji opatrně očichal. Cabal vstal a tvář měl pod hasičskými šmouhami ošklivě bledou. „Katalyzátor,“ pronesl tiše.

„Jo?“ Kostroun zkusil ještě jednou přičichnout. „Mně to smrdí jako benzín.“

„Žhářství.“

„No tak se rozhodněte co vlastně.“

Že má Billy Butler návštěvu, to mu došlo po zaťukání. Tedy, vodítkem mu bylo spíš to, jak byly dveře strženy, vyrvány a odhozeny do sousedního okresu.

„Zase vy,“ zkřivil ret, když Cabal vešel dovnitř. Venku se ozvalo plácnutí svědčící o tom, že Pepa právě přesvědčil Butlerovy montéry, aby svému šéfovi nechodili na pomoc.

„Myslel jsem,“ řekl Cabal pomalu a pečlivě, „že jsme byli domluvení, Butlere.“

„Nepamatuju si, že bysme –“

„Myslel jsem,“ pokračoval Cabal, „že si rozumíme. Že vy se budete od mého karnevalu držet dál a já vás nechám naživu.“

„Já jsem v tyhle branži odmalička, ňákejch –“

„Ano, přesně o to jde, pane Butlere. Pane ‚Já jsem byl v tyhle branži od úsvitu věků‘ Butlere. Minulý čas. Vidíte? Je po všem, a to všechno proto, že jste mě nedokázal nechat na pokoji.“

Butler zkusil jiný přístup. „Tohle je moje soukromý vlastnictví. Jestli ne –“

„Ach! Tomu by jeden nevěřil! Já tu mluvím o vaší nadcházející smrti a vy mluvíte o žalobě za narušování držby.“

Butler se zarazil. Vypadalo to, že mu něco začíná docházet. „Cože? Vy mě zabijete?“

„Ano. Pravděpodobně.“ Nikdy neprobírej plány na vraždu s obětí, připomněl si. Pak z toho vymizí všechna spontánnost.

„Proč?“

„Proč? Pokusil jste se spálit můj karneval!“

Butler si zkřížil ruce na prsou a samolibě se usmál. „Dokažte to.“

„Butlere, zkuste pocho– Nevadí vám, když si sednu, že ne? Zkuste pochopit, že nejsem od policie. Nepotřebuju důkazy, ať už skutečné, nebo podvržené. Potřebuju jen odůvodněné podezření, a vy, Butlere, jste velmi podezřelý. Pokud by teď v zemi Protinožců testovali podezřelometr, říkali by si: ‚Božínku, co je tenhle hrozně podezřelý objekt, který jsme zachytili? Ale ale, vypadá to zrovna jako Billy Butler, světoznámý žhář a špatný lhář.‘“

Butler zvážil Cabalova slova a shledal je rozumnými. „No tak jo,“ řekl. „Tak co je to za dohodu?“

„To je dávná minulost. Dostal jste šanci a nechal jste si ji utéct.“ Zadíval se z okna karavanu posetého mušinci. „Podívejte, vážně nechci mít na rukou vaši krev. Bylo by to hrozně nepříjemné. Co kdybychom to zkusili ještě jednou, co?“

Za čtyřiadvacet hodin se Cabal a Pepa Žula vrátili. Z Cabalových manžet a límečku pořád stoupaly slabé pramínky kouře a tvář měl umazanou od sazí. Vypadalo to, že je z něčeho nešťastný.

Oheň z předchozího dne byl rozčilující nejen kvůli fyzickým škodám, které napáchal. Když se Cabal probudil z nepokojného spánku a zjistil, že neznámá osoba či osoby nejenže polila benzínem celou trať pod vlakem, včetně kanceláře, v níž spal, ale dokonce zamkla jeho dveře na zámek, připadalo mu to už na hranici urážky. Zrovna zvažoval, které okno rozbít, když se ozvalo tříštění a páčení a Horst ty dveře otevřel.

„Tos věděl, že někdo ty dveře zamkl?“ zeptal se starostlivě.

Cabal se prodral přes něj a seskočil na štěrk u trati. „Vy dva!“ zavolal do kabiny. „Popojeďte vlakem! Rychle, hergot!“

Dennis a Denzil se na sebe zadívali. Měli jisté tušení, že se něco děje, když vlak zachvátily plameny, ale nechtěli šířit paniku tím, že by na to upozornili. Denzil chtěl zrovna říct Dennisovi, ať nabere páru, když si všiml, že Dennisovi hoří vlasy. To mu bylo dobré pro zasmání, nebo aspoň příšerné hýkání, k němuž se Denzil uchyloval od té doby, co mu vyschly plíce. Dennis se zamračil, podrbal se na hlavě a zapálil si ruku. Denzil se opět rozhýkal.

A pořád by tam byli, kdyby se velký motor nerozhodl, že to už stačilo, a nerozpohyboval se s obludným řevem pobouřeného strojírenství. Cabal a Horst překvapeně sledovali, jak lokomotiva začíná pomalu couvat. Tam, kde přejela, vsála oheň zpátky pod své břicho, plameny se naposledy blikotavě vzepjaly a zmizely. Během minuty nezbyly žádné plameny krom těch v topeništi motoru – v topeništi, které bylo ještě před deseti minutami studené a uhašené vodou. Teď v něm žhnulo jako v peci. Bratři Cabalové se na sebe zadívali: je ještě pěkných pár věcí, které o tom svém karnevalu nevědí nebo které nechápou.

To bylo tehdy. Nyní Johannes Cabal a Pepa Žula stáli před Billym Butlerem a nic neříkali. Smrad kouře to všechno říkal za ně.

Butler se škaredě usmál. „Á. To je –“ Ve srovnání s jinými posledními slovy tomu něco chybělo.

„Zvedák, Pepo,“ řekl Cabal. A tak Pepa Žula uštědřil Butlerovi mimořádně vědecký a zároveň boxerský mistrovský zvedák. Bylo to něco tak krásného a kineticky poetického, že by to jistě dlouho obdivovali lidé, kteří se rádi dívají na jiné lidi, jak se ze sebe navzájem snaží vytlouct duši. Úder byl rovněž dost silný na to, aby menší budovu zvedl ze základů. Všechno až po pobočku knihovny by zavrávoralo a spadlo. Billy Butler měl sice trochu pivní pupek, ale jednoduše nebyl ve stejné váhové kategorii. Nějakým zázrakem mu hlava zůstala na těle, ale nebylo prakticky pochybností o tom, že policie zahájí pátrání dávno předtím, než zase dopadne na zem. „Pojďme, Pepo,“ řekl Cabal, když Butler zmizel ve spodní vrstvě mraků.

Rychle prošli Butlerovou poutí – Butlerovi muži na ně pokřikovali nadávky, ale drželi se v bezpečné vzdálenosti, ženy pobíhaly kolem v předvídatelné hysterii. Pískot i řev ostentativně ignorovali a brzy byli na zpáteční cestě do Murslaughu.

Po necelém kilometru se Cabal zastavil.

Něco mu vrtalo hlavou. Šlo o tu předvídatelnou hysterii. Hysterii hraničící s nacvičeným představením.

Když na to vzpomínal, byl by přísahal, že ty ženy ječely „Rebarbora! Rebarbora!“ A ty nadávky, jimiž je častovali muži – hodně jim hrozili pěstí, ale co to vlastně říkali? Něco jako „Rafln hufln ranty ráá!“ ne? „Grrulveln skříp rafr“?

„Vy o něčem přemítáte, stará vojno,“ řekl Pepa lehce zvědavě. „Co se děje?“

„Vrátím se tam,“ pravil Cabal odhodlaně.

„Ech? A proč?“

„Je tu něco divného. Na té pouti je něco podezřelého.“

„Myslíte krom toho, že její vlastník teď obíhá Zemi na nízké oběžné dráze?“

„Ano, krom toho. Mám šestý smysl, který mi říká, kdy mi někdo věší bulíky na nos.“

„Á, o tom už jsem slyšel. Myslím, že se tomu říká ‚klinická paranoia‘.“

„Mám šestý smysl,“ řekl Cabal a počastoval Pepu pohledem člověka, který ví, kam dát ruce na sbíječce, a nebojí se ji použít, „a ten mi teď říká, že se ze mě někdo někde snaží udělat hlupáka.“ Obrátil se na podpatku a namířil si to zpátky k Butlerově pouti.

Nebyla tam. Nenašel prakticky ani stopu po tom, že tam kdy byla. „Já to věděl!“ Cabal rázoval po opuštěném místě. „Já to věděl!“

„No panečku,“ podivil se Pepa. Ruce jako lopaty měl v bok a rozhlížel se s otevřenými ústy. „Tomu říkám trik.“

Cabal se zastavil a zadíval se na Pepu. Hraje to překvapení velmi přesvědčivě, hromotluk jeden, ale koneckonců to je zplozenec Pekla, stvořený ze Satanovy krve. Nakolik se mu dá věřit? Dokonce i jeho majordomus Kostroun pochází ze stejného zdroje. Důvěřovat může skutečně jen Horstovi. Krev přece jen není voda. Má kdesi poznamenanou relativní hustotu obou kapalin, aby to mohl dokázat.

Pepova ruka mu něžně dopadla na rameno a odtáhla ho stranou. Za půl vteřiny Billy Butler dopadl na místo, kde ještě před okamžikem stál Cabal, a vyryl v zemi kráter víc než metr hluboký. „Díky, Pepo,“ řekl Cabal.

Zadívali se do díry na potlučenou mrtvolu. „Aspoň ho nebudeme muset pohřbívat,“ komentoval Pepa. „Nakopám na něj jen trochu hlíny, ne?“

„Ne,“ odpověděl Cabal suše.

„Není to dost hluboko? Najdu si rýč.“

„Není to dost hluboko. Ani náhodou.“ Zkřížil ruce na prsou a s chladným opovržením se zadíval na tělo. „Mimochodem, jak hluboko je Peklo?“

Následovala dlouhá odmlka. Pak se Butlerova hlava se skřípěním otočila o sto osmdesát stupňů, „Jak jsi to poznal?“ zaskřehotal přes pokroucenou a polámanou průdušnici.

„Trošku moc teatrální, než aby to bylo přesvědčivé. Že jsi to ty, Ratlíku?“

„Ratuthu,“ opravila ho mrtvola podrážděně. Hlava se za velkého praskání a křupání znovu protočila. Pak se neohrabaně protáhla, přičemž páteř vzadu prořízla límec bundy.

Pepa překvapeně couvl. „Fuj! No teda.

Bunda se záhy rozškubla na mnoha dalších místech a tvor, který býval Billym Butlerem, vybuchl v neuspořádanou masu rukou, pařátů a svíjejících se ostnatých chapadel. Neeuklidovské úhly vyvstaly vertikálně jako lešení Babylonské věže. Nahoře se z mezer mezi realitami vyloupla koňská lebka korunovaná stylizovanou řeckou helmou. „Pro tebe jsem generál Slabuth, Johannesi Cabale,“ dodal démon a čelisti mu cvakaly o sebe.

„Čí brilantní nápad to byl?“ zeptal se Cabal.

„Prosím?“

„Tenhle slabomyslný pokus přinutit mě prohrát sázku. Čí to byl nápad?“

„.Slabomyslný‘ je podle mě trošinku přísné hodnocení.“

„Čí,“ opakoval Cabal s velmi důraznou výslovností, „nápad?“

„No, ono se to tak nějak rozhodlo ve výboru. Víš –“

„Takže tvůj.“

Chvíli se na sebe mlčky dívali. „Ano,“ pronesl Ratuth Slabuth nakonec.

„A co si o tom myslí tvůj pán?“

„Cože? O švindlování? Myslí si, že je to vždycky děsně dobrý nápad.“

„No tak mu vzkaž, že takhle to nejde. Žádné další vměšování, nebo celou naši dohodu odpískám.“

„Á, z toho se tak jednoduše nevykroutíš.“

„Proč ne? Nic jsme nepodepsali. Ani jsme si na to ne-plácli.“

Slabuthovi se podařilo našpulit rty, ačkoli žádné neměl. „Takhle se to nedělá.“

Cabal se uštěpačně zasmál. „Žádné další vměšování, rozumíš? Pojď, Žulo.“ Obrátil se na podpatku a odkráčel vstříc Cabalovic karnevalu.

Pepa se zdržel dost dlouho na to, aby mohl říct: „Rád jsem se s vámi seznámil. Promiňte, už musím běžet,“ a běžel.

Ratuth Slabuth sledoval, jak jdou pryč. Pak nevzal na vědomí zemi pod svýma nohama a vrhl se do ohnivé pekelné jámy.

Našel Satana na jeho trůně v jeskyni s lávou, jak si čte Wheatleyho Satanistu ve vydání s velkým písmem.

„Je to divný způsob, jak lidi varovat před uctíváním mé maličkosti,“ pronesl Satan a ukázal na knihu. „Podle ní si při tom člověk užije spoustu zábavy. Ale stejně, vsadil bych se, že nakonec všechny čeká příšerná smrt. No jo. Kdo by chtěl žít navždy?“

„Většina z nich,“ odpověděl generál Slabuth.

Satan knihu prudce zaklapl a ona zmizela. „Takže – jaké to bylo? V lidské kůži?“

„Stísněné. Nadlouho si něco takového rád nechám ujít.“

„A Cabal?“

„Měl překvapivě dlouhé vedení. Ale stejně se mi povedlo zničit mu zhruba pětinu karnevalu, než mu to došlo.“

„Pětinu? Dobrá práce.“

„Bohužel se z toho vzpamatuje. Obzvláště s pomocí toho svého bratra.“

„Ano. Že se zapojí Horst Cabal, s tím jsme nepočítali. Ale nedělej si starosti, tahle akce splnila svůj účel. Už se dál nebudeme vměšovat. Přinejmenším prozatím.“

Následovala chvíle ticha, při níž Slabuth rozpačitě přešlapoval. Nakonec se ozval: „Vaše Veličenstvo… mohu vám položit otázku?“

„Ano?“

„Celá tahle záležitost mě od začátku znepokojuje. Sice vidím potenciální zisky, které nám vyplynou z toho, že Cabalovi umožníme objíždět města a ze všech sil lovit duše, ale pořád nechápu, proč jste mu pomohl a daroval mu karneval. Z minulých zkušeností víme, že mají silný rozkladný potenciál s celkem širokým dosahem. Darovat jeden Cabalovi znamená prohrát sázku hned na začátku.“

„A tvá otázka zní?“

„Mohl bych se zeptat, k čemu je to všechno dobré?“

Satan se líbezně usmál. „Ne. Nemohl. Ty se zabývej taktikou, Ratuthu Slabuthe. Velkolepá strategie je zase moje doména. Můžeš jít.“

Slabuth začal něco říkat, ale pak si to rozmyslel. Odešel a cestou se musel hodně přesvědčovat, aby se necítil jako podřadný pochop.

Satan si počkal, až bude sám. Letmo se rozhlédl. Kdyby bylo možné, aby ztělesnění hříchu vypadalo provinile, a ne samolibě, rozhodně by bylo možné popsat ho jako mírně zahanbeného. Když se přesvědčil, že ho nikdo nemůže vidět, Satan luskl prsty. V jeho ruce se zhmotnil starý školní sešit s oslími rohy a čtverečkovaným papírem. Otevřel si ho na stránce s grafem, jenž byl jeho krasopisným písmem nadepsán „Cabalův výkon“. Klikatá čára překonávala hodnotu sta duší zhruba čtrnáct dní před termínem. Satan zvážil nezdary, které Cabal utrpěl v posledních několika dnech, usmál se a vymazal poslední kus čáry. Pak pečlivě zanesl revidovaný odhad: podle něj již Cabalovi nezbývala ke splnění úkolu žádná časová rezerva.

„Tak, Johannesi,“ řekl Satan. „Teď budeš mít život mnohem zajímavější.“

Policejní bulletin (vydaný 22/12/1-):

Uprchlíci z Laidstonského vězení

Následuje seznam uprchlíků z Laidstonského křídla E, oddělení s nejvyšší ostrahou. Všichni uprchlí vězňové si odpykávali trest za nejzávažnější zločiny a ke všem je nutno přistupovat opatrně. Příloha A obsahuje fotografie a popisy jejich fyziognomie.

• Aleister Gage Baker – „Šelma z Barnwicku“. Předpokládá se, ze bez svého kostýmu Šelmy (jenž zůstává součástí důkazního materiálu) je víceméně neškodný.

• Talbot Saint John Barnaby – „Hospodský travič“. Někdejší majitel penziónu. Dokud Barnaby opět neskončí za mřížemi, všichni policisté by se měli vystříhat gratis občerstvení v hostincích.

• Leslie Coleridge – „Vražedný bavič dětí na částečný úvazek“. Jednejte s ním opatrně. Pokud vám Coleridge nabídne udělat jezevčíka z balónků, okamžitě přivolejte posily.

• Thomas Nashton Cream – „Neschopný zabiják“. Jediný pokus o vraždu, sedmadvacet dalších smrtí, všechny neúmyslné. Zamýšlená oběť vyvázla se zdravou kůží.

• Frederick Gallagher – „Vrah nevěst v hořlavé elektrifikované kyselinové lázni“. Hrozba menšího rozsahu. Zabíjí jen pro výnos z pojištění. Má sklony k přehnanému plánování.

• Henry George Hetherbridge – „Zabiják se špulkou bavlněné nitě“. Zavraždil svou manželku, strýčka, advokáta a obchodníka s potravinami a teprve poté se lidé začali ptát, nakolik jsou v průběhu šesti týdnů pravděpodobné čtyři smrtelné nehody obnášející špulku bavlněné nitě.

• Gideon Gabriel Lucas – „Biblický ranař“. Nebezpečný pouze osobám, jejichž příjmení obsahuje kořen „Bible“.

• Palmer Mallows – „Stepující škrtič v neokovaných střevících“. Policisty varujeme před jakýmkoli improvizovaným tancem.

• Joseph Grant Osborne – „Zbytečně sprostý travič“. Hrozba menšího rozsahu, ovšem policisté by si neměli žádná jeho slova brát osobně.

• Alvin Simpson – složka chybí. Předpokládá se, že je nebezpečný, nejspíš.

• Daniel Smike – „Plačící smrt“. Při jeho zatýkání by se policisté měli uchýlit k použití obušků bez ohledu na to, jak se Smike rozpláče.

• Oliver Tiller – „Rýmující zabiják“. Bývalý armádní důstojník pověřený starostí o munici, expert na nástražné výbušniny. Při pronásledování Tillera by si policisté měli dát pozor na hrábě v trávě, ropuchu na lopuchu a na vlasy spadlé na terasy. Promenádám nechť se vyhýbají úplně.

KAPITOLA 9

v níž du na karneval a vydím vjecy

Co sem dělal o výkendu

Timothy Chambers, dvojnásobný nosytel Viktoriina kříže, zhouba Treenů z Venuše

V sobotu sem s mámou šel na karneval. Menuje se KABELOVÝ KARNEVAL páč patří dvěma chlápkům co se menujou KABEL. To proto poněvadž sou bráchové jako já a Viktor ale na rozdíl ode mě a Viktora jim nevadí dyž je někdo vydí spolu. Mněli tam velkou bránu abistese bez zaplacení nedostaly dovnitř ale můj kámoš Tony tam ve čtvrtek podlez plot a vitahoval se: „Sem jako rendžr, nenápadnej jako kočka a umim se dostat na poutě, radaroví a ponorkoví základny a nikdo si toho ani nevšimne.“ Což je ksmíchu páč je nápadnej jako mrtvý prase na kolečkovejch bruslých s polycejním majáčkem na hlavě. Pak začal poskakovat a dělat „Jedu! Jedu! Jedu!“ což teda podle mně ktichu taky nepřispývá.

Takže sme prošly tou velkou bránou a moje máma říká: „Tak, Timothy, musíš se držet svojí drahý mamynky a neutíkat sakra sakra sakra kam ses to poděl?“ Neb je to tak, můj mylý čtenáři, setřás sem okovi mateřský lásky (blééé, podejte mi pitlíček na blytí, pančelko) a uletěl, svobodný jako ptáček. (Ha ha jako velkej tlustej hnusnej sup ha ha, říká můj brácha Viktor kterej mi to zrovna přečet přes rameno. Jako bi von o tom něco věděl, kdys s řevem utíká od zajímavejch přírodovjednejch pořadů v telce, A NYNÍ VYDÍME MATKU PŘÍRODU V JEJÍ DIVOKOSTI A SIROVOSTI, skřip, grrr, všude kref, z kuchině se ozývá lýbezná melodije, jak Viktor STRACHI fňuká. Ale to vodbočuju.)

Naposled mně vyděli, jak pobýhám po pouti, ta ran ta rá, a můj nevinej mladej mozek kazejí děsně nemorální atrakce. SUPR! Zahlídnul sem VLAK DUCHŮCH a doběhnul k takovýmu vizáblímu chlapovi před vchodem. „Dobrý den pane můžu na ten váš vlak duchůch prosím prosím prosím“ neb nejsem povznesen nad žebrání.

„No panečku, tomu říkám nadšení, že, mladej pane?“ řekl pan Kostroun a shlédl na malého kluka, který před ním poskakoval. „Kde máš maminku?“

To chlapečka zarazilo. „Támhle,“ odpověděl nakonec a ukázal přes půl okresu.

„Aha,“ řekl Kostroun. „Fajn. No dobře, pokud ví, kde jsi, mladíku, tak to je v pořádku. Tak ty chceš na Vlak duchů, jo?

Chlapeček přikyvoval tak rychle a usilovně, že starší muž by si tím natáhl svaly.

„Fajn, ale řikám ti to na rovinu, tohle je zatraceně děsivá jízda, slyšíš? Byly tu děti – sakryš – dvakrát starší než ty a vyšly vocaď tááááákle starý.“ U slov „tááááákle starý“ udělal nohy do O a zatřepal rukama. „Já sám jsem tam šel s krásnou čupřinou. A teď se podívej!“ Smekl hnědou buřinku a ukázal úplně hladkou lebku. Chlapeček se nadšeně zasmál. „No, jen se směj, ale podívej, co se mnou ta jízda udělala. Dyk je mi jen patnáct!“

Myslim že si trochu VYMÍŠLÍ ale to je jedno neboť VLAK DUCHŮCH mi už kyne (metaforycky). No, vlastně ne tak metaforycky neboť má nahoře vohromnou KOZTRU co mi kyne velkým pařátem. Taky velkou gorylu s šutrem. Ale ne, quelle horruers, mes petites. Páč nemám žádný LOVE.

„Nemáš škváru, jo?“ řekl Kostroun. „Noooooo…“ Teatrálně se rozhlédl a pak se k chlapci sehnul a zašeptal: „Možná bych mohl trošinku porušit pravidla a pustit tě dovnitř, co řikáš? Ale bude to naše tajemství, jo? A ne abys to vykládal kamarádům, protože ty bych musel odmítnout. Jasný?“

Kluk přikývl, to spiklenectví ho úplně nadchlo.

„No dobře,“ řekl Kostroun. Vstoupil do budky, kde se prodávaly lístky, a pleskl na pultík kusem lepenky. „Tumáš. Jeden volňásek od vedení podniku.“ Kluk se na lístek zadíval s přímo posvátnou úctou. Kostroun se bokem vysunul z budky a přísně se otázal: „Máš lístek? Vidím, že máš.“ Vyškubl ho chlapci z prstů, úhledně ho přetrhl na dva kusy a útržek mu vrátil. Pak už veseleji zavolal: „Nastupovat do Vlaku duchů!“ a posunkem ho poslal do prvního vagónu.

Mašinfýra byl taky KOZTRA!!! Ten vizáblej chlap mu řek: „Tady tohle je můj kamarád, pane strojvedoucí, tak ať si tu jízdu užije.“ A ten mašinfýra odložil dostihoví noviny a řek: „Tak jo, Koztroune,“ což je fakt trochu ironycký. Pak ten vizáblej chlap odešel a VLAK DUCHŮCH se rozjel. Ten VLAK je pořádnej vlak s kouřem a párou a ne jako ten šuntovej na Butlerově pouti co ho řídil mladík uhrovytější než můj brácha a to už je teda co říct. Jen tam visedával a vikecával se s HOLKAMA kerý sou míň vybíraví, než bi jeden vjeřil. Tenhle mašinfýra byl pořádnej mašinfýra VLAKU DUCHŮCH páč byl PO SMRTI a ne jen SMRTELNĚ VOŠKLYVEJ.

Takže VLAK vijel z nástupyště do TUNELU STRACHU! Což vím páč to stálo nad vězdem do něj.

Vlak prudce zrychlil, vystřelil do tunelu jako fretka do nory a rozrazil dveře, díky nimž zůstával interiér v přítmí. Timothymu se na okamžik zdálo, že příšerný rozšklebený obličej namalovaný na dveřích se v očekávání nárazu zatvářil ustaraně, a byl by přísahal, že slyšel, jak dveře řekly „Au“, jen co se s hlasitým prásknutím odrazily od zarážek.

„Ha-ha,“ pronesl strojvedoucí lakonicky pro sebe. Vlak se prohnal zatáčkou a sjel z kopečka, takže se jistě dostali níž než do přízemí, zpomalil, aby mohl odbočit ostře nalevo, a pak začal nabírat rychlost. Timothy nebyl za svého krátkého života v mnoha strašidelných vlacích, ale tenhle se od všech ostatních rozhodně odlišoval. Dokonce i to, jak vlak jel – když si to namířil do dveří napravo od fasády, a tudíž oproti zvyklostem nabízel jízdu proti směru hodinových ručiček –, mělo pasažéra záměrně vyvést z míry. Několik dlouhých vteřin se nic nedělo. Pak si povšiml malé šedé plochy, která na jeden zvláštní okamžik vypadala úplně jako okno. Ne, na to je moc nepravidelná. Náhle si uvědomil, že je to velký plyšový králík, tak metr dvacet vysoký. Nepochybně pamatoval lepší časy: jedno ucho mu od prostředka plandalo, srst mu na mnoha místech vyhnala až na jutovou pytlovinu a jedno očičko se mu houpalo po obličeji na niti.

„TODLE NENÍ VŮBEC STRAŠYDELNÝ!“ řek sem páč mě ten velkí králík nezastrašyl. „Není to děsiví, jen podfuk a švindl. Chtěl bich svý peníze zpátky, kdybich ňáký zaplatil. Což sem teda nezaplatil.“

„Sem stělesnění děckých strachů, jestli to musíš vjedět,“ řek ten králík. „Vydím, že ve tvým případě sem přišel trošku brzi. Ale dej tomu 20 let a já tě viděsim až na půdu, mladíku.“

„Nevim, jak bi to bylo možný, můj milí oddřený příteli,“ já na to, „neb já nikdy neměl plišovího králíčka a tudíš do něj nemůžu promýtat svoje frojdovský komplexi. Takže útěr, ušáku.“

V tu chvíly sem si všim stolu v přítmí za nim, u kerýho sedí další velký hračky. Hrajou KARTY a pijou PYVO. Volaj něco jako: „Vsadím se že ale mněl medvýdka nebo velkou zubatou opici, kerá se menovala pan Nana, nebo legrační olyheň…“

Ze stínů se ozval slabí hlas: „…anebo přátelskou strakatou krysu ménem Cromatty.“ A všechny vostatní hračky na něj hodily půllitr.

„Drž hubu, Cromatty,“ ozvali se. „za celý DĚJINY SVĚTA neměl nikdo přátelskou strakatou krysu. Tak sklapni, nebo ti zase dáme čočku.“

Hororoví králíček si zhluboka povzdech a řekl: „}á uš toho mám plný zubi. Chci čerstvej vzduch. Haló,“ zamával na mašinfýru. „Zastavte. Chci se svýzt.“ Tak sme mu zastavili a hororoví králíček co se menuje Jan si vlezl dovnitř a my zas valili.

Hororový králíček Jan velejemně vzal za nitku, která vedla od jeho klátícího se oka, a opatrně za ni zatáhl, až se mu oko dostalo zpátky na správné místo. „To už je lepší,“ řekl Timothymu. „Když se člověku takhle houpe jedno oko, úplně mu to rozhodí stereoskopické vidění. Takže, pane…?

„Timothy,“ odpověděl Timothy tiše, ovšem ne tak tiše, jak by člověk za daných okolností mohl očekávat.

„Pane Timothy, jak se ti zatím líbí na pouti?“

„Je docela… zvláštní.“

„To ano,“ přisvědčil Jan, naklonil se na sedadle dopředu a zadíval se do tmy, „je to fakt zvláštní pouť.“

Náhle odkudsi vyskočily hubené postavičky, očividně vyrobené ze štěrchátek na čištění dýmky, se zlomenými lžičkami místo hlavy. Poskakovaly a vydávaly bublavé zvuky. Timothy trochu nadskočil. „Krucinál!“ křikl Jan. „Vypadněte, vy beatnici jedni!“ Postavičky za stálého bublání odskákaly. Jan se obrátil k Timothymu. „Co vlastně mají být zač? Jsou to jen trosky. Jsme na cestách už měsíce a zatím jsme nepotkali jediného člověka, který by choval morbidní strach ze surrealismu. Nechuť?“ Zakýval pracičkou. „Možná. Strach? Ani omylem.“

Pár okamžiků se mlčky ploužili. Cosi nepopsatelně fobického se vyšinulo ven, sedlo si u koleje a zapálilo si woodbinku. „Jsem bubák, co ti žije pod postelí. Gura, gura.“ Poslední dvě slova zněla jako takový ten zvuk, co by mohla vydávat obluda, kdyby v sobě našla trochu nadšení.

„Ne, to nejsi,“ řek sem mu. „Páč já spim na horní palandě, takže pod mou postelí žije můj brácha Viktor. A strašydelnej taky moc nejsi.“

„Ále,“ řekl ten tvor. „Nesmysl.“ Odšoural se zpátky do stínů, dokud z něj nebyla vidět jen žhnoucí špička cigarety.

„Teda na tebe si jen tak někdo nepřijde, pane Timothy,“ řekl Jan. Vynořila se šatní skříň a její dveře se začaly pomalu a hrozivě otevírat. Jan se vyklonil z vlaku a kopnutím je zavřel. „Ani neplýtvej časem,“ zavolal na skříň, která se už pomalu ztrácela v příšeří za nimi. Zdálo se, že z ní vychází tlumené klení. „Je to jenom dítě.“ Jan se obrátil k Timothymu a upřel na něj zkoumavé oko. Po zatahání za nit si mohl Timothyho prohlédnout dvěma zkoumavýma očima. „Měli bychom mít pár upírů a zombií a tak dále, co? Tyhle psychologický věci na tebe vůbec nefungujou.“

Následoval další náraz do lítacích dveří a byli zpátky pod širým nebem. „Hele, kluku,“ ozval se Jan, když vlak zastavil a strojvedoucí se vrátil ke studiu dostihových novin, „chceš vidět nějaký věci?“

„Jaký vjecy?“ zeptal sem se.

„Vjecy ze ZLÍCH SNŮCH!“ odpověděl.

„Tak jo,“ řek sem.

Timothy a Jan se toulali po karnevalu a vysloužili si až překvapivě málo poznámek krom pár opovržlivých komentářů ohledně stavu mužíkova kostýmu. „Kam jdeme?“ zeptal se Timothy.

„Ještě nevim,“ odpověděl Jan. Zastavil se a pomalu se rozhlédl, jako by jeho uši byly radarovými anténami. „Zkusme Zrcadlovou síň.“

„Pche!“ ulevil si Timothy s gustem. „Zrcadlové síně jsou nuda. Je tam jen spousta zrcadel a v jednom vypadáš maličký a ve druhým tenký a ve třetím zase zkroucený. To je nuda.“

„Jsi moc mladý na to, abys byl světem protřelý, pane Timothy,“ prohlásil Jan. „Pojďme, trochu se připovzděláme.“ Obešli atrakci zezadu a vklouzli dovnitř vchodem pro zaměstnance.

„Nedostaneme se do průšvihu, že ne?“ zeptal se Timothy trochu rozechvěle, protože byl v zásadě zodpovědný chlapec a ctil soukromí lidí i institucí. Krom toho nesnášel, když se na něj křičí.

Jan se zastavil a zamyslel se nad tím, přičemž se mu plandavé ucho postavilo a naopak to stojící zaplandalo. „Do průšvihu? Ne, to se myslím nedostaneme. Zrcadlová síň je z téhle strany mnohem zábavnější.“

Ocitli se ve ztemnělé místnosti, kde jediné osvětlení skýtaly vysoké tenké obdélníky tlumeného světla. Zprvu se zdálo, že tyto obdélníky jsou obrazy monotónní místnosti, dokud Timothymu opožděně nedošlo, že se nacházejí na protější straně zrcadel a mají výhled přímo do síně samotné. Z této strany byly obrazy naprosto nezkreslené, jako by zrcadla byla z obyčejného skla, a jen co si to uvědomil, začali dovnitř přicházet lidé. Sledoval, jak lidé proudí kolem, zastavují se, smějí se, dělají dřepy, vyplazují jazyk, zatahují kamarády před tabule, popocházejí dále, to vše v naprostém tichu. „Co je na tom tak supr?“ zeptal se Timothy.

„Pojď sem,“ pokynul mu Jan. Timothy došel k němu, k zrcadlu, které se nacházelo v malé slepé uličce mimo hlavní místnost. Osvětlení bylo špatné, ale na druhé straně se v zrcadle prohlížela nějaká žena. Neusmívala se. Timothy přimhouřil oči; někoho mu připomínala, ale tohle zrcadlo na rozdíl od všech ostatních neskýtalo jasný obraz. Jako by se člověk díval přes vrstvičku oleje nebo na tělo na dně mělkého rybníka. „Víš, co vidí?“ zeptal se Jan, úplně zbytečně šeptem. „Vidí sebe samu, jak by si přála vypadat. Nejspíš o něco mladší, asi o dost vnadnější, pravděpodobně aby tolik nevypadala jako někdo, kdo cestuje v mezipalubí lodi života. Smutné, co?“

„Proč chce být mladší? Já už se nemůžu dočkat, až vyrostu.“

„Člověk si nemusí přát vyrůst, k tomu dojde tak jako tak. Nemůžeš to zastavit. Tedy ne bez náležité pomoci.“

„Mně připadá celkem v pohodě,“ řekl Timothy, jemuž všichni dospělí připadali jeden jako druhý.

„Jo, ale ty nevidíš, co vidí ona. Co bys viděl, kdyby ses díval do toho zrcadla? Viděl bys sebe sama za pár let.“

„Jako pilota kosmický lodi?“

„Jestli po tom toužíš, tak ano. Nepředpokládám, že se ona chce stát vesmírnou kadetkou. Kruci, jestli sebou šéf nemrskne, tak za minutku odejde.“ Žena nešťastně zavrtěla hlavou a obrátila se k odchodu. Jakoby na zavolanou k ní přistoupil vysoký blonďák v lehce staromódních šatech. Dali se do řeči. Muž ukázal na zrcadlo a ta žena se tam proti své vůli znovu zahleděla. „To je šéf,“ objasnil Jan, „sám Johannes Cabal.“ Cabal stál vedle ženy a tiše mluvil, zatímco ona se dívala na odraz, který ve skutečnosti nebyl jejím odrazem.

„Tak počkat,“ zamračil se Timothy usilovně. „On přece nevidí to, co ona, ne? On uvidí to, čím chce bejt on. Tak co se děje?“ Pokud se i Cabal nechtěl stát pilotem vesmírné lodi, Timothy si nedokázal představit nic, čím by byl radši než majitelem poutě. Člověk pak mohl jezdit na horské dráze i na kolotoči, jak se mu zachtělo, a k večeři si dávat cukrovou vatu. Kdyby se ale býval podíval pozorněji, možná by si povšiml, že Cabal se vůbec nedívá do zrcadla, jen na tu ženu. Popravdě řečeno se viditelně snažil vystříhat pohledu na svůj obraz.

„Já nevim,“ pokrčil rameny Jan. „Á, a je to tady.“

Cabal vedl ženu pryč. Ona ještě na odchodu pokradmu pokukovala zpátky přes rameno. Vypadala plná naděje. „Podepište to tady na tečkované čáře, dostanete vše, po čem vaše srdce prahne, a ještě víc za nicotnou cenu…“

Jan se podíval úkosem na Timothyho. „Vážně chceš být pilotem kosmické lodi?“

„No jasně!“

„Víc než cokoli jiného?“

„Ano!“

Můj novej kámoš Honza Králik CHRŮZY mě vyved ze SÝNĚ SRDCADEL a spolu sme obešly pouť zvenčí až k tý velký stavbě. Nejdřív sem si mislel, že je to jen holčičí Hlava nehlava. Ale ne! Je to RAKETA NA MNĚSÍC! Vepředu na ní stojí velkejma pýsmenama: „RAKETA NA MNĚSÍC! NAVŠTIVTE MNĚSÍČNÍ ZÁKLADNU OMEGA! DEJTE SE DO BOJE SE SELENITY! ZAŽIJTE NULOVOU GRAVITACY!“

„Musim přiznat, že tedka si mně dostal, kamaráde ušatý, plandaví,“ řek sem.

Kosmická loď Erebus se přehnala nízko nad Mořem klidu. Vysílání z měsíční základny Omega ustalo před dvanácti standardními vesmírnými hodinami a Vesmírné středisko vyslalo nejbližší kosmickou loď, aby prozkoumala situaci. „Nejspíš za tím stojí Selenité,“ varoval ho mrzutý plukovník Crommarty. „Poslední dobou se drželi zpátky. Až podezřele zpátky. Buď opatrný, chlapče můj.“

Kapitán Timothy Chambers, dvojnásobný nositel vesmírného Viktoriina kříže, stál nyní u citlivého kormidla své spolehlivé lodi a rozvážně si prohlížel blížící se základnu. „Žádné známky života, starochu. Tohle se mi nelíbí. Ani trochu.“

Jeho druhý pilot, Vesmírný králík první třídy Jan, zamyšleně přikývl. „Selenité vám nikdy nezapomněli, jak jste s nima posledně výběh, šéfe. Není žádný tajemství, že v tyhle oblasti patrolujete vy. Měli bychom si dát pozor. Mohla by to být past.“

Erebus bezchybně přistál u kójí pro pozemní vozidla základny. „Jakej máte plán, šéfe?“ zeptal se Jan. „Hlavní přechodový komory jsou hodně daleko.“

Kapitán Chambers zkontroloval paprskomet Toblotron Maxi-Multiblaster a dal si ho do pouzdra na skafandru. „Půjdeme dovnitř dveřmi pro vozidla. Z tohohle směru nás nebudou čekat.“

„A sakra,“ povzdychl si Jan nešťastně. „Procházka po povrchu Měsíce. Vždycky se mi z toho houpe žaludek.“

Za několik minut již byli dva chrabří vesmírní hrdinové na betonové parkovací rampě a směřovali k přechodové komoře vedoucí do kójí pro vozidla. Chambers se pohyboval ladnými rytmickými kroky, Jan opatrnými přískoky, které ho pokaždé odnesly o sedm metrů dál. Na půli cesty tam, bez sebemenší možnosti krytí, zaslechli ve svých helmách povědomý tvrdý hlas podkreslený cvakáním a hrčením. „Á, kapitán Chambers. Jestli je na vás něco předvídatelného, tak to jsou vaše ubohé pokusy o nepředvídatelnost.“

„T’shardikaro,“ řekl Chambers, zastavil se, přikrčil se a posunkem naznačil Janovi, aby udělal totéž. „Když jsem vás viděl naposledy, pronásledovala vás venušskou bažinou místní fauna. Zdá se, že i predosaurus rex si myslí, že jste pod jeho úroveň.“

„Jen si vtipkujte, pozemšťane. Já se na rozdíl od vás nedostal do pasti v otevřeném prostoru a nemíří na mě pušky dvaceti selenitských bojovníků.“

„Inu, proti gustu žádný dišputát,“ pronesl Chambers nevzrušeně, ale v duchu měl obavy. T’shardikaru, atavistického podivína s neobvykle vysokou inteligencí, jenž obrátil dříve mírumilovné Selenity proti vlídnému patronátu Země, nebylo záhodno brát na lehkou váhu. I když má teď vítězství na dosah a tvrdí, že má dvacet bojovníků, jistě jich je dvakrát tolik. „Honzo, stará vojno, slyšel jsem, že skákací tyče zase přišly do módy.“ Tasil pistoli a vypnul rušení zpětného rázu.

Jan okamžitě pochopil. „Himlhergot, to snad ne?“ odpověděl vyděšeně. Tohle nenáviděl.

T’shardikara měl mnoho negativních vlastností, ale nepozornost k nim nepatřila. „Mají něco za lubem,“ zacvakal a zahrčel na své jednotky v domorodém jazyce. „Zabijte je!“

Víc než tři desítky vesmírných karabin Mutron vypálily současně, ale to již bylo pozdě. Chambers, vesmírný hrdina celé jedné generace, vypálil na maximální výkon do země pod sebou! Pistole s deaktivovanými kompenzátory setrvačnosti ho obludně nakopla. Ve slabé měsíční gravitaci, šestinové oproti Zemi, ho to vymrštilo vysoko nad povrch. Přestože se ve vakuu převracel, podařilo se mu reaktivovat kompenzátory a začal s vražednými účinky od boku střílet na snipery. Nesmírně silné zadní nohy vynesly Jana na temnou měsíční oblohu, aniž by potřeboval pomoct, a teď poskytoval Chambersovi hrdinnou a nadšenou palebnou podporu. Selenitští válečníci se v tomto smrtícím dešti rozbíjeli a vybuchovali a jejich opětovaná palba byla zmatená a neúčinná. Během několika vteřin jeden z nich odhodil karabinu a utíkal do bezpečí nedalekého tunelu – díky němu určitě získali při útoku na základnu moment překvapení. Tak jako se z čůrku stává povodeň, i ostatní záhy usoudili, že kapitánu Timu Chambersovi čelit nedokážou, a i oni utekli; byl to spíš bezhlavý úprk než ústup.

„Sešikujte se, vy hlupáci! Přeskupte se a zaútočte!“ zuřil T’shardikara. Náhle si uvědomil, že je sám. A protože vždy jednal podle hesla „moudřejší ustoupí“, i on se dal na útěk. „Příště vám tohle spočítám, kapitáne. To si pište!“ vyštěkl a pak se po hlavě vrhl do tunelu. Chambersova a Janova kombinovaná palba se postarala o to, aby se tunel hned za ním zhroutil.

Za deset minut už byli uvnitř měsíční základny Omega a rozvazovali vězně. „Skvělá práce, pane!“ zvolal velitel základny a poplácal Chamberse po rameni. „Chvilku jsem si tam myslel, že je ámen. Když pak ten Selenita, co je vedl –“

„T’shardikara.“

„Oni mají jména? No panečku. Každopádně když ten jejich vůdce řekl, že je to všechno jen past, do níž se máte chytnout, tak mě v tu chvíli napadlo… že mě to napadlo, Valerie?“

Krásná velitelova dcera Valerie se zadívala na Chamberse s neskrývaným hlubokým obdivem. „Ale jistě!“ přisvědčila. Její pozornost vyvolávala v Chambersovi lehké rozpaky, připadal si trochu neohrabaný.

Dyk je to HOLKA, ech, brr, bleurg. Bude se chtít lýbat a mluvit o ponících. Ale stejně, vjerný čtenáři, na mě její fizická blískost měla zvláštní účinki. Starý velitel pořád mluvil. „V tu chvíly mně napadlo, že si toho ukously víc, než můžou strávit.“

Pak králik Jan řek

„Myslíš, že by ses tím mohl živit? Jako že bys byl hrdina a tak?“

Timothy se pořád rozhlížel po místnosti s očima navrch hlavy. Na lepenkových ovládacích panelech blikaly žárovičky v náhodných obrazcích, skrz umělohmotné okno byla viditelná namalovaná měsíční krajina, Layla a pár ohromných vycpaných hraček postávalo kolem v rozedraných uniformách ze stříbrného lamé. Layla na něj hleděla s neskrývaně hlubokým obdivem a na tom výrazu se nic neměnilo. „Tohle je skvělý,“ vydechl.

„Nu,“ pokračoval Jan, „to všechno může být tvoje, stačí vyplnit jeden formulář.“

„Formulář?“ ozval se Timothy podezřívavě. „Formuláře“ byly na dospívání to jediné, co ho naplňovalo strachem. Vypadaly složitě a on věděl, že je jeho rodiče nenávidí.

„Ale no tak, takhle to neříkej. Jde o tvůj vstup do Vesmírného sboru. Potřeba je jenom tvoje jméno. Tady.“ Vytáhl z vycpávky formulář.

Timothy se na něj díval skoro tři vteřiny, načež řekl: „Tak jo.“

„To je super,“ pronesl Jan a smetl z pergamenu kousky kapoku. „Tohohle nebudeš litovat.“ Pod vousy dodal: „Aspoň ne hned.“ Podal Timothymu pero.

Pak se skoro najednou seběhli 3 vjecy. Za prví se ozvala děsná rána, jako bi za náma někdo srazil zeď. Za druhí mi pero prostě zmyzelo s prstů. Za třetí se Honza Králik CHRŮZY začal houpat nad podlahou. Chlap, co vipadal skoro jako ten v SYNI SRDCADEL, ho držel za krk a vstekle s nim cloumal. „Řikal sem ti ŽÁDNÝ DĚTI!“ zařval. Jejda! Teď vim, že lýtám v průšvichu. Sem určitě smějí jen dospělý.

„Pan Kabel řek, že máme dělat, co bude nutný,“ ozval se Jan.

„V tom případě tenhle roskaz odvolávám,“ řek ten vsteklej chlap. „Žádný děti! Ani dneska, ani zítra, prostě nikdy. Vyřiď panu Kabeloví, že jestli se mu to nelýbí, tak si to může viříkat se MNOU!“ Hodil Honzou o zeď, jako bi byl jen velká vicpaná hračka což je teda asi prauda. Pak se ten chlap otočil k dalším hračkám a tý lesklý paní a řek: „A vi všichni byzte se mněli stydět,“ ale podle toho, jak to řek, si asi nemislí, že se budou stydět. Pak mě vzal za ruku a řek: „Ty pudeš se mnou, mladíku.“

Vived mě ven a doved mě k bráně, kde čekala moje máma, a já věděl, že fakt lýtám v průšvichu. Ale ona jen bulela a říkala mi Timíčku a pořád mě pusynkovala a půlka školi šla kolem a pokřikovala: „Fůůůůj! Mazánek Timíček!“ Sakra sakra sakra to neni fér. Ale ten chlap řek: „Nebuťte na Tima přísná. Děcka se nechají unézt a zapomenou na fšechno ostatní. Určitě vás nechtěl roshodit.“ Což je prauda to sem fakt nechtěl. Jen sem zapoměl. A moje máma otpověděla: „Děkuju vám, pane Kabel“ a vzala mě domů a na půl cesty tam sem si díky svojí ynteligenci ostrý jako břitva uvědomil, že to byl ten druhej BRATR KABEL z toho nápisu BŘÍ KABELOVÉ. K večeři sem si dal topynku a sklenici mlíka a šel sem spát.

To sem dělal o výkendu.

Timothyho učitelka slečna Rainová dočetla slohovou práci a tlustším koncem pera si poklepala o dolní řezáky. Znepokojivé čtení; velmi znepokojivé čtení. S tím by se vážně mělo něco dělat. Vzala sešit, vyšla ze sborovny na chodbu a vydala se do ředitelny. Zaťukala a na vyzvání vstoupila dovnitř.

„Dobré odpoledne, slečno Rainová,“ řekl ředitel, jen co tužkou dopsal pár čísel k rozpočtu, jejž právě dával dohromady. Slečna Rainová byla nechvalně známá tím, že dělá velký kravál kvůli maličkostem. Neměl pochyb o tom, že ani dnešek nebude výjimkou. „Čím vám mohu být nápomocen?“

„Jde o Timothyho Chamberse, pane Tannere. Mám trochu obavy o jeho duševní zdraví.“

„Tím Chambers? Vážně? Vždycky mi připadalo, že má možná trochu velkou obrazotvornost, ale nic, co by z něj pár let na střední škole nevytlouklo. Co je to konkrétně za problém?“

„Dnes odevzdal slohovou práci o tom, co dělal o víkendu.“ Hodila ji na stůl. „Tohle už hraničí s psychózou.“

Když se ředitel natáhl pro slohovku, povšiml si, že sukně slečny Rainové končí těsně nad koleny. Tohle byl nový vývoj. V duchu se zamračil; staré vykopávky by ze sebe neměly dělat mladice. Na druhou stranu, ta kolena jsou nečekaně přitažlivá. Opravdu velmi přitažlivá. Prolistoval slohovku, ale nedával při tom příliš pozor. Jaktože si nikdy nevšiml, že je slečna Rainová tak pohledná? Velice pohledná, nanejvýš atraktivní. Že by si nechala obarvit vlasy? Říkala něco o pozvání okresního školního psychiatra a on roztržitě přikývl. Možné ohrožení ostatních dětí? Inu, to by bylo nanejvýš nepříjemné. Musí udělat všechno, co je v jejich silách, co je v jeho silách, aby něčemu takovému zabránili.

Během deseti minut se Timothy Chambers proměnil ze sympatického, slušného hocha s poněkud bujnou představivostí v potenciálního sériového vraha, žháře a kanibala. Čekalo ho patrně psychiatrické vyšetření, dost možná umístění do psychiatrické léčebny na pozorování a zcela určitě vyhazov ze školy.

Ředitel Tanner sledoval, jak potěšená slečna Rainová odchází z jeho kanceláře, a nedíval se na její záda. Ve dveřích se obrátila a dodala: „Koneckonců, měla bych to vědět. Včera večer jsem na karneval sama zašla. Měla jsem se tam báječně.“

Z deníku reverenda M——, vikáře kostela svaté

Keyny, Jessop Leazes. 25. dubna 1——

Rivalita mezi paní J—— a paní B—— se nesnesitelně vyhrotila. Tento týden byla paní B—— pověřena vytvořením květinové výzdoby kostela. Tento úkol jí vždy činil potěšení a její výtvory byly pokaždé skvostné.

Dnes ráno mne ale do kostela přivolal hrobník slovy: „Ta bába blbá se teda zasejc předvedla.“ Tehdy jsem měl za to, že se překonala v pozitivním slova smyslu. Na svůj omyl jsem přišel v tu chvíli, kdy jsem vkročil do kostela.

Smrad byl neuvěřitelně odporný, asi jako ve špatně vedeném vepříně. Původ tohoto puchu byl na první pohled zjevný. Tam, kde bych očekával výtvory paní B——, se nacházely jen krajně odpudivé hromádky hnijící rostlinné hmoty.

Probíral jsem s hrobníkem, jak bychom se toho svinčíku měli zbavit, když vešla sama paní B——. Přísahal bych, že jsem na její tváři zahlédl hrdý výraz, ale onen puch ho z ní smázl tak rychle, že si nemohu být jistý. Zdrtilo ji to. Ano, přiznala, že dodala výzdobu tak, jak bylo dohodnuto, ale nedokázala vysvětlit, proč květiny shnily tak rychle. Jen opakovala, jak byly krásné, jak exotické.

Pomáhal jsem vynášet groteskně zvadlé květiny na hrobařovo kolečko, které sem předtím právě za tímto účelem přivezl. Proces to byl nechutný: květiny byly mokré a odkapávala z nich jakási tekutina. Hrobař chtěl ten hnus vyhodit na kompost v rohu hřbitova, já mu ale řekl, že něco takového nechci na vysvěcené půdě ani vidět a ať to odveze úplně pryč a spálí. Tato poznámka vyvolala v paní B—— pozoruhodnou reakci. Zakryla si dlaní ústa a já zaslechl, jak zamumlala: „Vysvěcené!“, jako by si uvědomila něco hrozného.

Na odchodu narazila na paní J——. Manžel paní J—— vezl jejich vlastní kolečko, v jehož korbě leželo několik květinových výtvorů. U nás se nic neutají, ale stejně mě šokovala pohotovost, s níž paní J—— využila slabosti své soupeřky.

Paní J—— provezla květiny branou a paní B—— opět zarea govala nečekaně, když zalapala po dechu, zatímco se kolečko proplétalo mezi hroby.

Následoval ostrý, šeptem vedený rozhovor mezi těmi dvěma dámami, který mi připadal velmi nepřátelský. Podle toho mála, co jsem zachytil, zašly obě předchozího večera na pouť.

Paní B—— zakoupila velké množství exotických rostlin, a aby si to mohla dovolit, musela dokonce prodat jakousi osobní věc. Tyto květiny pak použila ve své výzdobě, byť mi stále není jasné, jak to, že přežily celý večer, ale v kostele tak rychle shnily. Paní J—— tam rovněž něco koupila, nejspíš knihu o aranžování květin, neboť její výzdoba – ačkoli v ní použila pouze běžné, prosté květiny – byla ta nejlepší, kterou jsem kdy od ní viděl.

Paní B—— spěšně odešla, nejspíš požádat ty komedianty o vrácení peněz. Ti ovšem již v noci odjeli a nikdo nějak neví kam. Přeju jí hodně úspěchů, ale obávám se, že jde o jasnou ilustraci latinského úsloví caveat emptor.

1. Merton Pembevsley New Town – Mai

2. Carnforth Green – Juni

3. Solipsis Supermare – Juni

4. West Dentley – Juli

5. Stilgoe – Juli

6. Pogleton – August

7.Little Caring – August

8. Candlewick – August

9. Witidge – September

10. Lindisfry – September

11.Cottleham – Oktober

12. Murslaugli – Oktober/November

13. Temple Dorrit – Dezember

14. Yallop – Dezember

15. Pondesbury – Januar

16. Kneasbridge – Marz

17. Montfrey – Marz

18. Bank Top – Apríl

19. Jessop Leazes – Apríl

20. Penlow on Thurse – 29. April

KAPITOLA 10

v níž karneval dospěje na konec své cesty a nastanou četné potíže

Francis Barrow nožem a vidličkou přeložil poslední kus smaženého chleba, nabodl ho a vytřel jím zbytek žloutku, který unikl ze ztraceného vejce. Pak položil příbor na mastný talíř, zvedl šálek čaje a pokochal se výhledem z okna jídelny. Jídlo to bylo samozřejmě příšerně nezdravé a jeho dcera mu ho dopřávala pouze jednou za čtrnáct dní. Luxus je luxus pouze tehdy, když ho člověk nemá často, pomyslel si a vzal si místní noviny.

Leonie vešla, sotva se pustil do titulní stránky, a začala sklízet ze stolu. „Děje se něco?“ zeptala se.

Odfrkl si a rychle prolistoval stránkami. „Ne, ani ne. Přechod pro chodce před základní školou svatého Cuthberta se bude znovu natírat, v pátek se na faře bude hrát turnaj v Člověče nezlob se a o víkendu přirozeně hrajeme s Millsby.“

Jeho dcera se zasmála. „My hrajeme s Millsby?“ opakovala. „Kdy jsi měl na sobě naposledy flanelový dres?“

„No jo, no jo,“ zabručel a odložil noviny. „Ber to jako morální podporu.“

„Ty a tvoji kamarádi budete zase vysedávat ve skládacích křesílkách za pomezní čarou a mezi vámi a pivním stanem bude běhat štafeta místních kluků. Ty jsi nenapravitelný.“

„To je přece na kriketu to hlavní,“ řekl. Zadíval se na ni a v liniích její brady a nosu úplně uviděl svou manželku. Ty zlatohnědé vlasy nemá ani po jednom z nich, ale jak se někdy tváří… Leonie nedávno oslavila pětadvacáté narozeniny: tolik bylo její matce, když se za něj vdala. Před tolika lety. Jeho úsměv posmutněl.

Na dveře někdo lehce horečnatě zaklepal. „Půjdu otevřít,“ nabídla se Leonie a vyšla z pokoje do chodby. Barrow slyšel, jak mluví s Joem Carltonem, který se už zjevně nemohl dočkat, až jí něco řekne. Po chvíli vešel dovnitř sám Joe a tak nadšený nebyl skoro šest let, od té doby, co se málem stal starostou.

„Franku!“ zahlaholil Joe. „Tohle musíš vidět! Pojď!“ Udělal cosi, co mělo znepokojivě blízko k hopsání.

„Uklidni se, ještě si ublížíš,“ domlouval mu Frank. Joe to zkusil, ale jen ještě víc zrůžověl. „A kvůli čemu tolik povyku?“

„Kvůli železniční stanici!“ Vypadalo to, že jedna Joeova noha by ho každou chvíli mohla zatáhnout do dalšího hopsnutí.

„Co je s nádražím?“

„Je zpátky!“

To ráno bylo kromobyčejně krásné. Vzduch byl svěží a jasný a ptáci zpívali na obloze tak vysoko, že z nich nebyly vidět víc než tečky. Pole byla pod modrou klenbou oblohy zelená až k zbláznění a vše bylo skoro dokonalé, takže se musel trochu namáhat a připomínat si, že má vidět něco ohromujícího. Carltonovi záhy došla slova a teď žil pro ten výraz, který se Barrowovi jistě objeví na tváři, až dorazí na místo. Barrowa opravdu jen tak nic nepřekvapilo a Carlton teď litoval, že mu vybreptal, co se stalo. Přesto doufal, že už jen ten pohled bude sám o sobě dostatečně ohromující. Vydali se po dlážděné cestě, která se již dlouho nepoužívala, zabočili u mostu, který se rozkládal nad ničím, a tam to bylo.

„Hmm,“ řekl Barrow. Vytáhl váček s tabákem a začal si nacpávat dýmku. „No to mě podrž.“ Nádraží bylo skutečně zpátky.

Stanici postavili víc než před sto lety, ještě předtím, než její podoba mohla vůbec být zachycena na fotografii. Rozhodně nemohla vypadat tak dobře, jak vypadala teď. Krásně natřené okapové roury vedly dolů od okrajů střechy, jejíž břidlicové tašky k sobě prostě nemohl poskládat člověk; skupina dvaceti mistrů pokrývačů s obsedantně kompulzivní poruchou a mikrometrovými závitovými kalibry by se mohla hmoždit rok a stejně by se takové dokonalé přesnosti ani nepřiblížila. Nesmírně čirá okna působila dojmem, že špínu a mastnotu aktivně odpuzují, a držela přesně a totálně zarámovaná způsobem, jímž žádná jiná skleněná tabule nebyla nikdy zarámovaná. Na háku u dveří čekárny visel hasicí kbelík; nikdy nebyl kbelík tak rudý, písek nikdy nevypadal tak čistý, a kdyby si v něm někdo jen típl cigaretu, dohnalo by to kohokoli k slzám.

A přece.

A přece se ta nadpozemsky krásná stanice Franku Barrowovi nelíbila. Vůbec se mu nelíbila. Připadala mu jaksi nablýskaná, arogantní a velmi, velmi samolibá. Dokonce i ilustrace pěti chlapců na automatu na kávu působila nějak nepříjemně a deptavě. Na druhou stranu takhle působila vždycky. Barrow se stále snažil přijít na to, jak k něčemu takovému mohlo dojít, když tu se dveře kanceláře přednosty stanice otevřely a ke všeobecnému zděšení vyšel ven přednosta stanice.

Zahlédl Barrowa a Carltona a vydal se k nim. Přirozená bodrost a bezprostřední chování vyzařovaly z každého jeho kroku. „Franku!“ zavolal, když ještě byl tři čtyři metry daleko. Došel k němu a poplácal ho po rameni. „Viděls to? Není to báječné?“ Posunkem ruky naznačil stanici a most, přes nějž právě přešli. Barrow se k němu ohlédl a poprvé si všiml, že na něm leží koleje. Byly z nějakého černého matného kovu a ležely na pražcích, které na první pohled vypadaly jako z mahagonu. Barrow se obrátil k přednostovi stanice.

„Brý ráno, Wilfe. A jak se máš?“

„Jak se mám?“ Od srdce se zasmál. „Jak myslíš? Není to zázrak? Že máme staré nádraží zpátky? Ne, ne, něco lepšího než staré nádraží. A podívej, podívej.“ Zastrčil si palce do kapes vestičky a zaujal pózu. „Nová uniforma! Elegantní, co?“ Barrow si ani nevzpomínal, že by takovou pozoruhodnou látku kdy viděl. Vypadala černá s lehounkým náznakem šedé, jako u krtka učesaného proti srsti.

„Prudce elegantní. Rád vidím, že jsi šťastný, Wilfe.“

„Je prima být zase šťastný, to ti řeknu. Zpátky v zápřahu, ne?“ Zasmál se šťastně jako dítě. „Báječné!“

„Ano,“ přitakal Barrow klidně. Střelil pohledem po Carltonovi, ale ten se na přednostu stanice díval se zvláštním výrazem, jako člověk, který rozbije vejce a uvnitř najde oblíbeného cínového vojáčka, o nějž přišel ve svých pěti letech. „Ano, zdrtilo tě to, když tuhle trať zavřeli a vytrhali pražce.“

Wilf se zamračil. „Ano. Ano, to byl příšerný den.“

„Je příšerné sledovat kamaráda, jak postupně upadá. Všichni jsme ti přišli na pomoc. To přece víš.“

„Jo, všichni byli moc milí.“

„Ano. Všechny nás to hrozně vzalo, když ses oběsil na mostě.“

„Jo,“ přisvědčil Wilf přemýšlivě. Pak se rozzářil. „Každopádně musím něco udělat. Dnes večer k nám přijede vlak. Nesmím stanici našim návštěvníkům ukázat ve špatném světle. Přeju hezký ráno, Franku a Joe. Stavte se, až tu nebude tak rušno. Dáme si spolu čaj.“ Obrátil se a vydal se zpátky po nástupišti a cestou do kanceláře se zastavil a zamával jim.

„Bože můj,“ pronesl Carlton tiše. „Bože můj, bože můj, bože můj.“

„Neber jméno Boží nadarmo. Navíc velmi pochybuji o tom, že by s tímhle měl něco do činění zrovna Bůh.“

„Ale, ale“ – Carlton ukázal na zavřené dveře kanceláře – „on je mrtvý.“

„Já vím. Musím říct, že na poměry mrtvých vypadá pozoruhodně zdravě.“

„Odřízli jsme ho,“ připomněl mu Carlton. Barrow ho vzal za loket a odváděl ho pryč. „Pohřbili jsme ho. Tys tam byl taky.“ Hledal něco, čím by přesvědčivě vyložil definitivnost smrti, jak mu byla doposud vykládána. „Byly tam kytky.“ Začal si něco mumlat.

„Byl jsem tam, jo. Všichni jsme tam byli. Wilfa měli všichni rádi. Nejspíš neví, že tak před deseti lety jeden vandrák nešťastnou náhodou tuhle stanici vypálil.“ Zastavil se u nástěnky na jízdní řád. Byla prázdná až na barevný leták: Dnes večer přijíždí! Kočovný karneval bří Cabalů! Přijďte! Žasněte!

„Já už žasnu teď,“ pronesl Barrow temně a odvedl mumlajícího Carltona zpátky do jeho domu a k šálku silného čaje.

Houkání se začalo ozývat za soumraku. Ten ponurý, bezútěšný zvuk se odrážel od kopců a šel z něj mráz po zádech. Vyvolal ovšem vcelku příjemnou senzaci. Aniž by bylo potřeba telefonátů či klepání na dveře, prakticky celé město vyrazilo na nádraží, kde ještě před čtyřiadvaceti hodinami nebylo nic než ohořelé trámy a hromady zčernalých cihel. Občané se k sobě ve skupinkách choulili a čekali. Houkání se přiblížilo a nyní se k němu přidalo kolosální, rytmické supění a dunění kovu narážejícího na kov. Kdosi nejdřív zahlédl kouř a beze slova ukázal. Ufuněná kouřová vlečka byla čím dál blíž a lidé na nádraží nevěděli, jestli mají utíkat, nebo čekat. Počkali, protože s tím nebyla taková námaha.

A pak se to objevilo: ohromné, obludné zvíře z oceli a ohně. Z komína mu odletovaly jiskry, jako kdysi z hranic mučedníků a čarodějnic, a kroužily na tmavnoucí obloze podobné ohnivým drahokamům na tmavomodrém brokátu. Rozezněla se píšťala lokomotivy, vítězoslavný ryk velkého dravce, který narazil na kořist. A houkání zesílilo a přerostlo v ohavnou přerývanou melodii vycházející z parních varhan v pátém vagónu, v tanec smrti pro kostlivce, aby se mohli točit a vrávorat v jednom kole.

Vlak přijel do stanice a přes nástupiště vypustil páru, až všichni vyplašeně poodskočili. Motor vydal zvuk, který Barrowovi připadal jako pohrdavé „Cha!“

A pak nic. Parní varhany vyhrávaly, motor si pro sebe pomalu odfukoval a to bylo vše. Pár statečnějších duší trochu popošlo ke strojvůdcovské budce. Zničehonic se k nim ze stínů vyklonil strašák a s maniakálním úsměvem na ně zamával. Statečnější duše se urychleně stáhly a zařekly se, že si při nejbližší příležitosti musí převléct spodní prádlo. Strašák měl zjevně strašit víc než ptáky; měl na sobě připálenou a zamazanou kombinézu a jeho čepice se štítkem už taky pamatovala lepší časy. Byl na ní velký flek, dost možná od dávno zaschlé krve. Strašákova tvář byla parodií na člověka a klaunské bílé líčení na ní bylo očividně zafixováno několika vrstvami laku. Dav si na ten pohled pomalu začal zvykat, aniž by se musel obávat o obsah žaludku, když vtom vykoukl další a rovněž zamával. Tenhle strašák měl být zjevně tlustší, ale rozložení váhy bylo úplně pomýlené. Vypadalo to, jako by mu někdo vycpal kombinézu zmačkanými novinami. Na tváři měl stejný neupřímný a maniakální škleb a stejně jako v předchozím případě se leskla šelakem. Ba co hůř, mávající levá ruka byla sice v rukavici, ale mezi manžetou a rukavicí zřetelně vyčuhovala slonovinově bílá kost.

Poblíž Barrowa se malý kluk zeptal matky: „Mami, můžu jít na pouť?“ stejným tónem, jako kdyby se ptal, zda musí k zubaři.

Matčiny oči se neodtrhly od obyvatel strojvůdcovské budky a její přísně stisknuté rty ani na vteřinu nepovolily. „Rozhodně ne.“

„Ale, mami,“ zanaříkal chlapec s úlevou.

Náhle pozornost lidí na nádraží upoutalo dění u jednoho ze zadních vagónů. Na nástupiště sestoupili dva elegantně odění muži a vydali se k nim, hluboce zabraní do hovoru. Když se přiblížili, donesly se ke shromážděným úryvky jejich vět.

„… morálně zkažené…“

„… nedělej mi kázání…“

„…léčba horší než samotná nemoc…“

„…ještě dva dny…“

Johannes Cabal se zastavil a probodl svého bratra pohledem. „Žádám tě jen o to, abys ještě dva dny udržel své morální rozhořčení na uzdě. Je to opravdu taková oběť?“

„Já už vůbec nevím, proč jsem ti na to kývl. Myslel jsem, že nic nemůže být tak hrozné jako osm let s Druinovými, ale tenhle poslední rok…? Kdyby naši rodiče byli ještě naživu –“

„Jenže oni naživu nejsou a já v závěti neviděl žádnou klauzuli, která by ti dávala právo stavět se na odpor každému mému rozhodnutí.“

Očekával vtipnou repliku, ale byl zklamán, protože Horst si právě všiml jejich publika. „Johannesi. Nejsme tu sami.“

Cabal sebou překvapeně škubl a zadíval se na lidi z města. Unaveně se usmál. Kdesi zkysla konev s mlékem.

„Ale neboj. Dennis a Denzil je zatím bavili,“ řekl Horst a zasmál se.

Cabal se zamračil. Jeho pokusy uchovat Dennise a Denzila byly v posledních měsících čím dál zoufalejší. Nejdřív se inspiroval technikami provozovatelů pohřebních ústavů, pak pomalu přešel k postupům vycpavačů a nakonec tesařů. Když si poprvé vyžádal lak a tavný drát, čekala ho skutečně úzkostná noc. Jeho pokusy o kosmetické opravy byly směšné a jeho další plán, aby na pohled „připomínali klauny, lidem se takovéhle věci líbí, ne?“, skončil groteskním nezdarem na každé úrovni, od technické po estetickou. A ačkoli si to sám nepřipouštěl, trochu děsili i jeho.

„Vy dva,“ vyštěkl, když se dostali ke kabině, „přestaňte se křenit jako šašci a zalezte.“ Bylo nefér obviňovat je z toho, že se šklebí, když už jiného výrazu nebyli schopni, ale Cabal na nějakou férovost dávno kašlal. Dennis a Denzil se i se svými zafixovanými úšklebky stáhli do stínů plošiny strojvůdcovské budky. Cabal se zhluboka nadechl a připravil se na napravování vztahů s veřejností, které ti dva bezpochyby narušili. Poslední dobou to měl čím dál těžší. Kdyby před rokem věděl, že k dosažení cíle potřebuje jen dvě duše a že na jejich ulovení má dva pracovní večery, pokládal by to za důvod k optimismu. Teď si ovšem nebyl ani zdaleka tak jistý. Horst byl v posledních několika týdnech odměřený a hádavý. Cabal pochyboval o tom, že bratr bude jeho úsilí sabotovat, ale vždy tu je možnost, že by mohl způsobit problémy, když mu odmítne pomoci v ošemetné situaci. Mnohem horší bylo ovšem jeho tušení, že Satan ho tu sázku jen tak jednoduše vyhrát nenechá. V koncovce si bude muset dát pozor na případné podrazy.

Obrátil se k davu a zjistil, že ti lidé se na něj dívají neutrálně až nepřátelsky. Tohle nebude jednoduché. Vrhl na Horsta postranní pohled, jestli by nebyl ochoten promluvit k davu; vždycky mu to šlo mnohem lépe než jemu. Horst mu pohled opětoval, založil si ruce na prsou a zahleděl se kamsi do dáli. No dobře, pomyslel si Cabal, udělám to sám.

„Dámy a pánové,“ řekl jasným, zvučným hlasem, „jmenuji se Johannes Cabal a jsem provozovatel kočovného karnevalu bratří Cabalů. Tohle“ – ukázal na bratra, který se neudržel a lehounce se uklonil – „je můj bratr Horst. Přijeli jsme sem do vašeho příjemného městečka Penlow on Thurse, abychom –“

„Proč jste sem přijeli?“ zeptal se muž středního věku a zachytil Cabalův pohled. Cabala se zmocnil nepříjemný pocit, že v blízké budoucnosti přijdou potíže.

„Abychom vám zprostředkovali úžas, nadšení a rodinnou zábavu nejvyšší kvality,“ pokračoval Cabal. „V našich stáncích si můžete vyzkoušet, nakolik máte ostrý zrak či pohotové reflexy, atrakce vás poučí i ohromí.“

„Tohle město se vám už ohromit povedlo,“ kontroval muž. Ostatní zahuhlali na souhlas.

Cabal si ho bedlivě prohlédl. Ten muž měl tmavě šedý plstěný klobouk, sice ne nový, ale očividně dobře udržovaný. I na jeho plášti bylo vidět, že se o něj někdo stejně pečlivě stará, na kalhotách se mu rýsovaly ostré puky a boty měl vyleštěné. Černé vlasy mu na spáncích šedivěly a velmi střízlivý knírek měl ukázkově zastřižený. Cabal si troufl odhadnout, že ten muž dřív pracoval v armádě – rozhodně z něj čišela autorita důstojníka, přinejmenším na úrovni velitele roty, kapitána nebo majora. Z očí mu ale vyzařovala ostražitost, k níž nemohl přijít za poctivé vojenské služby. Cabalovo zlé tušení se prohloubilo. „A s kým mám to potěšení mluvit?“ zeptal se zdvořile, ale tak málo vřele, že by to ani na roztátí krystalu hélia nestačilo.

„Jmenuji se Frank Barrow.“

„Takže, Franku –“

„Říkejte mi pane Barrowe.“

Cabal si ho představil vzhůru nohama v kádi na škvaření sádla, ale pak se ovládl. „Takže, pane Barrowe, rád slyším, že se tu náš malý karneval postaral o jistou senzaci.“ Dívali se na sebe, ale pohledem se ještě neprobodávali. „Jak se nám to podařilo?“

„Tímhle,“ řekl Barrow a palcem škubl k nádraží.

„A že je to hezké nádraží,“ opáčil Cabal. Nebyl si úplně jistý, kam tím Barrow směřuje, ale nikdy neškodí vychválit křupanům ty kravíny, jimž říkají město. Na druhou stranu ho soukromě překvapilo, že nádraží skutečně vypadá jako ze škatulky. Skoro jako kdyby ho dostavěli dneska.

„To máte možná pravdu. Jde o to, že tu ještě včera nebylo.“ Lidé přikyvovali a mumlali na souhlas. Cabal se ještě oddával bláhové naději, že špatně slyšel.

„Prosím?“

„Řekl jsem, že ještě včera touhle dobou tu byla jen vypálená ruina, že tahle trať neviděla léta letoucí pražce ani koleje a on“ – Barrow ukázal na přednostu stanice, jenž se usmál a zamával mu – „byl dávno po smrti. A já bych chtěl stejně jako všichni shromáždění vědět, jak je to možné.“ Přítomní se na Cabala s očekáváním zadívali.

Cabal se roztržitě usmál a mozek mu při tom jel na plné obrátky. Nic z toho nebylo jeho dílo, ale proč by mu to věřili? Žádná trať? Jak by v tom případě mohl jejich příjezd být naplánován? Penlow on Thurse bylo na mapách jasně vyznačeno jako funkční nádraží. Vteřiny odtikávaly, ale jeho úsměv jedinkrát nezakolísal. Cítil, jak mu osychají zuby. Z obecenstva se ozvalo zakašlání jako připomínka toho, že čekají. Oči upřené na něj. Nemyslelo mu to. Penlow je jejich poslední možná zastávka, čas jim skoro vypršel. Musí tu najít dvě duše a teď je celé město proti němu zaujaté. Na pravém spánku se mu dělala kapka potu; cítil ji docela zřetelně. Potřeboval vymyslet důvod pro ty divné události. Hned. Hned teď. Šupito presto… teď. Ten okamžik uplynul a jeho pořád nic nenapadalo. Zatraceně dobře věděl, kdo za tím stojí. Že si má dávat pozor na podrazy? K té špinavosti došlo, ještě než se sem vůbec dostali. Napadlo ho, jestli by dokázal zachránit krabici se smlouvami, pokud by musel vzít nohy na ramena před davem s pochodněmi.

„Davy s pochodněmi se pohybují překvapivě rychle,“ řekl nahlas. Tím si od nich vysloužil zvláštní pohledy. Báječné, pomyslel si. Ještě jim napovídej.

„Můj bratr tím myslel, že jen před pár měsíci jsme se postavili nebezpečnému nepříteli.“ Horst si svým konejšivým tónem okamžitě začal přítomné podmaňovat. Lidé si ho vždycky rádi vyslechli. „Podle všeho sem ten sketa dorazil před námi a hodlá nás pošpinit stejnými nekromantskými prostředky jako sebe. Domnívám se, že jeho zkažené a ďábelské duši by to připadlo jako ztělesnění ironické pomsty.“

V davu to zmateně zašumělo. „O čem to mluvíte, synku?“ zeptal se Barrow.

„Dámy a pánové, dovolte, abych vám představil svého bratra Johannese Cabala – Přemožitele.“ To velké P bylo vyloženě slyšet. „Přemožitele odporného čaroděje Rufuse Maleíicara!“ Ozvalo se uspokojivé zalapání po dechu. Rufus byl už dlouho miláčkem bulvárnějšího tisku.

Podle všeho o něm slyšel i Barrow. „Tak počkat,“ ozval se Barrow. „Myslel jsem, že Maleficarus je mrtev.“

„Zabit rukou mého bratra v souboji na život a na smrt.“

„A jak tedy může takhle škodit, když je po smrti?“

To byla rozumná otázka, ale Horst si odjakživa vystačil s jedním procentem potu a devětadevadesáti procenty inspirace. „Drahý pane, jakou překážkou je smrt pro nekromanta?“ Uspokojivé nadechnutí se nyní uvolnilo v podobě nenávistného zasyčení. Náhle se Cabal začal bát, že ho Horst demaskuje. Poslední dobou si udržoval velký odstup.

„Rufus Maleficarus byl zlý člověk. Nyní se zdá, že se jeho zlovolný vliv šíří až za jeho hrob. Až odsud odjedeme, odložíme zbytek našeho nabitého programu, vrátíme se na místo, kde visí z šibenice, a spálíme jeho mrtvolu, jak jsme to měli udělat hned napoprvé. Ani nekromant nepřežije očistný plamen.“ V davu moudře pokývali lidé, kteří vždy moudře pokyvují, když někdo jiný řekne něco chytrého.

Barrow tuto novinku zhodnotil s povytaženým obočím. On nehodlal upadnout do pasti nastražené Horstem. To ať si dělají jiní. „Proč jste ho nespálili, když jste k tomu měli příležitost, co?“ zeptal se Joe Carlton. Na něho se vždy dalo spolehnout, že položí otázku, která je nabíledni.

Horst roztáhl ruce, jako by o něco snažně prosil. „Už jsme měli pochodně zapálené, když k nám přišla Maleficarova matka.“ Nasadil rezavý, starý hlas. „‚Prosím, nepalte mého chlapce,‘ naléhala. ‚Vím, že spáchal hodně zla, ale je to moje krev. Já… já bych to asi nesnesla, kdybyste ho spálili.‘ Já osobně bych toho zlotřilce spálil tak jako tak, ale bratr Johannes mě chytil za ruku a řekl: ‚Ne, Horste. Možná to byl nekromant, vrah a padouch toho nejhrubšího zrna, ale pořád je to syn této ženy. Již si toho vytrpěla dost. Víc než dost. Nechrne ho vranám a vyjeďme.‘“ Cabal se zadíval na své nohy s krystalicky čirými, nevěřícnými rozpaky. Naštěstí se to dost podobalo skromnosti, aby mu to prošlo. „Tak jsme nechali nebohou paní Maleficarovou vzlykat u nohou jejího malého Rufuse,“ pokračoval Horst.

„Přestaň s tím, prosím,“ zašeptal Cabal. „Jinak mě to ponížení zabije.“

„Myslíš, že bych měl vynechat tu pasáž, kdy jsi doběhl zpátky a vnutil té paní naši měsíční tržbu? Pokud naléháš…“ zašeptal Horst. Pak hlasitěji dodal: „Takže pokud je naším zločinem, že se můj bratr nedokázal přimět k tomu, aby zlomil srdce nebohé vdově víc, než to udělal její zlotřilý syn, pak přiznáváme vinu.“ Sňal si klobouk a kajícně svěsil hlavu. Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak dav začal šílet.

Rozjásaní fanoušci Cabala zvedli na ramena a několikrát se s ním prošli po nástupišti. Stačilo pár lživých vět a z posla zkázy se stal hrdinským přemožitelem se srdcem ze zlata. To je vrtkavost davu, blesklo mu hlavou. Horst by měl vydávat noviny.

Když rozdal tolik autogramů, že ho chytila křeč do ruky, Cabal si shodou okolností všiml Barrowa, jak stojí stranou se založenýma rukama. A sleduje ho. Aspoň jedna osoba tedy nepodlehla Horstovu PR.

„Na vás to nějak neudělalo dojem,“ ozval se Cabal. „Pročpak? Copak jste neslyšel mého bratra? Jsem hrdina.“

„Nevím, kdo jste,“ odpověděl Barrow. „Hrdina? Co já o tom vím? Skutečně jste zabil Maleficara?“

„Ano,“ odpověděl Cabal. Rozhlédl se a přesvědčil se, že jim nikdo nenaslouchá. „Ano, zabil jsem ho. Napral jsem do něj tři kulky.“

„Proč?“

„Proč jsem ho zastřelil nebo proč jsem do něj napral tři kulky? Napral jsem do něj tři kulky, aby bylo po něm. Zabil jsem ho, protože stál v cestě.“

„Stál v cestě vám.“

„Budiž.“

„A co jste udělal s těmi ostatními?“

„S ostatními?“

„S těmi nebohými hlupáky, co ho následovali, s těmi, co utekli z ústavu.“

Cabal se usmál. „Slyšel jste někdy o komunitní péči? Máte naprostou pravdu; jsou neškodní. Potřebují jen v životě ukázat směr.“

„Podílí se na vašem karnevalu?“

„Ujišťuji vás, že pouze jako zaměstnanci. Všechny moje zrůdy jsou dobrovolníci.“ Úsměv mu pohasl. „Víceméně.“

Barrow si odfrkl. „Rozumím vám.“

„Ne. Ne, nerozumíte. Čtete mezi řádky, ale to, co je tam napsané, je nad vaše síly. Mohl bych vám něco navrhnout, pane Barrowe?“

„Zkusit to můžete.“

„Za dva dny odsud vypadneme. Můžete nás nechat dělat naši práci a přinést trochu vzrušení do života zdejších obyvatel a všichni budou šťastní. Žádná nepříjemnost, žádná zlá krev.“

Barrow našpulil rty. „Kdybych tomu dokázal uvěřit, milerád bych souhlasil.“

„Ale vy uvěřit nedokážete.“

„Nedokážu. Nevěřím vašemu příběhu o mrtvole, která sleze ze šibenice, jen aby vám zkazila dobrou pověst. A to ani na vteřinu. Za jakého idiota mě máte?“

Cabal naklonil hlavu k nadšeným obyvatelům města, kteří kolovali po celé délce karnevalového vlaku. „Takovéhohle idiota,“ řekl. „Škoda pro nás pro oba, že se mýlím.“ Montéři začínali vykládat z vlaku zadní kulisy. Cabal a Barrow je sledovali. „Čeká mě dlouhý večer, pane Barrowe. Jistě mi prominete, když vás teď opustím.“

Když Cabal ušel pár kroků po nástupišti, Barrow na něj zavolal: „Byl bych šťastnější, kdybyste opustil mé město.“

Cabal se zastavil a obrátil se k němu. „Vaše město? Nejste strážcem svého bratra. Pamatujte si to.“

„A to je všechno? Žádné výhrůžky?“

„Výhrůžky, pane Barrowe, přenechme chvástalům a zbabělcům. Já nejsem ani jedno, ani druhé.“ Vrátil se k Barrowovi, až stáli přímo proti sobě. „Já ani nikoho nevaruji.“ Obrátil se na podpatku a odešel.

„Víceméně,“ řekl Barrow příliš tiše na to, aby to Cabal slyšel. Pak se i on obrátil a vyrazil k městu.

Jak ti dva kráčeli od sebe, oběma táhla hlavou stejná myšlenka: „Z toho člověka koukají potíže.“

KAPITOLA 11

v níž se Cabal přiživí na cizím neštěstí a dojde k nepříjemnosti

Bylo naprosto vyloučeno, aby zprovoznili karneval ještě téhož večera, kdy přijel. A přece tu teď s menšími cavyky a v mnohem kratším čase, než by trvalo prostření piknikového stolu, stála plnohodnotná, nasvícená a funkční pouť s třiceti atrakcemi, stánky, kolotoči, lochneskami a výstavami. Nikdo nedokázal vysvětlit, jak se to zařídilo; shodou okolností se dav dvou set padesáti lidí na nádraží zrovna díval jinam. Když za jejich zády spustily parní varhany, všichni do jednoho vyskočili, otočili se a začali vykřikovat variace na „óóóch!“, tu o jedno „ó“ méně, tu o jeden vykřičník více.

„Speciální nabídka na první večer!“ zvolal ten vysoký, tmavovlasý charismatický bledý muž, zatímco jeho bratr, vytáhlý bledý blondýn, který nasazoval úsměv pouze jako útočnou zbraň, stál za ním se založenýma rukama. „Vstup zdarma!“

Dobří občané z Penlow on Thurse byli vychováni ve víře, že je neslušné odmítnout dar, takže zdvořile napochodovali skrz blyštivě vymalovanou dřevěnou bránu ověnčenou žárovkami. Barrow si pod ni stoupl a zadíval se vzhůru. Na vteřinu se mu zdálo, že na ní stojí psáno Zanechte všech nadějí vy, kdož sem vstupujete, ale po chviličce už nade vši pochybnost hlásala, jak korunované hlavy tu, onde a všude pokládají karneval za ideální zábavu pro ty, kdo zdědili peníze a omezený genofond, což v některých končinách platí za dobrou reklamu. Barrow usoudil, že se zmýlil, ale podvědomí se mu stále snažilo něco říct. Takto varován a připraven vešel dovnitř.

Johannes Cabal, nekromant a nedobrovolný propagátor karnevalu, sledoval návštěvníky a v duchu se užíral. Tohle byl jejich předposlední večer a nějak to prostě… vázlo. Nedokázal to přesně pojmenovat. Dav jako by držel pohromadě, přemisťoval se jako širší rodina ze stanu do stanu, pak ke kolotočům a atrakcím. Parní varhany ustavičně vyhrávaly, vyvolávači žertovali a jinak bylo skoro ticho. Lidi se prostě zastavili, rozhlédli se a šli dál. Malou senzaci vyvolalo, když si kdosi koupil u stánku kandované jablko v karamelu. „Co je to s nimi? Myslel jsem, že jsem pro ně hrdina. Proč jsou pořád tak podezřívaví?“

Horst se mu objevil po boku, kde rozhodně ještě před vteřinou nebyl. „Jsou nervózní. Možná jsem jim vysvětlil nádraží, ale to ještě neznamená, že se jim to musí líbit. Tohle místo jim připomíná, že se stalo něco divného, cosi nevysvětlitelného a výjimečného. Ruku na srdce, Johannesi, osobně pochybuji, že by se tu stalo něco výjimečného od roku nula nic, kdy nějakého procházejícího rolníka napadlo, že by nebylo od věci založit tu město. Viděl jsi ten poprask kvůli jablku v karamelu? Ani kdybychom prodávali slavičí jazýčky v aspiku, neudělalo by to na ně větší dojem. Tady můžeme zažít fiasko.“

„Nemůže to být fiasko. Tohle je poslední zastávka. Dvě duše. Musím sehnat dvě duše, jinak byl celý tenhle podnik ztráta času.“

„A osmadevadesáti duší.“

„Devětadevadesáti. Já taky přijdu o život.“

Horst ho probodl pohledem. „Cože? O tom jsi nikdy nic neřekl!“

„Kupodivu nad takovými záležitostmi nerad rozjímám. Ale co na tom sejde? Jestli nedostanu zpátky svou duši, stejně nemohu pokračovat ve výzkumu.“

„Ty za sebou prostě necháváš stopu metafyzického neštěstí, co? Zpackal jsi svůj život, můj život, životy kdovíkolika lidí za těch osm let a sedmatřicet dní, co jsem trčel na pohřebišti, a teď chceš šířit tu radostnou zvěst další stovce. A kvůli čemu?“

„To moc dobře víš.“

Horst podrážděně zavrtěl hlavou. „Ne, ne, nevím.“ Pohrozil prstem bratrovi do tváře. „Kdysi jsem to věděl. Dokonce jsem s tebou já blbec soucítil a podívej se, co z toho mám. Ale kvůli čemu teď? Já nevím. Myslím, že to nevíš ani ty. Myslím, že prostě tímhle způsobem pokračuješ, protože kdyby ses zastavil a zeptal se: ‚Hergot, Johannesi, proč si o mně každý myslí, že jsem takový hajzl?‘, podle mě by sis nedokázal poctivě odpovědět.“

Cabal se rozčílil a setřásl ze sebe Horstovu ruku. „Je mi jedno, co si myslíš. Naprosto mě to nezajímá.“

Horst pokrčil rameny. „Skvěle. Hlavně že si rozumíme.“

„Ne, ne, my si nerozumíme. Nebo aspoň ty nerozumíš mně. Ty ses nikdy na nic nesoustředil. Nechápeš, co znamená něčemu zasvětit život. Nechápeš, co znamená chodit spát a probouzet se se stejnou myšlenkou, co znamená, když s tou myšlenkou pořád žiješ.“

„To ale není oddanost myšlence.“

„Ne?“

„Ne, to je posedlost.“

„A tohle je tvůj heroický pokus mě nějak pochopit, že? Nálepka. Nic jiného jsem ani neměl očekávat.“

„Není to nálepka. Podívej se na sebe. Bohové, Johannesi, vždyť jsi studoval medicínu! Chtěl jsi lidem pomáhat.“

„Lékaři. Podvodníci a šarlatáni. Jenom se snaží zadržet tmu, a když se jim to nepovede, pohotově ze sebe sypou jednu výmluvu za druhou. Nevrátí se se světlem, protože na to jsou moc hloupí nebo vyděšení. Já ne. Já ne! Stanu se moderním Prométheem a je mi jedno, co pro to budu muset udělat, stejně jako mi je jedno, jak moc se budu muset brodit tmou, než odhalím to tajemství.“

„A co když žádné tajemství neexistuje, takže ho ani nemůžeš najít? Co když je to nad síly smrtelníků? Co pak? Co s tebou bude?“

„Musí existovat,“ prohlásil Cabal, ale v tu chvíli vypadal hrozně starý a hrozně unavený. „Prostě musí.“

Horst vzal svého mladšího bratra za ramena. „Poslouchej mě. Máme čtyřiadvacet hodin – a když vezmeme v potaz sluneční světlo, tak vlastně méně –, ale máme čas. Přijdeme na to, jak tohle vyřešit.“ Cabal jen nechápavě zamrkal. „V těchhle smlouvách se vždycky najde nějaká skulina – připadá mi, že to už je tradice. Spálíme smlouvy, vysekáme tě z téhle sázky a pak najdeme skulinu ve smlouvě, kterou jsi podepsal, když jsi prodal duši.“

„V mé smlouvě není žádná skulina,“ zavrtěl hlavou Cabal. „Vyměnil jsem duši za principy nekromancie.“

„A nic víc tam nebylo?“

„Nevím. ‚Tajemství posmrtného života‘, takové ty obvyklé věci.“

„O to sis řekl?“

„Tak nějak.“

„Pak je to hračka! Copak nechápeš? Chtěl jsi tajemství posmrtného života. A máš jen pár zaklínadel, s jejichž pomocí dokážeš oživit lidi, ovšem jen jako parodie toho, co bývali. A aby ses dostal tak daleko, stejně jsi musel udělat většinu práce ty. Oni nedodrželi svou část smlouvy!

„To je jen hašteření o slovíčka v definicích.“

„Ale no tak! Myslíš si, že by si Satan nechal ujít takovou příležitost, kdybyste si prohodili role?“

„K čemu by mi byla Satanova duše?“

„Takhle jsem to nemyslel. Máme ho. Je to filosofické minové pole!“

Cabal si představil Aristotela, jak jde po poli, načež nečekaně zmizí v ohnivé kouli. Descartes a Nietzsche tomu zděšeně přihlížejí. Sebral se. „Ale já na to zaříkávání dostal moc. To byl skutečný dar.“

„Nikam ses s tím nedostal. Vzdej to. Začni znovu.“

„Já… nevím.“ Zkusil vypočítat, kolik světského výzkumu by bylo potřeba ke kompenzaci ďábelského vědění. Připadalo mu, že by ho muselo být opravdu hodně.

„Johannesi. Udělej to. Bude to vykoupení.“

Horst Cabal si vzpomněl, jak jeho bratru Johannesovi bylo šest a umřel mu pes. Tehdy byl stejně otupělý a nedokázal pochopit, co se stalo. Johannes Cabal se zadíval na podlahu, na noční oblohu a nakonec na svého bratra. Vypadal hodně zdrceně. „Já nevím,“ zašeptal.

Horst mu otevřel náruč. Svého mladšího bratra nedržel od dětství. Nikdy si nebyli blízcí a Cabalovo doznání, že Horsta nenáviděl, leccos vysvětlovalo. Ale dokonce i tady a teď krev pořád není voda.

„Hej! Šéfe!“ Zničehonic se vynořil Kostroun. V tom okamžiku, kdy Horstův pohled přelétl od Johannese Cabala k panu Kostrounovi a zase zpátky, jeho bratr zmizel a nahradil ho nekromant Cabal.

„Co je?“ vyštěkl Cabal.

„Myslím, že máme horkou stopu,“ hlásil mu Kostroun s úšklebkem od ucha k uchu. Horst si povzdechl. Ten okamžik pominul. Až do této chvíle mu byl Kostroun se svým nenuceným úsměvem a dobrosrdečností celkem sympatický. Až doposud bylo velmi snadné zapomenout, že není nic než malý kousek Pekla, který byl vytažen na Zemi a dostal slamák. Ten jeho úsměv změnil vše. Mluvili o tom, jak někoho připraví o duši, a těšilo je to.

„Kde?“

„U hracích automatů. Rochní se tam ve svém neštěstí. Určitě tu musíme mít něco, co by mohla chtít.“

„U automatů? Už bylo na čase, aby si na sebe vydělaly.“ Cabal odkráčel s Kostrounem v těsném závěsu.

Horst se rozmlžil a dorazil tam před nimi.

Herna se za ten rok ukázala jako dobrá atrakce pro lidi, kteří se chtějí zbavit drobných, ale při lovu duší moc nepomáhala. Dnes byla jako vždy plná dětí a teenagerů, kteří hráli na minikulečnících a výherních automatech, zkoušeli se přetlačovat s mosaznou paží a prohlíželi si šestákové živé obrazy. Horst se zoufale rozhlédl. Brzy sem přijdou a on přijde o šanci odlifrovat odsud potenciální oběť. V tom návalu se nemohl pohybovat vysokou rychlostí a byl nucen prodírat se zdvořile davem. Neviděl nikoho, kdo by odpovídal popisu, dokud se parta výrostků nevzdala pokusů získat pomocí miniaturního jeřábu plyšovou hračku a neodešla. Byla mladá, nejspíš jí nebylo ještě ani dvacet, a Horst jen párkrát v životě viděl podobný výraz hluboce zažraného neštěstí. Lidé ji obklopovali, ale nedotýkali se jí. Její smutek byl přímo hmatatelný a bezpochyby měla dojem, že ho okolí záměrně ignoruje. Horst se k ní začal energicky strkat.

„Promiňte, madam.“ Stál u jejího boku. Zvedla k němu oči. Příliš mnoho nocí beze spánku. Příliš mnoho proplakaných nocí. Zadíval se ke vchodu. Spatřil, jak se blíží jeho bratr a Kostroun. Neměl dost času na delikátní přístup, dokonce ani na to, aby ji zhypnotizoval a vyvedl odsud. „Vypadáte nešťastná. Mohl bych vám nějak pomoci?“ Ona se jen vyčerpaně, nejisté usmála. „Jsem Horst Cabal, spolumajitel pouti. Bolí mě srdce při pohledu na to, jak…“ Cabal a Kostroun již byli skoro u vchodu. „Podívejte, co se vám stalo? Dá se to napravit penězi? My máme tolik peněz, že ani nevíme, co si s nimi počít. Mohu vám dát tolik, kolik potřebujete.“ Úsměv na její tváři pohasl a teď vypadala jen zmateně. Docházel mu čas. Naklonil se a zašeptal jí do ucha. „Ať už uděláte cokoli, nepodlehněte pokušení. Slibte mi to!“ Když se narovnal, dívala se na něj dosti nechápavě. „Nedejte se,“ sykl a odešel.

Cabal se rozhlédl po herně. Nacházela se v ní celá řada žen, které mohly být buď nešťastné, nebo jen módně nevýrazné. Pokud kdy měl nějakou schopnost všimnout si cizího neštěstí, pak v něm už dávno zakrněla. „Kdo?“ zeptal se Kostrouna.

„Tamhle, šéfe. Ta má ksicht protáhlejší než deštivej den.“

Cabal si ji bedlivě prohlédl. Popravdě řečeno mu připadala trochu bezradná. „A co tedy chce?“

Kostroun nevýmluvně pokrčil rameny. „To nevím.“

Cabal si podrážděně vzdychl a zkusil si vzpomenout, jak herna funguje. U atrakcí to je mnohem snazší. Tam se člověk může jednoduše zeptat. Rozhlédl se, koho by se tak mohl optat tady, a oko mu padlo na mechanickou věštkyni. Madam Štěstěna ve své skleněné vitríně slibovala, že vyloží důvěřivým kunčoftům jejich osud a vytiskne jim věštbu na kartičku, to vše za jednu jedinou penci. Vzpomněl si, že v minulosti mu prokázala cenné služby. Třeba zas?

Cabal k ní přešel a malíkovou hranou nenápadně praštil do vitríny u otvoru na mince. Nic se nestalo. „Vysol, Štěstěno, nebo tě čeká dostaveníčko s pilkou na kov,“ zašeptal surově.

Figurína ve vitríně se zahrčením okamžitě ožila, úslužně se zadívala do koule a zastavila se. Za okamžik vypadla na podnos kartička. Cabal si ji vzal a četl:

Madam Štěstěna ví vše a vidí vše.

Setkáš se se ženou, která má něco, co nechce. Dej jí řešení a ona se ti štědře odmění.

Madam Štěstěna radí:

slušnost šlechtí člověka.

Cabal si věštbu dvakrát přečetl a pak ji zmačkal. Naklonil se k vitríně, jako by do ní strkal minci. „Tohle je mi úplně pro kočku,“ zašeptal. „Co má a nechce to? Nemoc? Vši? Nezaměnitelný a rozčilující smích? Buď konkrétní a ušetři mě bezobsažných obecností pro balíky.“ Lidem s bujnější obrazotvorností by se mohlo zdát, že figurína našpulila rty. Rozhodně ale tu malou věšteckou pantomimu až nedůstojně urychlila. Kartička vypadla na podnos tak prudce a záštiplně, že ji Cabal musel zastavit, jinak by spadla na zem. Na téhle stálo:

Dobře, dobře.

Madam Štěstěna atd.

Ta žena má dítě, které ji dohání k šílenství. Pořád jen řve. Ženská nemá manžela. Dnes večer se o dítě stará matka. Nabídni jí únik a ona ti dá duši. Hračka.

Madam Štěstěna radí:

Příště zkus říct „Prosím“, ty kreténe.

Až na poslední radu to byly přesně ty informace, po kterých Cabal pásl. „Kostroune, chci tuhle hernu nechat vyklidit, s výjimkou té ženské.“

„Jasně,“ řekl Kostroun, začal tiše a nenápadně obcházet hernu a všem rozdávat volňásky. Během pěti minut zbyl v herně jen Cabal a žena, která pomalu strkala mince do hracího automatu jménem „Pohoda“. Nebo tak to aspoň připadalo Johannesovi Cabalovi, jenž si nevšiml postavy v rohu, která se silou vůle donutila být prakticky průhledná. Horst Cabal se díval a doufal.

V řadě živých obrazů stál jeden zakrytý plachtovinou a vepředu opatřený cedulkou „Nefunguje“. Popravdě řečeno bratřím Cabalům už došly nápady, když se k němu dostali, takže byl úplně prázdný. Nyní k němu Johannes popošel, soustředil se, zahýbal rty jako při slovech „Vyvolávám tě,“ a stáhl plachtovinu. Uvnitř vitríny se naskýtal pohled na pokoj. V pokoji se nacházela maličká mechanická figurka, která se nápadně podobala té nešťastné mladé ženě. Samotná místnost byla mrňavá zchátralá obývací ložnice, v níž bylo prádlo pověšené na šňůrách natažených přes vanu viditelnou skrz pootevřené dveře. Figurka stála u kolébky, v níž ležela malinkatá panenka miminka. Tedy, ono to miminko možná bylo malé, ale dost detailů svědčilo o tom, že zrovna tohle dítě by si jen tak někdo nezamiloval. Živý obraz se jmenoval „Matčin únik“. Cabal složil plachtovinu přes ruku, přešel na protější stranu herny a předstíral, že se vybavuje se staříkem v budce na rozměňování peněz. Ve skutečnosti sledoval tu ženu. A nebyl jediný.

Mladou ženu zklamalo, když jí Pohoda začala s nemilosrdnou pravidelností sázet jeden citrón za druhým. Brzy jí začaly docházet mince a ten obrat k horšímu ji sklíčil. Nechala automat být a prošla kolem řady jeho druhů. Věděla, že zanedlouho bude muset zamířit domů, a chtěla, aby ji cestou tmou hřálo nějaké malé potěšení. Zahlédla řadu živých obrazů a jeden po druhém si je prohlédla. Všechny byly hrozné: příběhy o vraždách a popravách, domech, v nichž straší, o kruté spravedlnosti. Nic, co by chtěla vědět. Už chtěla odejít, když jí oko padlo na poslední obraz v řadě. Ani Cabal nedokázal říct, co ji tak neodolatelně přitáhlo, zda to byl název, nápadná podoba mezi ní a figurkou či výjevem a její vlastní obytnou ložnicí.

Zastavila se u vitríny a nahlédla do ní. Bylo to zvláštní, snové. Jako by někdo vzal její život, udělal z něj model ze dřeva, drátu a barvy a veřejně ho tu vystavil. Na podlaze výjevu byly před postavičkami připíchnuté proužky papíru – letité a zažloutlé, přestože ve skutečnosti nebyly ani deset minut staré –, na nichž stálo „Nešťastná matka“ a „Nezvladatelné dítko“. V očích ji zaštípalo. Tak nakonec není sama. Aby tu ten příběh mohl někdo převyprávět, musel trpět stejně jako ona. Když zašátrala po jedné z mála zbývajících mincí, i někoho poblíž začalo pálit v očích, zvlhly mu a on se tiše rozplakal.

Musí se to dozvědět, musí zjistit, jak se té druhé vedlo. Ten živý obraz se koneckonců jmenuje „Matčin únik“. Jak? Jak unikla? To nutně potřebovala vědět. Strčila minci do štěrbiny.

Cosi zahrčelo a výjev ožil. Ruce dítěte se zvedaly a padaly v mechanickém rytmu, hlavu převracelo ze strany na stranu. Brečelo. Dožadovalo se. Nikdy nedrželo hubu. Matka si synchronizované s dítětem tiskla ruce na uši a vrtěla hlavou. Byla na pokraji zhroucení. Neminul den, aby nepřemýšlela o sebevraždě. Žena si opřela čelo o studené sklo a kousla se do rtu.

Ozvalo se zřetelné cvaknutí a podlaha se pootočila proti směru hodinových ručiček o jednu třetinu, čímž se změnila scéna. Teď stála matka v koupelně. Cosi míchala na skříňce s umyvadlem. Prášky a tekutiny ze skříňky. Bylo to zvláštní, ale přestože měla ta největší láhev v jejích rukách velikost nehtu na palci, nápisy na nich byly jasně čitelné. Do hmoždíře šla štamprle tohohle a špetka tamtoho, načež se to všechno důkladně promíchalo. Když byla malá mechanická matka hotová, nalila roztok do dětské lahve. Důsledek byl naprosto jasný. Když si četla název scény, „Řešení se naskytne samo“, ani jí nepřišlo pozoruhodné, jak je ten automat zručný. Prožívala to malé drama samotné. Skoro nahlas zasténala, když se scéna s cvaknutím obrátila do poslední třetiny. Přijde odplata, ať již pozemská nebo boží; za svého života viděla příliš mnoho takových přístrojků, aby pochybovala o morálním závěru. Ale… ne. Poslední scéna se odehrávala na hřbitově. Truchlící pozůstalí ukládali rakvičku do temného rovu, ale matka v smutečních šatech zářila. A za tím kapesníčkem… nebyl to náznak úsměvu? Figurína se zadívala z vitríny přímo do jejích očí a ona tam spatřila vlastní tvář. Šťastnou. Na popisce připevněné na hrobce pochopitelně stálo „Matčin únik“.

Ve strojku to znovu zacvakalo a vrátil se k oné ohavné první scéně. Ale sotva hrčení ustalo, už do štěrbiny strkala další minci. Tentokrát se jí po příchodu druhé scény pohybovaly rty, jak si ukládala do paměti přísady do dětské lahve.

Policie dorazila hodinu před úsvitem. Cabal se k policistům choval absolutně zdvořile, oni se činili a kladli mu spoustu očekávatelných otázek. Už méně šťastný byl z toho, že s policií dorazil i pan Barrow. „Nevěděl jsem, že jste u policie, pane Barrowe,“ řekl a potlačil zívnutí.

„To také nejsem. Jen zainteresovaná strana,“ odpověděl Barrow.

„V tom případě,“ obrátil se Cabal na velícího seržanta, „se domnívám, že mám právo požádat pana Barrowa, aby odešel, ne?“

„Ne, nemáte,“ odpověděl seržant. „Někdejší inspektor Barrow je tu na mou žádost a v tomto případě figuruje jako konzultant.“

„.Někdejší inspektor‘?“ opakoval Cabal, na něhož to udělalo dojem. „Tedy, vy jste ale nadaný člověk. Nicméně padlo tu slovo ‚případ‘. Co je to za případ?“

„Došlo k vraždě. A to obzvláště hrůzné vraždě. Podezřelá tvrdí, že je do ní zapletený tento karneval.“

„K vraždě?“ opakoval šokovaný Cabal jako neviňátko.

„Konkrétně k zabití novorozeněte,“ řekl Barrow. „Matka zabila vlastní dítě. Podle ní máte v herně nějaký přístroj, který člověku poradí, jak vyrobit jed.“

„Proboha! Vážně?“

„Chcete mi říct, že o jeho přítomnosti nemáte povědomí?

„To ne, ani náhodou. Žádný takový přístroj nemáme. Jen mě překvapilo, že si někdo dokázal vymyslet takovou bizarní historku. A že jí někdo uvěřil.“

Seržant se nasupil. „Musíme jít po každé stopě, pane.“

„Jistěže musíte. Naprosto vás chápu. Nu, s čím vám ještě mohu pomoci? Máte mé slovo, že se na této pouti nevyskytuje žádný přístroj podobný tomu, který jste popsali. O něčem takovém jsem ani neslyšel.“

„Jed, který vyrobila, byl velmi krutý, pane. To dítě zemřelo v mučivých bolestech.“

„Hrůza.“

„Podle všeho měla dojem, že bude nezjistitelný,“ ozval se Barrow. „Je to jen prostá dívka. Myslím, že ve většině ohledů mluví pravdu.“

„A to znamená co?“

„Včera večer přišla na tento karneval. Téhož večera namíchala jed a použila ho. Domnívám se, že se za tak krátkou dobu nemohla stát Lukrécií z rodu Borgiů bez odborné pomoci.“

„Co tím naznačujete?“

Seržant si odkašlal. „Buďte tak hodný a doprovoďte nás do herny. Chtěli bychom se podívat na automaty.“

„Dobře, ale jen marníte čas.“ Cabal vyrazil k herně v čele malého průvodu čítajícího tři policisty a Barrowa. Odemkl velký visací zámek na dveřích a vstoupil dovnitř. „Poslužte si.“ Všichni ostatní zůstali ve skupince hned za dveřmi, zatímco Cabal obcházel hernu a otvíral okenice.

Barrowovi se rozsvítily oči při pohledu na šestákové živé obrazy a hned je šel s třemi policisty v závěsu prozkoumat. Cabal se opřel o zeď a dělal, že ho to nezajímá. Barrow prostudoval celou řadu a postupně za chůze četl jejich názvy. „Modrovousův dům, Jáma a kyvadlo, Dvůr Ivana Hrozného, Strašidelná ložnice, Tyburnský strom. Samé divadlo hrůzy, pane Cabale,“ pohoršil se.

„Lidem se to líbí,“ odpověděl Cabal, „pane Barrowe.“

Barrow došel na konec řady, k automatu zakrytému plachtovinou a opatřenému cedulkou. „Nefunguje? Co se s tím stalo?“

„Nevím. Nějaká mechanická závada. To jde úplně mimo mě.“

„Rádi bychom se na to podívali, jestli můžeme, pane,“ řekl seržant.

„Myslím, že by to nebylo moudré. Máte mé slovo, že tu není žádný přístroj, jaký jste mi popsali. Copak to nestačí?“

„Rádi bychom se přesvědčili sami, pane. Tu plachtu dolů, prosím.“

„Vážně si myslím, že bych to neměl ukazovat.“

„To je možné, pane. Ale pokud dovolíte…“ Seržant rychle rozšněroval a odtáhl plachtovinu.

Přístroj byl zaseklý uprostřed děje. Rozzuřený manžel tu po zahradní cestičce pronásledoval policistu k měsícem zalité ulici. V okně v prvním patře žena s nemožně velkým poprsím pantomimicky předváděla vyděšený křik. Policista byl nápadný tím, že měl kalhoty uniformy u kotníků. Přístroj se jmenoval Když vám polda nasadí parohy. Seržant se zarděl. Ten malý policajt se mu pozoruhodně podobal a podoba neušla ani jeho konstáblům. Ba co hůř, ona žena hodně připomínala paní Blenheimovou z Maxtible Street, jejíž manžel bral hodně nočních směn. „No, to stačí,“ vyhrkl a zkoušel plachtovinu zase přidělat zpátky. Pořád mu padala, skoro jakoby schválně. „Půjdeme, pane. Děkujeme vám za spolupráci. Byl jste velmi trpělivý.“

„Rádo se stalo, seržante,“ prohodil Cabal příjemně, když dotyčný hnal své šklebící se podřízené před sebou ze dveří. Sledoval je, jak odcházejí, a rovnal si brýle.

„Ten váš karneval je zajímavé místo, pane Cabale,“ ozval se Barrow za ním.

„Děkuji vám, pane Barrowe,“ odpověděl a obrátil se.

„To neměla být lichotka. Jen komentář: zajímavé místo. Kupříkladu tahle herna.“

„Ano?“ Cabal pozvedl obočí. „Jakpak?“

„Tyhle stroje.“ Barrow ukázal na živé obrazy. „Hrůza a smrt od začátku do konce. Pak se dostaneme k poslednímu – shodou okolností k tomu, v němž se měl podle výpovědi nacházet recept na jed – a ten je obhrouble komický. Nepřipadá vám, že to je zvláštní? Nepatřičné?“

„Lidem se takovéhle věci líbí,“ opakoval Cabal. „Aspoň mi to říkají. Postavili jsme to sem dodatečně.“

„Dodatečně.“ Barrow přešel ke dveřím a zamyšleně se rozhlédl po karnevalu. „Mně se ten váš karneval nelíbí, pane Cabale. Je nechutný.“

„Všem se zajisté zalíbit nemůžeme.“

„Takhle jsem to nemyslel. Když jsem ještě pracoval u policie, míval jsem tušení tak jako všichni ostatní. Někdy jsem se trefil a někdy ne. Ale někdy jsem měl pocit tak silný, že se projevil jako opravdová pachuť v ústech. Hrozná pachuť, a nezaměnitelná. Jednou jsem se zúčastnil výslechu chlapa, který nám mohl potenciálně posloužit jako svědek u jedné vraždy. Jen jako svědek, chápejte. Úctyhodný muž, který třebas mohl vidět něco užitečného.“

„A tehdy vám zázračně zhořklo v ústech?“

„Opravdu hnusně. A, ano, byl to náš vrah. Ale tenkrát nebyl ani podezřelý. To je důležité. Neměl jsem žádný důvod pro to, abych ho podezříval.“

„A určitě jste sebrali správného člověka? Neprotlačil jste ten případ jen proto, že jste si ráno zapomněl vyčistit zuby?“

„Ani ten nejzuřivější zastánce teorií policejního spiknutí by podle mě neuvěřil, že bychom vykonstruovali falešné obvinění a kvůli tomu zakopali na jeho zahradě čtyři mrtvoly a pak na nich postavili skalku.“

„Skalku?“ zvažoval Cabal. „Ne, to už by na důvěřivost kladlo příliš velké nároky. V tom případě na tom může něco být. Předpokládám, že když můj karneval označujete za nechutný, pak odkazujete na tuto podivnou forenzní chuť, že?“

„Až se dostanu domů, dám si šálek velmi silného čaje a budu doufat, že to tím spláchnu.“

„To udělejte. Možná budou jednoho dne kriminologické epikurejské důkazy v soudní síni přípustné. Zatím vám ale popřeju dobrou noc. Pokud je to jen trochu možné, rád bych se pár hodin vyspal.“

„Dobrou noc, pane Cabale,“ rozloučil se Barrow a vydal se k městu.

Cabal poklidně vyrazil ke své kanceláři, dokud Barrow nebyl z dohledu. Pak se rozeběhl. Do vagónu nastoupil zcela zadýchaný, otevřel šuple ve stole, vytáhl z krabice úplně horní smlouvu a strčil si ji do náprsní kapsy.

„Takže to udělala?“ zeptal se Horst a Cabal nadskočil.

„Nevšiml jsem si tě,“ řekl, uklidil krabici a pečlivě zásuvku zamkl.

„Nechtěl jsem, aby sis mě všiml. Takže to své dítě zabila, ze?

„Ano. Není to báječné?“ Zastavil se. „Pochopitelně ne to, že zabila své dítě.“

„Ne. Není to pochopitelné. Vůbec to není pochopitelné. Předpokládám, že teď jí půjdeš nabídnout vysvobození z nelehké situace?“

„Ano, tak jsem to skutečně plánoval,“ řekl Cabal. Bratrův tón se mu vůbec nelíbil.

Horst se na něj dlouze zadíval. Pak sklouzl pohledem k hodinkám. „Slunce už brzy vyjde. Tou dobou bychom my tvorové noci měli už být uložení ke spánku. Nechat den tvorům světla.“

„Snažíš se ve mně probudit výčitky svědomí. To se ti nepodaří.“

„Můj bratříček se právě stal strůjcem vraždy malého dítěte. Jestli tě po tomhle nehryzne svědomí, tak já už s tím nic nenadělám, i kdybych se snažil sebevíc. Včera večer jsem ti nabídl šanci vykoupit se. Promiň, moje chyba. Otec vždycky říkal, že prostě nedokážu poznat beznadějný případ.“

„Opravdu?“ Cabal si natáhl kabát. „To se otci vůbec nepodobá, že by tě za něco kritizoval.“

Horst se zvedl ze svého místa na truhle a Cabal se musel hodně ovládat, aby necouvl. „Nech si tyhle klamné argumenty od cesty. Nemůžeš si pořád všechno omlouvat sourozeneckou rivalitou. ‚Ach, neviňte mě za mé zločiny proti lidstvu, Bohu a přírodě. Za to může můj bratr, protože je tak dokonalý.‘ Každá porota by tě zprostila viny, co?“ Usmál se a zase si sedl. „Chtěl by sis poslechnout něco směšného? Když jsi za mnou před rokem přišel, já tě viděl rád. Nakonec se pro mě vrátil můj bratr. Chvíli mu trvalo, než se k tomu dostal, ale lépe pozdě než nikdy. Ano, ty jsi zaprodal duši a ze mě se stal netvor, ale krom toho to bude přesně jako za starých časů.“

„A teď tvrdíš, že ses mýlil?“

„Teď tvrdím, že jsem se napůl mýlil. Mýlil jsem se v tom, z koho z nás se stal netvor. Celý rok jsem sledoval, kdo podepisuje ty úpisy, a neřekl jsem ani popel, protože nakolik jsem to jen mohl posoudit, oni by stejně skončili v Pekle bez ohledu na to, zda podepíšou cár papíru nebo ne. Občas to možná byly lehce hraniční případy, ale ne dost na to, abych si s tím dělal hlavu. Ale ta žena včera večer… Ta by nikdy neudělala, co udělala, kdybys jí to nepodsunul. Bývala by se s tím vyrovnala. Teď už je zatracená bez ohledu na to, zda ti ten úpis podepíše nebo ne. To je tvoje dílo. Nepochybuji, že pro ni máš připravenou nějakou nabídku, pokud podepíše. Mohl bys mi prokázat laskavost?“

„Laskavost?“

„Udělej, co chceš udělat, a nech ten úpis tady.“ Cabal se zamračil.

„Ale pak se mi to nebude počítat do stovky.“

Horst si položil bradu na ruku a podíval se na svého bratra. Nikdy by ho nenapadlo, že by jeho bratr mohl být tak nechápavý. „Přesně o to jde,“ vysvětlil.

Cabal se na Horsta zadíval, jako by se zbláznil. „V tom případě to ale nemá smysl.“ Narazil si na hlavu klobouk a práskl za sebou dveřmi.

Horst se dlouho díval na dveře, pak vrhl pohled na přesýpací hodiny. Čas už prakticky vypršel: v horní baňce zbývalo jen pár zrnek nekonečně jemného písku. „Je mi to líto,“ řekl tiše pro sebe. „Je mi to víc líto, než se kdy dozvíš.“

Cabal dorazil na policejní stanici a začal se vyptávat. Velmi ho rozrušilo, že nějaká nebohá žena – na poslední chvíli se vyhnul tomu, že by řekl „duše“ – udělala v pominutí smyslů něco tak strašného. Připadlo mu, že návštěva karnevalu se stala zcela bezděčně impulsem k rozjetí její psychózy, a – přestože za ni přirozeně nemůže převzít jakoukoli odpovědnost – vážně jí chce jakýmkoli způsobem pomoci. Musel hodně naléhat, než mu u ní povolili návštěvu. Byl si celkem jistý, že Horst by sem prostě rovnou nakráčel a oni by se mohli přetrhnout, jen aby mu udělali šálek čaje. Když už poněkolikáté významně naznačil, že jí zaplatí výdaje na právní zastoupení, pustili ho k ní samotného.

„Tak tedy,“ řekl nakonec, když si sedl proti ní k obyčejnému čtvercovému stolu. „Dostala jste se do pořádné kaše.“ Vrhla na něj utrápený pohled; oči měla červené od pláče.

„Za tohle vás stát velmi přísně potrestá. To už si pravděpodobně uvědomujete.“ Přikývla a zadívala se do klína, kde ustavičně natahovala kapesník a poškubávala s ním.

„Řekli vám, že na mém karnevalu není žádný automat, který by odpovídal vašemu popisu, hmmm?“ Nijak nereagovala. „Tuším, že se jmenuje Matčin únik.“

Přestala se ošívat a ostře si ho změřila pohledem.

„Ale on tam byl. Zbavil jsem se ho, jen co jste vyšla z herny. Bohužel musím konstatovat, že šlo o nejbezcitnější past, kterou jsem kdy musel nalíčit. Ano, byl jsem nucen. Víte, vážně bych velmi ocenil, kdybyste mi něco podepsala. Pokud to uděláte, zaručím se vám, že vrátím, co se stalo. Jestli nepodepíšete, beztak půjdete do Pekla. Jestli nepodepíšete, mučení začne před smrtí v káznici, kde si budete odpykávat doživotí. Slyšel jsem, že vrazi dětí to ve vězení nemají lehké.“

Při řeči těkal očima po místnosti: zamřížované okno, ústavní zelená barva na zdech, jakýsi zarámovaný soupis nařízení pověšený u dveří. Pak se na ni podíval a uvědomil si, že kdyby pohledy mohly zabíjet, už by dozajista byl hodnou chvíli mrtvý. Zabodávala se do něj pohledem, zuby měla mírně vyceněné a na tváři výraz prudké, živočišné nenávisti. Promluvila tak tiše, že to skoro nezachytil.

„Nekromante,“ řekla, jako by to bylo to nejhorší slovo, které zná. V tu chvíli to byla pravda.

„Logický závěr není důkazem tvrzení,“ opáčil a vytáhl úpis. „Chcete svůj život zpátky, i když za moc nestojí? Nebo mám odejít? Mám hodně práce. Ocenil bych rychlé rozhodnutí.“

Zadívala se na složený papír, jako by jeho prázdná rubová strana řekla vše, co potřebuje vědět. Cabal ho rozložil, natočil ho správnou stranou k ní a přisunul jí ho. Podívala se na papír, ale zjevně ho nečetla. Cabala se zmocnil nepříjemný pocit, že se ta žena opět rozpláče. Vytáhl pero a nabídl jí ho.

„Podepište. Hned.“

Vzala si pero a lehce rozklepanou rukou podepsala.

Cabal vyšel do nového dne. Posledního dne karnevalu. Potřebuje jednu poslední duši a má všechny předpoklady k tomu, aby uspěl. Proč se tedy, táhlo mu hlavou, cítím tak mizerně?

KAPITOLA 12

v níž Cabal zjistí, že v některých městech se dobře žije, ale na návštěvu by se vám tam vážně nechtělo

Cabal si poklepal na kapsu obsahující úpis, aby se ujistil, že kvůli nějaké rozmarné události na kvantové úrovni nezmizel. Ne, nezmizel. Cabal se zhluboka nadechl; v duchu docela doufal, že by třeba zmizet mohl. Byl unavený, unavenější než kdy dřív, a u člověka, jenž pokládá spánek za nutné zlo, to znamenalo opravdu hodně unavený. Přesto vůbec netoužil po tom, aby složil hlavu na polštář. Bezpochyby už dávno překročil ten bod, kdy by snadno dokázal usnout. Navíc by se mu mohlo něco zdát.

Posunul si na nose brýle s tmavě modrými skly a rozhlédl se. Do Penlow on Thurse zavítal poprvé a z toho, co tam viděl, dostal depresi. Městečko vypadalo absolutně idylicky, jako vystřižené ze snů o poklidně strávené penzi (než se lidé podívají na účet svého důchodového spoření a skončí v řadovém domku, hned vedle psychotického souseda se psem, baseballovou pálkou a helikonkou). Vyvstávala otázka, kam chodí do důchodu občané penlowští. Cabalovi to bylo jedno. Městečko ho nevysvětlitelně vyvádělo z míry.

Kolem něj na kole prosvištěl pošťák, i tak se ale stihl na Cabala usmát a pozdravit ho, načež uháněl dál ke křižovatce. Přestože na silnici nebylo v dohledu žádné další vozidlo, pošťák zpomalil, rozhlédl se oběma směry a mávl rukou, než vjel na hlavní. Městečko, kde cyklisté – a navíc pošťáci – ctí pravidla silničního provozu. Cabal za svého života viděl mnoho divných věcí, z nichž zombie byly to nejmenší. Utíkal jako o život před strážci Šalamounova klíče, vyhnul se pozornosti chrliče Boka a studoval bronzovou píšťalku, na níž byla vyryta slova QUIS EST ISTE QUI VENIT, ovšem ovládl se a nehvízdl na ni. Nic z toho v něm ale nevyvolalo takový pocit skrytého ohrožení a tak neblahé tušení jako tento zdvořilý a bodrý pošťák.

„Teď už potřebuju jen přátelského vikáře a vím, že lítám v průšvihu.“ Obrátil se a vrazil do kněze, laskavého a dobrosrdečného pětašedesátníka.

„Moc se vám omlouvám, synu můj. Přemítal jsem nad svým kázáním a…“ Odmlčel se a zadíval se na Cabala přes horní okraj srpkovitých brýlí. „Ale panečku, vy jste určitě z toho kočovného karnevalu! Těší mě! Mám radost, že se s vámi mohu seznámit. Jsem vikář kostela svatého Olafa, který stojí nedaleko odsud, támhle.“ Ukázal k malému farnímu kostelu, který se vyznačoval fantastickou architekturou i přímo pohlednicovými zahradami. „Budete tu ještě v neděli? Třeba by se vám chtělo zajít si na mši. Pro návštěvníky se u nás místo vždy najde.“

„Ne, to bohužel nebude možné.“

„Bezpochyby už zase budete na cestách. V mládí mne takový peripatetický život velmi přitahoval. Nyní ale…“ Rozpřáhl ruce a usmál se tak líbezně, že se Cabala zmocnilo protikladné nutkání jednu mu ubalit a zároveň ho adoptovat.

„Nebudeme tu,“ odpověděl Cabal. „To je pravda, ale já bych stejně nepřišel.“ Usmál se. „Jsem satanista.“

Vikář mu úsměv opětoval. Cabal pocítil potřebu zkontrolovat svůj úsměv v zrcadle a přesvědčit se, že léta cvičení nepřišla nazmar a že stále pouští hrůzu.

„Vida,“ řekl vikář. Nešokovalo ho to, což Cabala dráždilo. Skoro jako by se přiznal, že dává přednost jaru před létem nebo že má slabost pro čokoládové dietní sušenky. „A jste šťastný?“ otázal se vikář.

Ukázalo se, že Cabalův široký toulec nabroušených odpovědí je nečekaně prázdný. Byl připravený na takřka jakoukoli reakci, nikoli však na soucit. „Ne,“ vymáčkl ze sebe nakonec. „Ne, nejsem šťastný. Ne že bych si to osobně vybral. Je to spíš něco jako pracovní zkušenost. Hodlám se toho vzdát co nejdříve.“

„To rozhodnutí vám vymlouvat nebudu. Božínku, to ne. Nemůžu vám ho vymlouvat. Připadá mi velice moudré. No, už budu muset jít. Přeji vám hezký den, pane.“ Cabal se přistihl při tom, jak tomu muži třese rukou, děkuje mu za jeho zájem a přeje mu příjemné ráno.

Sledoval, jak vikář zamyšleně směřuje ke svému dokonalému kostelu, a byl by se vsadil, že jeho kázání bude důvtipné, zábavné a zajímavé. Do jeho kostela lidé jistě chodí rádi. Přistihl se při tom, že jim závidí. Zastavil se a začal ten pocit rozebírat. Co se to s ním děje? Posadil se na dobře umístěnou a vandaly nepoškozenou lavičku a snažil se dát dohromady. Byl skoro rád, když se ta malá holčička posadila na protější konec lavičky. Děti z duše nesnášel a potěšilo ho, že aspoň v téhle situaci může věřit svým reakcím.

„Ahoj,“ pozdravila holčička a věnovala mu zářivý kolozubý úsměv. Cabala se zničehonic zmocnila zádumčivost. Jako nějaká potvora ze zlého snu ho přepadla šílená touha najít si dobrou ženu, usadit se a mít pár dětí – jednoho kluka a jednu holku.

Vrávoravě vstal, přerývavě ji varoval před zapřádáním hovorů s cizími pány a pak rychle odkráčel. Potřeboval najít nějaké tiché místo, kde by se sebral. Krátká expedice na hřbitov vyústila ve spěšný ústup, neboť se mu začalo kouřit od nohou. Zapomněl na to, že vstoupit bez duše na vysvěcenou půdu obnáší jistá rizika. To je další nepříjemnost, které se zbaví, jakmile někoho najde. Stačí mu už jen jeden člověk. Znepokojovalo ho, že na to nebezpečí zapomněl: zážitek z hořící obuvi se obvykle člověku vryje do paměti. Ale přesně to se mu stalo – zdejší klid a mír ho natolik ukolébal, že na to lehkovážně zcela zapomněl. Jeho zlá předtucha sílila s každou další minutou.

„Dobrý den, pane Cabale,“ pozdravil ho Barrow, když na něj náhodou narazil na konci krátké řady obchodů. „Promiňte mi tu upřímnost, ale nevypadáte dobře.“

„Ale ano. Ano, vypadám,“ odporoval mu Cabal a čerpal při tom ze skrytého rezervoáru nevraživosti. „Jsem vždycky bledý. Jsem“ – inspirace mrštně odtančila z jeho dosahu – „bledý člověk.“

„Všiml jsem si,“ odpověděl Barrow bez výčitek. „Ale nemyslel jsem vaši barvu. Mluvil jsem o vašem vzezření. Vypadáte ztracený.“

Cabal ho probodl pohledem. „A co když jsem ztracený? Co je vám po tom?“

Barrow se usmál. Cabal už měl plné zuby toho, jak se na něj lidé usmívají. A ještě víc ho štvalo nutkání tuto laskavost opětovat. „Je to moje město,“ opáčil Barrow. „My tu cítíme odpovědnost za cizí lidi.“

„Opravdu? Skutečně ji cítíte?“ Cabalovi blesklo hlavou, že se začíná vyjadřovat jako starý muž. Neurčitě podrážděný, ale bez skutečné zahořklosti. Vypadalo to, že v něm vyhasíná vnitřní oheň. Touha prchnout zpátky na karneval, kde si kdykoli mohl vybít vztek, se v něm zajisté ozývala, ale vyvažovalo ji, ne, převažovalo ji přání zůstat v Penlow.

„Mám dobré zprávy,“ pokračoval Barrow. „Chtěl jsem se za vámi stavit na karnevalu, protože byste je asi rád slyšel, ale když jsem na vás takhle narazil, tak jste mi ušetřil pochůzku.“

„Vyřizoval jsem tu jednu záležitost,“ řekl Cabal a hlavou mu při tom blesklo: Proč mu to vykládám?

„Nabídl jste té dívce pomoc s právními výdaji. Ano, já vím. To od vás bylo velmi laskavé.“ Cabal zbledl. Barrow pokračoval: „Právě jsem se vrátil z policejní stanice. Zašel jsem tam, když jsem se od doktora Greenacra dozvěděl tu zprávu.“

„Tu dobrou zprávu.“

„Ano.“

Cabal se na něj napjatě zadíval, ale žádného upřesnění se nedočkal. „Nuže?“

„Omlouvám se,“ zavrtěl Barrow hlavou a nasadil ten svůj prokletý úsměv. „Měl jsem takový prazvláštní dojem, že už to budete vědět.“

„Co mám vědět?“ zeptal se Cabal, ale ve skutečnosti to už věděl.

„To dítě. Ono se zotavilo.“

„Zotavilo se ze smrti? Pozoruhodné. Děti jsou tak odolné.“

„Doktor se domnívá, že nebylo mrtvé, protože vlastně nešlo o jed, ale o drogu, která navodila jakési katatonické koma. Není to pozoruhodné?“

„Že ano? A ta dívka?“

„Nejsem právník, takže to nedokážu posoudit. Možná by ji mohli stíhat za pokus o vraždu.“

„Mohli?“

„Ano, když jsem dorazil na stanici, vládla tam docela panika. Ztratili její výpověď.“

„Vážně?“ Cabal opatrně přesunul váhu z jedné nohy na druhou. Nechtěl, aby úpis zašustil o druhý papír, který si odtamtud odnesl. „A jde o výpověď, v níž přiznala svou vinu?

„Přesně tak. Je to zvláštní. Bez výpovědi ji nelze odsoudit, protože teď všechno popírá. Na druhou stranu by ji tohle malé dobrodružství mohlo probrat. Není to špatná holka, jen trochu ztratila půdu pod nohama. Nikomu se nesvěřila, jak jí je bídně. Teď už jí lidé přispěchají na pomoc, když o tom vědí. Penlow je semknutá komunita,“ zakončil významně.

Semknutá? pomyslel si Cabal. Spíš úplně dusivá.

Všiml si, že Barrow se dívá za něj, a zadíval se tam také. „Já mám zvířata rád,“ řekl Barrow. „Ale vrány mi kdovíproč nahánějí strach.“

Vránu zjevně znudilo poflakovat se na karnevalu a přiletěla prozkoumat město. Usadila se na blízké zídce a ta teď kvůli tomu vypadala už poněkud méně malebně. Zadívala se na něj; nejdřív jedním okem, pak druhým. Aby ukázala svou intelektuální převahu nad ostatními vranami, zase se vrátila k prvnímu oku.

„Ke mně, vráno,“ řekl Cabal.

„Kronk!“ zakrákala vrána potěšené a vrhla se ze zídky. Při mávání křídly nadělala větší hluk než ornitoptéra vyrobená ze skládacího deštníku. Přistála mu na rameni a samolibě se rozhlédla.

Na Barrowa to podle všeho udělalo dojem. „Nikdy bych neuhádl, že si se zvířaty tak rozumíte, pane Cabale.“

„Já si s nimi nerozumím.“ Kývl stranou na vránu, která podle všeho chvilku uvažovala o tom, že ho klovne do ucha, a pak si to rychle rozmyslela. „Existují dva způsoby, jak zvířata přimět k poslušnosti. Buď k nim můžete být laskavý, anebo…“ Střelil po vráně pohledem. Takřka neodolatelné nutkání odletět s jeho krásnými, lesklými brýlemi ji rázem opustilo. Místo toho se snažila usmát jako kouzelná, neškodná vrána, kterou by nikdy nenapadlo ukrást někomu brýle. Nebyl to hezký pohled. „Nebo to jde i jinak,“ dokončil Cabal temně.

„Vy byste byl krutý?“ zeptal se Barrow se zřetelným nesouhlasem.

Cabala to doopravdy překvapilo. „Ne,“ odpověděl. „Já jim vyhrožuju.“

„Já myslel, že výhrůžky jsou dobré tak pro chvástaly a zbabělce.“

„Když máte co do činění s lidmi, tak ano. U zvířat ale platí za bernou minci.“ Barrow na něj upřel nevěřícný pohled. „Alespoň takovou mám já zkušenost,“ zakončil Cabal trochu chabě.

„Ano. Dobře.“ Barrow se poohlížel po tématu, k němuž by mohl hovor odvést. „Líbí se vám v našem městě, pane Cabale?“

„Jestli se mi tu líbí?“ Cabal se zamyslel. „Asi bych neužil slovo líbí. S karnevalem jsem navštívil řadu městeček a vesnic a upřímně mohu říci, že tohle město je mezi nimi ojedinělé. Je tak hezké.“ Vyřkl to skoro jako kletbu.

„Je hezké, což?“ odpověděl Barrow a záměrně nekomentoval Cabalův tón. Hodiny na kostele svatého Olafa odbily celou a poplašená vrána vylétla do vzduchu. „To už je deset?“

„Cože?“ Cabalovi se nechtělo věřit, že je tak brzy tak pozdě.

„Čas jen letí, když se člověk baví, co?“

Cabal byl příliš zaražený, než aby ho zpražil pohledem. „To přece není možné. Vždyť jsem se sem právě dostal.“

„V hospodě otevřou až za hodnou chvilku, ale v cukrárně bychom mohli dostat konvici čaje a k tomu mazanec,“ navrhl Barrow. Cabal si už ani nepamatoval, kdy byl v cukrárně naposledy, ani neměl žádnou velkou chuť posnídat v afektovaně starosvětském stylu. Ovšem z důvodů, které si později nedokázal vybavit, se nechal za ruku dovést do Církevní cukrárny a ani nepípl.

Zůstalo na Barrowovi, aby obstaral nezávaznou společenskou konverzaci se servírkou, objednal čaj, mazanec a další libůstky a nejspíš aby i zaplatil. Ne že by Cabala podezíral z vrozené lakomosti. Ne, člověk musí nejdřív vědět, co peníze obnášejí, než pro něj tak či onak získají hodnotu. Barrow nepochyboval, že Cabalovi na nich nesejde ani za mák.

Setrvali v nenuceném, ale neutrálním mlčení, dokud se servírka nevrátila, nepoložila jim konvičku s čajem a další příslušenství na stůl a neodspěchala do kuchyně říct své matce, že pan Barrow tu mluví s jedním z těch divných lidí z karnevalu.

Cabal si sundal brýle s modře zabarvenými skly, opatrně je složil a dal si je do náprsní kapsy. Vypadal velmi unavený.

„Takže – jak jde život?“ zeptal se Barrow.

„Život?“ opáčil Cabal tiše. „Život je jako tenounký obláček kouře v bouři.“ Následovala dlouhá pauza, během níž se Barrow díval na Cabala a Cabal se díval na nádobku se smetanovým krémem, jako kdyby očekával, že něco udělá.

„Já to myslel jinak,“ navázal Barrow. „Jaké to je, šéfovat karnevalu?“

Cabal začal říkat něco, z čeho by se mohlo stát „Jak to mám vědět?“, ale co se proměnilo v „Jak bych měl začít? Náročné. Velmi náročné. Osud“ – to slovo vyslovil kousavě, jako kdyby s ním nebyl zadobře – „má pro mě vždycky připravené nějaké to překvapení. Snažím se zůstat ve střehu.“ Zadíval se na Barrowa a Barrowa překvapilo, že pro jednou v jeho pohledu není vůbec žádná zášť.

„Očekávat nečekané, co?“

Cabal se skoro usmál. „Banální rčení, které navíc není ani praktické. Mám otevřenou mysl a snažím se zůstat pružný. Ale budoucnost zůstává tajemná až do okamžiku, kdy se stane přítomností.“

„V té vaší herně jsem viděl mechanickou věštkyni. Ta nepomůže?“

„Ani ne. Navíc je vzpurná.“ Zvedl pohled k reprodukci lovecké scény z osmnáctého století a odmlčel se. Barrow si nebyl jist, zda ta odpověď měla být vtip. Nějak o tom pochyboval. Cabal zničehonic pronesl: „Nesnáším hony.“ Pak si beze slova hodil do šálku plátek citrónu a nalil si Assam. K Barrowovu mírnému překvapení udělal totéž i s jeho šálkem. Vůbec ho nenapadlo, že by si Barrow třeba mohl dávat do čaje něco jiného. Barrowa zaujal ten paradox: Cabal je ochoten naservírovat mu čaj, ale už se nenamáhá přesvědčit se, zda ho má rád s mlékem nebo s citrónem. Shodou okolností mu to bylo vcelku jedno. Cabal si lokl.

„Jak vám chutná čaj?“ zeptal se Barrow.

„Je velmi dobrý, děkuji.“ Cabal sledoval, jak se na dně šálku usadilo pár kousíčků čajových lístků, které se prodraly přes sítko. „V mládí jsem míval rád Lapsang Souchong.“ Zadíval se Barrowovi přímo do očí a Barrow skoro čekal, že dodá: „A když teď znáte mé tajemství, budete muset zemřít.“ Místo toho Cabal řekl: „Nechápu proč. Dnes už mi jeho vůně připadá příliš silná.“ Odložil šálek a začal si mazanec natírat smetanovým krémem.

Barrow sledoval pečlivé, přesné pohyby jeho rukou, pořád navlečených v černých rukavicích z kůzlečiny, a napadlo ho, že se tím Cabal podobá chirurgovi. A protože ho nenapadal jiný konverzační gambit, tak to téma rozvedl. „Nepřipadáte mi jako nějaký komediant, pane Cabale.“ Nůž se smetanovým krémem na okamžik zaváhal a pak dál natíral. „Za svůj život jsem potkal celou řádku různých lidských typů a myslím, že je dokážu dost dobře vystihnout.“

„Pokud tomu dobře rozumím, tak jste od policie odešel, pane Barrowe,“ opáčil Cabal. Zvláštním pohybem zápěstí obtáhl nůž po vnitřní straně nádobky a precizně tím zbavil ostří posledních zbytků krému, skoro jako by ho umyl. Zabořil špičku do džemu, vydlábl kus, v jehož středu byla uzavřená jahoda, a nanesl ho úpravně doprostřed mazance. Výsledek byl tak přesný, že vypadal jako strojní práce. Cabal opět očistil nůž a zcela bez poskvrnky ho položil na zákuskový talířek. Pak zvedl mazanec ke rtům. „Vypadá to, že zvyk je železná košile.“ Opatrně kousl.

Barrow se nedal. „Vy jste velmi vážný člověk, pane Cabale. Děláte na mě dojem, že lehkomyslnost je vám zcela cizí. Kdybych hrál hru, v níž se lidé přiřazují k povoláním, netipoval bych vás na světského ani omylem. Nikdy.“

„Tak to byste tu hru neměl hrát o peníze. Čistě pro zajímavost –“

„Lékař,“ skočil mu Barrow do řeči, protože tu otázku očekával.

„To jsem na vás udělal dojem skvělým přístupem k pacientům?“

„Konkrétně patolog.“

Cabal si ho vážně změřil pohledem. „Vy si mě dokážete představit, jak pracuji s mrtvými?“

Barrow si nalil další čaj. „K tomu přece nepotřebuji bujnou fantazii, že ne? Podívejte se na sebe. Tváříte se jako kakabus, oblékáte se celý v černé a popravdě řečeno, trochu vám chybí charisma. I majitelé pohřebních ústavů musí umět jednat s lidmi.“ Barrow se usmál. Cabal ne. „Z vlastní zkušenosti ovšem vím, že patologové kupodivu často bývají sympatičtí, veselí lidé. Mají ošklivou práci, ale nic víc to není – jen práce. Domů si ji večer netahají. Zato vy… podle mě jste nikdy nenechal práci v práci.“

„Ne,“ přisvědčil Cabal. „já si vždycky beru práci domů. Pod postelí mám několik klaunů a v šatní skříni zase člověka, který dokáže vykrkat hymny dvanácti národů.“

„Aha, ale jak jsem již naznačil, je to vaše práce?“

„Jistěže ano. S bratrovou pomocí řídím karneval. Toho jste si přece nemohl nevšimnout, je to takové to veliké, stojí to u nádraží.“ Dopil čaj a s ostrým cvaknutím položil hrníček na podšálek. „A tam bych teď také měl být. Děkuji vám za čaj, pane Barrowe. Bylo to velmi příjemné. Musíte na oplátku zajít k nám na pouť. Třebas pro změnu, až bude otevřeno.“ Vyčaroval lístek („Nauč se pár kouzelnických triků,“ nabádal ho Horst. „Lidé takovéhle věci mají rádi.“) a dal ho Barrowovi. „Volňásek od vedení podniku.“

Barrow s pokývnutím lístek přijal. Přečetl těch pár slov na něm a zeptal se: „Mohl bych vás požádat ještě o jeden? Moje dcera Leonie miluje poutě.“

Cabal vytáhl další dva lístky. „Přijďte všichni, přijďte všichni,“ pronesl monotónně. „Vezměte i svou manželku.“

Barrow si vzal z Cabalovy ruky jeden lístek a uložil ho k tomu prvnímu, „Jsem vdovec, pane Cabale.“

Cabal strčil zbylý lístek do kapsy (měl zmizet, jenže on měl s tímhle trikem tak malé zkušenosti, že to na necvičené oko působilo, jako když lístek ukládá do kapsy). „To je mi líto,“ řekl. Vypadalo to, že to myslí vážně.

„Děkuji vám,“ opáčil Barrow.

Cabal jim oběma pečlivě dolil; na svůj úmysl odejít zjevně zapomněl. Opět se Barrowa nepřeptal, jestli si čaj dává s citrónem, nebo s mlékem. Když kleštičkami vytahoval plátky citrónu z maličkého talířku, tiše se ho otázal: „Stýská se vám po ní?“ Vůbec se při tom na Barrowa nepodíval.

„Každý den,“ odpověděl Barrow a přijal od něj šálek. „Každý den. Život dokáže být krutý.“

„Život vám ji nevzal,“ prohlásil Cabal a podíval se mu do očí. Z jeho očí sálala vyrovnanost, byl to pohled člověka, který vejde do místnosti, ví, že v ní uvidí něco hrůzného, a obrnil se proti tomu.

„Že by osud?“

„Smrt. Smrt je náš nepřítel. Můj nepřítel. Život dokáže být někdy krutý, to je pravda. Smrt je krutá vždycky.“

„Smrt může být vykoupení,“ namítl Barrow. Při pohledu na Cabala měl teď podobný pocit, jako kdyby někoho sledoval při otevírání čínské tajné skříňky. Zčásti šlo o úžas nad tou složitostí. Zčásti šlo o zvědavost, co se asi nachází uvnitř.

„Vykoupení?“ opakoval Cabal jedovatě. „S vykoupením se jděte bodnout. Takhle jen lékaři ve svém žargonu kamuflují neúspěch. ‚Aspoň teď došli klidu‘, ‚Odešli někam, kde jim je lépe‘, všechny ty lži. Víte, co nás čeká?“

„To už se brzy dozvím,“ řekl Barrow. „jen si budu užívat života, dokud můžu.“

Cabal se předklonil. „Teď už to vím,“ řekl a hodil opatrnost za hlavu. „Jedno místo vede znuděný, zklamaný sadista. To druhé… Víte, co znamená ta duchovní proměna? Znamená to, že vás zbaví všeho, čím jste kdy byl, a taky tam jsou sloupy světla, na které se pro jejich záři nedá dívat.“ Podvědomě nahmatal zabarvené brýle v náprsní kapse. „Ztělesněná stejnorodost. Dokážete si to představit? To jsou nebeské zástupy, tisíce a tisíce sloupů světla, hořící duše, všechny stejné. Navždy přijdete o svou osobnost. Nesmrtelné duše, cha! Tohle je definitivní smrt. Lidé obětovaní mánii pro pořádek.“ S hmatatelným znechucením se zadíval do dáli. „Jehňátka na porážku.“

Barrow odložil hrneček. „Proč tak nenávidíte smrt?“

Cabal se očividně ovládl. „Ne že bych smrt nenáviděl. Není to osoba. Žádný kostlivec s kosou neexistuje. Snažím se vystříhat nenávisti k abstrakcím, to je mrhání energií.“

„Ale ještě před chvilkou to tak nevypadalo. Podle toho, co jste říkal, byste smrt zabil, kdybyste mohl.“

Cabal se podíval na kapesní hodinky. „Nesnáším plýtvání, to je všechno.“

„To není všechno,“ řekl Barrow a okamžitě mu došlo, že to přehnal.

Cabal vstal a upravil si kabát. „Přeji vám hezký den, pane Barrowe,“ pronesl prkenně. „Moc rád jsem si s vámi promluvil, ale nyní se musím věnovat karnevalu. Takže odpusťte, ale…“ Obrátil se na podpatku a vyšel ven.

Barrow zavrtěl hlavou. Měl velmi silný pocit, že jestli Cabal skutečně od někoho potřebuje odpuštění, tak od něj to není. Za svého života potkal nejrůznější lidi, ale nikoho jako Johannes Cabal, a začínal si myslet, že osud se k němu až doposud choval laskavě. Na stůl položil peníze a šel za Cabalem.

Venku jej spatřil, jak energicky rázuje k nádraží. Přemýšlel, zda se za ním má vydat, když ho zarazilo zvolání „Tati!“ Obrátil se a spatřil svou dceru Leonii, jak vychází ze železářství. Instinktivně si domyslel, že tam kupovala pant ke dveřím kůlny, na které si včera stěžoval slovy: „Jednou se k tomu budu muset dostat.“ U Leonie „jednou“ znamenalo „zítra“, pokud ne rovnou „dnes“.

Přišla k němu s tváří rozzářenou radostí a to Barrowa, jenž občas pocítil záchvěv existenciální úzkosti, zase ujistilo, že nežil nadarmo. Teď ale kupodivu ono povědomé štěstí, jež v něm Leonie vzbuzovala, překryla jakási temná duchna, tak jako jediný, ale neproniknutelně tmavý mráček dokáže zastínit sluneční kotouč. Pomalu natočil hlavu ke Cabalovi.

Cabal stál jako socha na protější straně návsi a hleděl na něj. Prudkost a přímost toho pohledu, při němž Cabal jedinkrát nemrkl, Barrowa znervóznila.

Jednou stanul tváří v tvář psu nakaženému vzteklinou, tedy zvířeti, které mu mohlo připravit pomalou a mučivou smrt, kdyby ho jedinkrát kouslo. Dívali se na sebe bez mrknutí ze vzdálenosti tří metrů a pak Barrow pomalu, čistě po hmatu, zlomil brokovnici, nabil ji a zase zaklapl. Pes se na něj nepřestal dívat, ani když přiložil pušku k rameni a pečlivě zamířil přes dvě hlavně. Pocit, který tehdy cítil, příšerný dojem z toho, jak mu psův spálený a chaotický mozek zprostředkovává své šílenství přímo pohledem jako nějaký bazilišek, ho pořád ještě budil nad ránem, zbroceného studeným potem. Jak tam Cabal bez hnutí nasupeně zíral, Barrow si tu situaci ve vzpomínkách znovu prožil a bezděčně se otřásl.

Když mu došlo, že se Cabal vůbec nedívá na něj, probral se z ochromení. Cabal se ve skutečnosti díval na Leonii a to ho nečekaně zmátlo. A protože si z toho nedokázal vyvodit žádné závěry, nechal další dění na podmíněném reflexu. Možná si tím škodí, ale tíhl ke zdvořilosti.

Barrow vzal Leonii za ruku a přešel k místu, na němž Cabal podle všeho zapustil kořeny. „Pane Cabale,“ řekl. Cabalovy oči se ani na okamžik neodlepily od Leoniiny tváře. „Pane Cabale, dovolte, abych vám představil svou dceru Leonii.“

„Vám patří ten karneval!“ ozvala se Leonie, protože poznala jeho jméno. „A já miluju poutě!“

„Pan Cabal byl tak velmi laskav a věnoval nám lístky,“ informoval ji Barrow a poplácal kapsu, v níž ležely.

„Děkuji vám, pane Cabale,“ řekla Leonie. „Já karnevaly opravdu zbožňuju. My se tu ale dostaneme jen na ty malé kočovné. Žádnou velkou a profesionální pouť jsme tu nikdy neměli. Moc se na dnešní večer těším.“

Cabal se na ni upřeně díval. Jeho ruka hladce sklouzla k náprsní kapse, jako by měla svou vlastní vůli, vytáhla brýle, zatřepala jimi, aby se jejich nožičky roztáhly, a nasadila mu je. Jakmile na svět nahlédl přes modře zabarvená skla, vrátila se mu ochromená vůle. „Děkuji vám, slečno Barrowová. Váš zájem mě… nás velmi těší.“ Mluvil pomalu a s důrazem na neobvyklých slabikách, jako by byl duchem úplně jinde. Barrow si ho bedlivě prohlížel. Leonie byla pohledná dívka – to bylo bez ohledu na otcovskou pýchu očividné –, ale přece se do ní Cabal nezamiloval? Pomyšlení, že by snad chmurný pan Cabal měl romantické sklony, bylo znepokojivé, dokonce nechutné, obzvláště když se objektem zájmu stala jeho vlastní dcera.

„Jak dlouho tady budete?“ zeptala se Leonie.

„Tady…“ opakoval Cabal bezvýrazně. „Tohle je poslední večer.“

„A kam jedete pak?“

„Pak už je konec sezóny,“ odpověděl Cabal. V tom, jak to pronesl, bylo cosi definitivního. Barrow pochyboval, že šlo o záměr, a díky tomu to bylo ještě sugestivnější.

Leonie si zase vzala slovo. „V tom případě si tu příležitost nesmíme nechat ujít. Spolehněte se, že tam dnes večer budeme, pane Cabale.“

Barrow se usmál, ale jeho oči se neusmívaly ani za mák. Dělo se něco, co se mu nelíbilo, a to ho zneklidňovalo. Přihlásila se jedna z jeho slavných předtuch a tentokrát měla pachuť velryby vyvržené na břeh. Upřímně zalitoval, že Leonii tomu člověku představil. Upřímně zalitoval, že si od něj vzal lístky. Upřímně zalitoval, že bude muset Leonii zklamat a donutit ji, aby dnes večer zůstala doma.

„Ale proč?“ Ta otázka padla později, když se rozloučili s Cabalem, Leonie ho znovu ujistila, že se večer rozhodně staví, a oni došli domů. Barrow se právě mimochodem zmínil, že by byl moc rád, kdyby na pouť nakonec nešla. Doufal, že by ho dcera mohla prostě poslechnout, ale marně. Přerůstalo to v jednu z jejich vzácných a o to nepříjemnějších hádek.

„Tady chcípl pes,“ řekla. Vypadala ublíženě, jako kdyby jí bránil v návštěvě karnevalu z čiré zlomyslnosti.

„Na tom Cabalovi mi něco nesedí. Na celém tom jeho karnevalu. Něco se děje. Něco nepřirozeného.“

„Ale ty víš proč,“ opáčila Leonie, jako kdyby ze sebe záměrně dělal pitomce. „je to kvůli nekromantovi Rufusovi Maleficarovi. Ten se snaží Cabalův karneval zničit. To víme.“

„Maleficarus je mrtev,“ připomněl jí Barrow.

„Ale on je nekromant. O to přece jde. Život po smrti po životě. Měli ho upálit, ale neupálili. Teď se vrátil.“

„Vážně tomu věříš?“ Život po smrti po životě. Něco v těch slovech mu vnuklo zárodek nápadu. V Barrowově mozku se z chaosu neuspořádaných údajů začala formovat ozubená kolečka čirého myšlení.

„Viděli jsme to v novinách. Stalo se to v Murslaughu. Bratři Cabalovi tam jsou za hrdiny. Nevymýšlejí si to.“ Pokrčila rameny a zavrtěla hlavou nad jeho paličatostí. Tohle gesto se naučila od matky. Nevěděla o tom, ale kdykoli to udělala, zajel mu do srdce nůž.

Zamrkáním tu bolest zaplašil a pokusil se uspořádat argumenty. Jenže ty si nedaly říct a zůstaly neukázněným davem. „Podívej se, já se o tom nebudu hádat. Prostě nepůjdeš.“

„Cože?“ Nechtělo se jí věřit, že dokáže být tak zatvrzelý. Přirozeně může kdykoli vynést trumf, že je dospělá a že jí vlastně nemůže bránit, kdyby se rozhodla jít. To pro ni v tuto chvíli nebylo ani zdaleka tak důležité jako pochopit, proč se o to vůbec snaží. „Kdypak přestalo platit pravidlo, že je nutné vyslechnout obě strany sporu?“

„Dobře, tak si poslechněme argumenty tvé strany.“

„Argumenty mé strany? Můj argument je, že chci jít na karneval, protože chci jít na karneval. Je to legrace. Ráda bych zažila nějakou tu legraci. To tvojí straně chybí argumenty.“

„Už jsem ti řekl…“

„Řekl jsi mi, že se ti pan Cabal nelíbí. Fajn. Myslím, že je to pitomost, ale jestli na tom trváš, tak se mu budu vyhýbat. Nejdu tam kvůli jeho fascinujícím konverzačním dovednostem.“ Všimla si, že se otec snaží potlačit úsměv. Když s Cabalem mluvila, odpovídal jí prakticky jednoslabičně. „Já bych se jen chtěla svézt strašidelným vlakem, zaházet si míčkem na přitlučené kokosy a užít si trochu zábavy. Co je na tom špatného?“

„Na tom není nic špatného, jen…“

„Co by se tak mohlo stát?“ Zadívala se na otce a její vztek trochu ochladí. On by za ni koneckonců i umřel a oba to věděli. „Co by se tak mohlo stát?“

Barrow si povzdychl. Tohle je jádro věci. „Já nevím,“ přiznal, „vážně nemám ponětí. Možná nic. Ale, ale“ – vzal ji za ruku – „možná něco. Zkus mě pochopit. Když jsem byl ještě u policie… Ne! Poslechni si mě!“ Při zmínce o jeho bývalém zaměstnání Leonie obrátila oči v sloup. Jakmile měl jistotu, že mu dcera zase věnuje pozornost, pokračoval. „U policie jsem narazil na nejrůznější typy. Zločinci byli v devíti případech z deseti jasní. Oni zapomněli, co je to morálka – tedy skutečná morálka. To, co nám umožňuje spolu navzájem vycházet. Dokážou ji napodobit, tak jako chameleón dokáže napodobit barvu listí, ale nic víc to není. Mimikry. Zapomněli, jaké je myslet jako všichni ostatní, a pak se spletou. V maličkostech, ale takhle je člověk dokáže odhalit. Drobné chyby. Všechno, co dělají, všechno, co říkají, je prolezlé a zkažené chybami.“

Leonie na něj vrhla ustaraný pohled. Nedokázal odhadnout, jestli jí dělá starosti to, co říká, nebo jestli má starosti o něj. „Chceš říct, že Johannes Cabal je zločinec?“ zeptala se.

„Ne, vůbec ne, ne tak, jak to myslíš. Popravdě řečeno se domnívám, že je to velmi morální muž. Jen si nemyslím, že se řídí stejnou morálkou jako všichni ostatní. Myslím…“ A bylo to tady. Upletl si na sebe bič a tisíc líných reportérů a děsně upřímných politiků se postaralo o to, aby jediné slovo, které mohl použít, znělo k smíchu melodramaticky. „Myslím, že… Johannes Cabal… je zlý.“

Leonie se na něj nevěřícně zadívala. Zlý. To slovo přišlo nadužíváním o svou sílu. Dnes už jen znamená „nepochopitelný“ pro nechápavé. Barrow chtěl vysvětlit ve vší složitosti tenhle jazyk utrpení, který si osvojil na příliš mnoha místech činu a při příliš mnoha výsleších. Sériový vrah a pachatel sériových vloupání toho mají společného víc, než by oběma bylo milé přiznat: potřebu, kterou je nakrátko nutné uspokojit, potřebu, která vyústí v utrpení jiných lidí, laciné omluvy. Neměli nechávat otevřeno. Neměli jít tou uličkou. Neměli chodit takhle oblečení. Barrow je slyšel všechny a vždycky z nich cítil kyselý pach zkrachovalého člověka. Cabal je ale člověk úplně jiného řádu. Barrow cítil jistotu, že v tomto případě je na rozkladu ducha něco vznešeného, byl přesvědčen, že něco takového zachytil. Prostě tu je rozdíl. Kdyby to jen dokázal pojmenovat, určitě by dokázal Cabalovi mnohem lépe porozumět. Zlo, jak je doposud zažil, bylo vždy sobecké. Pokaždé bylo jen nástavbou toho nejhloupějšího chování z dětského hřiště: „Je to moje, poněvadž to tak říkám. Je to moje, poněvadž si to beru.“ Majetek, sex, život. Ale ne v Cabalově případě. Barrow si v duchu hrál se slovy a zároveň se Leonii snažil vysvětlit, jak to myslel. Cabal je (jaké?) zlo. Klinické? Vytěsněné? Zdrženlivé? Abnormální? Altruistické?

Altruistické? Jak může být zlo vůbec altruistické?

„Je to proti jeho povaze,“ přemýšlel Barrow nahlas.

„Zla?“ Leonie byla pořád zaseknutá na tom slově. Nepatřilo k těm, která by její otec používal často. Vlastně ho z jeho úst nikdy neslyšela. „Myslíš to vážně?“

„Myslím vážně, že nechci, abys šla na ten karneval.“ O něco víc jí stiskl ruce. „Bojím se o tebe. Bojím se o každého člověka, který projde tou branou.“

„Ty to fakt myslíš vážně.“ Lehce přikývla a její důvěra v něj překonala tu vzdálenost. „Nepůjdu.“

Když odešla, Barrow sáhl do kapsy a zadíval se na ty dva lístky. „Ty,“ řekl jednomu z nich, „jsi přebytečný.“ Hodil ten kus lepenky do ohně. „Ty,“ oslovil ten, který přežil, „mě dnes večer dostaneš na karneval. Pak uvidíme.“ Zašel k oknu přečíst si, co je na lístku vytištěné.

Jak se obrátil zády k ohni, nevšiml si, že odhozený lístek třepetavě stoupá kouřovodem nahoru. Vypadal zázračně neohořelý. Ba co víc, jak stoupal komínem, zmizely z něj i stopy po připálení. Ve třech čtvrtinách cesty komínem uskutečnil náročnou otočku a vydal se k jednomu z komínů v patře. Leonie seděla u okna a dívala se přes pole tam, kde věděla, že se nachází karneval. Lístek nepozorovatelně přetřepetal pokojem a přistál jí na stole. Našel si hezkou, nápadnou polohu a začal si procvičovat svůdný výraz.

KAPITOLA 13

v níž Karneval sváru naposledy otevře svou bránu a všechno se monumentálně podělá

Zbytek dne se Cabal snažil nemyslet na spoustu věcí. Na neúspěch. Na věčné zatracení.

Na Leonii Barrowovou.

Nejdřív zapracoval na svých iluzionistických dovednostech. Zmizení karty, jímž se zbavil lístku, o nějž Frank Barrow neměl zájem, bylo z technického hlediska korektní, ale jinak umělecká katastrofa. To prostě nejde. Sedl si s balíčkem karet před zrcadlo a začal metodicky a vytrvale pracovat na jejich mizení, až se jeho kapsy a rukávy nadouvaly. Pak je zamíchal a začal znovu. A znovu. A znovu. Potom je pro změnu nechal mizet a okamžitě je zase vytasil. Piková královna se v jeho ruce mihotavě zhmotnila a zase vymizela. Bedlivě v odrazu sledoval ruce. Dal si tu práci a nastavil zrcadlo v takovém úhlu, aby v něm viděl jen ruce. Neměl chuť vidět svou tvář.

Když se kartám začaly dělat oslí uši a svůdně se zakřivovaly asi jako toskánské střešní tašky, obrátil pozornost k předmětům na stole. Pera, tužky a pravítko záhadně zmizely a pak se triumfálně navrátily. Potěšilo ho, jak hladce se mu povedlo nechat zmizet přiznání té ženy na policejní stanici.

Když o tom tak přemýšlel, vytáhl jak výpověď, tak její úpis z kapsy a chvíli je studoval. Jmenuje se Nea. Nevzpomínal si, že by někdy dřív na nějakou Neu narazil. Bylo to příjemné jméno a on ho chvíli nechal bezstarostně pobíhat svým mozkem. Pak z kapsy vestičky vytáhl klíček, odemkl šuplík ve stole a zasunul její úpis pod ostatní v krabici. Nahoře mu zůstal jediný prázdný formulář. A ten by za každou cenu měl být do půlnoci podepsaný. Uložil krabici a šuplík pečlivě zamkl, načež se opět začal věnovat přiznání. Prolétl ho a tiše žasl nad tím, jak je navzdory jejímu tehdejšímu rozrušení přesné. Několikrát ho nechal cvičně zmizet, načež ho roztrhal na cáry a ty nacpal do kamínek v rohu.

Pohodlně se opřel na židli a zabubnoval prsty o okraj stolu. Do západu slunce zbývá ještě pár hodin. Co dělat? Horst mu slíbil dokončit plány na to, jak učinit karneval přijatelnějším pro usedlé místní lidi, ale když je pozoroval, nevypadali, že by je to dvakrát oslovilo. Cabal si vzpomněl na včerejší večerní rozhovor s Horstem a přepadly ho nevysvětlitelné obavy. Horstovi zjevně na čemsi důležitém záleželo, ale Johannes to ve své momentální roztržitosti nepochytil. Doufal, že to nebylo zas tak důležité.

Rozhlédl se po pracovně, hledal nějaké rozptýlení. Pohled mu utkvěl na jeho velkém bloku, a tak ho zvedl. Parní varhany vyhrávaly takovou divnou, škobrtavou melodii, která mu byla lehce povědomá. Když si ji zapíše, třeba si vzpomene, kde ji předtím slyšel. Triviálním kratochvílím se obvykle nevěnoval, přesto si nedělal žádné výčitky, když vzal pravítko a tužku, pečlivě si narýsoval notovou osnovu a začal zapisovat noty.

Čas plynul a ticho narušovalo jen časté skřípání ořezávátka na tužky. Cabal k smrti nerad pracoval s tupými nástroji. Venku montéři v naprostém tichu uskutečňovali Horstovy plány; dýchat nepotřebovali, dělali to jen na efekt. Z „Panoptika lékařských obludností“ se stal „Domov geneticky znevýhodněných“ a namísto „zděste se“ tu stálo „poučte se“. „Síň bolesti: mučení v průběhu staletí!“ se proměnila v „Nelidskost lidstva: výstava svědomí“ a „Netvoři! Netvoři! Netvoři!“ v „Příroda, jak ji neznáme: kryptozoologické divy“. Samotného Cabala teď začínaly zajímat atrakce, které v posledním roce jen míjel.

Cabal dopsal a prohlédl si své dílo. Nevypadalo to povědomě. Nepomohlo ani, když hlavu lehce naklonil na stranu. Pak náhle pojal podezření, narýsoval si další notovou osnovu a přepsal melodii znovu, jenže tentokrát pozpátku. Pořád to nevypadalo povědomě, ale když se na to podíval, působilo to jako příliš veselá písnička, než aby si ji přirozeně spojil s tímhle podnikem. Zkusmo ji zahvízdal. Teď už si byl jistý, že ji předtím slyšel. Venku viselo slunce nizoučko nad obzorem.

Barrow seděl v zahradě, sledoval soumrak a maně přemítal, zda se ještě dožije dalšího. Bude dnes večer muset zajít na karneval a zkusit zjistit, co ho na něm tak zneklidňuje, co mu připadá tak špatné a rozkladné. Nechtělo se mu. Vůbec se mu nechtělo, ani na vteřinu, jen cítil, že by měl. Dále mu připadalo, že by s tím vážně měl něco udělat. Litoval, že se nemůže na nikoho obrátit s žádostí o pomoc. Měl ovšem velmi zvláštní tušení, že kdyby se před někým zmínil, že bratři Cabalovi – obzvláště pak Johannes – nejsou ve skutečnosti jen majitelé karnevalu, ale i zdroje zla, proti nimž musí zakročit neúnavní a vášniví bojovníci za dobro, jako například on, pak by s nemalou pravděpodobností do konce večera přišel o šle a tkaničky, načež by se mu dostalo drzé a povýšené psychiatrické péče.

Přemýšlel o tom, co řekl Leonii. Skutečně se o ni bál, víc než kdykoli předtím ve svém životě. Bál se i o sebe. Je to jen strach, pomyslel si, a ten mi nemůže ublížit. Nějaký zmetek se sekerkou, to je jiná, tam je čeho se bát. Zkusil si představit, jak se na něj Cabal žene se sekerou, nožem, páčidlem, a usmál se. Ledově klidný pan Cabal, který se chová jako hrdlořez – velmi vtipné. Potom si vzpomněl na prázdný pohled v Cabalových očích, když viděl Leonii, a najednou mu to nepřišlo vůbec legrační. Přes pole k němu dolehl zvuk parních varhan z karnevalu, ošklivá a výsměšná melodie. Barrow si uvědomil, že hudba spustila, jen co zapadlo slunce. To ho vůbec nepřekvapilo.

Cabal si nevšímal parních varhan a dál si hvízdal převrácenou písničku. Zatraceně, co to je?

„To jsem rád, že si to myslíš,“ ozval se Horst za ním.

Cabal se obrátil a hvízdání mu zmrzlo na rtech. „Co tím myslíš?“

„Tebe, jak si hvízdáš Zase přišly šťastné časy. Máš zvrácený smysl pro humor.“ Horst si oblékl kabát a nasadil si cylindr. „Promiň, ale moc se mi nezamlouvá zdejší atmosféra.“ Dveře se otevřely, zavřely a Johannes Cabal byl zase sám, ve všech smyslech toho slova.

Nevěřícně se zadíval na notové linky. Naklonil se nad blok a špičkou prstu spočinul na první notě. „Za-se při-šly šťast-né časy,“ zpíval tiše a prstem klepal z jedné noty na druhou. Ano, Horst měl úplnou pravdu. V náhlém znechucení vytrhl stránky a hodil je do koše. „Děsně vtipné. Nanejvýš zábavné.“ Natáhl si kabát, na hlavu si nasadil klobouk a šel najít Horsta. Kdesi se kdosi zasmál.

Horst rázoval mezi stánky, kiosky a atrakcemi a demonstrativně ignoroval montéry, kteří se za ním chodili ptát na jeho zatím polovičaté plány, Johannes Cabal ho našel velice snadno; stačilo sledovat stopu rozladěných mužů, kteří v rukách drželi zplihlé kusy papíru. Horsta dohonil u Záhad Egypta, kde ho Kleopatra drapsla a už ho nechtěla pustit. Když se k nim Cabal přiblížil, dolehlo k němu, jak Horstovi dělá kázání.

„Co to jako má všechno znamenat? Co?“ vřískala a mávala Horstovi pod nosem jakýmsi papírem.

„To je váš revidovaný scénář,“ odpověděl Horst nezvykle podrážděně. „Naučte se ho. Hned.“

„A co je špatnýho na mým starým scénáři, co?“ Zařadila jiný rychlostní stupeň a její hlas byl najednou medový a smyslný. „Já“ – to slovo úplně vydechla – „jsem Kleopatra, královna Egypta, vládkyně plodného“ – to slovo doprovodila významným pohledem – „Nilu. Pojďte se mnou a objevíte slasti… a strasti starověkého světa.“ Stačila jí necelá vteřina, aby se ze snědé svůdkyně proměnila v trhovkyni. „Tak! A co na tom bylo špatnýho, co? Tohle přece bylo supr dupr, a ne že ne. A teď jste mi dali tyhle kydy!“ Zamávala mu papírem před obličejem. „Co jsou tohle za sračky vo těch dynastiích a podobně? Lidi vo tomhle nechtějí vědět! Chtěj slyšet vo píchání a vraždění a vo tom, jak se pak lidem vytáhne mozek nosníma dírkama!“

Horst k dámám nikdy nebyl nezdvořilý. Kleopatra měla ovšem tu smůlu, že nejenže rozhodně nebyla dáma, ale technicky vzato ani člověk.

„Sklapněte,“ zasyčel Horst studeně. Zněl teď skoro jako jeho bratr. „Fakt držte zobák. O půlnoci z vás bude prach a popel, tak jako ze všech ostatních v téhle noční můře na kolečkách, takže je mi vážně jedno, co si myslíte. Naučte se scénář, který jsem vám dal, a jaksepatří ho prodejte. Jestli se později stavím a zjistím, že jste sáhla k tomu starému nebo že ten nový záměrně sabotujete, nepřežijete ani do půlnoci. Rozumíme si?“

Kleopatra zamrkala. „Tak dobře,“ odpověděla velmi tichým hláskem.

„Horste,“ zavolal Cabal, když se k němu blížil, „Horste, co to do tebe vjelo?“ Kleopatra po nich obou střelila bázlivým pohledem. „Dejte si odchod,“ řekl Cabal a ona odběhla na atrakci jako vyděšený králíček ušmudlaný od antimonového prášku.

„Co to do mě vjelo?“ Horst se zadíval na černou oblohu. Když zase shlédl dolů, z obličeje mu sálala čirá zášť. „Kde mám začít?“

Cabalův mozek rychle vyčlenil událost, která mohla způsobit tak prudké zhoršení vztahů. „Jde o tu ženskou včera večer, že? Tu s dítětem?“

„Ano, jde o tu ženskou včera večer. Tu s dítětem. Co jsi s ní udělal? Jaký špinavý kousek jsi jí vyvedl?“

„Splnil jsem jí přání. Nic víc.“

„A ona kvůli tomu upsala svou duši.“

„Ne. To neudělala. Upsala svou duši, abych to její přání zvrátil. Přála si, aby to dítě umřelo, Horste. Není žádný anděl.“

Horst mu zašermoval prstem do tváře. „Ne, nechtěla, aby její dítě umřelo. Prokristapána, Johannesi, chtěla jen trochu pomoct. Copak jsi to neviděl? Neviděl jsi, že jen chtěla trochu pomoct? Potřebovala paní na hlídání, ne návod na vraždu.“

„Je. Mi. Jedno. Co. Potřebovala.“ prohlásil Cabal popuzeně. „Byla ochotná upsat se za to, co dostala. Na ničem jiném nezáleží.“

„Na ničem jiném nezáleží? Rozhodně záleží i na jiných věcech. Je to člověk, lidská bytost, živá žena. Ne jen další jméno na tvém formuláři. Zničil jsi jí život, víš to? Ona teď ví, co ji čeká, co nad ní visí.“

„Nezaznamenal jsem, že by ses takhle rozčiloval kvůli jakémukoli jinému –“

„Dávej pozor, Johannesi! Rozdíl spočívá v tom, že neudělala nic špatného, dokud jsi ji do toho nevmanipuloval. Ty! Konečně ses stal tím, čím jsi vždycky měl být.“

Cabalův šestý smysl se opožděně začal ozývat. Měl neurčitý dojem, že si z něj někdo dělal blázny, že si z něj dělal blázny celý rok a že dotyčný docela smrdí sírou. „Jak to myslíš?“ zeptal se opatrně.

„Ty jsi takový hlupák,“ řekl Horst. „To je přece účel celého tohohle cvičení. Myslel jsem si, že ti to už dávno, dávno došlo. Satanáše nezajímá hromada duší, kterou by dostal tak jako tak. Chtěl tě dostrkat k tomu, aby sis jednu vzal. Abys jednu zkazil. Ta potyčka s Billym Butlerem tě měla dovést k zoufalství, abys zapomněl, že někde uvnitř“ – Horst se lehce zajíkl – „je dobrý člověk. Můj bratříček Johannes. To všechno je už pryč. Už se nesnažíš porazit Ďábla. Děláš práci za něj. Už nejsi můj bratr. Nemůžu… nebudu ti už pomáhat.“ Horst se obrátil a šel pryč.

„Horste?“ zavolal Cabal tichým, nevěřícným hlasem. Horst se obrnil proti citům a šel dál. „Horste, já tě potřebuju. Nemůžu tohle udělat sám. Jsem už tak blízko. Horste!“ Krok jeho bratra ani nezakolísal. Johannes Cabal byl i za nejlepších okolností pruďas a teď cítil, jak se v něm vzmáhá vztek. Tentokrát to však bylo jinak.

Bylo v tom ale ještě něco jiného, v hrudi se mu rozvinula květina nenuceného násilí, která se mu projevila na jazyku slabou chutí anýzu. „Ty mi pomůžeš, Horste,“ řekl už silnějším hlasem, „nebo zůstaneš tak, jak jsi, navždy.“

Horst se zastavil. Dlouho jen stál a pak se otočil. „Co jsi to řekl?“ pronesl tiše.

Máš nad ním moc, pomyslel si Cabal, ačkoli ho v koutku duše napadalo, jestli za něj nepřemýšlí někdo jiný. Takhle s tebou nemůže mluvit. „Řekl jsem, že uděláš, co ti řeknu, nebo můžeš do skonání věků zůstat parazitem.“

Horst jeho slova chvíli zvažoval. Vrátil se ke svému bratrovi, až se ho nosem skoro dotýkal, a pronesl: „Vyser si voko, Johannesi.“ Zničehonic se strhl vítr, to když vzduch spěšně zaplnil místo, které bývalo plné Horsta. Cabal se rozhlédl a zamrkal. Byl úplně sám.

Kdo ho potřebuje? ozval se v jeho srdci tichounký hlásek. Ty máš přece plán. Tak se do něj pusť. Je potřeba poslední duše. Horst tě se svými pitomoučkými skrupulemi jen brzdil. Teď už nemusíš opatrně přešlapovat na místě a hledat někoho, kdo chce upsat svou duši. Teď si můžeš najít potenciálního kandidáta a vzít si ji.

Frank Barrow se pohyboval ve stínech za atrakcemi až překvapivě obratně. Nevěděl zcela přesně, co hledá, ale byl si zatraceně jistý, že to nebude vystavené všem na očích. Předtím přišel k turniketům, odevzdal volňásek, povšiml si, že ho mají takřka všichni ostatní ve frontě, a vstoupil na pouť s rozmrzelým výrazem člověka, který se chce nechat bavit. Postál v uličce mezi Parapsychologickým matoucím zážitkem (Vlak duchů) a Sociopatickým mozkem (Síň hrůzy nacpaná až po krovy voskovými modely nechvalně známých vrahů (Kdyby si někdo dal tu práci a ty voskové figuríny důkladně prostudoval, všiml by si, že dýchají, mrkají a vypadají docela nervózně. To proto, že šlo o skutečné tvory. Pokrokovému řediteli Laidstonské káznice se krutě nevyplatil výlet sériových vrahů na jahody. Karneval byl tenkrát náhodou poblíž a uprchlíci výměnou za úkryt přirozeně museli vyplnit pár formulářů. Spravedlnost přece musí být. Cabal se už nějak zapomněl zmínit, že jejich skrýš do roka zmizí. To už je život.)) a velmi okatě si natahoval hodinky. Jakmile si ho nikdo nevšímal, splynul s pozadím. Oprášil své staré sledovací schopnosti a porozhlédl se, co by tak mohl vidět. Předtím se náhodou připletl k hádce mezi bratry Cabalovými, ale nedokázal se dostat natolik blízko, aby zjistil, oč v ní šlo. Nastal tam ale zvláštní moment: v jednu chvíli si byl Barrow jistý, že Horst Johannese praští, pak ale mrkl a Johannes byl najednou sám. Nevěděl, kam se Horst poděl, a soudě podle toho, jak se Johannes rozhlížel, to nevěděl ani on. Pak se Johannes Cabal zastavil a na tvář se mu vkradl velmi ošklivý úsměv, který připomínal melanom v časosběrném dokumentu. Byla to jen další podivnost, protože Cabal kdovíproč vypadal hodně jinak, skoro jako jiný člověk. Pak Cabal nečekaně cílevědomě odkráčel na hlavní ulici karnevalu, což Barrowa znepokojilo.

Teď se Barrow pohyboval tiše, nepozorovaně, ale to, co viděl, mu dělalo starosti. Za svého života strávil spoustu času tam, kde se tvrdě manuálně pracovalo, a byl zvyklý na rytmus i nuance takovéhle práce. Tady nebylo nic.

V hospodě ve městě se zeptal: jací jsou ti montéři? Hostinský pokrčil rameny; neměl ponětí. Nikdo z karnevalu sem nezašel. Barrowovi to připadalo naprosto zvrácené. Pokud se zaměstnanci bratří Cabalů nerekrutují z řad kvakerů, muslimů a rozličných dalších abstinentů, pak se nenaskýtá žádné vysvětlení. Leda že by jednoduše nepili, jakkoli bizarně to zní. Na základě tušení zašel i do koloniálu a i tam položil pár otázek. Ano, lidé od karnevalu si u nich koupili zásoby, ale ani zdaleka ne tolik, jak by se dalo očekávat od takového velkého podniku. „Musejí hladovět,“ poznamenal vedoucí koloniálu nešťastně. „Z toho, co nakoupili, by se nenajedlo ani dvacet lidí.“ Při pohledu na pár statných mužů stojících u ruského kola mu jednoduše přišlo zatěžko uvěřit, že by tu někdo zmíral hlady. Sledoval je, jak se usmívají a mávají na tlupu procházejících teenagerů. Pak se stala další zvláštní věc.

Jakmile odešel zástup z dohledu, oba světští úplně ztuhli. Barrowa napadlo, že třeba něco zahlédli, a zakryl si oči před prudkým jasným světlem navěšených žárovek, ale nebylo tam nic k vidění a jemu po chvíli došlo, že se koukají úplně do blba. Nic a nikdo tam nebyl. Nebyl tam nikdo, kvůli němuž by měli předstírat, nikdo, kvůli němuž by si museli hrát na skutečné lidi.

Barrow si mohl počkat, až přijde někdo jiný, a prověří tak jeho hypotézu. Mohl dokonce projít kolem nich a sledovat, jak se snaží kvůli němu. Mohl to udělat, ale neudělal, protože se mu do toho chtělo jako do kloktání čisticím prostředkem na záchod. Z rozsáhlé praxe věděl, že nelézt nikomu do rány má hodně do sebe, a hodlal se toho držet tak dlouho, jak to jen bude v jeho silách. Producírovat se před dvěma ohromnými tvory s rukama a nohama, kteří dokážou slušně napodobovat lidi, by se dalo vykládat jako provokace. Neoficiálním mottem policie, když ještě měl služební odznak, bylo „Kdo chce chytit opičku, musí našlapovat tiše“. Když opička vypadá, jako že by vám hravě urvala hlavu a naplivala do krku, je to obzvláště cenná rada.

Raději zmizel zpátky do stínů sehnat další údaje, bez nichž nemohl formulovat hypotézy. Frank Barrow postupoval důkladně a jeho argumentace pak byla neprůstřelná.

Když nahlížel skrz stanové chlopně a poslouchal u otevřených dveří, nenarazil na obvyklý zákulisní ruch, který by člověk očekával. Jakmile u toho nebyli lidé z města, všude bylo mrtvo jako na hřbitově. Nikdo nemluvil, nikdo se nepohyboval (ačkoli si byl jist, že zaslechl hromadné vydechnutí, když jedna skupina odešla ze síně vrahů v Sociopatickém mozku). Mrtvo jako na hřbitově. Chlad jako z hlíny. Kolečka nápadu, který se mu už předtím začal utvářet, do sebe začala zapadat. Vůbec se mu ale nelíbil strojek, který se z nich skládal. Připadalo mu to příliš fantastické, asi jako kardiostimulátor vyrobený z balzy a žvýkačky. Určitě se mýlí, jen ho vůbec nenapadalo jak. Koneckonců, když má něco čtyři nohy, poštěkává to a chce to být nejlepší kamarád s vaší holení, pak je to nejspíš pes. Barrow cítil, že má dost nepřímých důkazů, aby mu tenhle konkrétní nápad přinesl gumovou kost, kdyby mu ji hodil, a nádavkem ho oslintal. Barrow měl neblahou předtuchu, že přesně ví, co se děje.

„Já vás znám,“ ozval se tichý hlas za ním. Barrow se prudce otočil a stanul tváří v tvář Horstovi. „Vy jste Frank Barrow.“ Horst úpěnlivě zvedl ruce. „Vážně vám nechci nijak ublížit.“

Barrow si opožděně uvědomil, že zaujal boxerský postoj. V rozpacích zamručel a narovnal se. Horst si ho chladně prohlédl. „Kdovíproč jsem získal dojem, že jste penlowský starosta nebo něco takového. Patří k vašim povinnostem plížit se po karnevalech?“

„Jak dlouho už mě sledujete?“ udeřil na něj Barrow lehce na efekt. Potřeboval čas, aby se vzpamatoval z překvapení.

„Já? No, já tady tak poletuju. Jsem tady, tamhle…“ Horst jako by se na Barrowově sítnici proměnil v dlouhou šmouhu a pak najednou stál o bezmála deset metrů dál. „Všude,“ pronesl a náhle se objevil ani ne dva kroky od něj.

Barrow vyvalil oči. Za svého života viděl pár hezkých triků, ale tenhle je všechny překonal. „Jak jste to udělal?“ vykoktal nakonec.

Horst přezíravě pokrčil rameny, jako by to bylo srovnatelné se zastříháním ušima. „Praxe. Přirozený talent. Nadpřirozené schopnosti. Kdo ví? Komu na tom sejde? Mně ne a vám by nemělo. Měl byste odpovědět na mou otázku.“

„Nedělal jsem nic špatného, tak co je vám po tom?“

„Možná jste nedělal nic špatného, ale třeba jste to zvažoval. Jisté autority zastávají názor, že když člověk pojme myšlenku, jako by se už dopustil samotného činu. To mi připadá jako ze stanov posedlého sebemrskače. Jste morální člověk, pane Barrowe?“

„Cože?“ Barrow zvažoval, kudy by se tak dalo utéct, a právě mu došlo, jak nesmyslné snažení by to bylo proti člověku, který by i v pantoflích dokázal překonat zvukovou bariéru. „Býval jsem policista.“

Horst zvedl obočí na znamení zdvořilého zájmu. „Vážně? Tak to je samozřejmě hezké, ale jak už jsem říkal, jste morální člověk?“

Barrow se neohradil. „Ano. Myslím, že jsem. Co vy, pane Cabale?“

„Pan Cabal je můj bratr. Říkejte mi Horste. A ano, jsem.“ Zopakoval ta slova, jako by si poprvé uvědomil, co v nich je za pravdu. „Jsem morální člověk. A jisté věci je potřeba udělat bez ohledu na to, jak jsou těžké. Zapomeňte na krev a vodu. A vy“ – zadíval se do Barrowových očí a Barrow najednou zjistil, že se nemůže ani pohnout, že skoro ani nemůže dýchat – „proč jste sem přišel, když se tak bojíte?“

Barrow by býval rád řekl něco chrabrého, ale jeho svaly dnes nějak nebraly telefon.

Horst mluvil dál. „Nechte si prosím od cesty hospodské řeči o tom, jak máte nervy ze železa. Dokážu vycítit strach a vy stojíte proti větru. Co vás sem přivádí, když se tak bojíte? Vaše morální zásady?“ Horst změkčil svůj pohled a Barrow zase mohl promluvit.

„Ano, nejspíš je to tak. Přišel jsem…“ Teď když tu byl, tak to znělo pošetile. To ovšem neznamenalo, že by to bylo méně pravdivé. „Přišel jsem vás zastavit.“

Horst dal na sobě znát překvapení a dokonce si poklepal na prsa. „Zastavit mne? V tom případě jste se sem vypravil zbytečně. Já už jsem zastavil. Já jsem tak zastavený, že jsem se úplně zadřel. Ani byste nevěřil, jak moc.“

„Nea Winshawová. Říká vám její jméno něco?“ zeptal se Barrow ostře.

„Ne. Mělo by?“

„Tvrdí, lépe řečeno tvrdila, že tento karneval sehrál klíčovou roli ve zdánlivé smrti jejího dítěte.“

„Ta žena v herně,“ řekl Horst skoro pro sebe.

„Přesně tak. Učinila pozoruhodné přiznání.“

Horsta to podle všeho nepřekvapilo. Barrow, jenž nikdy v životě nedělal ukvapené závěry, se teď k jednomu začal opatrně propracovávat. „Chcete říct, že její příběh je pravdivý?“

„Já nevím, já ho neslyšel. Ale ať už je jakýkoli, ano, je pravdivý.“

Barrow měl sice tušení, ale pořád ho šokovalo, že pozoruhodný příběh Ney Winshawové je i zčásti pravdivý. A po tomto objevu myšlenka, která se mu celý den opatrně skládala v hlavě, konečně secvakla, rozsvítila světla a se supěním se rozjela. „Bože můj. Johannes Cabal je nekromant,“ pronesl Barrow pomalu a zděšeně. Tím se toho mnoho vysvětlovalo, ale vstřebat to bylo pořád hodně těžké. Jistě, magie stále existuje, ale v dnešní moderní době je tak vzácná. Měl s ní něco do činění jen párkrát a i tehdy šlo o druhořadá kouzla potulných čarodějnic. Nekromanti byli na úplném okraji světové magie, vyskytovali se jen velmi, velmi vzácně, a kdykoli nějakého odhalili, dopadla na něj tvrdá pěst (ne) spravedlnosti a nekromanti se rázem stali se o to vzácnějšími.

Na Horsta to udělalo středně velký dojem. „To nebylo špatné. Vy jste určitě byl dobrý policista. Došel jste ještě k nějakým závěrům, Hercule?“

„Podíval jsem se na složku Rufuse Maleficara –“

„Ale to není fér. Co to bude za rozhovor, pokud si lidi budou ověřovat fakta, kdykoli otevřu ústa?“

„Byl nebezpečný, to ano, ale nebyl nekromant, čímž nechci říci, že se nesnažil. Váš bratr ho ovšem zabil. V Murslaughu se díky tomu stal místním hrdinou. Poslal jsem telegram tamějšímu hlavnímu inspektorovi. Tou dobou se tam odehrály některé další incidenty. Namluvili si, že z Maleficarovy armády ještě někdo zůstal na svobodě a dělá neplechu. Je zvláštní, že když Maleficarus schytal ty tři kulky, nenašel se jediný z jeho šílenců. To mi povězte, pročpak tomu tak bylo?“

„Hm, zjevně začali pracovat tady pro karneval.“

„Zjevně. To už mi váš bratr řekl, naprosto upřímně. Vám to připadá zcela zjevné proto, že jste je skrýval.“

„Já?“ Horst se zasmál. „Proč si myslíte, že tu můžu do něčeho mluvit? Já je neschoval, oni jen přišli a drželi se Johannese za šosy jako stádo náměsíčných ovcí. Pokud se tedy náměsíčné ovce drží někoho za šosy. Což vypadá nepravděpodobně, když už tak o tom přemýšlím.“

Barrow neměl náladu rozebírat chatrná přirovnání. „Proč? Čeho tím chce váš bratr dosáhnout? Co za tím vším stojí?“

„Tak tohle vám zase nemůžu říct. Koneckonců, krev není voda. Svého mladšího bratříčka bych nikdy nedokázal vědomě zradit.“

„Mladšího bratříčka? Ale on vypadá starší než vy.“

„Víte, zrovna jsem o tom onehdy přemýšlel. Nejspíš mě musel někdy ve stárnutí předehnat.“

Kolečka v Barrowově myšlenkovém strojku už svištěla o sto šest a sebemenší informace byly sežvýkány, propojeny s podobnými a rychle doručeny jako báječné malé závěry převázané mašličkou. Poslední informace byla náležitě zpracována a za pár okamžiků se vynořila s cedulkou „Horst Cabal byl nejspíš někdy mrtev“.

„Jste mrtvý,“ řekl Barrow a doufal, že Horsta přečetl správně.

„Technicky vzato nemrtvý. Jedním dechem musím dodat, že za tohle Johannes nemohl. Tedy ne přímo. Slíbil, že přijde na nějaký způsob, jak mě navrátit do země živých. Ne že bych teď nebyl v zemi živých, chápete? Mluvím obrazně. Teď si nejsem tak jistý. Potřebuji trochu času na přemýšlení.“

„Nějak vám nerozumím.“

„Já si bohužel sám nerozumím. Proto potřebuji přemýšlet. Ono to tak či onak dnes večer dospěje k závěru a já už nevím, co si o Johannesovi mám myslet. Nezapomeňte ale na jednu věc.“ Horst přistoupil blíže a spiklenecky zašeptal: „Je to zoufalý muž. Zoufalejší, než byste si mohl myslet. Mnohem zoufalejší, než bych si já myslel.“

„Proč ho nezastavíte?“

„Jsem jeho bratr. Nemohu, prostě nemohu. Udělal jsem, co bylo v mých silách, a nadarmo. Vy byste ale třeba něco udělat mohl, než bude příliš pozdě. Než bude příliš pozdě,“ zopakoval, jako by už bylo pozdě. „Musím jít. Hodně štěstí, pane Barrowe.“

„Počkejte ještě chviličku!“ Barrow ještě nechtěl, aby mu Horst zmizel. „Pořád tu něčemu nerozumím. Co to váš bratr dělá? Proč je tady?“

„Co kdybyste se na to zeptal slečny Winshawové?“

„Ta nechce nic říct.“

„A má k tomu důvod?“

Barrow se zamyslel, co o tom případu ví. Fakta jsou dost nesrozumitelná. Možná se snažil až příliš. Když ji přivedli na stanici jako vražedkyni, vypadala zděšená nad tím, co udělala. Ovládala ji hrůza nad činem samotným. Přiznala se okamžitě a zevrubně – zjevně chtěla zahodit svůj život a získat tím jakés takés rozhřešení. Když přiznání podepsala, podle všeho se jí velmi ulevilo.

Pak se stavil Johannes Cabal. V rychlém sledu se ukázalo, že její dítě není ani zdaleka tak mrtvé, jak se domnívali dva zkušení lékaři, její přiznání zázračně zmizelo a ona začala všechno popírat. Ještě něco? Ale jistě. Změnilo se celé její chování. Vypadala, jako by pro ni nebylo záchrany. Zajímala se jedině o uzdravení svého dítěte. Ne proto, že tím proti ní padlo obvinění, ale čistě proto, že její dítě žije. Co se jí týče, mraky se nad ní zatáhly tak nízko, že se jich mohla dotknout. Co tak zkazilo její vyhlídky? Co jí tak Cabal mohl říci? Co by jí mohl říci nekromant? S čím zacházejí? Se životem a smrtí.

„Duše,“ pronesl Barrow nakonec.

„Dejte tomu člověku kokos,“ řekl Horst. Odmlčel se a rozhlédl se. „A odteď si dávejte velký pozor,“ doporučil mu naléhavě a rozmlžil se do tmy.

Barrow nemusel dlouho přemýšlet, proč se Horst ztratil jako živé stříbro. „Co tady děláte, pane Barrowe?“ ozval se hlas Johannese Cabala a on se otočil.

„Jen jsem se tu procházel, pane Cabale. Kochal se místními pozoruhodnostmi.“

Cabal se pousmál a gestem obsáhl jejich okolí. „Tady žádné pozoruhodnosti nejsou, pane Barrowe. Necháváte si ujít veškeré radosti pouti.“ Rozhlédl se po pasece. „Kde je vaše dcera, pane Barrowe? Rozkošná Leonie?“ Jeho tón se Barrowovi vůbec nelíbil.

„Je doma. S politováním vám vzkazuje, že nemůže přijít.“

„S politováním vzkazuje. To je hodně formální vyjádření, pane Barrowe. Ale ovšem, jste bývalý policista.“

„Penzionovaný.“

„Ano, penzionovaný. Mám za to, že některým lidem je velmi zatěžko vzdát se svého někdejšího povolání. Úplně bezděčně sklouzávají ke starým pracovním návykům. Vezměme si například“ – rozhlédl se, jako by se snad nějaký příklad mohl vznášet poblíž ve vzduchu; místo toho jeden našel přímo před sebou – „vás. Přistihnete se někdy při tom, že hledáte zločin tam, kde žádný není? Přijde vám zatěžko stýkat se s lidmi, aniž byste předpokládal, že potají plánují nějaké příšerné spiknutí? Přistihnete se při tom, že se v noci plížíte kolem různých objektů jako nějaký zloděj?“

„Ne,“ odpověděl Barrow upřímně. „V současné době ne.“ Ti dva stáli ve stínech atrakcí tak pět metrů od sebe, dělilo je pět metrů trávy. Barrowovi to připadalo jako propast mezi galaxiemi. Připadalo mu, že to rozhodně není dost daleko. Mezi mužem, který nyní stál před ním, a mužem, s nímž mluvil ráno, byl nějaký nevysvětlitelný rozdíl. Tamten Cabal mu připadal narušený a lidský. Tenhle se ale choval jako typický padouch. Jeho povýšenost a slovní šermování začínaly Barrowa dráždit. Musí být opatrný – je až příliš snadné toho prozradit příliš. Co kdyby už rovnou pro Cabala připravil představení laterny magiky, které by se jmenovalo „Všechno, co o vás vím“? „Pokud to není případ, který stojí za to.“

„Jak záhadné. A já už si myslel, že jsme se nějak dohodli. A teď jsme tady a vy jste se od hlavní cesty odkradl tam, kde není ani duše.“

„Tak to jich tu moc neseberete,“ řekl Barrow a zalitoval toho, jen co ta slova vyřkl.

Pokud od Cabala očekával vtipnou repliku, pak se mýlil. Cabal se na něj jednoduše vyřítil. V polovině vzdálenosti Barrow zaslechl zvuk, který neslyšel od té doby, co na obchůzce zavítal do zlodějských doupat, nezaměnitelné cvaknutí vystřelovacího nože, a pochopil, že Cabal ho chce na místě zabít. Když se Cabal dostal k němu, jeho natažená ruka připomínala kopí s třípalcovou špičkou z oceli ostré jako skalpel. Barrow začal padat do strany, při tom popadl ruku, v níž Cabal držel nůž, a donutil ho dál běžet přímo přes své holeně. Cabal udělal ve vzduchu hvězdu, dopadl na špičky prstů na noze a rozplácl se obličejem na trávník. Barrow se příliš neobával, že by ho Cabal v tomhle stavu mohl ohrozit svým bojovým uměním, mohl ale povolat svou armádu pochopů a jistě to také udělá. Opatrnost mu připadala namístě, a proto vyběhl k jasně nasvícené pouti. Třeba se mu podaří najít nějakého policistu mimo službu a v takovém případě bude mít i šanci.

Uběhla takřka minuta.

Johannes Cabal se převalil na záda a pomalu vytáhl z šatů nůž. Měl velké, velké, velké štěstí. Ostří ho na boku jen škráblo, a to díky tomu, že se mu vestička a košile za-šmodrchaly do sebe a ránu odklonily. Znechuceně odhodil zkrvavený nůž do trávy a brzy za ním putovaly i jeho rukavice. Bříšky prstů prohmatal ránu a zašklebil se bolestí. Velká klika. Krvácení zastavil kapesníkem, tiskl ho na ránu a snažil se srovnat si myšlenky. Zadíval se na krev na volné ruce. Co ho to popadlo? Násilí je ohavné, ale občas nutné; s tím potíže neměl. Ale tohle? Mluvil tam jako idiot, Barrow toho dost nerozumně příliš prozradil (Jak se vlastně domákl pravdy o karnevalu? Na tom nesejde, musí se věnovat důležitějším věcem.) a on hned nato měl v ruce nůž a řítil se na Barrowa jako příslušník jednoho z těch dětinských pouličních gangů, o nichž slyšel vyprávět. To není vůbec jeho styl. Jistě, s Barrowem musí skoncovat, ale to by se dalo udělat trochu promyšleněji. Teď je pryč, na útěku, šíří strach a obavy. Skoro jako by Cabal pracoval proti sobě.

„Aha,“ vydechl prudce. „Chápu.“

Za pár minut se Cabal objevil u stánku s popcornem a zkrvavenými prsty hrábl do nádoby se solí. Čekající zákazníci do jednoho změnili objednávku ze soleného popcornu na sladký. „Zříkám se tě,“ vyštěkl zuřivě a hodil sůl přes levé rameno. Fascinovaní přihlížející by přísahali, že odnikud zaslechli vyjeknutí. Cabal se lehce narovnal, jako by z něj někdo sňal závaží. Z patra se mu vytratila pronikavá anýzová chuť. „Tak, kde je Kostroun?“ udeřil na prodavačku popcornu a pak se začal prodírat davem.

Dole v Pekle Ratuth Slabuth se zdvořilým zájmem sledoval, jak si Mimble Slizkosukňová, maličká ďáblice nechvalně známá prudkými záchvaty zuřivosti, vymývá pálící oči teplým fyziologickým roztokem. „A je to sterilní, že?“

„Jak to mám do podéle vědět, hm?“ odpověděla Mimble s oním bezstarostným nedostatkem jemnocitu, který zaručuje rychlý postup v řadách poddůstojnictva. „Takovej hajzl. Jenom dělám svou poskanou práci a – bof! – on mi švihne do tváře hrst zakelčovaný soli. Klidně si mě vymítne, skenk jeden! Ten parbo!“ (Znepokojivé na tom bylo, že všechny Mimbliny kletby a nadávky skutečně něco znamenaly a že prozatím každá byla mnohem, mnohem horší, než co bylo schváleno k vypuštění do světa lidí. „Všechno má své meze, víte,“ řekl k tomu kdysi Satan.)

„Jen se nenaparuj,“ usadil ji Ratuth Slabuth. „Ty nikoho posednout nedokážeš, takže nešlo o skutečné vymítání. Ty jsi mohla jeho činy jen podbarvit, řídit jsi ho nedokázala.“ A i to jsi zvorala, pomyslel si. „Takže to bylo spíš vypuzení.“

Mimble nenechala generála Slabutha ani v nejmenším na pochybách, že rozdíl mezi vypuzením a vymítnutím je malicherný a může zajímat jen generály teoretiky, kteří v životě nezvednou svou tlustou špekatou –

V tom okamžiku Ratuth Slabuth, který nebyl ani zdaleka tak kultivovaný, jak předstíral, rozmáčkl Mimbli Slizkosukňovou na šmouhu s anýzovou vůní a šel podat hlášení Satanovi. Šmouhu tam zanechal velmi ošklivým myšlenkám, jimž se bude moci věnovat dalších šest set šedesát šest let, než znovu získá původní podobu.

KAPITOLA 14

v níž zoufalí lidé dělají zoufalé věci

Za karnevalem se začaly shlukovat hříčky přírody. Cabal se vrátil do vlaku, spěšně si převázal ránu a rychle se převlékl. Špičkou boty nadzvedl víko truhly na přikrývky, ale Horst nebyl doma. Typické, nikdy není po ruce, když ho člověk potřebuje. Pustil víko, až se s prásknutím zaklaplo, a pak se opět soustředil na úpravu tenké černé kravaty. Když skončil, venku už na něj čekali.

Stanul na nejvyšším schodě a promluvil k pátracím skupinám. „Dobrý večer. Máme dva vážné problémy. Za prvé, karneval za hodinu a pár minut přestane existovat a nám k naplnění cíle pořád chybí jedna duše. Za druhé nám utekl muž, který ví o našem podniku mnohem více, než je pro nás dobré, a tudíž i pro něj. Pokud tohoto muže co nejdříve nenajdeme a nevypořádáme se s ním, nadělá nám problémy. Pane Kostroune?“

„Slyším.“ Hubený muž zamával zezadu skupiny.

„Podařilo se Barrowovi uniknout z poutě?“

„To nehrozí, pane. Párkrát jsme ho zmerčili, ale jakmile nás zahlídl, tak vodtamtaď vyrazil jak s keserem.“ Zamračil se. „Tomudle idiomu jsem nikdy nerozuměl. Co je to ten keser a proč by se s ním mělo běhat?“

„Pane Kostroune,“ ozval se Cabal, „co se alespoň trochu soustředit?“

Kostroun se soustředil. „U hlavní brány mám Pepu. Barrow se nikam nedostane.“

„Dobře. Zorganizovali jste pátrací skupiny?“

„Jasněže jo, mám dvě. Dolby, Holby a Colby od ruskýho kola, páč ti vědí, jak vypadá –“

„Zadrž. Kdo se v tom případě stará o ruské kolo?“

„No, to si vzalo na starost pár týpků od Maleficara.“

Cabal se odmlčel. Pokud to nebylo naprosto nutné, nerad nechával někdejší chovance Brichesterského ústavu, ať si ve své vyšinutosti dělají, co chtějí.

Dva muži sledovali, jak se ruské kolo nekonečně točí. „Vidíš?“ řekl jeden. „Nikdy to nekončí. Kola uvnitř kol. Nekonečné úhly.“

„Ano! Ano! Ztělesnění Úrobora! Polyká svůj ocas!“

„Tady někdo polyká? Ocas?“ opáčil ten první. „Kde? Kde?“

„Pardon,“ zavolala žena z kola. „Mohli byste nás už pustit? Jezdíme tu tak půl hodiny a už je to trochu nuda.“ Šílenci si jí nevšímali.

„Kruh je úplný!“

„Desátá karta, kolo Štěstěny!“

„Desítka! Velmi, velmi významné!“

„Ano! Ne! Není to třiadvacítka?“

Cabal v duchu pokrčil rameny. To nějak dopadne. „A druhá skupina?“

„Pár tvorů z Vlaku duchů – a zatímco budou pryč, zaskočí za ně Dennis s Denzilem,“ dodal rychle Kostroun, protože očekával Cabalovu otázku.

„Máme tu,“ pravil kostlivý řidič ze spěšně přejmenované atrakce Parapsychologický matoucí zážitek, „jakýsi demarkační problém. Mě by třeba ani nenapadlo ukázat se na plošině strojvůdcovské budky vaší lokomotivy. Tady se máte chovat jako duchové.“

Ukázal na stinný vjezd. Dennis a Denzil, zapasovaní do vláčku na počátku dráhy, sledovali jeho gesto a krk jim při tom skřípal jako nové boty. Obrátili se zpátky na strojvedoucího Vlaku duchů a zavrtěli hlavou, skvík, skvík, skvík. Z Denzilovy lebky se ozval slabý zvuk, jako by se vevnitř koulelo cosi malého.

„No dobře,“ řekl strojvedoucí, „když to nechcete udělat civilizovaně, uděláme to po vašem.“ Denzil a Dennis se na sebe zadívali a vítězoslavně přikývli. Skvík, skvík, skvík.

„Kongo?“ zavolal strojvedoucí na vrchol stavby. Ohromná mechanická gorila, která seděla na vršku dráhy a hrozila kolemjdoucím balvanem z papírmašé – alespoň kolemjdoucí doufali, že je to z papírmašé –, se naklonila přes parapet a zkoumavě se zadívala na strojvedoucího. Vzhůru nohama vypadala kdovíproč mnohem hrozivěji. „Mám s těmihle dvěma týpky menší problém,“ dořekl strojvedoucí a zamával palcem na Dennise a Denzila. Obří gorila po nich sklouzla pohrdavým pohledem, vycenila na ně působivé tesáky a hlubokým basem zavrčela tak, že těm dvěma zarachtaly zuby v suchých lůžkách. Zbytky Dennisových a Denzilových očí se za hlasitého praskání laku vytřeštily.

„To jsou dvě pátrací skupiny, ale pak tu máme všechny ty lidičky, co se můžou jako nonšalantně procházet po pouti.“

Cabal se na ně podíval a povzdychl si. Většina by se jich nemohla procházet, ani kdyby na toto téma dostali manuál, nemluvě už o nějaké nonšalantnosti. Rovněž si povšiml, že jeho pohled sklouzává k jedné části skupinky. Záměrně se na to místo soustředil a konečně si povšiml malého muže, který byl tak nevýrazný, že i slovo „nevýrazný“ bylo na jeho popis až moc nadšené. „Kdo jste?“ zeptal se. Všichni kolem toho muže si překvapeně poklepali na prsa, takže bylo potřeba pár chvil na vyjasňování typu „Ne, ne vy, vedle vás, na druhé straně, ne, na vaší druhé straně,“ než si ten muž uvědomil, že se středem pozornosti stal on. Bylo zajímavé, že pár ostatních se dál zmateně dívalo skrz toho člověka, jako kdyby tam nebyl.

„Aha,“ ozval se ten muž tichým hlasem bez přízvuku, „vy myslíte mě.“

„Ano,“ přikývl Cabal a musel se hodně soustředit, aby s tím mužem udržel vizuální kontakt. „Kdo jste? Nevzpomínám si, že bych vás tu předtím viděl.“

„Jmenuji se Alfred Simpkins, pane. Byl jste tak hodný a ujal se mě, když jsem spolu s kolegy utekl z Laidstonského vězení.“

„Vy jste jeden z těch vrahů?“

„Ano, pane.“

„Jeden z těch sériových vrahů?“

„Ano, pane.“

„Takže…“ Cabal se zadíval na toho bledého mužíka s přehazovačkou, knírkem, brejličkami, v propínacím svetru a levném obleku s loketními záplatami. „Jaký na tom vy máte zájem?“

„Hledáte penzionovaného detektivního inspektora Francise Barrowa, že? Dnes večer jsem ho viděl krást se a slídit v Síni vrahů.“ Do jeho tvářiček se skoro vrátilo trochu barvy. Pár jeho sousedů si ho konečně všimlo a překvapeně vyjeklo.

Zajímavé, pomyslel si Cabal, on je snadno viditelný, jen když ukáže emoci. Jinak je tak nevýrazný, že si ho člověk nevšimne. „On vás dopadl, že?“

„Ano, pane. S vaším dovolením bych ho rád zabil.“ Řekl to stejným způsobem, jakým by jiní lidé třeba řekli: „Vzal bych si ještě jeden půllitr mléka a kartón jogurtu.“

„Jestli ho najdete, tak to nahlaste někomu dalšímu. Chci ho živého.“ Cabalovy myšlenky se stále upíraly k poslednímu nepodepsanému úpisu. „Žádné osobní msty, to není v zájmu podniku.“

„Dobře, pane,“ řekl Alfred Simpkins zcela vyprázdněným tónem.

Cabal se zadíval na zbytek skupiny a pak s jistým uspokojením přikývl. „Výborně. Víte, koho hledáme. Najděte ho. Rozchod.“ Jak začali odcházet, vyhledal Kostrouna. „Pane Kostroune, neviděl jsi mého bratra? Zhruba v poslední hodině?“

„Bohužel ne, šéfe. Jestli ho zahlídnu, mám mu vzkázat, že jste se po něm ptal?“

„Ano, když budeš tak hodný. Děkuji.“

Barrow se skryl za autodromem a zvažoval další postup. Už se dopustil jedné příšerné taktické chyby, když neutekl z karnevalu, dokud ještě měl šanci. Silou vůle se ale přesvědčil, že by se tu dala najít pomoc, a to byl velký omyl. Nespatřil jediného člověka, na jehož rozumné chování by se dalo spolehnout nebo kterého by jednoduše nevystavil příliš velkému riziku. Když si to opožděně uvědomil, vyrazil k východu a zjistil, že u brány stojí obrovitá postava s hlavou z jakéhosi oživlého kamene a bedlivě si prohlíží všechny odcházející návštěvníky. Barrow usoudil, že muži s kamennou hlavou by se mohl postavit leda s protitankovou puškou. Ze zběžné prohlídky plotu obklopujícího areál karnevalu bří Cabalů vyplynulo, že tudy cesta ven rovněž nepovede: byl čtyři metry vysoký a osazený žiletkovým drátem. Předtím se domníval, že zakřivení jeho horní části směrem do areálu je chyba, že ten plot postavili obráceně. Takhle by přece ani tak nebránil lidem dostat se dovnitř jako uniknout z něj ven. Teď už si vůbec nebyl tak jistý, že to je chyba. Je tedy v pasti. A v takovém případě nemá na vybranou a musí zůstat schovaný až do svítání. Za předchozí návštěvy si povšiml, že většina zaměstnanců karnevalu nemá denní světlo příliš v lásce. Před pár minutami sledoval, jak nad střechami a reklamními poutači proletěla skupina mihotavých temných tvorů. Byli viditelní jen díky tomu, že on sám byl mimo dosah zářivých světel; místní lidé pod nimi zůstali v blahé nevědomosti o hejnu mrštně poskakujících nočních můr, které se přehnaly jen pár stop nad jejich hlavami, kryté prudkým světlem žárovek, neonů a zářivek, kvůli nimž byla vnější tma mnohem černější.

Barrow si vzpomněl na nepříjemnou předtuchu, která ho trápila po většinu dne, na ten pocit, jejž zveličoval označením „strach“, a usmál se. Ne, to byla jen úzkost. Teprve teď se bojí. Vrhli do pátrání všechno a to znamenalo tvory, kteří jsou zkatalogizováni pouze v knihách spoutaných v katedrálách řetězy. Tvory, kteří se vůbec nepodobají těm lidským příšerám, jež celý život stíhal a poháněl před soud. Myšlenky na to mu pomohly; třeba by se mohl posílit vzpomínkami na dravce, které vytáhl z davu a uvrhl do vězení? Zkusil to.

Pojišťovák Smith, který zinkasoval až nepříjemně mnoho pojistek. Ano, pořád si ještě pamatoval ten výraz na Smithově tváři, když padl rozsudek – připomínal rozmazlené dítě, kterému přišli na rošťárnu. Lékař Jones, který si s životy svých pacientů začal hrát na Boha a likvidoval každého, kdo mu nebyl po chuti. To bylo náročné – Jones „pomáhal“ při vyšetřování jako soudní znalec, a když pozměnil jeden důkaz, Barrow si na jeho roli více posvítil. Panebože, jak těžké bylo přesvědčit nadřízené, aby důkladněji prověřili Jonesovu minulost. Kloboučník Brown s velmi soukromou sbírkou bust, na nichž modeloval své zboží. Jestli si kdy někdo vychutnával své šílenství, pak to byl právě Brown. I kloboučníkem se stal čistě pro spojitost této profese s šílenstvím. Když ho odsoudili, požádal, jestli by se nemohl v soukromí vidět s člověkem, který ho zatkl. Venku už na něj čekal anton, on se naklonil k Barrowovi a s tichým smíchem zašeptal: „Já ve skutečnosti nejsem blázen. Já to jen předstírám, jen předstírám!“ Zatímco ho odváděli, dělal na Barrowa „pššt“ – měl to být jejich soukromý vtip.

A Simpkins, muž, který zabíjel, protože mohl. Když ho zatkli, vznesli proti němu patnáct obvinění a on před nimi ve výslechové místnosti tiše nadhodil, že by je mohli rozšířit o dalších dvaatřicet. Barrow si dodnes pamatoval Simpkinse na lavici obžalovaných, když mu ta obvinění četli. Nedal na sobě znát ani náznak emoce, tvářil se jen zdvořile, byť trochu znuděně. „Cítíte se vinen, nebo nevinen?“

Simpkins si poposunul brejličky ke kořeni nosu, pousmál se, aby bylo vidět, že spolupracuje, a řekl: „Vinen. Pochopitelně.“

Při výsleších mluvil jen s Barrowem a nevšímal si otázek od kohokoli jiného, i když byl Barrow přítomen. „Proč vám tak záleží na tom, abyste mluvil jen se mnou?“ zeptal se ho Barrow nakonec. „Je to velmi nepraktické.“

„Protože mě vidíte, detektive inspektore Barrowe. Ostatní lidé začnou po chvilce ztrácet zájem. Ale vy mě vidíte vždycky, což je krásné.“

„Nechápu.“

„Životem jsem prošel jako poznámka na okraj, slabě napsaná měkkou tužkou. Opomíjeli mě, přehlíželi, ignorovali. Velmi mě to trápilo a asi bych vám ani nedokázal náležitě popsat, jak to pro mě bylo bolestivé. Už od dětství mě vždycky vybrali jako posledního – pokud si vůbec vzpomněli, že mě mají vybrat. Vždycky jsem zůstal na ocet, i když jsem stál v první řadě a křičel: Já! Já! Já!‘ Nikdo mě nemiloval, nikdo mnou neopovrhoval, nikdy jsem v nikom nevzbudil žádné emoce. Neviditelný Alfred Simpkins. Po nějakém čase mě to začalo popouzet. Tehdy jsem začal lidi nutit, aby si mě aspoň trochu všimli.“

„Začal jste je zabíjet.“

„Ano, začal. I to bylo zklamání. Doufal jsem, že se od vražděných dočkám velkých citů. Koneckonců, když vás nějaký pobledlý malý mužíček – nemám žádné iluze ohledně toho, jak mě druzí vidí – připraví o život jen proto, aby si něco dokázal, tak by vás to mělo přinejmenším naštvat. Připadalo by vám to nespravedlivé, ne? Ale dočkal jsem se jen výrazu lehkého překvapení. Víte, podle mě si ani nevšimli, že jsem je zavraždil. Vážně si toho nevšimli. Vypadali jen mírně rozladěně, jako by to byla trošku smůla, dílo vyšší moci. ‚Jejda, právě mi břitva prořízla krkavici. Já věděl, že jsem měl omezit mastná jídla.‘ ‚Božínku, teď se do mě zakousla válečná sekera ze čtrnáctého století. Považte, tak malá pravděpodobnost!‘ Stál jsem před nimi se samopalem nebo po nich přejížděl půdní frézou a křičel jsem: Jsem Alfred Simpkins! Zabíjím vás! Zatraceně, mohli byste si toho prosím aspoň trochu všimnout?‘ Jenže oni si nikdy nevšimli. Tak jsem v tom pokračoval. Koneckonců, naděje umírá poslední.“

„Věděl jste ale, že vás chytí?“

„No, jeden by to čekal, že? Víte, já seděl v obýváku od hlavy až k patě zacákaný krví, v rukou jsem měl vražednou zbraň – již opatřenou nálepkou ‚Předmět doličný č. 1’ – a vyslýchali mě vaši kolegové. Neviděl jsem svou sousedku v poslední době? Ale jistě, viděl. Ani ne před třemi hodinami, kdy jsem ji ubil touhle palicí, pane policisto. Dobře, pane, my musíme pokračovat ve vyšetřování. Na shledanou. Nevšimli si. Nikdo si nevšímá. Až na vás, detektive inspektore Barrowe. Vy si mě všímáte. Když jste mě spatřil poprvé, věděl jste, že jsem to udělal. Víte, co bych chtěl udělat víc než cokoli jiného, detektive inspektore Barrowe?“

„Ne.“

„Rád bych zabil vás.“ Barrow probodl Simpkinse pohledem. „Není v tom žádná zášť. Čistě jen proto, že byste si všiml, že vás vraždím. Tím bych si aspoň trochu dokázal, že existuju. Pak už bych nikdy nemusel zabíjet.“

Barrow Simpkinsovu žádost zamítl, a to ne úplně diplomatickými slovy. Simpkinse poslali do Laidstonského vězení na tolik doživotí, že ani při slušném chování se pravděpodobně nedostane ven dřív než v příští době ledové. Tehdy se Simpkinsův postoj k němu změnil; stala se z toho osobní záležitost.

Barrow se zarazil a zamyslel se nad tím, proč zrovna teď přemýšlí o Simpkinsovi. Možná to bylo kvůli tomu drobnému muži v davu, který kolem něj prošel. Jako by Simpkinsovi z oka vypadl; ta podoba jen stála na počátku sledu myšlenek, které se mu teď mlely v hlavě. To všechno bylo velmi forenzně nostalgické, ale vůbec se tím nepřibližoval ke svému cíli: najít bezpečné útočiště a zastavit Cabala. „Zastavit Cabala“ vypadalo velmi jednoduše, když to byla pouhá dvě slova. Ovšem důsledky byly ve své spletitosti děsivé. Jak ho má zastavit? Zastavit ho, než udělá… co vlastně? Kdy ho má zastavit? Ale pěkně popořádku, pomyslel si a opustil úkryt.

Zašel do zákulisí atrakce přesně jako člověk, který má plné právo zajít do zákulisí atrakce. Potřebuju jen tmavý kout, pomyslel si, kde bych mohl… Zarazil se, nadechl se nosem. Co to je za pach? Divný, syntetický kyselý smrad. Měl nenasytnou paměť, která zaznamenávala všechny jeho počitky, takže věděl, že něco podobného už v životě cítil. Jeho nenasytná paměť se ovšem také držela detailů jako klíště a odmítala je předat kognitivním centrům, takže si nedokázal úplně vybavit, kde to bylo. Lehkým trhnutím poposunul závěs stranou a nakoukl škvírou. To, co zahlédl, ho přikovalo na místo. Byl na špatné straně sametové šňůry, která oddělovala návštěvníky od exponátu, jestli to je to správné slovo. V tomto případě byla správně přinejmenším předpona. Protože tady šlo čistě o exhibicionismus.

Na protější straně šňůry Barrow rozeznával stinné siluety platících zákazníků. Drželi se ve slabě osvětlené části – tlumené poblikávající elektrické svíčky ukazovaly jen obrys, ale žádný detail –, protože by byli neradi, kdyby je někdo viděl a poznal. Mnozí sem chtěli zavítat, ale nikdo tu nechtěl být přistižen. Důvod tohoto provinilého zájmu vláčně a lenivě ležel na lenošce a prohlížel si očumující a potící se masu s bezstarostností, která snadno překonávala lidská měřítka. Od té večerní chvíle, kdy Barrow pohovořil s oběma bratry Cabalovými, jako by mu spadly šupiny z očí. Tak například bez váhání věděl – se stejnou jistotou, jakou měl večer Horst u Kleopatry –, že Latexová lady Layla je možná leccos, ale rozhodně není lady. Ona není ani člověk.

Na tom, jak se pohybovala, pomalu a rozvážně, a aniž se zjevně musela uchylovat k takové laciné lidské parádě, jako jsou klouby, bylo cosi plazího, ale pořád ještě dost vřele savčího, aby její obdivné obecenstvo tlumeně vzdychalo a olizovalo si rty – bílý šum touhy. Pleť měla tmavou, tmavě šedou, hladkou a jemně zrcadlivou jako u mladého tuleně, který právě vylezl z moře, a za pohybu vydávala lehce organické zvuky, jako by jeden povrch šeptal přes druhý. Barrow se znovu nadechl. Ten kyselý pach byl guma a ta mírně sladší vůně zase tělový pudr. Napadlo ho, že každý den musí toho pudru spotřebovat celá kila. Hladká kůže zakrývala každý čtvereční centimetr jejího těla krom krku a hlavy, která se zvedala ze všeobjímajícího pouzdra jako malovaný kus sochy z děloviny. Při pohledu na ni bez jakéhokoli většího překvapení zaznamenal, že mezi gumou a kůží není žádné zjevné rozhraní: jedno prostě splývalo s druhým. Jedinými detaily na jejím těle byly vysoké podpatky, které jako by jí organicky vyrůstaly z nohou, jako by byly jejich přirozenou součástí – což tedy skutečně byly. Žádný další detail nebyl ostře vykreslen, dokonce ani její nehty ne.

Barrowovi to přišlo líto. Vyšší míra detailu by mu umožnila zavřít celý karneval kvůli narušování mravnosti. Tolik štěstí ale neměl; Cabal by takovou chybu neudělal. Přesto se přistihl při myšlenkách, co by to mohlo být za detaily. O jejím těle by Alberto Vargas mohl snít za obzvláště dusné noci. Zavřel oči a řekl si, že venku a dost možná i tady uvnitř jsou lidé, kteří by ho rádi zabili, a že za špetku soustředění by byl velmi vděčen.

Layla sledovala publikum s pobavenou arogancí. Typický dav: hlavně muži, pár žen, z nichž některé si kladly zmatené otázky. Nadechla se a okusila jejich feromony, které k ní donesl slabý líný větřík. Jejich pach byl slabší než obvykle, vítr povíval ze severu, ale přišla i na něco jiného, lahodného. Našla chemické stopy ve vzduchu a za mumlaného souhlasu svých obdivovatelů je neúnavně vybírala špičkou mrskajícího se jazyka, pak je poválela po patře, jako to znalci dělají s vybraným vínem. Strach. Někdo se tu bojí o život a ta chuť je nádherná. Zavřela oči a rozčlenila chuť na její jednotlivé složky: muž; středního věku; občas kouří dýmku; za ní. O večerním pátrání byla zevrubně informována a nyní přesně věděla, kde se nalézá Frank Barrow. Rovněž věděla, že jí zbývá méně než hodina života. Vážně by měla upozornit Johannese Cabala; bylo by to od ní správné. Na druhou stranu povstala ze Satanovy vlastní krve, a tudíž rozhodně vždycky nedělá přesně to, co je správné. Ať si Cabal zuří. Ona se trochu pobaví.

Barrow si všiml, jak Layla zagestikulovala k bodyguardovi po svém boku a zašeptala mu cosi do ucha. „Tak, představení končí,“ zařval muž na publikum, ještě než se narovnal. „Copak už nemáte být doma?“ Z jeho vystupování nepřímo vyplývalo, že pokud někdo nemá domov, pak on ví o hezké nemocnici, kde by případně mohli strávit několik následujících týdnů. S kolektivním povzdechem a mnoha roztouženými pohledy vypochodovali ven, kam je následoval i tělesný strážce.

Hlavní dveře se s definitivním cvaknutím zavřely. Barrow nevěděl, jestli je to dobře, anebo špatně. Zato Layla to očividně věděla moc dobře. Převrátila se na záda a natáhla jednu nohu a kotník, přičemž se kochala tím, jak se světlo odráží od jejího stehna, lýtka i nožky pod kotníkem v jednom nepřerušovaném snopu. Pak pomalu obracela hlavu, dokud se nedívala přímo na Barrowa.

„Ahoj Francisi,“ řekla.

Barrow usoudil, že to nakonec je špatně. Poodstoupil od závěsu a otevřel zadní dveře, jimiž se sem nepozorovaně dostal. Ale ještě než je otevřel aspoň na pár centimetrů, zničehonic se s prásknutím z druhé strany zabouchly a on zaslechl, jak se otáčí klíč v zámku. Zarachtal dveřmi, načež se ozval smích. Pak zaslechl, jak bodyguard říká: „Přeju hezkou zábavu, pane Barrowe“ a se smíchem odchází.

Barrow patřil k těm šťastlivcům, jimž mozek funguje pod tlakem rychleji. Teď mu šrotoval jako o závod, hledal nějakou páku, kterou by mohl na Laylinu pravděpodobnou osobnost a její možné chování nasadit. Ještě za svého působení u policie se zúčastnil zátahu na vykřičený dům, jak se rozkošně říkalo za starých časů. Holky – bez ohledu na věk to vždycky byly „holky“ – šťára poněkud znudila, a tak posedávaly na schodech, kouřily a přátelsky klábosily s mladými policisty, které snadno dostávaly do rozpaků. Barrowa velmi zaujalo, že nijak výrazně nedávaly najevo nějakou zjevnou sexualitu; přestože byly v nedbalkách, vysokých kožených botách či vybavené býkovci, případně ve školních uniformách, stejnokrojích nemocničních sestřiček a v policejních uniformách (což bylo matoucí), ten dům na něj pořád dělal dojem, že se tu jen pracuje. Holky tu pronajímaly svůj čas, těla a herecké dovednosti, ale to bylo všechno. Pustil se do řeči s vysokou brunetou, která měla na sobě dlouhý pláštík přes jakýsi kus oblečení, který při každém jejím pohybu hrozivě vrzal. Nechala si od něj připálit cigaretu, a zatímco čekali na zprávy o vývoji zátahu, který se kdovíproč zadřel, mluvili o tom i onom. S lehkým morálním pobouřením – byl přece jen policista a doposud věřil tomu, že má v popisu práce jednat jako svědomí společnosti – se jí zeptal, proč dělá to, co dělá. To ji očividně vyvedlo z míry. „Proč tohle dělám obecně? Pochopitelně kvůli penězům. Proč dělám tohle konkrétně?“ V tu chvíli rozhalila župan, a než odvrátil zrak, zahlédl letmo cosi složitého z kůže. „Protože se těch pánů prakticky nemusím dotknout. Dělají to všichni sami, v protější části místnosti, a já jim zatím říkám, jak zlobili. Pracovní doba je dobrá, plat skvělý a je to nejlepší práce, jakou jsem kdy měla – tedy až na tu strašnou nudu.“ V tom okamžiku se objevil krajský policejní náčelník v pyžamu, přes které měl přehozený pršiplášť, a začal se dožadovat odpovědi na otázku, proč byl zátah naplánován bez jeho vědomí. Celá akce byla spěšně ukončena a všechny je poslali domů. Bylo zajímavé, že ta vysoká bruneta s vrzajícím prádélkem znala krajského náčelníka křestním jménem, i když ho jednou také oslovila „Patricie“.

Barrow tak nějak pochyboval o tom, že by si Laylu naklonil cigaretou s filtrem a přátelským popovídáním. Musí se odsud dostat pryč, než ho najde. Rozhlédl se po úzké uličce vytvořené mezi těžkými závěsy a stěnami této dočasné stavby. V naději, že přední dveře nejsou na rozdíl od těch zadních zamčené, se dal do klusu. Z hlavní části místnosti nic neslyšel. Představoval si, jak mu vstoupí přímo do cesty. Co by pak dělal? Ženu nikdy neudeřil – no, vlastně jednou ano, ale ona ho ohrožovala motorovou pilou –, a přestože měl pochybnosti, zda je Layla vůbec člověk, nechtěl s tím teď začínat. Doběhl na konec chodby a bez snahy o nějaké krytí se několika kroky dostal ke dveřím. Zatahal za zástrčku. Z druhé strany výsměšně zarachtal visací zámek a řetěz. Ucítil na zádech stín a prudce se otočil.

Byl sám. Po Layle ani stopy. Nic si nenamlouval; nebylo možné, že by byla pryč, nejspíš se teď nachází na druhé straně závěsu a hledá. Dobře, tím získal chviličku o samotě v hlavní části místnosti. Nad hlavou si v šeru všiml něčeho, co by mohl být zamalovaný stropní světlík. Nebylo to nic moc, ale už mu docházely nápady. Překročil sametovou šňůru a podíval se z větší blízkosti. Skutečně to byl světlík, ovšem dost pochyboval o tom, že by na něj dosáhl, i kdyby si vylezl na lenošku. Nic jiného ho ale nenapadalo. Přistrčil gauč o jeden dva metry dál, dokud se neocitl přímo pod začerněným světlíkem, pak na něj vylezl a natáhl se. Zdaleka to nestačilo. Zkusil skákat, ale tím se podle všeho nedostal ani o kousek blíž. Zarazil se; cosi drklo o závěs. Přikrčil se, zmáčkl se jako harmonika, aby byl co nejmenší. Soustředil se na svaly na nohou, představoval si, jak se vymršťují, aby ho katapultovaly, představoval si, jak jeho ruce sahají po zástrčce a jedním úderem ji otevírají. Pak další skok, aby dostal ruce na římsu, vytáhne se a rameny při lezení nadzvedne okno samotné. Věděl, že by to byl husarský kousek i v jeho dvaceti letech, a litoval, že ke stávajícímu nebezpečí nedokáže přistupovat méně racionálně. Potřeboval vražednou sílu člověka ve smrtelném strachu a zuřivosti, sílu deseti lidí, kterou viděl dost často na to, aby věděl, že existuje. Vzhlédl vzhůru, pohledem k sobě přitáhl světlík blíž a skočil.

Jak se jeho tělo vymrštilo, lenoška se pod tím náporem zrádně zakymácela. Barrow pustil z hlavy, že by se dostal ke světlíku, a místo toho se snažil zůstat ve vzpřímené poloze. Výsledkem tohoto střetu priorit byl nízký skok, který převrátil lenošku na bok. Dopadl, ztratil rovnováhu a nešikovně spadl. Když sebou praštil o podlahu vedle gauče, ten tomu ještě nasadil korunu tím, že se s pořádným zaduněním zhoupl na nohy.

Barrow chvíli ležel s vyraženým dechem, pak se sebral, posadil se a opřel se o lenošku. Tohle se nevyvíjelo dobře. Vzhlédl a došlo mu, že si ještě fandil.

„Ale Francisi, ty jsi nám udělal bác. Dovol“ – pustila závěs a udělala pár kroků k němu – „já ti pofoukám…“ Další krok. Snad to bylo tím úhlem, pokřivenou perspektivou, ale s každým dalším krokem urazila větší vzdálenost, než je v lidských silách, „…bebí.“ Stála nad ním. Vzhlédl k ní, ona na něj zapůsobila celou svou osobností a v jeho mozku se začaly dít divné věci. V plazím mozku, který zabírá horní část mozkového kmene, se začaly zažíhat zvláštní obrazce. Barrowovi se málem obrátil žaludek ze silného návalu nasládlého chtíče zabarveného stádním chováním, díky němuž se věta „Jen jsem poslouchal rozkazy“ stala oblíbenou obhajobou válečných zločinců po celém světě. Rozumem neovladatelná touha a bezpodmínečná poslušnost: vítězná kombinace pro dravce z vyšší třídy.

Layla se narodila tak před padesáti týdny a nikdy se nedožije prvních narozenin. Na tom nezáleželo; za těch pár krátkých měsíců toho viděla více, než mnozí uvidí za celý život. Horst Cabal našel součásti, z nichž se skládala, v jednom vagónu, zabalené ve velké piksle od kávy se jmenovkou Layla. Vzal tehdy tu plechovku a zašel ji ukázat Johannesovi.

„Viděls tohle?“ zeptal se a vyprázdnil její obsah na Cabalův stůl. Cabal si ten nepořádek chvíli prohlížel, načež se zeptal: „Nuže? Co to je?“

„Podle jmenovky a obsahu bych si tipl, že jde o Latexovou lady Laylu. Pamatuješ si ještě na tu desku, co jsem ti ukázal? Ona je bezpochyby jedním z mála zaměstnanců tohoto karnevalu, které dodělali, než ten projekt šel k ledu.“

„No vidíš – méně práce pro tebe. Proč bych si měl dělat starosti?“

„Proč? Jen se na to podívej, Johannesi. Nevím, nevím, jestli ji mám oživit.“ Cabal vrhl po bratrovi tázavý pohled a pak vzal tužku a začal se probírat tím nepořádkem. Nebyl tu žádný hadřík ani kost. Namísto látky několik gumových předmětů, některé rozpoznatelné, jiné už méně. Cabal našel menší roličku latexu, víc než dvě desítky mazacích gum, pár předmětů, u nichž kvitoval s povděkem, že ještě nebyly použité, a pár dalších, u nichž si pomyslel, že některým návrhářům musí přijít zatěžko vysvětlovat ve slušné společnosti, co to přesně navrhují. Na vlasy tu byl dlouhý, volný koňský ohon, stažený na jednom konci do uzlu. Zvedl ho proti světlu a žasl nad pestrou paletou barev. Nezaznamenal žádnou analogii ke kosti, dokud mu Horst neukázal velkou tubu silikonového gelu. „Proboha,“ řekl Johannes Cabal a jinak se výjimečně nezmohl na žádný další komentář.

Pak tu byly výstřižky, gumičkou přepásaná různorodá sbírka starých a žloutnoucích inzerátů na korzety, lodičky s vysokými podpatky a punčochy. Dále stránky o dámském prádle vystříhané z modernějších katalogů, fotografie zdí veřejných toalet zaplněných dětskými malůvkami a důkladně popsanými fantaziemi, cyklostyly podrobných a znepokojivých anonymních dopisů. Cabal zakašlal a nastrkal to všechno do plechovky. „Jak jsi řekl, lidem se takovéhle věci líbí.“

„To jsem řekl před tím, než jsem tohle všechno viděl. Mám pochybnosti.“

„Na pochybnosti nemáme čas,“ prohlásil Johannes Cabal, hodil obsah plechovky na zem a na místě ji vyvolal.

Cabal záhy zjistil, že Layla je v mnoha ohledech hvězda karnevalu, a nasazoval ji často a s velkým úspěchem. Nerad se k ní ale přibližoval. Jistým způsobem ho přitahovala a Cabal se nerad nechával ovlivnit na tak základní úrovni.

Layla totiž byla naprostým ztělesněním, přímo prototypem provinilé smyslnosti: byl to duch peep show, kradmý pohled nahoru u knihovnických schůdků, byly to ošmatané pohlednice, zapřená nutkání, všechno návykově laciné a tajně vzrušující. Na její rozředěné esenci vydělala spousta lidí celé jmění. V koncentrované podobě, v křivkách načrtnutých miliardou roznícených fantazií a korunovaná tváří, která se zavděčila většině mužů a nemalému množství žen, byl její účinek zničující. Muži k ní přicházeli a poté zjišťovali, že byli poníženi. Méně důstojnosti. Méně sebeúcty. Složitá cestovní mapa průměrné inteligence byla v její přítomnosti redukována na jednosměrnou silnici bez sjezdů a zatáček do protisměru. Všechno bylo najednou nebezpečně jednoduché.

A situace se teď nebezpečně zjednodušila i pro Barrowa. Díval se na Laylu jako u vytržení. Jak si jen mohl myslet, že má nevýraznou kůži, když oplývá detaily, kamkoli jeho pohled dopadne: detaily anatomickými, dokonalými, dráždivými a naprosto uhrančivými? Vyšší centra Barrowova myšlení, jeho Ego a Superego, si uvědomovala, že vše není v pořádku, a bušila na dveře můstku jeho mysli. Naneštěstí oplzlík Id dnes nepřijímal návštěvy, takže Barrow tam jen seděl, třásl se, potil se a mělce dýchal. „No tak, no tak,“ řekla Layla a jako vždy převzala kontrolu.

Pomalu si na něj obkročmo vsedla a vzala jeho hlavu do dlaní. Slabě cítil, jak mu její nehty dělají dolíčky v kůži na temeni. Jak by mohla mít nehty? Ruce má přece potažené latexem, ne?

Barrowovo Superego stálo na ramenou jeho Ega a řvalo ventilační šachtou na můstek: „Jestli něco neuděláš, ty blboune chlupatej, tak jsme v děsným průšvihu! Bojuj, nebo uteč! Bojuj, nebo uteč!“ Id samozřejmě neposlouchal. Jen seděl v kapitánově křesle s neslušně vyboulenými trenýrkami a díval se bláznovsky hluboko do Layliných očí, dokonalých jezírek okouzlujícího pohyblivého písku, z něhož se zachránil jen málokdo.

Barrow se nepohnul, nemohl se pohnout, když rozevřela rty a naklonila se, že ho políbí. I když se její ústa pružně, ale tak umělecky zdeformovala, jen tam seděl a čekal na to, co si ona usmyslí. I když se mu její rty přetáhly přes kořen nosu a bradu a obsáhly všechno mezi tím, jen ho maně napadlo, kde se člověk naučí takovéhle triky. Zůstali takhle chvilku, on dýchal její dech a vzpomínal na to, jak mu v sedmi letech trhali v narkóze zub. Ona mu jazykem přejížděla po rtech a hravě ho šimrala na mandlích.

Pak se otřásla v křeči od hrdla až po podbřišek a vysála mu vzduch z plic. Už ji unavovalo naplňovat lidské fantazie, teď jen chtěla pro změnu někoho zabít.

Barrowův mozek se zase nahodil, bohužel příliš pozdě, než aby to k něčemu bylo. Popadl Laylu za vlasy a zoufale za ně zatáhl, pěstmi ji bil do hlavy, snažil se nějak vymanit z jejího sevření. To vše nadarmo; byla hříšně silná, a to naprosto doslova. Zatímco on zápasil a bojoval, ona ani nepohnula svalem, jen se mu se studeným mimozemským uspokojením dívala do očí a čekala, až z něj vyprchá život. Cítil, jak slábne, jak se jeho plíce snaží vydolovat trošku vitality z posledních zbytků vzduchu, které v nich zůstaly. Obrysy místnosti byly čím dál méně zřetelné, zorné pole se mu rourovitě zužovalo a on se čím dál víc blížil plnému bezvědomí a smrti. Jeho pěsti se do ní strefovaly jen chabě a nahodile. Připadalo mu jako by tloukl do pneumatiky a při tom pomyšlení se mu chtělo smát ale nemohl a napadlo ho jestli tohle bude jeho poslední myšlenka a doufal že ne poněvadž chtěl aby jeho poslední myšlenka patřila Leonii a kdo se o ni po jeho smrti postará i když ona je přece dospělá a není nějak tma? dospělá a mohla a mohla a mohla a Cadwallader Memphis drn čep předpikolou zapikolou…

Barrowův mozek s lítostí odpojil veškeré verbální funkce a očekával nevyhnutelný okamžik, kdy bude muset odpojit vše ostatní.

… a člověk ocení čerstvý vzduch, jen když je celý den zavřený v továrně na pneumatiky, ačkoli tu pořád ještě je něco slabě cítit a na co se to díváš?

Barrowovo vidění se odmlžilo a vyčistilo. Pořád se díval na Laylinu tvář a ona se stále dívala na něj, ale natočení se změnilo a v Layliných očích se objevilo jakési neurčité zklamání. Najednou si vzpomněl, že se ho snaží zabít a že by s ní měl zase bojovat. Udeřil ji a jeho ruka se kupodivu nesetkala s odporem. Zkusil jí dát facku a ona ho nečekaně, prostě jen tak pustila. Jeho slabé, leč uznalé překvapení narostlo o několik řádů, když od něj Laylina hlava odskočila a odkutálela se několik metrů daleko. Vykřikl a odsunul se k lenošce. Lapal po dechu, horečnatě se rozhlížel a snažil se zorientovat. Pořád ještě byl v atrakci, pořád ještě na podlaze. Laylina hlava ležela opodál a pomalu se šklebila, zatímco její dekapitované tělo bylo doposud na kolenou a svíjelo se. Za ním se jakýsi nevýrazný drobný muž, jenž v jedné ruce svíral cosi jako nůž na chleba, snažil neúspěšně zbavit velkého množství bezbarvého průzračného slizu, který mu zastříkal skoro celý předek bundy.

„Jejda,“ prohodil ten muž, když si povšiml, že se na něj Barrow dívá. „Tohle už asi vyprat nepůjde.“

„Dobrý den, pane Simpkinsi,“ zachraptěl Barrow.

„Dobrý den, pane Barrowe,“ odpověděl ten muž a dál si drhl skvrnu. „Člověk si zvykne na skvrny od krve, ale tohle je něco nového.“ Ukázal na Layliny pozůstatky. „Mimochodem, já té mladé dámě nechtěl utnout hlavu, jen podříznout krk. Jenže ono to bylo hrozně snadné. Jakmile nůž prořízl – no, váhám to označit za kůži –, prostě zajížděl pořád dál. Jako když člověk řeže klobásku. A – plesk! – najednou jí odpadla hlava. Což by bylo z profesního hlediska uspokojivé, ale pak začal stříkat všechen ten hrozný sliz. Na gejzíry krve jsem zvyklý – to se člověk obrní a přijme to jako nutnou nepříjemnost, jako by šel k zubaři. Ale tohle?“ Vážně pokýval hlavou, jako by se svěřoval s velkým objevem. „Pochybuji, že je to přirozené.“

„Co teď, pane Simpkinsi?“ zeptal se Barrow. Simpkins tázavě naklonil hlavu na stranu. „Kdysi jste řekl, že mě jednoho dne zabijete. Přišel ten den dnes?“

„Á, tahle stará záležitost,“ mávl rukou Simpkins. „Dnes jsem vám zachránil život, pane Barrowe. V jiných kulturách to znamená, že váš život patří mně. Proč bych vás teď měl zabíjet? Proč si brát, co už je moje?“

„Hezká myšlenka, pane Simpkinsi, ale relevantní je pouze tehdy, pokud se ztotožňujete s názory jedné z těch kultur. Tím si nejsem jistý.“

Simpkins se zasmál, jako by si tlumeně popotáhl nosem. „To máte samozřejmě naprostou pravdu. Detektivem i na penzi, co? Ne, pořád jsem vás chtěl zabít, víte, ale teď už to myslím neudělám.“ Zvedl ruku a dvěma vztyčenými prsty naznačil „V jako vítězství“. „Dva důvody. Za prvé, když jsem vám zachránil život z nesporně sobeckých pohnutek – byl jsem rozhodnutý, že když už vás někdo zabije, tak to budu já –, tak mi připadá skoro hulvátské vám ten život zase vzít. Ale za druhé, což je pro mě mnohem naléhavější, vy jste si mě pamatoval. Nevím, jestli si na to vzpomínáte, ale jakmile jste mohl mluvit, řekl jste „Dobrý den, pane Simpkinsi“, což je v dnešní době dojemně zdvořilé. Velmi slušné. Pamatoval jste si mě a nepochybuji o tom, že si budete do konce života pamatovat tu malou roli, kterou jsem sehrál při vaší záchraně.“

„Tím si můžete být jist,“ přikývl Barrow. Že ho před pryžovým sukkubem zachránil jeden z nejznámějších sériových vrahů na světě – ne, to opravdu jen tak nezapomene.

„Jste přesně ten typ člověka – popravdě řečeno prozatím jediný exemplář svého druhu –, jejž chci zachovat. To už bych raději zabil sebe než vás. Když už jsme u toho, nejsem sebevražedný typ.“

„Skrýval jste se v Síni vrahů, že?“

„Ano, to jsem byl já. Na bundě jsem měl připnutou visačku se jménem Albert Simmonds, nemluvě o spoustě dalších nepřesností.“

„Takže Cabal ukrývá uprchlíky z Laidstonu, že?“

„Ale jistě. Je nás víc než voskových figurín.“

„Proč?“

„Přece výměnou za naše duše. Já jsem ateista, takže to pro mě nebyla žádná velká ztráta.“ Zadíval se na Laylinu mrtvolu, která se pomalu vyfukovala a z níž se dělaly loužičky zvláštně pravidelných tvarů. „Přinejmenším jsem byl ateista. Krom toho jsme všichni stejně propadli Peklu dávno předtím, než jsme mu podepsali smlouvy, takže to pořád máte prašť jako uhoď.“

„Smlouvy?“ opakoval Barrow. „On měl smlouvy?“

„Ale jistě. Já jsem si tu svou přečetl, než jsem podepsal. Ostatní to neudělali, zčásti proto, že jsou negramotní, ale dílem se na tom podle mě podepsala i úleva z toho, že jsou na čerstvém vzduchu. Je to docela hezky sepsané, byť vyšperkované archaickými termíny. Pořád ale právně závazné. Po smrti signatáře získává držitel veškerá práva na jeho duši. Řekl bych, že jde asi o celkem standardní záležitost, když zrovna pracujete pro Satana.“

„Podívejte, pane Simpkinsi…“

„Vy si pamatujete i to, že se to p v mém jméně vyslovuje! Bůh vám žehnej, pane Barrowe!“

„Potřebuji najít ty úpisy a zničit je. Pomůžete mi?“

„Já? Je mi líto, ale nejsem žádný akční hrdina.“

„Snad mi prominete, že na to upozorňuji, ale vy se můžete dostat nepozorovaně tam, kde by si mne všimli.“

Simpkins se zřetelnou lítostí zavrtěl hlavou. „Bohužel ne tady. Takhle jsem přišel na to, že s tímhle karnevalem není něco v pořádku. Spousta zaměstnanců si mne všímá, ovšem pokud můžeme soudit podle zde přítomné dámy, tak si mne všímají právě proto, že nejsou vůbec lidé. Vlastně čím méně vypadají jako lidé, tím je pravděpodobnější, že mě zaregistrují. Ne, přímou pomoc vám bohužel nabídnout nemohu. Pokud byste si ode mne ale nechal poradit, neuděláte vůbec chybu, když si prohlédnete stůl pana Johannese Cabala. Nachází se v kancelářském vagónu vlaku.“ Zadíval se na nůž. „Tohle už asi nebudu potřebovat.“ Upustil ho na zem a sledoval, jak jeho zařinčení rychle utichlo. Usmál se. „To bylo snazší než přestat s kouřením. Přeji hezký večer, pane Barrowe.“

„Vám taky, pane Simpkinsi,“ odpověděl Barrow a díval se, jak Simpkins odchází zadními dveřmi. Dal mu dvě minuty a pak šel za ním. Cestou minul zvláštní sbírku gumových serepetiček a zažloutlých výstřižků z časopisů a sebral odhozený nůž na chléb. Zadní dveře byly odemčené klíčem. Poblíž ležela kost zabalená do hadříku a vlasů, pořádně pomazaná tukem a obalená plátky sušeného masa. Barrow odhadl, že Simpkins bodyguarda zaskočil zcela nepřipraveného. Karneval je prazvláštní, ale on už konečně začínal rozumět jeho pravidlům. Podíval se na hodinky. Za deset minut půl dvanácté. Vyrazil k vlaku.

KAPITOLA 15

v níž udeří půlnoc a přijde svítání

Cabal stál na vrcholku atrakce Hlava nehlava a s kukátkem v ruce řídil celou operaci. Sice překážel nočním lovcům zážitků, ale bylo mu to charakteristicky zcela ukradené. „Hej, balvane,“ oslovil ho mladý frajírek, jenž dokazoval, že vše staré je zase nové. Cabal si pomalu stáhl brýle a střelil po drzém mladíkovi pohledem, který by zmrazil i suchý led. Mladík neměl zkušenosti, zato chucpe na rozdávání a nevšiml si toho. „Přestaň tady zavazet, ty dylino. Štengruješ mou roštěnku.“

Jeho roštěnka se zaculila, uklonila a řekla: „Dobrý večer, pane.“

„Tak se podívejme, zda jsem porozuměl vaší bizarní směsici argotu a regionalismů, mladíku,“ pronesl Cabal, jenž byl ani ne o deset let starší, ale který již dnes pokládal slovo „mladý“ za synonymum slova „hloupý“. „Tvrdíte tedy, že když stojím na vrcholku vlastní atrakce, nějak obtěžuji vaši“ – zadíval se na dívku, která se na něj ještě víc uculila – „mladou dámu?“

„Hoď se do klidu, čéče,“ nabádal ho mladík, s cinkáním zakládal ruce na prsou a zase je rozkládal a při tom mu ukazoval paroháče. Cabal začínal mít obavy o svou přičetnost. „Já ti jen melduju, ty muňko, že bys –“

„Tak počkat. Myslím, že jsem zachytil slovo ‚muňka‘. Nadáváte mi do muněk?“

„Si piš, že seš muňka, ty muňko! Seš – Hele, no tak, degene! Nesahej na mě, blbštajne!“

To už ho Cabal popadl za límec a hodil ho po hlavě do skluzavky.

„Předpokládám, že dolů trefíte sama?“ zeptal se dívky a nasadil si zase brýle.

„Ale jo. Omlouvám se za Ruperta. On je trošku trouba, ale postavu má k sežrání. Tak páčko.“ Líbezně se usmála a odsvištěla jim po klouzačce z dohledu.

„Páčko shledáčko, slečno,“ řekl pan Kostroun, jenž právě vystoupal po schodech nahoru. „Hlásí se vojín Kostroun, generále. Po tom chlápkovi není ani vidu. Ten už je tak pryč,“ – Kostroun chvíli hledal vhodné přirovnání – „že se vrací. Svým způsobem.“ Cabal se na něj nechápavě zadíval. Kostroun to zkusil znovu. „Chci říct, že ho nemůžem najít. Zmizel, šéfe.“

„Obvod areálu je zabezpečený?“

„Ale jo. Vocaď nevyklouzne modrovoká lasička, abysme vo tom nevěděli. Sám tomu nerozumím.“

Dobrosrdečný dusot na schodech byl předzvěstí příchodu pana Cívky. Vypadal rozčileně, ovšem tak nějak zvesela. „Pane! Ach, pane! Podívejte!“ Natáhl se k němu s hnědou papírovou taškou.

Cabal se do ní podíval a pak pomalu vytáhl mazací gumu, z níž odkapával sliz. Znovu zanořil ruku do tašky a tentokrát našel starý inzerát na ortopedické vložky do dámských bot, rovněž oslizlý. „Layla?“

„Někdo ji zabil, pane! Kdo by něco takovýho udělal?“

Cabal si pomyslel, že Cívka je příliš hodný na to, aby byl výrazem satanského vlivu. „Co její bodyguard?“

„Taky mrtvý! A navíc se pohřešuje jeden chlápek z Laidstonu.“

To je jistě Barrowova práce. Teď ví, že nebojuje s lidmi, a zjevně necítí morální povinnost brát zajatce. Teď už jdou ohledy opravdu stranou. Cabal se zakousl do kloubu na ruce a intenzivně se zamyslel. Už bylo po půl dvanácté; zbývá mu půl hodiny, během níž musí zneutralizovat Barrowa a najít poslední duši. Čas na něj příliš tlačil, než aby zvládl obojí bez Horstovy pomoci – kde je vlastně Hosrt? –, takže Barrow prostě bude muset být tím šťastným dárcem. Cabal se soustředil; kam by se na Barrowově místě vypravil? Nemůže se dostat pryč z karnevalu, zná jeho funkci a ta je mu naprosto proti srsti, nikde není v bezpečí, takže naopak zaútočí. Co by si vybral jako cíl?

„Scheiße! Smlouvy! Barrow zničí smlouvy!“

Kostroun zamyšleně pokýval hlavou. „To je špatné.“

„Musíme se dostat do vlaku dřív než on! Pojďte!“ Vykročil ke schodům, pak usoudil, že vzhledem k naléhavosti situace nemůže brát ohledy na důstojnost, a skočil na skluzavku.

Nehlídaný a neobydlený vlak se nacházel mimo hlavní areál karnevalu, ovšem stále ještě za plotem, který přehrazoval koleje vepředu i vzadu. Po potížích s Billym Butlerem se Cabal začal paranoidně starat o bezpečnost vlaku. Barrowovi se za pár minut podařilo v jednom plošinovém vagónu najít páčidlo a pak už vyrazil do kanceláře. Ta byla zamčená visacím zámkem na masivním řetězu, ale dřevo pod skobami povolilo dřív. Barrow byl vděčný za ustavičný rámus od horských drah a atrakcí: ten hluk totiž zamaskoval skřípění vytržených čepů. Rozhlédl se, zda je vzduch pořád čistý, a vytáhl se nahoru do kupé. Zavřel za sebou dveře a rozhlédl se.

V šeru nezřetelně rozeznával obrys stolu a velké truhly na peřiny, toho druhu, o níž mu jeho strýček vždycky tvrdil, že obsahuje mrtvoly. Pochyboval ovšem, že by i takový Cabal přechovával ve své pracovně mrtvoly, a obrátil svou pozornost ke stolu. Veškeré šuplíky byly odemčené a žádný z nich neobsahoval nic zajímavého. Horní zásuvka po pravé straně se ale odmítala hnout. Na nějaké finesy neměl čas; bude ji muset vypáčit. A taky by se do toho pustil, kdyby měl sebemenší ponětí, co udělal s páčidlem. Měl ten zatracený krám ještě před chviličkou; kam ho tak mohl –?

Zničehonic se rozsvítilo světlo, takže mu nezbylo než mrkat a stínit si oči.

Než Johannes Cabal cvakl vypínačem, nasadil si nejdřív brýle s modře zabarvenými skly, a tak nebyl ve stejné nevýhodě. „Kdybych měl lepší náladu, mohl bych utrousit vtípek ohledně toho, zda máte povolení k domovní prohlídce,“ řekl Cabal. „Ale protože ji nemám, přejdeme hned k tomu, co s vámi mám dělat.“

Barrow mrkáním setřásl slzy z pálících očí. Za Cabalem stáli tři ohromní montéři jako ti od ruského kola a velmi hubený muž. Z vagónu se krom dveří dalo dostat už jen oknem a nějak si nemyslel, že by ho to nechali vyzkoušet. A i kdyby ho nechali, okna byla dost vysoko nad kolejemi.

Cabal zvedl Barrowovo páčidlo z čalouněného křesla (teprve teď si Barrow opožděně vzpomněl, že právě tam ho odložil). „Tomu říkám finesa,“ komentoval to lehce sarkasticky. „Překvapuje mě, že vás nějaký spřátelený zloděj už dávno nenaučil otvírat zámky paklíčem.“

„Většina zlodějů by nedokázala otevřít zámek paklíčem, ani kdybyste je zabil. Kdyby měli dost píle na to, aby zvládli takovou dovednost, pak by měli na to sehnat si práci, v níž by si vydělali rozhodně více než zločinem. ‚Génius zločinu‘ je oxymóron. Valná většina kriminálníků se dovnitř dostane brutální silou,“ vysvětloval Barrow a doufal, že si Cabal nevšimne, jak hraje o čas.

„Vážně? Takové zklamání. Zase jsem přišel o jednu iluzi. Nicméně o to tu teď nejde. My bychom se měli věnovat otázce vaší bezprostřední budoucnosti.“

„Co s ní?“

„Zdali nějakou máte. Chtěl byste žít, pane Barrowe?“

„Všichni někdy musíme zemřít.“

Cabal se usmál, byť poněkud jízlivě. „To jsem taky slyšel. Dovolte, abych tu otázku vyjádřil jinými slovy. Chtěl byste žít i po půlnoci, pane Barrowe?“

„Proč? Co se stane o půlnoci?“

„Inu, pokud mi nepodepíšete jednu smlouvu, bude mě utěšovat aspoň pohled na váš mozek rozstříknutý po celé tamté zdi.“

Barrow si tohle přidal k dalším faktům, které v posledních třiceti hodinách vyšly na světlo. Všechno do sebe krásně zapadalo. „Vy máte termín, že? Půlnoc. A potřebujete, abych vám podepsal, protože musíte splnit kvótu. Teď už to všechno aspoň trochu dává smysl.“

Úsměv sklouzl z Cabalovy tváře jako mokrá ryba z deštníku. „Jak jste se to dozvěděl? Kdo si pustil pusu na špacír?“

„Přísně vzato mi to neřekl nikdo. Přišel jsem na to sám.“ Barrow se neuspěchaně zadíval na hodinky. „Nezbývá ani patnáct minut. Je mi líto, pane Cabale, žádnou cenu za efektivitu práce nedostanete. Nepodepíšu.“

Cabal k němu výhrůžné popošel. „Myslím, že nechápete závažnost své situace.“

„Myslím, že ji chápu přímo dokonale. Pokud podepíšu, vy dostanete nějakou skvělou odměnu a já budu po zbytek svých dní na Zemi čekat na zatracení. Copak to je nějaký život? Jestli nepodepíšu, vy mě zabijete, já půjdu vstříc tomu, co mě čeká, a vy se dočkáte určeného trestu. Doufám, že je to něco velmi nepříjemného, pane Cabale, protože já vážně nemám v nejmenším úmyslu vám pomáhat. Takže byste s tím měl pohnout.“

Cabal potěžkal páčidlo. „Nebylo by to poprvé, co jsem zabil –“

„Tím lépe pro vás,“ skočil mu do řeči Barrow. „Doufám, že vás bude rozbíjení mé hlavy páčidlem bavit, protože po půlnoci už nikomu jinému život neseberete. Svůj život musím vyvážit jistotou, že vy o něj přijdete taky. Myslím, že to za to stojí. Jen do toho, Cabale. Zabijte mě.“

Cabal na něj vrhl zhrozený pohled. „Tohle je absurdní. Chováte se, jako bych byl sprostý vrah.“

„Na vás není nic sprostého.“

„Děkuji vám,“ vyštěkl Cabal. „Myslím to vážně. Zacházím se smrtí stejně, jako lékař zachází s nemocemi a zraněními. Nechci ji šířit, chci ji porazit.“

„Jste nekromant.“

„Ano! Ano, jsem nekromant, technicky vzato jsem nekromant. Ale nepatřím k těm pitomečkům, kteří se usídlí na hřbitově, protože chtějí vyvolat armádu mrtvých. Viděl jste někdy armádu mrtvých? Je mnohem dražší než armáda živých, a mnohem méně užitečná. Je to šaškárna, po deseti kilometrech pochodu jim upadnou nohy. Napoleonovi by udělali radost – to je vážně armáda, která pochoduje svým žaludkem. Dokud jim nevyhřezne.

Tohle mě nezajímá. Já chci smrt popřít. Chci ji… vyléčit, když už mě nenapadá lepší slovo. Co je na tom tak špatného? Můžete se mi podívat do očí a říct mi, že byste v životě nikdy nikoho nevzkřísil, mít tu moc? Ne jako nějakého ghúla či netvora, ale přesně takového, jaký byl? Teplého? Živého? Dýchajícího? Usměvavého?“ Barrowa šokovalo, že ho Cabal prosí. „Vás opravdu jedinkrát nenapadlo, že byste dal cokoli za to, abyste se probudil a oni tam pořád byli?“

Barrow pomyslel na jeden studený říjnový den před patnácti lety a řekl: „Musíme se s tím smířit.“

„Ne!“ zařval Cabal tak nečekaně zuřivě, že Barrow udělal krok dozadu. „Ne, nemusíme! Ne, nemusím!“ Sáhl do saka a vytáhl papír, nějakou smlouvu. Zatřásl tím na Barrowa. „Podepište to! Podepište to, zatraceně! Jsem tak blízko úspěchu, tak blízko.“ Uklidnil se a přešel k chraplavému šepotu, který byl o to hrozivější. „Potřebuji váš podpis, Barrowe. Stojíte v cestě vědě. Nechtěl byste se zapsat do dějin jako luddita, že ne?“

„Co se s vámi stalo, Cabale? Co vás takhle pokřivilo? Copak nevidíte, jaké špatnosti se dopouštíte?“ Povzdychl si. „Ne, samozřejmě že to nevidíte. Přiznávám, že jsem u vás udělal jednu chybu, Cabale. Až do téhle chvíle jsem se domníval, že jste přinejmenším špatný, špatný člověk. Možná dokonce zlý. V tom jsem se mýlil.“

„Takže podepíšete?“ zeptal se Cabal. Nechápal, kam tím Barrow míří, a doufal, že to znamená souhlas.

„Vy nejste špatný, vy jste jen šílený.“ Naděje z Cabalovy tváře rázem vyprchala. „Když jsme spolu dnes mluvili, měl jsem prazvláštní pocit, že máme něco společného. Myslím, že v hloubi vaší duše je slušný člověk, který se snaží dostat ven. Dokonce si myslím, že tohle všechno“ – jeho gesto obsáhlo pracovnu, karneval, smlouvu v Cabalově ruce – „je důsledek snahy dosáhnout správného cíle špatnými prostředky. Jestli mám pravdu, tak s vámi do jisté míry soucítím, ale nemohu dovolit, aby to pokračovalo. Ne, nepodepíšu tu vaši špinavou smlouvičku. Dělejte si, co chcete, ale já vám v tom pomáhat nebudu.“

„Dobře,“ řekl Cabal a slabě ho přetáhl přes hlavu páčidlem. Bez pohnutí pak sledoval, jak se Barrow složil a padl mu k nohám. Povzdychl si a začal se smiřovat s tím, co věděl od té doby, kdy slunce zapadlo a všechno začalo jít od desíti k pěti. Že nakonec neuspěl.

„Co s ním máme udělat, šéfe?“ zeptal se Holby a ukázal na Barrowa.

„Nevím,“ odpověděl Cabal. „Záleží na tom? Hoďte ho do kotle nebo tak něco.“

Přešel ke dveřím a celý zamyšlený slezl dolů. Možná by mohl odchytit prvního kolemjdoucího, podívat se na číslo jeho lístku, zjistit, že vyhrál ve velkém, velkém slosování ke konci sezóny, a věnovat mu celoroční tržbu. Pochopitelně by k tomu byla nejdřív potřeba trocha papírování. Když o tom tak teď přemýšlel, nebyl to vůbec špatný plán: zoufalý, ale praktický, jak už to v jeho životě často chodilo.

Sotva položil nohu na zem a už ho někdo oslovil. „Promiňte? Nemohl byste mi pomoci?“

„Jistě, ale nemohl bych se nejdřív podívat na váš lístek?“ opáčil. Pak se oprášil a otočil. „Je možné, že jste už vyhrála ve velkém, velkém slosování ke konci…“ Slova se mu zadrhla v krku.

„Neviděl jste mého otce?“ zeptala se Leonie Barrowová.

„Ehm, jistě jsem ho někde na karnevalu viděl. Někde. Chodí sem a tam.“ Cabal ji jemně vzal za ruku a začal ji odvádět od vlaku. Jenže pak zahulákal Dolby a oni se oba otočili.

„Hej, šéfe.“ Ukázal na Barrowovo bezvládné tělo houpající se mezi Holbym a Colbym. „Myslim, že je tak velkej, že se do kotle nevejde celej. Můžem ho předtím trochu rozsekat?“

„Och!“ vzdychla Leonie Barrowová.

„Ach,“ řekl Johannes Cabal.

Seděli u Cabalova stolu. Cabal za ním, Barrow (po křísení byl celý promočený, z hlavy mu tekl tenký čúrek krve a mísil se s vodou) seděl proti němu a Leonie po Cabalově pravici. Na stole ležela smlouva a pero. Když Leonie sáhla po otcově ruce, Cabal to zaznamenal, ale nijak nezasáhl.

„Jsi v pořádku?“ zašeptala, jako by ji Cabal a pan Kostroun stojící za tou malou skupinkou nemohli slyšet. „Co ti udělal?“

„Je to jen škrábnutí,“ opáčil Barrow. Ukázal na ránu, ale dal si pozor, aby se jí nedotkl. „Očekával jsem něco mnohem horšího.“

„Ještě jste z toho nevyváži, pane Barrowe,“ pronesl Cabal. Vůbec se mu nelíbilo, že mluví jako muzikálový padouch. Zadíval se na hodinky. Méně než pět minut. Střelil pohledem po přesýpacích hodinách na poličce. Horní koule vypadala prázdná, ale zrníčka stále padala a jiskřila. Teď, nebo nikdy; všechno, nebo nic. „Pořád tu mám smlouvu, kterou je potřeba podepsat, a jsem pod jistým časovým tlakem, takže bych vám byl velmi povděčen, kdybychom to mohli zkrátit.“

„Co tu děláš?“ zeptal se Barrow Leonie a vůbec Cabala nevzal na vědomí.

„No co jsem si asi měla myslet, když jsi mi nechal v pokoji lístek? Napadlo mě, že sis to rozmyslel.“

„Já ten lístek spálil. V žádném případě jsem tě tu nechtěl. Udělal bych cokoli, abys tu nebyla.“

„Á,“ skočil jim do řeči Cabal, „v tom vám mohu pomoci. Bezpečný průchod domů pro oba dva.“ Poklepal na pergamen. „Stačí, když podepíšete.“

Barrow se na něj unaveně zadíval. „Táhni do pekla, Cabale.“

„Tomu,“ odpověděl Cabal a udržel při tom svůj vztek na velmi krátké uzdě, „se právě snažím vyhnout. A ujišťuji vás, že jestli tam půjdu, vy se své spravedlivé odměny taky dočkáte.“

„A moje dcera? Co s ní?“

Cabal se zadíval na Leonii. Jméno dostala velmi výstižné: hřívu vlasů měla stejně žlutou a sytou jako srst lvice a její tvář teď sice byla ztrhaná únavou a obavami, přesto však vykazovala jisté odhodlání a vůli, která mu připadala dojemná. Odtikávaly vzácné, nenahraditelné vteřiny. Zbývaly mu dvě minuty. Cabal se nečekaně sehnul k boku židle, otevřel kabelu, která tam stála, a vytáhl pistoli.

„Je mi líto, ale čas na jemné finesy dávno vypršel, pane Barrowe.“ Namířil na něj revolver. „Podepište, nebo zemřete.“ Leonie zalapala po dechu. Cabal ji ignoroval.

Barrow dokonce zažíval. „Tohle kolečko jsme si už jednou absolvovali a na mé odpovědi se nic nezměnilo. Ne.“

„Dobře tedy.“ Cabal neočekával, že se zničehonic sesype, ale za pokus to stálo. Prudce máchl rukou a zamířil na Leonii. „Podepište, nebo zemře ona.“

„Tati!“ vyjekla Leonie a pak se plácla přes pusu. Zamračila se, že jí uniklo to zrádcovské slovo. Cabal si uvědomil, že nechce svého otce ještě víc rozrušit. Nechávala ho tuhle hru dohrát. I v takovéhle bryndě pořád myslí na něj. Pozoruhodná žena. Proč je vždycky potkává za tak nešťastných okolností?

„To neuděláte,“ řekl Barrow.

„Co má tohle být? Vy mě hecujete? Proboha, chlape, vždyť jde o život vaší dcery!“

„To já vím. Ale také vás mám přečteného, Cabale. Viděl jsem, jak jste na ni zareagoval při prvním setkání ve městě. Chvilku mi trvalo, než jsem pochopil, co se to děje v tom mauzoleu vaší mysli, ale konečně mi to došlo, jakkoli mi to připadá nechutné.“

„Nemám čas na názorné ukázky amatérské psychologie, Barrowe. Začnu počítat –“

„Byla to láska na první pohled.“

Přes vážnost situace se Cabal od srdce nevěřícně rozesmál. „Láska? Láska? Jste vedle jak tak jedle, Barrowe. Leonie je určitě půvabná žena. Za jiných okolností bychom možná mohli být přátelé a já bych jí většinu hlavy ustřelil jen velice nerad. Ale“ – záměrně palcem natáhl úderník – „udělám to bez váhání.“

„Neuděláte to,“ prohlásil Barrow definitivně, zkřížil ruce a pohodlně se opřel. Ten živý obraz na dlouhou chvíli strnul: Barrow byl jistý a odhodlaný; Cabal se díval na Barrowa a ruka s pistolí bez hnutí mířila na Leonii; Leonie se snažila nedat na sobě znát strach, dívala se na Cabalův prst na spoušti a všímala si, že se té spouště prakticky nedotýká.

Zničehonic karneval zcela ztichl; parní varhany přestaly hrát uprostřed fráze a vyvolávací přestali vyvolávat. Cabal zamrkal, zvedl revolver tak, aby byl stále připravený vystřelit, a zadíval se na hodinky. „Co to je, Kostroune?“ dožadoval se. „Pořád ještě zbývá minuta.“

Kostroun zastrčil palce do vestičky. „Přesně tak, šéfe. Vy ještě máte minutu na to, abyste vymámil ten podpis na smlouvu, ale co se karnevalu týče, my balíme.“

„Cože?“ Cabal vstal. „Jak se opovažujete? Tohle je můj karneval a já říkám –“

„Vy toho říkáte až moc. A nejni to váš karneval a nikdy nebyl. Jen jste si ho na čas pučil a lhůta vypršela, šéfe. Tahle poslední minuta je naše. A začíná“ – zaujal dramatickou naslouchací pózu u okna; parní varhany zase ožily a Cabal v té melodii během prvních pár akordů poznal vyšinutou, disharmonickou verzi Minutového valčíku – „právě teď!“ Kostroun tančil kolem dokola jako fretka a tleskal rukama. „Je čas užít si nějakou skutečnou srandu.“ Zastavil se u Cabala. „Hele, a zmínil jsem se vám někdy, že jste to moje vyvolání úplně zfušoval?“

„Často.“

„No jenom se podívejte na tohle.“ Kůže z Kostrounovy tváře odpadla a odhalila holé kosti a svaly. Na podlahu dopadla se zvukem, jaký by vydala nehoda s rýžovým nákypem. Cabal ho jen zpražil pohledem. Barrow se zúčastnil dosti pitev, aby viděl i horší věci. Leonie se odvrátila. Něco jí říkalo, že následující minuta bude tak či onak ta nejhorší v jejím životě. „To je přece odfláknutá práce, ne?“ Pronikavě se zasmál, odsunul dveře a vyskočil na zem.

Otevřenými dveřmi pronikla dovnitř vlna hluku, včetně mnoha skřeků a výkřiků. „Co se to tu sakra děje?“ řekl Cabal a udělal krok ke dveřím.

Z karnevalu se stalo Peklo na zemi.

Karneval se rozpadal na kusy a před jeho očima se proměňoval, rozrůstal se do nových a hrůzných tvarů. Důrazně mu to připomnělo Boschovu Zahradu pozemských rozkoší. Nevypadalo to jako místo, kam by člověk vzal rodinu. Tvorové z Vlaku duchů rychle a nízko poletovali mezi rozkvétajícími květinami zkázy, které bývaly atrakcemi, obtěžovali panikařící obyvatele městečka a obraceli je na bezhlavý útěk. Ohromná gorila opustila Vlak duchů, vylezla si na někdejší atrakci Hlava nehlava – nyní tyčící se věž zježenou bodci a čepelemi – a teď na ní vítězoslavně stála a oháněla se po čtyřech žokejích z bývalé atrakce Den na dostizích, kteří ovšem najednou vypadali jako ztělesnění Smrti, Války, Moru a Hladu, přestože na sobě pořád ještě měli zářivé dresy. Gorila držela v druhé ruce nějakého nebožáka, který se jí chabě snažil vymanit. U paty věže Denzil mával nahoru na Dennise, který na chvíli přestal bojovat a zamávání mu opětoval. Vůbec si nepřipadal stavěný na to, aby si hrál na Fay Wrayovou.

„Přestaňte s tím!“ zahulákal Cabal. Vůbec nikdo se nezastavil. „Pepo? Pepo! Okamžitě si zase natáhni kalhoty, verdammt! Děsíš lidi!“

„To mám taky v plánu, sáhibe. Moc se omlouvám a tak dále,“ zavolal na něj Pepa, patrně nejvychovanější a nejzdvořilejší vyjádření ďábelské vůle, na jaké kdy člověk narazí.

Cabal se rozhlédl. „Kostroune, zastav je! Pořád tu to mám na povel!“

„Na příštích třicet vteřin,“ zařval Kostroun z bezmála stometrové vzdálenosti. Pak vystřízlivěl. „Uvidím, co se dá dělat, šéfe.“ Otočil se k pulsujícímu boláku chaosu, jenž kdysi býval karnevalem. „Přestaňte s tím,“ poprosil zženštilým hlasem a zahrozil prstíčkem. Vybuchl smíchy a potácel se zcela rozjařený vlastním důvtipem. Pak mu hlava prostě vybuchla.

Cabal natáhl úderník kouřícího revolveru. „Ze mě si nikdo srandu dělat nebude,“ prohlásil nekonkrétně. Obrátil se zase tváří v tvář Barrowovi. „Sedněte si,“ nařídil Barrowovi, který se začínal zvedat. Cabal se rozhlédl po pracovně. Obložení začínalo hnít, lak mizel z desky stolu, vlaku se vracel pach vlhka a zatuchlosti, přesně jako když ho našel. Popošel k Barrowovým a přiložil hlaveň revolveru Leonii ke spánku. „Patnáct vteřin. Okamžitě podepsat.“

„Ne,“ odpověděl Barrow nevyhnutelně.

„Pak je po všem,“ řekl Cabal bezbarvě a namířil Franku Barrowovi na hlavu.

Nijak dramaticky, ale rychlými, jistými pohyby popadla Leonie smlouvu a pero a podepsala. Vrátila papír Cabalovi. „Nechte mého tátu na pokoji,“ řekla jednoduše.

„Ne!“ vykřikli oba, až Leonie nadskočila.

Cabal vrhl po Barrowovi zuřivý pohled. „Tak se podívejte, čeho jste dosáhl svou pitomou zatvrzelostí!“

Barrow nebyl Leoniiným činem tak konsternovaný, aby se nemohl dát ještě víc vyvést z míry. „Co jsem já udělal?“

V dálce začaly hodiny kostela svatého Olafa odbíjet půlnoc.

Proud prachu v přesýpacích hodinách zničehonic došel, usadil se v dolní baňce a ležel bez hnutí.

„Čas vypršel!“ ozvalo se Kostrounovo tělo, které se objevilo u dveří se slamákem plným úlomků lebky. Hlas mu vycházel přímo z vlhkého pahýlu krku a zněl trochu zastřeně. „Všichni nastupovat do Expresu zatracení!“ Pak odskočil z dohledu a Cabal otevřenými dveřmi zahlédl, že areál poutě je až na pár bezhlavě prchajících lidí prázdný.

Cabal se obrátil k Barrowovi a jeho dceři a chtěl promluvit, ale potom si to rozmyslel. Barrow plakal, Leonie ho držela a opakovala mu, že to bude dobré. Cabal se zadíval na smlouvu v ruce a otevřel ústa, ale vlak sebou náhle trhl kupředu a on přepadl na záda. Leonie se kolem sebe s obavami rozhlédla. Bylo to zvláštní; vlak podle všeho odjížděl, ale oni – ona a její otec – jako by zůstávali na jednom místě. Stěny vagónu byly čím dál průsvitnější, jako by patřily někam jinam nebo byly z mlhy. I Cabal, který se zpomaleně převaloval naznak, už nevypadal moc hmotně.

Vlak vyklouzl zpod Barrowových a ti dva jemně spadli na koleje. Jenže tam nebyly žádné koleje, žádné pražce a ani stopa po tom, že tu léta ležely. Vlak, přízračný zelenomodrý žhnoucí netvor, se zakvílením projel stanicí a opustil ji jako ruinu po dávném, dávném ohni. Přednosta stanice mu smutně zasalutoval, načež byl vytržen ze země živých a vyklopen na místo zaslouženě vyhrazené sebevrahům. Přinejmenším tak to bylo zamýšleno, když se stanovovala pravidla.

Ječící a řvoucí lokomotiva vystřelila do noci a k černému obzoru. Leonii se dokonce zdálo, že krátce než zmizela z dohledu, úplně se zvedla ze země a zavrtávala se do půlnoční oblohy jako velký světélkující úhoř z hlubin oceánu.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se její otec utrápeně.

„Byl by tě zabil, tati. Musela jsem podstoupit to riziko.“ Zadívala se na prázdnou oblohu. „Promyšlené riziko.“

Cabal ucítil, jak ho na rtu cosi lehce zalechtalo. Zvedl ruku, aby to plácnutím odehnal, ale měl potíže s její koordinací. Zkusil to jednou, dvakrát a dostal se do stadia, kdy usoudil, že to vlastně není tak nepříjemný pocit a že poradit si s tím by byla moc velká námaha, když to někdo jiný plácnutím zahnal za něj. Popravdě řečeno mu někdo ubalil pořádnou facku.

„Uuurgh!“ vyrazil ze sebe Johannes Cabal a po té ráně se odkutálel. Klekl si, hlava ho bolela jako střep, připadal si dezorientovaný a zvedal se mu žaludek.

Horst beze slova sledoval, jak jeho bratr žalostně zvrací na podlahu kanceláře. Když si byl jistý, že je Cabal skoro prázdný, sáhl dolů, čapl ho za límec a hodil ho přes celou místnost. Ještě než měl čas se zmátořit, Horst ho popadl znovu a přišpendlil ho ke zdi.

„Ty jsi neposlouchal ani slovo z toho, co jsem ti říkal, že?

Cabal se zkusil sebrat. Krom bratrovy neosobně zuřivé tváře rozeznal, že jsou pořád v kanceláři. Určitě dál hnila, zatímco byl v bezvědomí – lehký otřes mozku, to by vysvětlovalo, proč je mu tak hrozně –, protože teď už to nebyl víc než vagón plný krámů, tak jak ho prvně našel. Jedinou změnou byl plakát na zdi, který se už teď začal rozpadat a kroutit: „Bří Cabalové uvádějí svůj světoznámý karneval zázraků!“ Svinka se po něm neúspěšně pokusila přejít a spadla na podlahu – teď Cabalovi došlo, co bylo to šimrání na rtu. Za oknem viděl zkroucené stromy a náznak zvlněné nížiny. Jsou zpátky na Planinách. Karneval je opět zakonzervovaný.

„Ty sis vzal další nevinnou duši, co?“

„Nevzal jsem nic –“

„Nelži mi! Ležel jsem přímo v té pitomé truhle a poslouchal tě!“

„Pak víš, že jsem nic nevzal!“ vyštěkl Cabal a vymanil se ze sevření. Vrhl po Horstovi nevraživý pohled a pokusil se uhladit si sako. „Ona mi ji dala.“

„Dala ti ji,“ opakoval Horst pohrdavě.

„Dala mi ji! Nehraj si přede mnou na mravokárce! Když jsi byl přímo na místě, proč jsi nic neudělal?“

„Byl jsem připravený, to mi věř. Kdybych zaslechl to charakteristické cvaknutí tvého prstu na spoušti, nedošlo by na to druhé cvaknutí, když se spoušť domáčkne.“

„Nezabránil jsi mi zastřelit Kostrouna.“

„Vykláněl ses ze dveří a zjevně jsi mířil špatným směrem.“ Pochmurně se usmál. „Tak ty jsi zastřelil Kostrouna? Nemůžu tvrdit, že by mi to bylo líto. Nikdy jsem mu nevěřil. Nikdy jsem nevěřil nikomu z nich. Takže tě nakonec zradili?“

„Jako bys to čekal.“

„To si piš, že jo. Stejně jako ty. Nejsi hloupý, Johannesi. Možná jsi nelidský a morálně rozložený, ale ne hloupý. Vybrali si svou chvíli, že?“

„To si tedy vybrali.“ Cabal oprášil smetí z rohu desky stolu a posadil se tam. Na jeho oblíbeném koženém křesle se zjevně uhnízdily myši. „Podívej se, nejsem hrdý na to, co jsem udělal, ale už se stalo. Manipulovali mě od čerta k ďáblu, dopustil jsem se činů, na které bych raději zapomněl, ale tomu všemu už je konec. Nepředstírám, že účel světí prostředky, ale tu sázku jsem opravdu vyhrál. Dostanu svou duši zpátky a můžu pokračovat ve výzkumu.“

„Jupí,“ řekl Horst.

Cabal potlačil nevoli. Horst toho věru vydržel hodně. „A omlouvám se za včerejší večer, za to, co jsem ti řekl. Na svou obranu můžu upřímně říct, že jsem nebyl úplně ve své kůži. Oceňuju všechnu práci a úsilí, které jsi karnevalu věnoval, a, no, bez tebe bych to nikdy nedokázal.“

„No jen mi to omlať o hlavu, posluž si.“

„Jde o to,“ nenechal se odradit Cabal, „jde o to, že ty jsi dodržel, co jsi slíbil, takže to dodržím i já. Mám pár nápadů, jak by se tvůj stav dal léčit. Pokud se se mnou vrátíš domů, slibuji ti, že neustanu, dokud nenajdu lék.“ Rozhostilo se dlouhé mlčení. „Já si svoje řekl,“ zakončil Cabal.

Horst se na něj dlouze zadíval. „Ne. Ne, to nepůjde. Bohužel budu muset tvou laskavou nabídku z několika důvodů odmítnout. Za prvé…“ Vykročil k oknu, ale do něčeho kopl. Zvedl páčidlo, dotkl se jeho špičky, očichal ji. „To je krev. Tímhle jsi praštil Franka Barrowa?“

„Ano,“ přisvědčil Cabal, podrážděný takovým zdržováním. „Zkusil se tím dostat do zamčeného šuplíku k úpisům. Čekal jsem od něj něco umělečtějšího.“ Zarazil se a zamyslel se. „Moment.“ Přešel ke stolu a prozkoumal zásuvku. Štítek zámku byl škrábnutý, což mu předtím k jeho spokojenosti potvrdilo, že Barrow se ho pokusil vypáčit. Proklel se za takové slabomyslné uvažování.

„Za prvé,“ pokračoval přesto Horst, „vážně nemám zájem trčet s tebou ve stejném domě celá ta léta, která si experimenty nevyhnutelně vyžádají. Za druhé oba víme, že tvůj zájem postupně sklouzne k tvému hlavnímu výzkumu a mě necháš na suchu. Za třetí jsi odporný člověk, který měl zemřít při porodu.“

„Říkej si, co chceš, mně nadávky neublíží,“ opáčil Cabal, který mu jinak nevěnoval pozornost. „Páčidlo leželo tamhle na křesle. Jak se v tom případě mohl Barrow byť jen pokusit vypáčit tuhle zásuvku, když neměl nástroj vůbec po ruce?“

„Za čtvrté, i kdybych se dožil tisíce let, což je vzhledem k mému stavu reálně možné, pořád si budu vyčítat, že jsem ti pomáhal.“

Cabal ho pořád ignoroval. „A za další, proč by někdo zaútočil na zámek, když je logičtější vypáčit západku?“ Prohlédl si škrábanec. „Tohle je na páčidlo moc jemné. Tenhle zámek někdo otevřel paklíčem.“

„Za páté – a to je důvod poslední a nejspíš nejvýmluvnější – tvou nabídku nepřijmu, protože jsi tu sázku prohrál.“

Cabalovi začínalo svítat. S hrůzou vzhlédl k Horstovi, ten sáhl do kapsy vestičky a vyrukoval s několika lesklými paklíči. Zvedl je výš, aby byly pořádně vidět, a druhou rukou vytáhl z vnitřní kapsy povědomý pergamen. Zatřásl jím, aby se otevřel, a obrátil jeho lícovou stranu ke Cabalovi.

Byl to úpis. A byl nepodepsaný.

Cabal cítil, že se mu začínají podlamovat kolena, a ztěžka dosedl na podlahu. „Ach, Horste,“ řekl. „Ach, co jsi to udělal?“

„Zabil jsem tě, bratře. Tak jako jsi ty zabil mě. Rád bych si ale myslel, že na mém jednání bylo aspoň něco šlechetného.“

Cabal nedokázal odtrhnout oči od papíru. „Kdy jsi to udělal?“

„Otevřel jsem si šuplík paklíčem a tohle ti ukradl tak před deseti měsíci.“

„Deset měsíců? Ty to máš už deset měsíců?“

„Teprve tehdy jsem si totiž všiml, že úpisy nepočítáš, jen je v tom svém směšném zápisníčku odfajfkováváš. A fajfka se dá zfalšovat jedna dvě. Věřils, že úpisy zůstanou tam, kam jsi je dal. Celkem opodstatněná víra, jak se ukázalo, když jsem se k nim pokusil dostat: otevřít ten zámek paklíčem bylo neuvěřitelně těžké. Potřeboval jsem tak deset pokusů.“

„Vyplatí se investovat do kvality,“ zareagoval Cabal vlažně. „Proč? Proč jsi to vzal?“

„Když tohle všechno začalo, všichni lidé, které jsi přiměl k podpisu, by šli do Pekla tak jako tak. Proti tomu jsem nic nenamítal. Ale někdy už jsi skoro odšroubovával víčko pera u nějakého nebohého trouby, jehož jediným hříchem bylo to, že byl trošku hloupý nebo důvěřivý. Ano, vím, že pro tebe to jsou smrtelné hříchy. Ale pro mě ne. Musel jsem zasáhnout a odlákat tě k nějakému vhodnějšímu kandidátovi. Tehdy jsem se rozhodl, že potřebuju eso v rukávu.“

„Takže jsi ukradl úpis.“

„Takže jsem ukradl úpis.“

„Ale jak to mělo změnit moje chování, když jsem ani nevěděl, že to máš? K čemu je výhrůžka, když s ní vůbec nevyrukuješ?“

„To je přesně ten rozdíl mezi námi. Vůbec jsem to nezamýšlel jako výhrůžku. Kdybychom sem přijeli a já byl přesvědčen, že to děláš správně, tak bych ti jeden podpis opatřil sám. I v takovém městečku jako Penlow se pár vhodných kandidátů najde. Když jsi ale vzal duši té ženě z herny –“

„Nea Winshawová,“ řekl Cabal tiše.

„Aspoň si pamatuješ její jméno. Ano, Nea Winshawová; tím jsi u mě skončil. Zlomil jsem nad tebou hůl. Věděl jsem, že tě nejde spasit.“

„To už teď vážně nejde,“ odpověděl Cabal bez zahořklosti. „Na Satanův rozkaz mě teď ubezduší a strávím zbytek věčnosti v kotli s roztavenou sírou nebo nabodnutý na trojzubci nebo mě čeká něco podobně nudného. Díky, Horste, fakt díky.“

„Je mi to líto, Johannesi.“

„To by mělo.“

„Ne, není mi líto, co jsem udělal. Je mi líto všechno, kvůli čemu jsme teď skončili tady, všechno, z čeho vyplývá, že jsem neměl na vybranou. Je mi to vážně hluboce líto. Jestli tě to nějak utěší, skoro až do poslední chvíle jsem věřil, že je možné tě zachránit.“

„Zachránit? Před čím? Jak se ukazuje, nakonec jsem potřeboval zachránit jedině před svým bratrem. Spása? Pořád o ní mluvíš, jako bych ji potřeboval. Neměl bys odněkud vytáhnout tamburínu a začít tancovat, když vedeš takovéhle řeči?“

Opřel si zkřížené ruce o přitažená kolena a čelo si položil na předloktí. Celý život prožil nadarmo. Jeho výzkum nepřispěl k sumě lidského vědění ani špetkou něčeho užitečného. Nijak se nepřiblížil dosažení svého cíle. Brzy bude mrtev a všechno, co udělal, bude zapomenuto nebo z toho bude laciný vtip. Kdyby se věnoval něčemu zbytečnému, jako třeba penězům, byl by teď bohatý. Ironickou shodou okolností skutečně zbohatl: to se tak stává, když člověk provozuje lukrativní byznys a nemusí vyplácet mzdy. Naneštěstí bude mrtev mnohem dřív, než by vůbec mohl udělat se svým bohatstvím něco smysluplného. „Nikdy jsem se neměl vrátit do krypty Druinových. Prostě jsem si měl dát inzerát do zábavního tisku. ‚Hledáme zástupce ředitele kočovného karnevalu. Talent a hrabivost podmínkou. Moralisté se hlásit nemusí.‘“

Horst se zadíval na Cabala, otevřel ústa a už už chtěl něco říct, pak si to ale rozmyslel. Vypadal jako člověk, který si konečně uvědomil, že ztrácí čas. Místo toho přešel k oknu, zadíval se na východní obzor a při tom začal trhat zbytečný úpis. „Svítá, brzy přijde rozbřesk. Neviděl jsem slunce už devět let.“ Otevřel dveře a sešplhal dolů.

Johannes Cabal se víc než minutu utápěl v sebelítosti a sebenenávisti. Nakonec vzhlédl s výrazem člověka, kterému opět došla příšerná pravda. „Rozbřesk?“ zašeptal zhrožené. Vyskočil, lehce se zapotácel, jak se mu do nohou vrátila krev, vzpamatoval se a vyběhl k otevřeným dveřím.

Venku Horst zatím ušel nějakých dvacet metrů a teď si zrovna sundal sako, úhledně ho složil a položil ho na zem. Cabal se zastavil na schodu a zoufale zavolal: „Proboha, Horste! Pojď dovnitř! Pojď dovnitř! Nedělej to!“

Přes Planiny se k nim rychle šířilo světlo nového úsvitu. Horst jeho příchod sledoval s nezaujatou vyrovnaností a laskavým úsměvem. Cabal ne. Vyskočil, ztěžka přistál a rozběhl se k bratrovi. Stáhl si při tom vlastní kabát a máchal s ním, jako by to byl štít proti záři. „Prosím, Horste! Na kolenou tě prosím, nedělej to! Když se rozběhneš, ještě se můžeš dostat zpátky do bezpečí!“

Horst se zadíval na rozjasňující se obzor a cítil, jak se mu kůže začíná zahřívat. To zvláštní mravenčení nebylo ani příjemné, ani nesnesitelné. Slyšel svého bratra a neskrývaný strach v jeho hlase ho nečekaně dojal. Nemůže se na něj podívat; musí zůstat odhodlaný. Tak či onak žil déle než někteří jiní a za to byl vděčný. Teď je nepochybně čas odejít. Jeho pohled se neodtrhl od horizontu.

„Promiň, Johannesi. Jdu tam, kam jsem měl jít před devíti lety.“

Poslední a nejsilnější záchvěv instinktu sebezáchovy pominul a teď už bylo pozdě. Ani on by se už nedostal do stínu včas. Napadlo ho, jestli je to všechno nějak jeho vina, jestli slunce bude bolet, zadoufal, že se v životě zachoval správně, věděl, že tohle jsou jeho poslední myšlenky a že nic neznamenají. „Sbohem, bratře,“ pronesl a pak už si nemyslel nic. Sluneční paprsky se přelily přes jakýsi vzdálený horský hřbet, ozářily oba a Cabala na okamžik oslepily. Zamrkal, zaláteřil a pokusil se Horsta najít nataženýma rukama, ale už tam nikdo nebyl. Točil se a zkoušel bratra uchopit, věděl ale, že už je pozdě. Když se mu zase vrátil zrak, nebylo tam nic k vidění. Jen pár třepetajících se hnědých listů, poletující šedivý popel a ve vzduchu lehký odér ztracených příležitostí. Cabal se prudce obrátil, zadíval se ke vzdálenému obzoru, ale byl sám, sám, tak jako vždycky.

Nový den zastihl nekromanta Johannese Cabala, jak sedí u zchátralého a rozkládajícího se vlaku na dávno opuštěné vedlejší koleji, s hlavou v dlaních, štěrk pod jeho nohama byl pokropený kapkami slané tekutiny a sluneční brýle odhodil stranou, když už stejně neviděl.

KAPITOLA 16

v níž se vědec vrátí do pekla a dohoda je porušena

„Šílený Dan“ Clancy pečlivě zvažoval další odpověď. Jako psanec na Divokém západě nikdy doopravdy nepřemýšlel, co ho čeká po smrti; raději si zvesela užíval života plnými doušky. Když ale při přestřelce skončil jako druhý nejlepší, byl svržen do jámy pekelné a musel se v rychlém sledu vyrovnat s věčností, předpeklím a štosem potištěného kancelářského papíru. Z toho všeho ho nejvíc děsilo to poslední.

Otázka (na formuláři UNCH/14/K, oddíl 45, č. 215) byla uvedena varováním: „Jakýkoli metachronismus ruší platnost celého formuláře“. Clancy neměl ani ponětí, co by proboha (či tady snad prosatana?) mohl ten metachronismus být, a to ho děsilo. Formulář UNCH/14/K mu byl již šestasedmdesátkrát vrácen, ale nikdy mu nevysvětlili proč. Trubshaw, nenáviděný Trubshaw, opovrhovaný Trubshaw mu řekl: „Nemáme personál k tomu, abychom všem vyznačovali všechny chyby. Tohle není školička, chlapče! Jestli se chceš dostat za tyhle dveře, tak by sis měl dát maličko větší pozor, slyšíš?“ Pak se vždycky šíleně zachechtal a zabouchl okýnko. Clancy vypudil Trubshawa ze svých představ a soustředil se na otázku. Když byl s odpovědí z poloviny hotov, z roztržitosti přidělal u písmene „F“ – „Veškeré odpovědi musí být napsány TISKACÍM PÍSMEM, pokud není uvedeno jinak“ – jednu čárku navíc, takže se z „FRANKOVY FARMY“ stala „FRANKOVA EARMA“. Zastavil se a zíral na tu chybu, snažil se ten chybný tah vymazat čirou silou vůle. Marně. Pokusil se lstivě vylepšit písmena tak, aby se to přiblížilo správné odpovědi, ale jen skončil se slovem „BARMA“. Bylo to beznadějné. Nezbývalo než vystát tříměsíční frontu na žádanku o nový výtisk tohoto formuláře.

Padl na něj stín, a než měl šanci se otočit, cosi spadlo na vyprahlou zem mezi jeho zkřížené nohy. Sáhl dolů a to, co našel, ho ohromilo a uvedlo v úžas. Byl to svatý Grál, věc, kterou si v tomhle Bohem zapomenutém místě přál prakticky od začátku. Guma.

„Je trochu upatlaná, ale to asi půjde setřít,“ pravil stín. Měl lehký německý přízvuk. „Užijte si to.“

Johannes Cabal se podruhé v životě blížil k Branám Pekla. Nic moc se tu od posledně nezměnilo krom zavedení melaminové vývěsky nad dveřmi pro vrátného, na níž stálo Fronta se stojí zde. Cabal se vydal přímo k nim.

U dveří se zástup přechodných předzatracenců dočasně zastavil kvůli prudké hádce, která vypukla mezi Hawleym Harveym Crippenem a Kunhutou Mackamotzkiovou alias Bellou Elmoreovou alias Corou Crippenovou.

„Proč tu jsem?“ kvílela teatrálně. „To on mě zavraždil! A navíc mě rozsekal!“

„Coro, poslouchej mě, prosím,“ řekl Crippen, očividně ne poprvé. „Já tě nezavraždil. Bylo to zabití. Nešťastná náhoda.“

„Takže ty jsi mě nešťastnou náhodou rozsekal a zakopal ve sklepě? V nehašeném vápně? Tomu tedy říkám nešťastná náhoda, ty červe mrňavá!“

„Minimalizace škod, paní,“ nadhodil americký voják ve frontě za nimi, jenž byl lépe znám svým fortelem se skartovačkou než s puškou.

„Ale já jsem oběť!“ zařvala. „Co tu dělám? Proč tu jsem? Proč, proč, proč?“

Arthur Trubshaw vzhlédl od svého rolodexu. „Nevěra. Mnohonásobná,“ pravil znuděným hlasem. Otočil na další kartu. A na tu po ní. „Mnoho a mnohonásobná nevěra.“

Všichni se zadívali na Coru Crippenovou. Pod palbou tolika pohledů lehce svěsila hlavu. „Víte,“ řekla tiše, „byla jsem osamělá.“

„Fascinující,“ ozval se nový hlas. Pohled na zcela oblečeného Cabala rozčísl čelo fronty u dveří jako břitva při holení vlasů. „Zdravím, Trubshawe. Vrátil jsem se. Buď tak laskav a otevři dveře.“

Trubshaw na něj chvíli švidral. Pak se mu na tváři usadil příšerný úšklebek. „Á, tak to jsi zase ty, že, pan ‚Pusť mě dovnitř, nemám nic domluveného‘ Cabal? Ale jistě, můžeš dovnitř.“ Znovu se kdákavě zasmál, sklonil se, potom se zase objevil s objemným formulářem a z okýnka ho Cabalovi prudce podstrčil. „Jen co budeš mít hotový papírování!“

Cabal si ten štos neobtěžoval převzít, jen naklonil hlavu a přečetl si horní list. „Formulář VSKW/I, Stručná žádost pro vstup živých osob za zvláštních okolností.“ Cabal se narovnal a zadíval se na Trubshawa. „To nemyslíš vážně, že ne?

„To si piš, že to myslím vážně! Tohle jsem napsal čistě pro tebe. Musím uznat, že je docela zrádný. Možná si to budeš muset párkrát zvopáknout, než to trefíš! Řekněme dvěstě třistakrát? Ha-ha-ha-ha-ha-urrrk!“

Traduje se, že hranatý kolík nelze zasunout do kulaté díry. Jak už je to u tradovaných vědomostí časté, není to úplně pravda. Je docela dobře možné nacpat hranatý kolík do kulaté díry, pokud jste hodně hloupí a velmi tvrdohlaví, nebo prostě nemáte moc rádi hranaté kolíky.

Cabal se oběma rukama natáhl za okýnko, popadl Trubshawa za uši a zatáhl. Žalostně křičícího úředníka pak tahal z okna, dokud mu hlava nevyčuhovala natolik, aby mu Cabal mohl nasadit kravatu a uplatnit nějak svou váhu. Trubshaw nebyl velký, ale jeho ramena pořád nechtěla prolézt okenním rámem, dokud se mu jedno nezlomilo s prasknutím, při kterém přihlížejícím cuklo v obličeji. Cabal ho vytáhl celého a odhodil ho na spečenou zem.

„Ty hajzle!“ vzlykal Trubshaw. „Ty zatracenej hajzle! Jen počkej, až Jeho Ctihodnosti povím, cos udělal –“

Cabal mu nehodlal naslouchat. Vytáhl Trubshawa na nohy a divoce mu vyštěkl do tváře: „Je mi to úplně a naprosto ukradené. A ty teď budeš muset řešit jiné věci. Arthure Trubshawe…“ Prudce jej obrátil, aby měl výhled do Plání předpeklí. Lidé se tu tísnili až k obzoru. Lidé s formuláři a tužkami, které teď zahazovali a zvedali se, velká šířící se vlna rozzuřeného lidstva tváří v tvář svému mučiteli. „…představuji ti veřejnost,“ dokončil Cabal, nakopl Trubshawa do kříže a strčil ho do velkého moře lidí, které se nad ním během vteřiny zavřelo.

Cabal neměl obvykle pro lynčující davy velké pochopení, ale pokud by ho nějaký kdy dostihl, díky bezvědomí či smrti by ten zážitek byl krátký. Trubshaw v podobné smilování doufat nemohl. Cabal se natáhl malým okýnkem v Branách Pekla a s úsměvem odsunul zástrčku ve dveřích pro vrátného. Jestli ho čeká všivý den, neviděl jediný důvod, proč by si pár dalších zasloužilců nemohlo užít trochu zábavy.

Když se Ratuth Slabuth, generál pekelných hord, dozvěděl o invazi v Pekle a jakýchsi nepokojích na Pláních předpeklí, nalistoval v kapesním diáři, co se stalo před rokem, zamlaskal a pravil, že se o to postará. Cabala zastihl ve čtvrtém kruhu.

„Zdravím, Cabale,“ řekl a zjevil se mu tak diskrétně, jak jen to bylo možné. „Vidím, že jsi zase zpátky.“

„Na to všechno jsi přišel sám? Už chápu, proč se z tebe stal generál, Slabuthe.“

„Jízlivost ti nesluší,“ opáčil Slabuth povýšeně a v duchu si poznamenal, že se musí podívat, jestli to znamená totéž co „sarkasmus“.

Cabal ho obdařil pohledem, po němž generál zalitoval, že si to nevyhledal předem. „Tvé názory na vývoj mé osobnosti mě nezajímají. Jak dobře víš, přišel jsem za Satanem. Nyní odstup“ – zadíval se na Slabutha, jenž nohama věru neoplýval – „nebo mi prostě po svém způsobu uhni. Mám schůzku.“

„Výborně. Ale nejdřív, čistě ze zvědavosti, ulovil jsi všechny ty duše? Všech sto?“

„Do toho ti nic není.“

„Takže neulovil.“

Cabal se na něj klidně zadíval, pak sáhl do své všudypřítomné kabely a vytáhl krabici s úpisy. „Všechny smlouvy, co mám tady, jsou podepsané,“ prohlásil, přičemž se pečlivě držel pravdy, částečné pravdy a čehosi stejně dobrého jako pravda. Pak zase krabici uložil zpátky.

„Aha,“ řekl Slabuth a chochol na řecké helmě mu spadl, „já si byl jistý, že se ti to nepovede. Pech.“

„Tvou péči jsme zaznamenali. Uznávám, že ten kousek s Billym Butlerem byl otrava.“

„Ve válce a v lásce je ale všechno povoleno. Zapomeneme na to, co říkáš?“ nadhodil Slabuth a očividně mu bylo naprosto jedno, co si o tom Cabal myslí.

„Nebyl jsem si vědom, že jsme ve válečném stavu, a jsem si jist, že my dva se nemáme dvakrát v lásce. Ale stejně je to od tebe velmi šlechetné.“

„Vážně?“ opáčil Slabuth zmateně.

„Ale jistě. Není mezi námi žádná zlá krev.“ Chvíli se na sebe oba dívali. Nakonec Cabal řekl: „Tak já už půjdu.“

Generál Ratuth Slabuth sledoval, jak Johannes Cabal mizí za rohem tunelu, a zamyšleně si při tom hladil klepetem kostnatou bradu. Nedostal se do své funkce, aniž by byl alespoň trochu schopen zaznamenat vyhýbavé vyjadřování, i když nedokázal pokaždé proniknout pod jeho povrch. Něco tu smrdělo. Popravdě řečeno, něco hodně smrdělo přímo tady. Obrátil se, cosi při tom převrhl a to se rachtavě začalo koulet. Sáhl dolů a zvedl takřka prázdnou sklenici, jíž víčkem procházel štětec. Sklenice s lepidlem. Co to tu dělá?

Zpoza rohu se z třetího kruhu vyvalil dav rarachů, který se prudce zastavil, jen co ho zahlédl. Došlo na obvyklé tahání za čupřinu nad čelem, ačkoli nikomu z nich z kožovitých čel nevyráželo nic, co by se dalo popsat jako kštice. Slabuth si ale povšiml potlačovaného hihňání a atmosféry lehké neposlušnosti. Poklepal si na špičku helmy a opatrně řekl: „Pokračujte, raraši.“

Prostrkali se kolem něho, jako by se šíleně rychle chtěli dostat jinam. Když zmizeli za rohem, zřetelně zaslechl, jak na něj jeden z nich zavolal: „Tak zatím, Ratlíku!“, načež se zničehonic ozvala salva smíchu. Ratuth Slabuth je počastoval zuřivým pohledem a jeho slonovinové čelo se podezřívavě zamračilo. Prudce se obrátil a vzlétl k třetímu kruhu.

Za pár minut Cabal jen tak tak nešlápl do jakýchsi odporných slizkých pozůstatků, bezpochyby stop po nějakém děsivém bezejmenném netvoru z jámy pekelné, jako je tentononc či jaksetojenjmenuje. Na okamžik ale jako by došlo k takřka jasnozřivému záblesku poznání, který zřetelně zavoněl po anýzu. A neucítil ho jen Cabal, protože ta špinavá skvrna se zachvěla a nečekaně si vytvořila oko, které se na něj zuřivě zadívalo. Vypadalo trochu zaníceně. „Á,“ řekl Cabal a skrčil se u toho tvora, „ty jsi určitě pozůstatek onoho nešťastného ďáblíka, který mě měl ponoukat, abych všechno kapitálně zvoral. Tady se nějak nedokážou smířit s nezdarem. Shodou okolností,“ řekl a narovnal se, „jsem měl při našem rozloučení trochu frmol. Myslím, že jsi z toho vyvázl až moc snadno.“ Při tom dupl na oko a to se vlhce rozplesklo. „Přeju hezký zbytek dne,“ rozloučil se a odešel.

Mimble Slizkosukňová ležela rozcáklá v kaluž a slizem se jí honily ukrutně nenávistné myšlenky.

Satan naslouchal modlitbám svých věřících v hmotné sféře Země a připadalo mu, že se to nějak táhne. Hlasy vylétaly ze žhnoucího bodu v sirném vzduchu a jedna ze Satanových sekretářek poletovala na kožnatých křídlech a dělala si těsnopisem důkladné poznámky. „Ó Satane, můj pane, splň mi má nejtoužebnější přání…“, „…a chci auťák a spoustu roštěnek a chci…“

„…jen kámen mudrců, to přece není tak moc…“

„…abych mohl lépe plnit tvou vůli…“, „…všichni zhebnou! Všichni do jednoho! Já jim ukážu, že mně se posmívat nebudou!“

„Je tam dneska něco zajímavého, Betty?“

Sekretářka mu lehce slétla na rameno a podívala se do zápisníku. „Ani ne. Aha, tady vás někdo prosí v hodince nejvyšší nouze a tak dále a tak podobně, jak jste ho mohl opustit, když plnil vaši vůli, bla bla bla.“

Satan se poškrábal na krku. „A čistě pro zajímavost, plnil mou vůli?“

„Ne. Nechal hrát desku pozpátku a myslel si, že s ním mluvíte.“

„Heavy metal?“

„Spanish Eyes od Backstreet Boys.“

Satan zamyšleně přikývl. „Hm, kdyby to byla Sinatrova Girl from Ipanema, tak by na tom mohlo i něco být. Co že je ta jeho hodinka nejvyšší nouze?“

„Obětoval k vaší větší slávě svou panenskou tetu. Teď ho za to popraví.“

„Dobře dělají. K čemu by mi byla panenská teta? Vážně bych ocenil, kdyby lidi víc přemýšleli.“

„Takže nezasáhneme?“

„Nezasáhneme. Až se tu ukáže, řekněte mu, že se zachoval jako blbeček, a strčte ho k odpadlým kněžím. To mu vezme vítr z plachet.“

Betty si udělala poznámku a podívala se na seznam audiencí. „A máte se setkat s jistým panem Johannesem Cabalem.“

„No ovšem. Na tohle jsem se těšil. Kdy má přijít?“

„Teď,“ ozval se povědomý hlas u jeho nohou. Satan nadzvedl obočí na Betty, ta pokrčila rameny. Naklonil se a zadíval se za svoje kolena. Johannes Cabal stál u ohnivého jezera a leštil si brýle se zabarvenými skly.

„Jako vždy včas,“ řekl Satan a nepřesvědčivě se usmál.

Cabal neřekl nic, dokud si z čoček neočistil poslední šmouhy. Pak si brýle v pekelném světle prohlédl a zase si je nasadil. „Při plnění podmínek sázky jsem zaznamenal vměšování,“ pronesl střízlivě. „Tudíž je neplatná.“

„A i já tě moc rád vidím,“ odpověděl Satan a potlačil teatrální zívnutí. „Co se sázky týče, o nějaké neplatnosti nemůže být ani řeč. V pravidlech nestálo nic o tom, že si ji nemůžu trochu zpestřit, pokud to uznám za vhodné. Uznal jsem to za vhodné.“

„Nedělej ze sebe blbce,“ odpověděl Cabal. „Beztak jsme žádná závazná pravidla neměli.“

„Pak si nemáš nač stěžovat.“

„Dobře. V tom případě tvrdím, že u té roční lhůty šlo o jeden plutonský rok.“

„Prosím?“

„Plutonský rok. Tedy dvě stě třicet devět pozemských let. Zhruba.“ Zkřížil ruce na prsou. „Nemáš monopol na šibalské interpretace.“

„Mám tomu rozumět tak, že si žádáš prodloužení lhůty?“ Na Satanově tváři se rozhostil nádherně samolibý a opovržlivý úsměv. „Že se ti nepovedlo získat sto duší? Musím přiznat, že mě to trochu překvapuje. Bylo mi dáno na srozuměnou, že jsi uspěl a ještě měl patnáct vteřin k dobru.“

„Došlo k chybě při sčítání. Měl jsem jich jen devětadevadesát.“

„Ale to je mi smůla,“ řekl Satan a zatřepetal řasami.

„Takže dostanu devětadevadesát duší a navíc tě ještě budu moci zabít? Oj nádhernajs, oj bašta. Hoja! Hurá!“ Satan se pobaveně, úlisně uchechtl. „Můj kalich přetéká.“

„Tvůj kalich nic takového nedělá. Buď jedno, nebo druhé.“ Cabal sáhl do tašky u nohou a otevřel ji. Vytáhl krabici. „I podle té nejvágnější interpretace pravidel šlo vždy o buď/anebo. Buď pro tebe seženu sto duší, nebo mě zabiješ. O žádném jiném čísle tu není ani zmínka. Jestli chceš obsah této krabice,“ – okázale jí zamával – „pak zrušíme předchozí sázku a začneme odznovu. Jinak zemřu, krabice skončí v plamenech a dárci dostanou duše zpátky.“

„Ale ta tvá bude pořád patřit mně, Johannesi,“ řekl Satan pomalu, „a věčnost je dlouhá.“

„Na výhrůžky jsem alergický,“ prohlásil Cabal bez váhání a napřáhl se, že krabici vrhne do jezera lávy.

„Počkej!“ vyštěkl Satan. Cabal se zarazil. „Počkej,“ opakoval už mnohem klidnějším tónem. Úlisně se usmál, a jako by tím úsměvem říkal: Přenesme se přes tuto nepříjemnost, však jsme oba rozumní lidé, alespoň metaforicky vzato.

Chřípí se mu rozšířilo, když nasál lahodnou vůni nevinnosti. Sedmadevadesát duší bylo bezcenných, duchovní škvára: zoufalé případy, jejichž jména jsou v nebeské hlavní knize napsána jen velmi tenkým písmem. Ale ty dvě poslední, ta Winshawová a Barrowová, byly sladké. Nea Winshawová se zachovala netypicky a bylo třeba nasadit velké pokušení, aby zhřešila tak těžce. Přesto se kvůli záchraně svého dítěte vědomě odsoudila k zatracení. To bylo dráždivé. A Leonie Barrowová je absolutně dobrá a podle všeho by nedokázala spáchat ani něco lehce nemravného. Neměl slov (i když by nejspíš mohl udělat pár chrochtavých zvuků, které by byly s to přiměřeně vyjádřit jeho pocity). A její duše je celá jeho. Respektive byla by, pokud by ji dokázal z Cabala nějak vypáčit. Nea a Leonie by přirozeně byly jeho hračkami jen do Soudného dne, ale tekly mu sliny už jen při pomyšlení na všechnu zábavu, kterou by si s nimi mohl do té doby užít. Trpěl obvyklým problémem zhýralých epikurejců – otupělým apetitem – a nové požitky tu byly vzácnost.

A navíc, jestli ještě jednou bude muset hrát kanastu, tak asi začne křičet.

Z dalších myšlenek vytrhl Satana dramatický příchod generála Ratutha Slabutha – vyřítil se stropem jeskyně a zahučel do lávy. Roztavený kámen se na vteřinu zavřel nad jeho hlavou, načež vybuchl a Slabuth vystřelil nahoru jako obrovská věž končetin, úhlů a vulkanické zuřivosti. Láva mu kapala z prázdných očních důlků. Pak se ozval děsivý výkřik prvopočátečního vzteku, který tloukl na hranice vnímání. Přehnal se přes povrch jezera a zastavil se nad Cabalem. „Ty sráči jeden malej!“ zařval.

Satan se pohodlně usadil na trůnu. „Vypadáš rozrušeně, generále. Chtěl by sis o tom popovídat?“

Aniž by odtrhl pohled od Cabala, jemuž podle všeho vadily jen do ruda rozžhavené kapičky kamene pršící ze Slabuthova těla a jenž si jinak nedělal starosti, zuřící generál zavrčel: „Tenhle… člověk vyvěšoval v prvních třech kruzích Pekla oznámení!“

„Aha,“ řekl Satan, u něhož to vzbudilo jen letmý zájem, ale přitom dál promýšlel tu situaci s dušemi, „a co na nich stálo?“

„No…“ Ratuth Slabuth se poprvé zajíkl. Ba co víc, najednou na něm byly znát rozpaky. „Ono je to osobní.“

Satan se zadíval na Betty a ta vystřelila do vzduchu. Za pár okamžiků se vrátila s plakátkem. Satan si ho vzal a četl:

„Nech ať je v těchto kruzích Pekla známo, že arcidémon Ratuth Slabuth, generál pekelných hord, by od nynějška rád slul svým předchozím oblíbeným označením, to jest Ratlík Šašlik,

Prznič mléka a Zamotávač tkaniček, Rušič rozhlasových hudebních pořadů a Šiřitel nevyžádaných reklamních letáků.“

Satan se zamračil. „Druhdy jsem na BBC poslouchal nahrávku Paganiniho – mimochodem je to jeden z mých oblíbenců – a celou dobu mě rušilo hrozné syčení a praskání. Takže to bylo tvoje dílo?“

„Ne!“ ozval se Slabuth poníženě. „To je lež! Ten plakát se mnou nemá nic společného! Tenhle smrtelník“ – ukázal na Cabala, jenž nad tak špatnými způsoby rozhořčeně pomlaskl – „si to všechno vymyslel!“

„Ale říkalo se ti přece Ratlík Šašlik?“

„No, ano, tohle je pravda, ale to už je dávná minulost. Rozhlas tehdy ani nebyl vynalezen! Jsou to všechno lži!“

„Mno,“ pronesl Satan, „to je trošku trapné. Já mám být otcem lží. Jen si představ, že bych si nevšiml vlastních dětí. Ts.“

Slabuth/Šašlik se obrátil ke Cabalovi. „Jsem moc rád, že jsi prohrál sázku, smrtelníku, protože díky tomu tě můžu zabít. Připrav se na smrt!“ Pokud čekal, že se Cabal začne strachy žalostně choulit, měl být zklamán. Popravdě řečeno měl být zklamán, pokud od Cabala čekal něco jiného, než že káravě zakývá prstem a ukáže na Satana, protože přesně to teď Cabal dělal.

„Když už jsme u toho,“ ozval se Satan klidným hlasem, který věštil něco nehezkého, „asi snadno nahlédneš, že sázku uzavřel Cabal se mnou, desátníku Šašliku. Pokud má někdo právo ho zabít, pak jsem to já. Shodou okolností teď s panem Cabalem vyjednáváme o nových podmínkách sázky. Tudíž ti budu povděčen, pokud se vrátíš do kasáren a nebudeš se plést do věcí, do kterých ti nic není.“

„Do kterých mi nic není? DO KTERÝCH MI NIC NENÍ? Tak já vám něco řeknu… Počkat. Tak moment. Co to bylo?“ Jeho hlas přešel do nevěřícného šepotu. „Desátníku Šašliku?“

„Slyšel jsi mě moc dobře, desátníku. Už nějakou dobu jsem nespokojený s tvými výkony. Nejvyšší čas tě trochu popohnat.“

„Desátníku,“ opakoval Ratlík Šašlik zděšeně.

„Na tvém místě bych to nebral jako degradaci. Ačkoli o degradaci zjevně jde. Ber to jako výzvu. Napoprvé ses vyhoupl do generálské hodnosti natotata.“

„Za dvanáct tisíc let,“ upřesnil Šašlik a zdůraznil při tom každou slabiku. Pomalu sundal helmu, teskně se na ni zadíval, položil ji Satanovi k nohám a pomalu se odplížil. Satan se rozesmál dávno předtím, než byl z dohledu či doslechu.

„Dokážeš být hrozně úzkoprsý,“ řekl Cabal.

Satan si z koutku oka utřel slzu. „Ty jsi přece vyvěsil plakáty.“

„Já neaspiruju na zbožnění.“

Satan po něm střelil kyselým pohledem. „Neříkej. Ale k věci. Máš zboží, o které bych docela stál. Jsem si jist, že mám nějakou maličkost, po které zase prahneš ty. Uděláme spolu obchod?“

„Tady není o čem smlouvat. Dáš mi mou duši výměnou za tuhle krabici? Ano, nebo ne?“

„Božínku,“ opáčil Satan, „to se budeš muset víc snažit. Zapomínáš, že krom jiného jsem zplodil právníky. Mě nezajímá ta krabice. Chci její obsah.“ Satanovi udělalo radost, když uviděl, jak se Cabalovi za brýlemi zúžily zorničky (schopnost vidět skrz kouřová skla je zcela přirozená pro někoho, kdo žije v jeskyních plných sirných výparů). Takže on vážně zkoušel oblafnout samotného Satana. Poslední rok ho zjevně změnil. „Já nejsem jeden z tvých hejlů, Cabale: na to nezapomínej.“

Cabal si cosi dlouze rozmýšlel. Satan přemýšlel, jestli nakonec neobětuje sebe sama, aby zachránil podepsané. Zas tolik se přece nezměnil, ne? „Tak dobře,“ pronesl Cabal nakonec, „obsah dostaneš taky. Krabici přihodím zdarma.“

„Platí,“ řekl Satan a burácivě se zasmál. „Platí!“

Ze stěn začaly padat balvany. Cabal se v náhlém strachu o život rozhlédl. Přece si Satan nemůže rozmyslet dohodu, kterou notabene uzavřel ani ne před minutou? Ze zdí začaly vyjíždět stupně. Usazovala se na nich hejna létajících tvorů, raraši se hrnuli z malých tunelů, které se ve zdech otevíraly jako geologické konečníky. Několik jich hned spadlo do lávy, ale to už jsou prostě raraši.

Satan se zvedl a stál tam, mohutný a zlovolný, s hlavou skoro ztracenou ve smrdutých mracích. Za ním se podlaha roztřásla a roztříštila, jak se jeho generálové, knížata a baroni zvedli: Balberith, Belzebub a Carreau; Melmo-roth, Shakarl a pan Runcible; Olivier, Leviatan a Yog-Sothoth, který se tam ocitl jen shodou okolností, protože si nemohl pomoct. „Promiň mi to, Johannesi Cabale. Pohání mě pýcha a chci mít publikum, až ti to dám vážně sežrat.“ Oslovil shromážděné hordy. „Dámy. Pánové. Další tvorové méně jistého popisu. Před sebou máme člověka, který se mě pokusil porazit, který se mě pokusil podvést.“ Všichni bučeli, syčeli a pískali, dupali kopyty a troubili. Satan zvedl ruku, aby se ztišili, a vmžiku se také ticha dočkal. „Tenhle muž je ochoten poslat sto svých bližních na nekonečné utrpení“ – v tu chvíli se ozval sporadický jásot – „kvůli své vlastní nesmrtelné duši, kvůli závanu ducha, jehož si vůbec nevážil, dokud ho měl, ale pro nějž se byl ochoten prostituovat, když o něj přišel, pro tohle…“ A jako laciný kouzelník na dětské besídce vytáhl Cabalovu duši.

Ze Satanova ukazováčku, ze samé špičky jeho skvěle pěstěného nehtu se houpalo cosi smutného, špinavého a bílého, jako prostěradlo z balkónu laciného hotýlku. Svíjelo se to nešťastně, inteligenci to nemělo, ale vědělo to, že jeho pravý vlastník je nedaleko. Cabal měl celkem příjemný pocit, jako by se poprvé za mnoho let vracel domů a jako by všechno mělo být jako vždycky. Pustil krabici na zem a odstoupil od ní. „Výborně,“ řekl, „jsou tvoje. Splň, co jsi slíbil.“ Mluvil tiše a další povyk a řev šíleně agresivního publika ho skoro přehlušil.

Ale Satan ho slyšel. „Mám splnit, co jsem slíbil? Když dovolíš, řeknu ti vtip, Johannesi Cabale. Chtěl jsem ti vrátit duši tak jako tak. Zabít tě? Jsi mi mnohem užitečnější na Zemi než tady dole.“

„Nebudu pro tebe pracovat. Už ne,“ prohlásil Cabal rozvážně, ale přesto lehce zčervenal.

„Ani nemusíš. Tvoje ubohé plány nadělají stejnou škodu jako klášter plný posedlých jeptišek. Potřebuješ duši, abys mohl šířit chaos ve světě smrtelníků? Fajn! Tu ji máš!“ Satan vycenil zuby. „Nic tak nízkého bych u sebe v domě stejně nechtěl mít.“ A s těmito slovy mrštil duši na Cabala.

Cabal neucítil, jak ho zasáhla, zato najednou cítil, že je doma, a jak zavřel oči a výsměšný jekot a pošklebky čím dál víc slábly, pomyslel si, že tam by opravdu měl být.

Naštěstí si to myslel i Satan.

Cítil trávu a stromy, slyšel ptačí zpěv i blízkou řeku, cítil čerstvý vánek na tváři, který mu cuchal vlasy a vyfoukával ze záhybů jeho šatů pach síry. Pořádně a velmi zhluboka se nadechl, na dlouho vzduch zadržel v plicích a pak ho vydechl. Otevřel oči. Byl na cestě v údolí, nad ním na kopečku rostla skupinka stromů, řeka tekla méně než sto kroků po jeho pravici. Přesně věděl, kde je: dvě míle za ním leží vesnice, míli před ním jeho domov. Dal se do kroku.

Bylo zrovna pozdní odpoledne a on se záměrně procházel zvolna, cítil každý kámen pod botami, zastavoval se a díval se na mraky, na ptáky, kteří mu létali vysoko nad hlavou. Usmál se a v tom úsměvu nebylo nic krom prostého potěšení. Potom se vydal dál.

Náhle se zarazil a úsměv z něj spadl jako jezevec z kulečníkového tága. Jeden z ptáků se choval velice charakteristicky: kroužil kolem dokola něčeho, co bylo mimo dohled za zatáčkou. Černý pták, ale vůbec ne kos, spíš taková ošklivá potvora, která dělala „Kronk!“ Den najednou ztratil hodně ze svého kouzla.

Cabal došel za zatáčku a zjistil, že vrána krouží nad balvanem na stráni poblíž cesty. Na něm seděli Denzil a Dennis a hráli improvizovanou verzi hry Kámen, Nůžky, Papír, kterou vymyslel Denzil: „Kámen, nůžky, papír, dynamit, prašť Dennise do tváře.“ Soudě podle stavu Dennisova nosu už hráli nějakou dobu.

Dennis spatřil Cabala první a obrátil k němu svou příšerně poničenou tvář. Zkusil se usmát a lak kolem jeho úst popraskal a trhlinky se paprskovitě rozšířily. Denzil využil té příležitosti k mazanému vítěznému tahu ve hře a uštědřil Dennisovi prudkou ránu do spánku. Dennis vydal praskavý zvuk, jaký dělá lýčí, a přepadl na bok. Vrána příšerně zfušovala přistání a teď ke Cabalovi plna naděje hopsala přes trávu. Zadíval se na ni bez sebemenší náklonnosti.

„Proč jsi nemohla být něco stylovějšího?“ zeptal se jí. „Třeba krkavec. Nebo havran.“

„Kronk!“

„Nebo tučňák. Vážně bych si nevybíral.“ Zadíval se na vránu a ta se s očekáváním zadívala na něj. „No tak dobře,“ řekl nakonec a poklepal si na rameno. S ptákem usazeným na plášti a ve společnosti hádajících se mrtvol se Cabal s poněkud menším nadšením vydal k domu.

Ani v tak nechtěné společnosti nedokázal necítit jistou malou radost při pohledu na svůj dům, když k němu konečně došli. Byl vysoký a trčel ze svahu, jako by tam stál odjakživa, ačkoli jeho styl byl pouze středně viktoriánský. Jeho kameny kdovíproč vypadaly umouněné od sazí, ačkoli nejbližší továrna se nacházela přes třicet mil daleko. Vzhledem k tomu, že nejbližší soused bydlí tři míle podél stejné cesty, působilo poněkud nepatřičně, že má dům zahradu obehnanou zdí a zepředu bránu. Koneckonců celá stráň je přece jeho zahrada, ne? Jeden by si to myslel, ale jeden by se mýlil; v Cabalově zahradě byli tvorové, které nechtěl pustit za její hranice, pročež byly na každém parapetním kameni zídky skryté okultní znaky ochrany, magické značky, které zadržovaly vnitřní tvory uvnitř a venkovní tvory venku.

Cabal se zastavil před branou. U sloupu leželo pár kostí, které tu ještě před rokem rozhodně nebyly. Na několika z nich ještě ulpívalo pár kusů masa. Ty hodil na stráň pro vránu, která se za nimi přehnala s radostnými zvuky, jež ve všech případech zněly jako „kronk“. Zavrtěl hlavou. Roznášecí letáků, podomní obchodníci a prodavači tu byli vítáni – bylo to levnější než muset kupovat maso. Aspoň se obyvatelé zahrady nakrmí a on s nimi potom nebude mít takové potíže.

Otevřel bránu a vešel s Dennisem a Denzilem v závěsu. Ze záhonů s trvalkami se začalo šeptem ozývat množství tichých harmonických hlasů. „To je Johannes Cabal! Johannes Cabal! On se vrátil!“ Dennis a Denzil se zadívali jeden na druhého a v klaunských maskách jim začalo vrzat. Cabal se zastavil u rohu domu a ukázal na cestu vedoucí kolem jeho zdi. „Vy dva. Není v tom nic osobního, ale nemám zájem na tom, aby mi dva pajdaví mrtvoláci trousili kousky na perské koberce. Támhle najdete kůlnu. To je váš nový domov.“ Sledoval, jak se pomalu plouhají z dohledu, a napadlo ho – nikoli poprvé –, že bude mít v kůlně něco dost hnusného.

Vrána hlučně slétla na zídku a se živým zájmem se zadívala na záhony s trvalkami. Hledala menší přesnídávku a šeptající tvorové vypadali jako pravděpodobní kandidáti. „Na tvém místě bych to nedělal,“ varoval ji Cabal při hledání klíče na klíčence. „Moje zahrada je polepšovna pro choromyslné zločinné skřítky. Odkud se podle tebe asi tak vzaly ty kosti u brány?“ Vrána se na něj zadívala, naklonila hlavu a předvedla inteligenci, díky níž se její druh dostal na seznamy škodné po celém světě. Zamávala křídly a přistála na malém krytém sloupořadí u předních dveří, bezpečně z dostřelu skřítčích šipek a praků. Z hesla „rozvaha je lepší než odvaha“ si vrány berou pouze tu první část.

Domovní dveře se otevřely takřka nehlučně, jen co vzal Cabal za kliku. Uvnitř panovala tma; všechny závěsy byly zatažené, všechny okenice zavřené. Na rohožce u jeho nohou ležela nějaká pošta, což nebylo neočekávané; měl s lidičkami na zahradě několik dlouhých rozhovorů o přijatelných návštěvách a vynucoval je výukovými kartičkami a studeným železem. Překvapivý byl ovšem leták na atria, který se kdovíjak dostal dovnitř. Když ho obrátil, našel na rubové straně zoufalý načmáraný vzkaz: „Zahnali mě do kouta proboha sežeňte pomoc.“ Zmačkal leták a hodil ho do koše. K čemu by mu bylo atrium?

Hodil kabelu na stůl v předsíni a nadechl se vzduchu. Zatuchlý a trochu vlhký, ale nebylo to tak hrozné, jak se obával. Zítra tu začne větrat, ale teď očekává návštěvu a nebylo by dobře zůstat nepřipravený. Kde začít? Oheň by byl příjemný a začal by dům vysušovat. Krb v obýváku byl čistý, byť lehce zaprášený, přesně jak ho zanechal před více než rokem. V násypníku našel dost uhlí a trochu dříví na podpal. Všechno mu to připadalo studené a poněkud vlhké a on pochyboval, že to bez pomoci chytne. Vzal nějaký papír, který měl po ruce, obložil jím dřevo a navrch nasypal uhlí, zapálil sirku – značky Lucifer – a podpálil papír. Seděl na bobku na koberečku a sledoval, jak plamen vyhání z dřeva vlhkost, díval se, jak se dříví opaluje a konečně začíná hořet. Rodící se ohýnek ještě jemně rozfoukal a konečně se mohl spokojeně opřít. Nejradši by si na něm opekl lívanečky nebo palačinku, ale ve spíži nebyly žádné potraviny podléhající zkáze; bude muset zase něco objednat v koloniálu. Vytáhl zápisník, otevřel ho a jazykem olízl špičku tenké tužky. Takže možná čaj. Bude prošlý, ale pořád pitelný. Začal si dělat poznámky.

Zničehonic se v místnosti citelně ochladilo a on si uvědomil, že čaj bude muset počkat. Jeho návštěvník dorazil trochu dříve, než se čekalo. Z hlubokých stínů v rohu vystoupil Malý stařeček. „Echm,“ odchrchlal si s trochou více hlenu a kašlání, než by bylo zdvořilé i mezi velbloudy.

„Už jsem si říkal, kdy se objevíš,“ pronesl Cabal a ani nevzhlédl od zápisníku, v němž si sepisoval seznam věcí, které je potřeba udělat.

„Jeho Ctihodnost není v nejlepším rozmaru,“ prohlásil Malý stařeček důstojně. „Popravdě řečeno, může se vzteky úplně pominout.“

„Výborně. Jestli mu můžu způsobit byt‘ jen zlomek bolesti a zklamání, které jsem zažil za poslední rok, budu šťastný člověk.“

„Tvrdí, že jsi ho podvedl.“

„Nic takového jsem neudělal. Vyřiď mu, že pokud bude nadále šířit takové pomluvy, obdrží ostrý dopis od mého advokáta.“

„Ale on má všechny advokáty v kapse.“

„Pak by si nejspíš měl ve slovníku najít slovo jáma a kopat a padat a podumat o jejich příčinné souvislosti. My dva jsme spolu vyrovnáni a já ho vůbec nepodvedl.“

„Dohoda zněla na devětadevadesát duší, které se ti povedlo získat. Ošidil jsi ho. Můžu ti říct, že opravdu nemá dobrou náladu. Udělal sis nepřítele.“

„Být nepřítel má v popisu práce.“

„Dobře víš, jak to myslím. Myslím tím obzvláštního nepřítele. Podívej, Johannesi, ty můj kluku, my dva se známe už hodně dlouho, takže nemohli bychom s tím třeba něco udělat?“

„Jediná věc, kterou bych chtěl udělat, je díra přes tvoje žebra až do jater, a to majzlíkem.“

Starý mužíček vztekle popošel a jeho předstíraná dobrosrdečnost zmizela jako sněhová vločka na plotně. Tvář se mu začala prudce zmítat, jako by měl nějaký záchvat; pak ze sebe vydal řev, který tu široko daleko neslyšeli od pozdních druhohor, a začal bobtnat. V mihotavém světle krbu ještě víc poporostl a opět vykročil ke Cabalovi, jenž se na něj konečně uráčil podívat.

„Aha,“ řekl Cabal, „tak tady tě máme. Konečně si trochu všímáš, že?“ Malý stařeček totiž vypadal rozhodně satanštěji.

Ten tvor už nebyl zdaleka tak malý nebo lidský jako před chvílí. Zachřestil klepety po podlaze a zavrčel: „Kde jsou úpisy od Winshawové a Barrowové? Byly součástí dohody!“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Cabal. Pomalu vstal a podíval se tomu tvorovi do tváře. „Dohoda zněla na úpisy v krabici. Ty jsi dostal.“

„Tyhle jsem ale nechtěl! To je odpad!“

„Ale ale, co ta nevrlost? Vím, že ty duše bys časem dostal tak jako tak, ale to přece není důvod k nevděku. Pravda, možná jsem jich z té krabice pár vytáhl, ještě než jsem dorazil. Ale dohoda zněla na ty, co zbyly uvnitř. Nic míň, nic víc.

„Nea Winshawová! Leonie Barrowová! Tyhle chci! Dej mi je!“ Na hluboké poličce nad krbem stála dřevěná schránka zhruba třicet centimetrů dlouhá a třicet centimetrů široká. Skříňka neměla žádné zjevné víko. Nečekaně se zahihňala. Malý stařeček se na ni ostře zadíval. „Co to bylo?“

„Nic. Kdosi mi kdysi řekl, že slušnost šlechtí člověka. Naštěstí pro tebe nejsi tak úplně člověk. No tak, pro všechnu tu nevraživost není vůbec žádný důvod. Přisuň si židli.“ Zvedl obočí a sarkasticky dodal: „Užij si ten oheň.“

„Mám si užít ohně? Máš vůbec ponětí, kolik ohně už jsem zažil? Nedokážu si představit, proč…“ Velký starý tvor se zarazil a zadíval se do ohně. „Tos neudělal, že ne?“

„Byl jsem pryč rok. Dříví na podpal bylo trochu vlhké. Naštěstí jsem tu měl pár papírů na vyhození, od kterých ten oheň krásně chytl. Vlastně to ani tak nebyl papír jako perga –“

„Ty…! Ty…!“ Tvora, který nebyl tak úplně Malý stařeček, nenapadala dost silná nadávka. „Řekni mi, žes to neudělal.“

„Udělal,“ potvrdil mu Cabal to nejhorší podezření. „A měl jsem k tomu svaté právo. Vyčítat to můžeš leda sobě; měl jsi pověřit Trubshawa, ať dohlédne na tu výměnu. Ten by se svým ubohým držgrešlovským, hnidopišským, análně retentivním mozkem trval na tom, aby se všechny smlouvy přepočítaly. Když už o něm mluvíme, jak se vlastně má drahý Arthur?“

„Nemůžeme ho najít,“ běsnil Tvor. „Zatracenci na Pláních ho nechtějí vydat! Zase tvoje dílo!“

„Tak tak,“ přisvědčil Cabal suše. „Zase moje dílo.“

„Tímhle to nekončí!“ zařval Tvor a zmizel v oblaku sirného dýmu.

Cabal rozehnal kouř rukou. „Já bych řekl, že končí,“ zamumlal si pro sebe. Dal si ruce v bok, rozhlédl se po místnosti a při tom se otáčel na místě. „A teď – co jsem to vlastně dělal?“ Podíval se do zápisníku. „Aha, ovšem. Čaj.“

Den se pomalu chýlil ke konci a do údolí přicházela noc. Cabal si toho nevšímal; během posledního roku si sepsal mnoho postřehů a plánů a brzy započne s velkým úkolem jejich řádné katalogizace pro své rozsáhlé šifrované záznamy. Předběžná práce mu zabrala několik hodin, dvě konvice čaje a jeden lančmít, který snědl přímo z plechovky. Assam chutnal jako vařené dřevěné hobliny; rozhodně bude nazítří muset zajít do vesnice a předzásobit se. Rovněž napsal pár dopisů na adresy v Penlow on Thurse, v nichž vysvětlil, že jejich dary sice oceňuje, ale jsou nadbytečné. Když na sklonku večera napsal tentýž řádek dvakrát, uvědomil si, že jeho pozornost ochabuje. Byl čas si odpočinout.

Zhasil svíčky, trochu prohrábl žhnoucí uhlíky, opatrně postavil ochrannou mřížku před krbem a odešel z místnosti do chodby a pak zpátky ke kuchyni. Zastavil se u dveří pod schody, otevřel je, sňal petrolejku a zapálil její knot. Pak sestoupil do chladného sklepa.

V rohu stál generátor a tomu se dostalo jeho okamžité pozornosti; předtím Cabal spokojeně pracoval při svíčkách, ale teď potřeboval elektřinu. Poklepal na palivoměr, shledal jeho stav uspokojivým a nahodil motor. Po několika pokusech skutečně nastartoval a údržbářská světla na zdi se jemně rozzářila.

Rozhlédl se. Sklep vypadal celkem nevinně: pár polic s prázdnými plechovkami od barvy, nějaké staré nástroje, balíky prastarých novin a tu a tam pár pastiček na myši. Cabal pečlivě prostudoval spoustu sklepů a postaral se, aby ten jeho vypadal naprosto průměrně. A povedlo se mu to. Vstoupil do malého, prázdného sklepa na ovoce, rukou přejel ledkové zdivo a zatáhl za skrytou západku. Položil obě ruce na zeď ve výši ramen, pořádně zatlačil a odsunul zeď. Chvíli šmátral ve tmě a pak našel spínač.

Za zdí se rozkládala velká místnost, nějakých dvanáct metrů dlouhá a tři metry vysoká. Kolem zdí stály ponky, police lemované exempláři plovoucími ve formaldehydu, nástroji a temnými rukopisy ukradenými z nepřístupných sbírek. Uprostřed podlahy stál pod chirurgickým osvětlením operační stůl, který sloužil rovněž jako stůl pitevní. Poslední namodralé světlo zářivky naběhlo a Cabal se rozhlédl. Všechno tu bylo, jak má být, všechno na svém místě, to, co tu zanechal mrtvé, bylo pořád mrtvé. To vždycky leccos zjednoduší.

Setřásl ze sebe sako, přehodil ho přes stůl, opřel se a poodsunul ten těžký kus chirurgické techniky. Když namířil světlo na stranu, odkryl provazovou část kladkostroje, která se táhla až k protější zdi. Přesunul spodní kladku z úložného prostoru a umístil ji nad podlahou, již dříve zakrýval stůl. Desky podlahy byly mohutné – nějakých 120 centimetrů šířky na 240 centimetrů délky –, ale ta, co obvykle ležela přímo pod stolem, byla ve dvou ohledech zvláštní. Za prvé byla z lícové strany jen z pemzy, takže nebyla ani zdaleka tak těžká jako její sousedky. Za druhé, přesně v jejím středu byl zapuštěný kruh. Cabal vytáhl hák z kladkostroje a zahákl ho do kruhu. Vzal za provaz a zatáhl. Často ho napadalo, že by měl tento manuální systém nahradit elektrickým, ale odkládal to tak dlouho, až mu nakonec došlo, že tu rád používá vlastní sílu. Bylo pro něj důležité, aby na zvednutí kamene vynaložil osobní úsilí.

Za cvakání a hrčení soukolí onu velkou desku pomalu zvedl. Když byla bezpečně nad zemí, jemně ji na kolejnici odstrčil do strany, ale opatrně, aby nenabrala nežádoucí setrvačnost. Jakmile byla deska pryč, vrátil se a stanul s rukama v bok nad tím, co skrývala. Jáma byla zakrytá velkou tabulí tlustého skla a Cabal se dlouze zadíval na jeho tmavý, zrcadlivý povrch. Pomyslel na poslední rok a všechno, co se mu stalo a co udělal on sám. Pomyslel na všechna ta města a všechny ty lidi, na slzy a utrpení. Pomyslel na karneval, který teď hnije na ztracené vedlejší koleji, a na všechno nepopiratelné zlo, které způsobil. Pomyslel na Neu Winshawovou ve vyšetřovací místnosti a na to, jaký odpor kladla Leonie Barrowová až do poslední chvíle. Pomyslel na svého bratra Horsta. Pak se zadíval na sklo a řekl si pro sebe: „Všechno to stálo za to.“

Klekl si u jámy a nahmatal skrytý vypínač pod okrajem. Za okamžik metr pod ním ožily jasné neonové trubice pod velkou skleněnou nádrží metr na šířku a dva metry na délku, která se tam rozkládala.

Cabal se zadíval na mladou ženu, která se nadnášela v jejím středu jako krásný hmyz v jantaru. Vlasy – žluté a syté jako srst lvice – jí tvořily kolem hlavy plovoucí svatozář. Dotkl se skla bříšky prstů. Nic jiného než tohle nemá. Nic jiného nemá od jednoho dne před deseti lety. Těkal pohledem, aby se přesvědčil, že pečeti jsou netknuté a ani kapka té zvláštní, dokonalé konzervační látky neprosákla. Blíž už se prozatím dostat nemohl; neodvažoval se rozlomit pečeti a otevřít skleněnou rakev, dokud si nebude jist úspěchem. Nyní mohl konečně přinejmenším doufat. Lehl si na podlahu, tvář položil na studené sklo a ulevilo se mu. Zamrkal a zavřel oči. Tiše vyslovil jedno slovo, jméno a svým dechem při tom zamlžil sklo. Pak Johannes Cabal spal.

a Poděkování

Mému osobnímu hrdinovi Rayovi Bradburymu za inspiraci k tomuto románu. Právě jeho kniha Tudy přijde něco zlého mi nasadila do hlavy otázku: „A odkud by se vlastně takový zlý karneval vzal?“

Marshe A. Davisové za povzbuzení, radu a velejemný způsob, jak mi podat špatné zprávy o mé interpunkci.

Michaelu Davisovi za to, že musel pravidelně poslouchat, jak Marsha říká „Jonathan říká…“ a vydržel to.

Jane E. Eddlestonové za výzkum, nadšení a „záhadnou drzost“.

Katharine Longové za cenné přátelství a pozoruhodnou trpělivost.

Lindě „Snugbat“ Smithové za její úžasné ilustrace.

Emmě L. B. K. Smithové za její fotografickou zdatnost.

Skupině Mediaeval Baebes za album Salva Nos. Nemám příliš v lásce autory, kteří uvádějí seznamy písniček ke svým dílům, ale jsem vždycky připraven udělit si výjimku. Jejich album jsem si pouštěl při psaní tohoto románu a jistě nějak ovlivnilo mou představivost. Je už čistě na vás, zda to budete pokládat za reklamu, či naléhavé varování.

A Louise a Madeleine, z tolika důvodů, že se tu nedají ani vypočíst.

Nekromant

Johanes Cabal

Jonathan L. Howard

Z anglického originálu Johannes Cabal the Necromancer, vydaného nakladatelstvím Doubleday v roce 2009, přeložil Viktor Janiš

Obálka a grafická úprava Michael Windsor

Vydalo nakladatelství Plus v Praze roku 2011

ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem

Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 16 089

Jazyková redakce Richard Podaný

Odpovědná redaktorka Martina Mašinová

Výtvarná redaktorka Soňa Šedivá

Technický redaktor Lubomír Kuba

Sazba Petra Mejstříková

V textu použity odrážky písma Fiolex Mephisto

Vytiskla CPI Moravia Books s. r. o.,

Brněnská 1024, Pohořelice

Vydání první

ALBATROS MEDIA a.s.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai