ROBERT ERVIN HOWARD

CONAN

Obsah:

Nemedijské kroniky I.-II.

Věž slona

Bůh v míse

Darebáci v domě

Dcera pána mrazu

Královna Černého pobřeží

Údolí ztracených žen

Černý kolos

Stín v měsíční záři

A zrodí se čarodějka

Zamboulské stíny

Ďábel v železo vtělený

Lidé černého kruhu

Mihotavý stín

Jezírko černých obrů

Rudé hřeby

Gwahlurův poklad

Za černou řekou

Tranicův poklad

Meč s fénixem

Šarlatová citadela

Hodina draka

NEMEDIJSKÉ KRONIKY I.

O době, nazývané nemedijskými kronikáři předkataklyzmatickým údobím, je s výjimkou konce této éry známo velice málo a ta malá hrstka údajů, která se v různých formách zachovala, je a pravděpodobně zůstane opředena legendami.

Něco málo víme až o době, kdy zanikly pradávné civilizace turianského kontinentu, v jejichž čele stála království Hamelia, Valusia, Verulia, Grondar, Thul a Commora.

Obyvatelé těchto království měli společný původ a hovořili stejným, nebo velmi podobným jazykem. Na Zemi tehdy byly ještě další civilizované národy, o kterých víme jen to, že i když byly na stejné kulturní úrovni s královstvími turianskými, byly to rasy nesrovnatelně staršího původu.

Barbary těch dob byli Piktové, kteří žili na ostrovech položených daleko v západním oceánu, Atlanťané, kteří sídlili na malé pevnině rozkládající se mezi piktskými ostrovy a turianským kontinentem a Lemuřané, kteří obývali řetěz velkých ostrovů na východní polokouli.

Na Zemi se prostíraly nesmírné oblasti naprosto neprozkoumaných a neznámých krajů. Civilizovaná království, jakkoliv velká, zabírala velmi malou část naší planety.

Valusia byla nejzápadnější zemí turianského kontinentu, Grondar zemí nejvýchodnější. Ještě dále na východ od království grondarského, jehož kultura ještě nebyla tak vyspělá jako kultury ostatních království, se rozkládala neplodná, divoká a nekonečná poušť. V méně vyprahlých částech a řídkých oázách této pustiny, v džunglích a v horách žily roztroušené kmeny, někdy jen skupiny primitivních divochů. Někde daleko na východním pobřeží kontinentu existovala prý záhadná civilizace, naprosto odlišná od civilizace turianské. Podle zlomkovitých údajů byla mnohem staršího původu a s jejími zástupci přicházeli do styku čas od času Lemuřané. Říkalo se, že tato civilizace pochází z pouze tušeného a jinak naprosto neznámého kontinentu ležícího snad východně od lemurských ostrovů.

Tou dobou se již civilizace turianského kontinentu začala pomalu rozpadat. Pohraniční spory, územní požadavky, drobné šarvátky, místní války a zákeřné útoky, to vše způsobilo zánik původní jednoty. Armády vyspělých království byly stále větší a jejich základ tvořili žoldnéři verbovaní především mezi barbarskými národy. Piktové, Atlanťané a Lemuřané postupně získávali vyšší postavení důstojníků, ale i hodnosti generálů, funkce státníků, někteří z nich dokonce dosedli na královské trůny.

O třenicích mezi královstvími, o válkách mezi krásnou Valusií a pyšnou Comorií, stejně tak jako o zoufalém náporu Atlanťanů, kteří, když jejich mateřská pevnina nestačila všechny uživit, zaútočili na pobřeží kontinentu a po úspěšné invazi založili na místě zaniklého Pobřežního království království vlastní, koluje mnoho pověstí, mýtů a legend. Ale závoj tajemství, který halí historické pravdy, se již nikdy nepodaří odhalit.

Nesmírná katastrofa pak otřásla světem. Atlantidu a Lemurii pohltily nesmírné vody oceánů, zatímco piktské ostrovy byly posunem zemské kůry vyzdviženy vzhůru a vytvořily vrcholky pohoří nově vzniklého kontinentu. Obrovské plochy původního turianského kontinentu zmizely ve vlnách nebo se propadly a jejich zbytky vytvořily ostrovy v nových vnitrozemských jezerech a mořích. Po celém povrchu země otevřely sopky své pekelné jícny a obrovská zemětřesení otřásla samou podstatou světa. Z pyšných měst i celých království zbyly dýmající sutiny, zaplavené buď vodou oceánů nebo žhavou lávou tryskající z hlubin země. Zmizely celé národy.

Barbarské národy přežily poněkud lépe než civilizované. Původní obyvatelé piktských ostrovů zmizeli beze zbytku. Zato velká piktská kolonie, existující již delší dobu v horách tvořících jižní hranice Valusie, která měla sloužit jako nárazník při eventuální invazi na piktské ostrovy, zůstala nedotčena. Také Atlanťané žijící na hlavní pevnině unikli záhubě. Navíc právě jejich populace byla posílena tisíci uprchlíky, kteří se na lodích včas zachránili z potápějící se Atlantidy. Mnoho Lemuřanů dosáhlo také východního pobřeží turianského kontinentu, který byl katastrofou zasažen poměrně lehce. Tam byli ovšem ihned zotročeni pradávnou rasou, která zde byla domovem a jejich historie po tisíce dalších let je historií kruté a bezmocné poroby.

V západní části kontinentu umožnily změněné podnební podmínky vznik nevídaných a podivných forem květeny a zvířeny. Neproniknutelné džungle pokryly pláně dříve zarostlé sporými formami rostlinstva. Velké řeky, vytrysklé v horských masivech, si postupně prorazily cestu k moři a jezera pokryla zříceniny měst, dříve zářících v úrodných údolích. Do této části kontinentu, kde teď žili Atlanťané, se ze zaplavených oblastí stáhly myriády podivných zvířat, opic a opolidí, o kterých do té doby nikdo neslyšel. Atlanťané tak byli vehnáni do nepřetržitého boje o přežití. Přesto se jim podařilo zachovat si alespoň zbytky své původní, i když nedokonalé kultury. Protože přišli o kovy a kovové rudy, které se v jejich okolí nevyskytovaly, vrátili se zpět ke kameni. Dosáhli v oboru opracování kamene vysokou řemeslnou i uměleckou úroveň (jaká ironie) svých předků. V té době jejich národ, zápasící o život, přišel poprvé do styku s mocným národem Piktů. Piktové se také z nutnosti vrátili ke kultuře kamene, ale oproti Atlanťanům zaznamenali mnohem rychlejší vzrůst populace a v této souvislosti i rychlejší vzrůst válečného umění. Piktové oproti Atlanťanům neměli žádné umělecké sklony, naopak jejich civilizace byla hrubší, účelnější a tedy i praktičtější a životaschopnější. Piktové byli proto k přežití mnohem lépe vybaveni. Nezůstala po nich sice umělecká díla v kameni, ani obrazy malované na slonovině jako v nálezech z atlantských měst, ale zato v místech, kde sídlili, byly odkryty dokonale vypracované a účinné zbraně všeho druhu a v neobyčejném množství.

Tyto dva národy se srazily a Atlanťané, kteří byli v menšině, podlehli a klesli na úroveň divochů. Výsledkem těchto krvavých mnohaletých válek však bylo i to, že nejen Atlanťané, ale i Piktové postupně zaostali ve svém vývoji.

Během pěti set let po velké katastrofě barbarská království přestala existovat. Na jejich místě zbyl národ jediný – národ Piktů, stále válčící s druhým divošským kmenem –bývalým národem Atlanťanů. Piktové měli výhodu jednoty a převahy, zatímco Atlanťané tvořili společenství volně vázaných skupin. Tak vypadal Západ těch dnů.

Na vzdáleném Východě, odříznutém od ostatního světa novým, nesmírně vysokým pohořím a řetězem nově vzniklých velkých jezer, živoří Lemuřané jako otroci krutých pánů. Daleký jih je stále zahalen tajemstvím. Jih nebyl katastrofou zasažen a osud této části nového kontinentu zatím nelze určit. Z civilizovaných ras turianského kontinentu živoří v nízkých jihovýchodních horách zbytek nevalusijského národa – Zhemrové. Po kontinentě se tu a tam potulují skupiny divokých opolidí, kteří naprosto nezúčastněně pozorují vzestupy i pády velkých civilizací. Zato daleko na Severu se začíná pomalu vyvíjet nová lidská rasa.

V době kataklyzmatu se skupina divochů, kteří stáli vývojově jen o něco výše než neandrtálci, zachránila útěkem na Sever. Tito pololidé na svém útěku zjistili, že severské kraje jsou obydleny pouze zvláštním druhem divokých sněžných opic, mohutných zvířat, porostlých bílou srstí, které byly původními a jedinými obyvateli této části kontinentu. Sváděli s nimi boje na život a na smrt a během času je vytlačili až za polární kruh, kde podle jejich dohadů tyto opice vymřely beze zbytku. Jak se ukázalo mnohem později nebyla to tak docela pravda. V dobytém území se vítězové postupně a celkem úspěšně aklimatizovali.

Krátce potom, kdy krvavé a vleklé piktsko–atlantské války zničily to, co mohlo být počátkem nové kultury, změnila znovu tvář původního turianského kontinentu další, mnohem menší katastrofa. Místo skupin velkých jezer se v této oblasti rozlilo jednolité vnitrozemské moře, které ještě více oddělilo západ od východu. Průvodní zemětřesení, záplavy a sopečná činnost dokončily zkázu barbarských kmenů, která započala jejich válkami

O tisíc let později po této menší katastrofě se nám západní část kontinentu jeví jako divoká směs džunglí, jezer a prudkých řek. V horách severozápadu pokrytých pralesy živoří potulné tlupy opolidí, kteří nemají mluvenou řeč, neznají oheň a používají těch nejprimitivnějších nástrojů. Jsou to potomci Atlanťanů, kteří se vrátili do hlubin téměř zvířecího primitivismu, ze kterého se jejich předci tak pracně vymanili před tisíci a tisíci lety. Na jihozápadě vidíme kmeny jeskynních lidí s primitivním jazykem, jejichž jediným pojítkem s minulostí je slovo Pikt, které má v jejich útržkovitém jazyce všeobecný význam pro slovo člověk (ten, který chodí vzpřímeně). Ani primitivní Piktové, ani opolidé – Atlanťané neudržují styk s žádnou z ostatních skupin žijících tvorů.

Zatím daleko na Východě Lemuřané, kteří již nemohli snášet kruté otroctví, povstali a svrhli své pány. Zůstali žít, oni – barbaři, na troskách vyspělé a pro ně celkem cizí kultury. Ti z jejich pánů, kteří přežili a kterým se podařilo uprchnout před hněvem zdivočelých otroků, prchli na Západ. Tam narazili na podivnou, starou civilizaci, o které jsme již mluvili, a tuto civilizaci po tvrdých bojích přemohli a pohltili. Nově vzniklá kultura byla směsí obou předchozích. Tak vzniklo nové království – Stygia. Z původních obyvatel zbyla jen malá hrstka a když vymřeli, byli uctíváni dokonce jako božstvo.

Malé skupiny divochů po celém kontinentě začaly vykazovat určitý vývojový pokrok. Byly rozptýleny po velikém území a nebylo mezi nimi jakékoliv spojení. Zato na severu vyrůstá skutečný nový národ. Tato veliká skupina si říká Hybořané. Jejich prvním bohem je Bori – jeden z nejstarších válečných náčelníků, jehož jméno dochovaly staré legendy. Byl dokonce starší než král, který je vedl na Sever v době velké katastrofy. Jména i události si Hybořané zachovali ve starých bájích a písních předávaných ústním podáním.

Hybořané se rozptýlili a postupně osídlili téměř celý sever. Pak začali s přibývající populací pomalu pronikat zpět na Jih. Do cesty se jim nepostavil nikdo a mezi jednotlivými skupinami národa docházelo pouze k drobným šarvátkám. Během 1500 let se tito obyvatelé Severu vyvinuli v rasu štíhlých, tmavovlasých a šedookých lidí, divokých a bojovných. Jejich kultura má už určitou úroveň, jejich umění i poezie však vychází především z přírodních motivů. Živí se převážně lovem, ale jižní kmeny již pěstují dobytek a zemědělské plodiny, i když v omezeném množství. Od ostatního světa jsou stále ještě odloučeni. Jedinou mimořádnou událostí je návrat potulného lovce, který se vrátil z dalekého Severu. Přinesl zprávu, že dálný sever, o kterém se domnívali, že je zcela bez života, je obydlen kmenem divokých opolidí. Lovec přísahal, že podle všeho, co viděl, opolidé pocházejí z bílých opic, které, jak se praví v pověstech, vytlačili předkové Hybořanů za polární kruh. Naléhá na své soukmenovce, aby vyslali válečnou výpravu , která by prozkoumala tato podivná stvoření, která se bezpochyby vyvíjejí ve skutečné lidské bytosti. Většina soukmenovců se mu však vysmála. Nakonec skutečně sebral skupinu mladých a horkokrevných bojovníků, kteří se pod jeho vedením vydali na sever. Nikdo z nich se již nevrátil.

Hybořanské kmeny se však posouvaly stále dále a dále na jih. Čím jich bylo více, tím se stávaly výbojnějšími. Následovala epocha objevů a dobývání. Historie tehdejšího světa se skládá z historií kmenových bojů, bojů o nová loviště a přesunů celých velkých hybořanských skupin. To vše tvoří pestré a chaotické panorama.

Podívejme se na svět o dalších 500 let později. Národ tmavovlasých Hybořanů se posunul ještě dále na jih, ale zároveň i na západ. Při svém přesunu pohltili mnoho nevyhraněných národnostních skupin a kmenů, které v těchto oblastech žily. Navíc skupiny uprchlíků, které Hybořané tlačili před sebou, se promísily a celá tato směsice nově vzniklých míšenců byla hnána stále na jih jako smetí hnané větrem.

Hybořané zatím nenarazili na žádný, tím méně vážný odpor. Bylo to způsobeno především tím, že jejich územní požadavky se vybíjely v oblastech, které neobývaly větší inteligentní celky. Na jihovýchodě žijí potomci kmene Shemri, kteří se spojili nebo pohltili mnoho menších kmenů této oblasti. Tento impuls způsobil, že začali alespoň v náznacích obnovovat a budovat novou kulturu. Na západě začali Atlanťané také pomalu postupovat po žebříčku vývoje. Začali nový životní cyklus. Oni, kteří byli výkvětem lidstva, kteří byli po velké katastrofě sraženi zpět téměř na úroveň zvířat, začali pomalu, bez pomoci a znalostí svých dávných předků, budovat novou kulturu. Na jih od jejich území, pohrdajíc zákony přírody a vývoje, žijí na stále stejné vývojové úrovni Piktové. Dále na jih dřímá záhadná Stygia. Na východních hranicích Stygie se potulují kmeny divokých nomádů, kteří si říkají synové Shemu.

Blízko piktského území, v širokém údolí Zinggu, žije bezejmenná primitivní společnost, pravděpodobně příbuzná Shemitům, která svou, zatím nedokonalou existenci, založila na prvotním systému zemědělství. Hybořané mezitím udělali další významný krok ve svém vývoji. Jeden z kmenů tohoto národa znovu objevil význam kamene ve stavebnictví. Tak vzniklo první z Hyborských království. První uzavřený celek, chráněný hrubými kamennými valy a pevnostmi, barbarská Hyperborea. Hybořané brzo opouštějí své stany z koňských kůží a stěhují se do kamenných budov, hrubě, ale pevně stavěných. Takto chráněni, upevňují svou pozici na tváři tehdejšího světa. Jen málo národů na Zemi se může pochlubit tak překotným vývojem jako drsní a divocí Hybořané, kteří náhodou odhalili tajemství hrubé kamenné architektury a překlenuli tak tisíce let vývoje mezi kočovníky a středověkými staviteli. Vznik Hyperborey zároveň ovlivnil i osudy mnoha ostatních kmenů. Tyto kmeny, ať již poražené ve válkách nebo ty, které se rozpínavým Hybořanům odmítl y podrobit, prchají z jejich dosahu. Na svém útěku se rozptýlily do všech koutů světa. V té době část Hybořanů, stále ještě žijící na Severu, začíná čím dál tím častěji přicházet do konfliktů s mohutnými, světlovlasými lidmi, kteří žijí v jakési prvobytně pospolné lovecké společnosti.

Jak již bylo řečeno, zbytky vládnoucí rasy, které uprchly po vzpouře Lemuřanů, založily království Stygie. V době hyborské expanze byla Stygia rozdělena do dvou částí. Jižní část zůstávala Stygií, severní část byla nazývána Acheronem. Jeho hlavním městem byl Python. Acheron se rozkládal severozápadně od Stygie. Zhruba 500 let po jeho založení dosáhli jeho hranic první Hybořané. Byli to tuláci a dobrodruzi. Téměř 2000 let se Acheron bránil útočícím Hybořanům. Nakonec barbaři smetli Acheron a vymazali jej z map. Tento nápor se podařilo zastavit až dobře a tvrdě vycvičeným vojskům sesterského království – Stygie.

Další tisíciletí je historií prudkého vzestupu Hybořanů, jejichž válečnické kmeny ovládly západní svět. Začínají se již přesněji rýsovat dříve jen v obrysech naznačená království. Kmeny Hybořanů pobily mnoho Piktů a postupně je vytlačily do pustých krajů Západu. Na severozápadě, potomci Atlanťanů, kteří se pracně šplhají po žebříčku civilizace, zatím nepotkali pokořitele. Na dalekém východě si Lemuřané budují svou podivnou polocivilizaci. Na jihu založili Hybořané království Koth. Dále vzniká jakési společenství na hranicích pasteveckých oblastí, které si začíná říkat Země Shemské. Jejich obyvatelé, přicházející do styku s Hybořany i s obyvateli Stygie (pohraniční války utichly) se začínají vymaňovat ze stínu divošství. Světlovlasí divoši ze Severu nabyli na síle a počtu, takže zatlačili severní Hybořany dále na jih. Postupně dokonce dobyli prastaré království Hyperboreu, ale z nepochopitelných důvodů jí nechali původní jméno. Jihovýchodně od Hyperborey vzniklo království Zhemřanů, které se jmenuje Zamora. N a jihozápadě dobyl kmen Piktů úrodné údolí Zingg a podrobil si původní zemědělské kmeny usazené v těchto místech. Obě složky se smíchaly a podrobily si ještě v dalších výbojích poměrně velkou skupinu potulných (kočovných) Hybořanů. Tak vzniklo smíšené království Zingara.

O 500 let později jsou království tohoto kontinentu zcela přesně ohraničena. Jsou to hlavně hyborská království, ke kterým patří především Aquilonie, Nemedie, Brythunie, Hyperborea, Koth, Ophir, Argos, Corinthie a Hraniční království, které vládne na severozápadě. Zamora leží na východ a Zingara na jihozápad od hyborských království. Jejich obyvatelé jsou tmavé pleti a cizokrajných způsobů, ale tím končí veškerá podobnost. Daleko na jihu dřímá zasněná Stygie, nedotčená boji ani vnitřními změnami. Pouze obyvatelé Shemu se vymanili z její nadvlády, naneštěstí jen proto, aby upadli do područí království Kothu. Původní vládci Shemu byli zahnáni až daleko za obrovskou řeku Styx, které se také říkalo Nill nebo Nillus. Tato řeka se na své cestě z dalekých jižních krajů točí v pravém úhlu právě na území Stygie na západ a tvoří tak přirozenou hranici mezi Stygií a Shemem. Styx končí svou pouť ve velikém západním oceánu. Na sever od Aquilonie, která je nejzápadnějším Hyborským královstvím, leží Cimmeria. Její obyvatel é jsou divocí bojovníci, nepokoření a nezkrotní, kteří ovšem pod vlivem sousedních civilizovanějších království postupují poměrně rychle ve vývoji. Cimmeřané jsou potomky Atlanťanů a jejich civilizace je již mnohem pokročilejší než civilizace piktská. Piktové žijí svůj primitivní život na západ od hranic Aquilonie téměř beze změny.

Za dalších 500 let již vládnou Hybořané silnou a bohatou kulturou, která pozdvihuje ze stínu barbarství každý kmen, se kterým přijde do styku. Nejmocnějším královstvím hyborským je Aquilonie, ale všechny ostatní se jí, co do síly a krásy, přibližují. Hybořané jsou nyní smícháni z mnoha ras. Snad nejblíže původní populaci jsou Gundermani z Gunderlandu, což je severní provincie Aquilonie. Naštěstí se smíšení jednotlivých kmenů projevilo jako geneticky výhodné a výsledná rasa nebyla zeslabena převzetím všech špatných vlastností, jak to často v těchto případech bývá, spíše naopak.

Hybořané převyšují, a to nejen v úrovni kulturní, ale celkově, zcela suverénně všechny okolní národy, i když co do počtu nestačí na obrovské kmeny divochů z plání, jejichž populace je obrovská.

Na severu světlovlasí a modroocí potomci severských divochů vytlačili zbytek Hybořanů ze zemí sněhu. Výjimkou je pouze stará Hyberborea, která odolala jejich náporu. Země světlovlasých národů se nazývá Nordheim a dělí se do dvou bratrských království – rudovlasí Vaniřané obývají Vanaheim a žlutovlasí Aesiřané Asgard.

Jak víme, Lemuřané vstupují do historie pod jménem Hyrkaniané. Po staletí se probíjeli směrem na západ a v době, o které mluvíme, jejich populace osídlila jižní okraj velkého vnitrozemského moře – moře Vilajetského. Na jeho jihozápadním pobřeží zakládají Hyrkaniané království Turan. Mezi vilajetským mořem a východními hranicemi Hyborských království leží nesmírné prostory stepí a daleko na severu a na jihu pouště. Kmeny, které nejsou s Hybořany příbuzné, žijí převážně jako pastevci a drží se směrem na sever. Na východě sídlí Shemité, stále ještě téměř čistá rasa, pouze s malou příměsí hyborské krve. Ke konci tohoto údobí se některé z hyrkanianských kmenů tlačí na západ, kolem nejsevernějšího cípu Vilajetského moře a tady dochází k prudkým šarvátkám mezi nimi a hlídkami Hyperbořanů.

Podívejme se alespoň letmo na populaci té doby. Převládající Hybořané už nejsou všichni hnědovlasí a šedoocí. Dávno se promíchali s ostatními rasami. Například na obyvatelích Kothu je zřetelně vidět silný vliv Shemitů, dokonce i Stygičanů. Stejně tak je tento vliv možno pozorovat (i když v mnohem menší míře) na obyvatelích Argosu. Tam však spíše převládá vliv Zingařanů (oproti Shemitům). Východní Brythunové se smíchali s tmavými Zamořany a jižní Aquiloňané s hnědými Zingařany. Černovlasí a hnědoocí obyvatelé převládají v Poitainu, který je nejjižnější aquilonskou provincií. V pradávném hyperborejském království, jehož obyvatelé jsou čistší krve než všechny ostatní národy, mají v žilách množství cizí krve, kterou přinesly do národa všechny zajaté ženy, ať už Hyrkanianky, Aesiřanky nebo Zamořanky. Jen Aquilonská provincie Gunderland, kde je otroctví zakázáno, se může chlubit téměř čistou krví, původní hybořanskou krví. Zato většina barbarských kmenů si uchovala rasu téměř čistou. Cimmeřané jsou vysocí, mohutně stavění, tmavovlasí a šedo nebo modroocí. Obyvatelé obou království nordheimských jsou tělesně podobní Cimmeřanům, ale mají světlejší pleť a světlé nebo ryšavé vlasy. Piktové zůstávají po staletí beze změn. Menší, dobře rostlí, svalnatí, tmavoocí a černovlasí, pleť bronzovou. Hyrkaňané jsou tmaví, převážně vysocí a štíhlí, i když se mezi nimi stále častěji objevují menší a šikmoocí jedinci, jako výsledek smíšených sňatků s potomky podivné rasy, kterou si Hyrkaňané podrobili v pohořích, která leží východně od moře Vilajetu. Shemité jsou středních postav. Někdy ovšem po smíšení se Stygijci dorůstají přímo obrovských rozměrů. Mají ostře řezané profily, tmavou pleť a modročerné vlasy. Stygijci jsou štíhlí, dobře stavění, s čistými rysy – alespoň příslušníci jejich vládnoucí třídy, kteří důsledně dbají na dodržování třídních sňatků. Nižší třídy Stygijců jsou složeny z nejrůznějších typů, jejich krev je směsí krve negroidní, stygijské, shemitské, a dokonce i hybořanské. Na jih od Stygie se rozkládají nesmír ně rozlehlá království Amazonia, Kush, Atlaian a smíšené království Zembabwei.

Mezi Aquilonií a piktskou divočinou leží bossonianské pohraničí, osídlené potomky prapůvodní civilizace, sídlící v těchto místech již v době prvních hybořanských výpadů na jih. Bossoniánci se smíchali s Hybořany, ale nikdy nepřevzali hyborskou kulturu a byli proto postupně Hybořany vytlačeni na okraj tehdejšího civilizovaného světa. Bossoniánci jsou střední výšky, průměrného růstu, mají hnědé nebo šedé oči a podlouhlé lebky. Žijí převážně zemědělským způsobem v poměrně velkých opevněných vesnicích, obklopených obdělanými lány polí. Zeměpisně patří jako hraniční provincie ke království Aquilonskému. Toto pohraničí se táhne od Hraničního království, ležícího na severu, až ke království Zingarskému na jihozápadě a tvoří tak opevněnou baštu Aquilonie, sloužící k obraně proti Piktům a Cimmeřanům. Bossoniánci jsou neústupní, úporní bojovníci, jejichž systém obrany byl tisíckrát zdokonalen v průběhu krvavých válek s barbarskými kmeny, jak na severu, tak na západě a je nemožno jejich odpor zlomit přímým útokem.

Tak zhruba vypadal Conanův svět.

Největším hrdinou Hyborského věku totiž nebyl Hybořan, ale barbar, Conan – přezdívaný Cimmeřan, s jehož jménem jsou spjaty nespočetné legendy. Z těch pradávných časů, nebo dokonce z doby dávné Atlantidy, se dochovalo velmi málo záznamů. U většiny z nich již nelze rozlišit, nakolik jsou kronikou a nakolik bájeslovím dávno zmizelých civilizací. Jedna z těchto pradávných psaných památek – Nemedijské kroniky – nebo spíš jejich dochované části, nám dávají alespoň hrubý obraz toho, co kronikáři nazvali dobou Conanova vzestupu. Část věnovaná Conanovi začíná takto:

“Věz, ó princi, že o čase, který uplynul mezi rokem, kdy oceány pohltily krásnou Atlantis spolu s ostatními skvostnými městy a zeměmi a mezi lety, v nichž synové Aryasovi počali svůj vzestup, se nikomu ani nesnilo.

Tenkrát zářící království zdobila tvář zemskou jako hvězdy zdobí tvář noční oblohy. Ta království byla tato: Nemedia, Ophir, Brythunia, Hyperborea, Zamora, proslulá krásou svých tmavovlasých žen a plná tajemstvím opředených věží. Zingara se svým kódem rytířství, Koth, hraničící s pastvinami Shemu, Stygia s hrobkami, v nichž panoval věčný stín a chlad a konečně Hyrkania, jejíž jezdci se odívali v ocel, zlato a hedvábí.

Nejpyšnější ze všech, zářící jako měsíc mezi hvězdami, bylo království Aquilonské, vládnoucí suverénně zasněnému Západu. Sem přišel Conan, zvaný Cimmeřan, černovlasý a zachmuřený, s mečem v pěsti, zloděj, pobuda a rváč, který choval v srdci velké smutky, sny a radosti, aby srazil zářící trůny světa pod podrážky svých zaprášených sandálů…”

V jeho žilách kolovala krev pradávných Atlanťanů, jejichž zemi pohltily oceány před osmi tisíci lety. Narodil se jako člen kmene, který žil v severozápadní části Cimmerie. Jeho děd byl příslušníkem jižní skupiny, ale propadl krevní mstě a aby zachránil rodinu, musel uprchnout. Po dlouhém bloudění našel nový domov na severu. Conan se narodil uprostřed bitevní vřavy ve chvíli, kdy jejich vesnici přepadli loupeživí Vaniřané a boj zuřil v úzkých uličkách. Jeden z prvních zvuků, které tedy novorozený Conan slyšel, bylo zvonění mečů a válečný křik. Není známo, kdy se Conan poprvé setkal s vyspělou civilizací Hybořanů, víme však, že sedával mezi bojovníky kolem poradního ohně již v době, kdy viděl teprve patnáct zim. V tom roce zanechali Cimmeřané kmenových půtek a spojili se, aby čelili útoku Gundermanů, kteří překročili hranice a postavili si na území Cimmerie předsunuté opevněné hradiště Venárium a začali kolonizovat jižní pohraničí. Conan byl jedním z vyjících, pachem krve napůl šílených divochů, kteří na Venár ium zaútočili ze severních kopců. S mečem v jedné a s pochodní v druhé ruce dobyli a do základů vypálili hradiště, z jehož posádky se zachránilo jen několik vojáků, kteří byli na hlídkách na Aquilonské straně a ve chvíli útoku nestáli Cimmeřanům v cestě.

Když pomáhal drancovat Venárium, bylo Conanovi pouhých šestnáct let. Fyzicky byl ještě ve vývoji, ale už měl vzrůst a váhu dospělého bojovníka. Byl ostražitý a opatrný jak jen může být ten, kdo se pohybuje stále v lesích, mezi nepřáteli a divokou zvěří. Měl vlčí vytrvalost a nezdolnost rozeného horala a nesmírnou sílu, kterou spolu s mohutnou postavou zdědil po svém otci kováři. Navíc se v častých bojích naučil výtečně zacházet s nožem, mečem i válečnou sekerou.

Až sem jsou zprávy o Conanově životě útržkovité a můžeme je rekonstruovat jen s velkými obtížemi. Jeho další osudy můžeme sledovat díky uchovaným zápisům poněkud přesněji.

NEMEDIJSKÉ KRONIKY II.

Po 500 letech od doby panování Conana Velikého byla hyborská civilizace smetena z povrchu země. Její úpadek byl mimořádným případem, neboť jej nezpůsobil vnitřní rozklad říše, ale vzrůst vnějších sil – Hyrkánců a jednoho barbarského národa. Hybořané, kteří ovládali téměř celý svět, padli právě v době, kdy jejich expanzivní kultura dosáhla vrcholu; nepřímou příčinou převratu byla rozpínavost aquilonských vládců, kteří ve snaze o rozšíření hranic své říše rozpoutali dobyvačnou válku proti sousedním státům. Zingara, Argos a Ophir byly prostě anektovány; stejný osud potkal i západní shemitská města, která se nedávno –podobně jako města na východě – zbavila nadvlády Kothu. Samo království Koth, Corinthie a východní shemitské kmeny byly přinuceny platit daně a poskytovat Aquilonii pomoc v případě války.

Mezi Aquilonii a Hyperboreou existovalo odvěké nepřátelství: nyní se hyperborejská vojska vydala vstříc nepřátelské armádě přicházející ze západu. Roviny Hraničního království se staly dějištěm velké a nelítostné bitvy; poražené davy Hyperborejců se stáhly do zasněžených pevností na svém území a vítězní Aquilonci je ani nepronásledovali.

Nemedie, která už po staletí úspěšně odolávala západnímu sousedovi, vtáhla Brythunii, Zamoru a – v tajnosti – Koth do společného paktu, který měl rozdrtit stále sílící aquilonské impérium.

Ale než mohly spojenecké armády zahájit útok, přiblížil se z východu nový nepřítel: Hyrkánci poprvé velkou silou udeřili na západní svět. Za pomoci kmenů žijících na území na východ od Vilajetského moře se turanská jízda přehnala Zamorou a po vyplenění východní Corinthie se střetla na brythunských rovinách s Aquilonci, kde utrpěla zdrcující porážku; zbytky nájezdníků, pronásledované vítězi, se zachraňovaly útěkem na východ.

Tak byla zlomena síla států spojených proti Aquilonii; v příštích válkách se stavěla Nemedie do obranné pozice, přičemž jí pomáhala Brythunie, Hyperborea a, jako obvykle tajně, Koth.

Porážka Hyrkánců ukázala světu skutečnou sílu Aquilonie. Její vynikající armádu podporovali žoldnéři, najatí mezi Zingařany a barbary – Pikty a Shemity.

Zamora byla odtržena od Hyrkánců, ale její národ brzy poznal, že došlo jen k výměně východního utlačovatele za západního: aquilonské jednotky se zdržovaly na jejím území nejen kvůli obraně království, ale i k udržení jejího lidu v porobě.

Hyrkánce porážka neodradila; třikrát znovu napadli hranici Zamory a vždy byli znovu Aquilonci odraženi, přestože v turanské armádě narůstal počet v železo oděných bojovníků, kteří táhli na západ podél jižní strany vnitrozemského moře.

Avšak síla, které bylo předurčeno svrhnout aquilonské vládce z trůnu, rostla na západě…

Na severu vření neustávalo; podél hranic Cimmerie se černovlasí bojovníci střetávali s válečníky z Nordheimu, zatímco aesirská armáda – mezi válkami s Vanaheimem – napadla Hyperboreu a po překročení hranic ničila jedno město za druhým. Cimmeřané se nepřidávali na žádnou stranu, bojovali i s Pikty i Bossoniánci, několikrát napadli i samotnou Aquilonii, ale tyto výpady měly spíše charakter loupežných nájezdů než skutečných invazí.

Mezitím se počet Piktů podivuhodně rychle zvyšoval a začali nabývat na síle. Podivnou hrou osudu přičiněním jednoho jediného člověka – cizince – vykročili na cestu k vlastním impériu. Tím člověkem byl Arus – nemedijský kněz, rozený reformátor. Není jasné, proč se zaměřil právě na Pikty, je ale historicky prokázáno, že se rozhodl vydat se do západních pustin, aby změnil primitivní zvyky pohanů zavedením jemného Mithrova kultu. Nezastrašily ho děsivé pověsti o osudu kupců i cestovatelů, kteří předním zmizeli v pustinách. Šťastný obrat osudu způsobil, že když Arus narazil na ty, které hledal – sám a beze zbraní – nebyl okamžitě zapíchnut jako bezmocné prase.

Piktové svými kontakty s civilizací mnoho získávali, ale bránili se jim ze všech sil. Naučili se primitivně zpracovávat měď a cín, které se v nevelkém množství nacházely v jejich zemích; dále je získávali při výpadech do zingarských oblastí nebo výměnou za kůže, rybí kosti, mroží kly a jiné předměty, které může mít primitivní kmen k dispozici. Už nebydleli v jeskyních a horách, ale stavěli stany z kůží a neforemné chatrče, jaké viděli u Bossoniánců. Vedli dále kočovný život, protože pustiny se hemžily zvěří a řeky byly plné ryb; naučili se pěstovat obilí, ale činili tak jen zřídka a raději je kradli sousedům – Bossoniáncům a Zingařanům. Shromažďovali se do kmenů, převážně znepřátelených mezi sebou; měli primitivní a krvavé zvyky, zcela nepochopitelné pro civilizovaného člověka, jakým byl Arus z Nemedie. S Hyperborejci neměli bezprostřední styk, neboť je od nich dělili Bossoniánci. Arus předpokládal, že se Piktové mohou dále rozvíjet, a další události potvrdily, že měl pravdu, i když ne tak, jak to sám očekáv al.

Nemedijský kněz měl to štěstí, že se setkal s náčelníkem, na Pikta nezvykle inteligentním. Jmenoval se Gorm. Jeho osobnost není možno beze zbytku pochopit, tak jako nelze zcela porozumět Džingischánovi, Attilovi nebo kterémukoli z takových mužů, zrozených v holé pustině mezi nevychovanými barbary, a přesto obdařených instinktem dobývání a zakládání impérií.

Lámaným bossoniánským nářečím vyložil kněz Piktovi své záměry a Gorm, třebaže velmi udiven, nenařídil jeho smrt a ponechal ho u svého kmene – což byl v dějinách Piktů čin bez obdoby.

Když se Arus naučil místní jazyk, začal usilovat o odstranění co nejvíce barbarských obyčejů ze života Piktů, jako přinášení lidských obětí, krvavé souboje či upalování zajatců zaživa. Často a dlouho hovořil s Gormem, ve kterém našel ochotného, i když mlčenlivého posluchače.

Můžete si představit ten obraz – náčelník s havraními vlasy, oděný v tygří kůži a s náhrdelníkem z lidských zubů, sedí na podlaze nedbale splácané chatrče a pozorně naslouchá vybroušeným projevům mudrce, oblečeného v bílé roucho nemedijského kněze, pevně sedícího na vyřezávaném mahagonovém stole pokrytým kůžemi; Arus gestikuluje štíhlými jemnými dlaněmi a vykládá odvěká práva a přednáší soudy, které mu vyjevil Mithra. Nepochybně přitom s výtkou ukázal na lebky, které zdobily stěny chatrče, a přesvědčoval Gorma, aby svým nepřátelům raději odpouštěl, než takto nakládal s jejich ostatky vybělenými sluncem.

Arus ztělesňoval vrcholné umění svého národa, zdokonaleného staletími civilizace; Gorm byl dědicem barbarství starého sto tisíc let – jeho krok připomínal tygří plížení, stisk jeho ruky s tmavými nehty – gorilí tlapu.

Arus jako praktický člověk použil metody pochopitelné divochům – vzbudil touhu po hmotném zisku. Moc a nádheru hyborských království připisoval všemocnosti boha Mithry, jehož učení mělo v královstvích tak významné postavení. Hovořil o městech a žírných pláních, mramorových zdech, kopulích svatyní posázených drahými kameny i o rytířích oděných v lesklé ocelové brnění, připravujících se k boji…

A Gorm, vedený neomylným instinktem barbara, pouštěl věc týkající se bohů a jejich učení kolem uší a soustředil se na pozemské záležitosti, které mu nemedijský řečník tak živě maloval.

Právě v této uplácané chatrči, kde náčelník oděný v tygří kůži naslouchal učení kněze v hedvábném šatu, bylo podkopáno mocné impérium.

Jak jsme již řekli, Arus byl praktickým člověkem. Za svého života mezi Pikty zjistil, že inteligentní člověk může nabýt lidskosti, i když je oděn v tygří kůži a nosí náhrdelníky z lidských zubů. Jako všichni knězi Mithry se i on mnohému naučil: brzy objevil, že Piktské pohoří skrývá hojné zásoby železné rudy; naučil proto domorodce dobývat ji, tavit kov a přetavovat jej v nástroje – zemědělské, jak se důvěřivě domníval. Zavedl i jiné změny, ale z toho, co vykonal, bylo nejvýznamnější toto: roznítil v Gormově duši touhu poznat civilizované kraje, naučil Pikty zpracovávat železo, a vytvořil kontakty mezi domorodci a vnějším světem. Na náčelníkovu žádost jej Arus spolu s několika bojovníky vzal přes Bossoniánské pohraničí do civilizovaného světa, oplývajícího blahobytem; cestou je vítaly udivené pohledy vesničanů.

Arus se nepochybně domníval, že vykonal samé zázraky, když ho Piktové poslouchali a nezabili ho svými měděnými sekyrkami. Ale barbaři učení, přikazující odpustit nepřátelům a opustit válečnou stezku, vůbec nebrali vážně. Říká se, že pouštní divoši postrádají umělecké schopnosti; podstata Piktů je zaměřena pouze na válku a zabíjení.

Když kněz vyprávěl o nádheře civilizovaných národů, nastavovali jeho posluchači s temnou kůží pilně uši, avšak nezajímaly je ideály jeho náboženství, nýbrž popisy kořisti, kterou jim nevědomky líčil ve svém vyprávění o bohatých městech a zámožných krajích.

Když vykládal, jak Mithra pomohl některým králům porazit své nepřátele, nezajímali se Piktové o Mithrovy zázraky, ale lákaly je obrazy bojových šiků, rytířů na koních, boje a cvičení kopiníků a lučištníků. V lichotivém soustředění naslouchali Arusovu vysvětlování, jak zpracovávat železo, a dalším užitečným věcem, jejich oči byly bystré a tváře stále neproniknutelné; čekali, až vyprávění skončí, a pak se beze slova rozcházeli.

Před Arusovým příchodem kradli ocelové nástroje a zbraně Bossoniáncům a Zingařanům nebo vyklepávali své vlastní primitivní zbraně z mědi nebo bronzu; nyní se před nimi otevřel nový svět a zvuk kovářských kladiv se nesl po celém kraji; díky tomuto novému umění získával Gorm nadvládu nad ostatními kmeny – částečně fyzickou silou, částečně chytrostí a diplomacií. V ní později předstihl všechny ostatní barbarské náčelníky.

Nyní se Piktové, vybaveni příslušnými glejty, dostali do Aquilonie svobodně, pak se znovu vraceli, bohatší o nové vědomosti: jak kout pancíř a kalit meče – a navíc se dávali najímat do aquilonských pluků, čímž vzbudili nevýslovné opovržení Bossoniánců.

Aquilonští vládcové se v duchu těšili z myšlenky poštvat Pikty proti Cimmeřanům, což by mohlo současně zlikvidovat oba zdroje nebezpečí ze západu, byli však příliš zaneprázdněni svou dobyvačnou politikou na jihu a na východě, než aby se soustředili na nepříliš významné západní kraje, odkud zatím přibývalo stále více bojovníků, rozšiřujících řady žoldnéřů. Bojovníci se po skončení služby vraceli do pustin, dobře obeznámení s vojenským uměním civilizovaných národů a s pohrdavým vztahem k civilizaci, s kterou se seznámili.

Na horách začaly vířit bubny; na kopcích vzplály ohně svolávající bojovníky a divocí kováři kuli zbroj a meče na tisících kovadlin.

Svými nájezdy, intrikami a jinými činy, kterých bylo příliš mnoho, než aby zde byly všechny uvedeny, se Gorm stal náčelníkem náčelníků, což ho prakticky činilo králem všech kmenů – králem, jakého Piktové neměli po tisíce let. Dlouho čekal na tuto chvíli – byl již více než ve středním věku – ale konečně se mohl vydat k hranicím – ne za obchodem, ale bojovat.

Arus příliš pozdě pochopil svůj omyl; nepodařilo se mu doopravdy nahlédnout do duše pohana, která skrývala odvěkou touhu po krvi; jeho přesvědčivá výmluvnost ani neotřásla myšlením divochů; jeho snaha probudit v jejich srdcích svědomí vyšla zcela nazmar.

Místo tygří kůže pokrývala nyní Gormovo tělo zbroj, ale to byla jen vnější proměna.

V duchu zůstal Pikt sám sebou – věčným barbarem, lhostejným k filozofii či teologii, s instinkty zaměřenými výhradně k loupení a zabíjení.

Piktové se vyřítili na bossoniánské pohraničí a razili si cestu ohněm a mečem – ale nebyli již oděni v tygří kůže a neoháněli se nuznými sekyrkami; jejich tělo pokrývalo brnění, zbraně měli z dokonalé oceli.

Arusovi roztříštil jakýsi opilý Pikt lebku právě tehdy, když se mudrc chystal ke Gormovi, aby se naposledy pokusil zastavit lavinu, kterou nevědomky spustil.

Gorm se neprojevil jako nevděčník – kázal vrahovu hlavu narazit na vrchol mohyly, kterou bylo zasypáno knězovo tělo. A není to snad vrcholný projev ironie sil vládnoucích světem, že kameny, které zakryly Arusovy ostatky, byly ozdobeny tak barbarským způsobem? Avšak v duši člověka pochovaného pod nimi budily pomsta a krveprolévání nevýslovnou hrůzu.

Novější zbraně a pancíře nestačily k prolomení bossoniánských obranných šiků; pohraničí planulo po celá léta, ale dokonalá výzbroj, houževnatost a odvaha Bossoniánců odrážely nájezdy útočníků. Bylo–li to třeba, dostávali obránci Pohraničí posily od aquilonských korunních pluků. Teprve zrada z nečekané strany prolomila sevřené bossoniánské řady; než si však o ní povíme víc podívejme se nejprve na aquilonskou říši.

Odedávna to bylo bohaté království, ale nyní, v době stále nových výbojů, začalo do něho plynout takřka neuvěřitelné bohatství. Místo prostého, jednoduchého stylu života nastoupil rozkošnický přepych, ale degenerace se dosud lidu ani vládců nedotkla; i když Aquilonci chodili oděni ve zlatě a hedvábí, stále byli vitální a mužnou rasou.

Ale jejich přímočarost vystřídala arogance: se slabšími národy zacházeli s pohrdáním a svým poddaným ukládali stále těžší povinnosti. Argos, Zingaru, Ophir, Zamoru i shemitské země považovali za provincie podřízené jim beze zbytku, což bylo zvláště nesnesitelné pro hrdé Zingařany, kteří často vyvolávali vzpoury a neodstrašily je ani kruté represe.

Vazalem Aquilonie se stalo i království Koth, které zůstalo pod “ochranou” Aquilonie pro případ napadení ze strany Hyrkánie.

Ale západní impérium nikdy nedokázalo dobýt Nemedii, ačkoli její úspěchy byly závislé především na obraně, kterou umožňovala pomoc hyperborejské armády.

Zde pocítila Aquilonie tíhu dvou porážek: první byl neúspěch snah o anektování Nemedie, druhou ztráty způsobené královské armádě ve válce s Aesiřany. Tak jako se Hyrkánci přesvědčili, že nejsou s to zadržet útok těžké aquilonské jízdy, tak byla vojska impéria po vstupu do zasněžených krajin zastavena vražednými boji muže proti muži se Seveřany.

Na jihu dosáhly aquilonské výboje až k řece Styx; stygická armáda byla rozprášena a do posledního muže vybita a král Stygie se nakonec poddal a poslal daň, aby odvrátil invazi do svého království.

Když padla po řadě rychlých válek Brythunie, začalo impérium s přípravami na definitivní střetnutí s odvěkým soupeřem – Nemedii. Aquilonci, značně posíleni vojsky blyštícími se v ocelové zbroji, táhli směrem k západu a zdálo se, že tvrdou ranou padne poslední neporobený stát na Západě. Avšak tehdy vznikly mezi Aquilonci a jejich bossoniánskými spojenci neshody.

Aquilonci se ve vleku vlny imperiální expanze stali hrubými a nesnášenlivými; rádi se prostým a nenáročným Bossoniáncům vysmívali a mezi oběma národy začalo narůstat napětí. Aquilonci ponižovali Bossoniánce, jak jen mohli, a ti nezůstávali svým pánům nic dlužni. Za jejich pány se Aquilonci sami považovali a s bossoniánskými žoldnéři nakládali jako s poddanými povinnými poslušností. Obyvatelům Pohraničí ukládali stále větší daně a násilím je verbovali do armády vedoucí války k větší slávě Impéria – z níž neplynul pro Bossoniánce žádný užitek. Ve vlasti žoldnéřů bylo ponecháno vojska právě jen dost k ochraně hranic, a když sem začaly doléhat zvěsti o Piktech, pustošících vesnice i města v jejich zemi, stáhly se všechny bossoniánské pluky z nemedijského tažení, rychle se pochodem vrátily do Pohraničí, stačily s Pikty svést bitvu a nájezdníky s temnou kůži odrazit.

Dezerce Atoliho se stala bezprostřední příčinou rozprášení aquilonské armády zoufalými Nemedijci. Krátkozrací a nesnášenliví Aquilonci, rozjitření neúspěchem, se Bossonii krutě pomstili.

K hranicím byly tajně přesunuty aquilonské pluky a bossoniánští náčelníci byli pozvání na slavnostní shromáždění. Mezitím se hordy divokých Shemitů, které měly zdánlivě vyrazit na trestnou výpravu proti Piktům, utábořily u nic netušících bossoniánských vesničanů.

Náčelníci byli vtaženi do pasti a zavražděni a Shemité udeřili na své užaslé hostitele a kosili bezbranné obyvatelstvo ohněm a mečem; současně se na bezbranné Bossoniánce vrhly obrněné aquilonské zástupy.

Celý kraj se obrátil v poušť a když se imperiální armáda vracela za hranice svého království, zanechala za sebou jen spáleniště a vybělené kosti.

A právě tehdy Piktové znovu zahájili útok – všemi svými silami, podél celé hranice. A nebyl to obyčejný útok, ale dobře zorganizovaná invaze prováděna všemi bojovníky národa, vedenými muži vyškolenými v aquilonské armádě; celému vojsku velel Gorm – on útok naplánoval, a i když už byl stařec, neztratily jeho ambice nic na síle a rozsahu.

Tentokrát se Piktové na své cestě nesetkali s odporem dobře opevněných vesnic, které by bránili lučištníci tak dlouho, než přijde na pomoc aquilonská armáda. To, co zbylo z Bossoniánců, bylo smeteno z povrchu země a barbaři, dychtící po krvi, vtrhli do Aquilonie, pálili a loupili, dříve než se legie, které znovu bojovaly v Nemedii, stačily přemístit na západ.

Zingara se chopila příležitosti, aby se zbavila svého podřízeného postavení, a Corinthie i shemitské národy ji následovaly. Žoldnéři – včera ještě vazalové – se po celých plucích bouřili a vraceli se do svých rodných krajů. Cestou loupili a pustošili.

Piktové se drali stále na východ a ničili vojska, která jim bránila v cestě. Ukázalo se, že Aquilonci jsou bez podpory bossoniánských lučištníků bezmocní proti vražednému náporu střel vrhaných barbary; ze všech provincií Impéria se stahovaly legie, aby zarazily nájezd divoké hordy, a z pouští se valili další a další nájezdníci, jakoby jim nikdy nebyl konec.

Pojednou se do toho chaosu vřítili Cimmeřané ze svých hor, aby dokončili dílo zkázy. Vyloupili města, zničili celé paláce a po vítězství se vraceli do svého sídla, zatímco Piktové dobytá území obsadili.

Tak padlo v krvi a ohni Aquilonské království.

A tehdy přitáhli znovu z východu Hyrkánci; přilákalo je stažení aquilonských vojsk ze Zamory, která se již neubránila silnému náporu a brzy učinil hyrkánský král největší město tohoto kraje svým sídlem.

Invaze začala v prastarém hyrkánském království Turanu, ležícího nad břehy vnitrozemského moře. Ale ihned se ze severu objevil další, ještě silnější hyrkánský útok: zástupy jezdců oděných v ocelovém brnění objely severní stranu Vilajetského moře, projely pustinami, vtrhly do stepí, hnaly prchající obyvatelstvo před sebou, až narazily na západní království. Nejprve se neshodly s Turanci a vybíjely je stejně jako Hybořany; vlny nájezdníků z východu se střetávaly a mísily, ale jejich nepřátelství trvalo jen tak dlouho, než byly sjednoceny velkým vůdcem, který přišel až z pobřeží Východního oceánu.

Když tu nebylo aquilonské armády, nedokázal Hyrkánce nikdo porazit; obsadili a podřídili si Brythunii, zničili jižní části Hyperboreje a Corinthie. Vydali se i do cimmerských pohoří, ale mimo rovinaté oblasti nebyli s to plně využít své jízdy – a Cimmeřané se jim postavili; jen spěšný, až bezhlavý útěk po celodenní krvavé bitvě zachránil hyrkánská vojska před záhubou.

V době, kdy se toto všechno dělo, dobyly shemitské národy království svých dávných pánů – Koth, ale při pokusu dobýt Stygii utrpěly porážku. Sotva Shemité získali Koth, objevili se Hyrkánci; ke svému údivu Shemité pocítili bič ještě horší, než v dobách, kdy jim vládli Hybořané.

Mezitím Piktové upevnili své postavení jediných vládců Aquilonie a původní obyvatelstvo království prakticky vybili. Potom se vydali ke hranicím Zingary a tisíce Zingařanů se na svém útěku před záhubou do Argosu vydaly na milost Hyrkáncům táhnoucím na západ, kteří je umístili v Zamoře a učinili je svými poddanými.

Po útěku Zingařanů spálily Argos plameny a začala řež, typická pro všechny piktské výboje; divoká horda vtrhla do Ophiru a tam se střetla s Hyrkánci táhnoucími na západ. Hyrkánci zničili po dobytí Shemu nad Nilem stygickou armádu a ovládli kontinent až po království Amazon, odkud začali po tisících shánět černé nevolníky, které odvlekli mezi Shemity.

Hyrkánci by jistě začlenili do svého impéria i Stygii, nebýt náhlého útoku Piktů na jejich západní dobytá území. Nemedie, kterou dosud Hyrkánci nedokázali dobýt, úpěla pod náporem jízdy z východu a divochů ze západu, když k jejím hranicím přišli ze své zasněžené země Aesiřané a nechali se najmout do nemedijského vojska jako žoldnéři; byli tak dobrými bojovníky, že nejen odrazili Hyrkánce od nemedijských hranic, ale dokázali zadržet i davy Piktů, valících se ze západu.

Svět tedy v oněch dobách vypadal takto: neomezené impérium Piktů – divoké, primitivní a barbarské – se rozkládalo od pobřeží Vanaheimu na severu, až po nejjižnější provincie Zingary; na východě obsahovalo celou Aquilonii kromě Gunderlandu – nejsevernější provincie, která jako periferní dominium ležící mezi horami přežila pád metropole a zachovala si nezávislost. Piktskému impériu patřil též Argos, Ophir, západní část Kothu a provincie Shem vysunuté na západ.

Severní hranici říše Hyrkánců, nepřátel Piktů, tvořila horská pásma Hyperborey, a jižní hranici pouště ležící na jih od Shemu. K hyrkánské říši patřily rovněž Zamora, Brythunia, Hraniční království, Corinthia, většina Kothu a všechny východní kraje Shemu.

Hranice Cimmerie byly nedotčeny – ani Piktové, ani Hyrkánci nebyli s to si podřídit bojovné barbary. Stejně tak Nemedie, kterou ovládli Aesiřané, odráží veškeré útoky.

Na severu jsou Nordheim, Cimmerie a Nemedie rozděleny válčícími národy, ale na jihu se stal Koth dějištěm neutuchající bitvy mezi Hyrkánci a Pikty; občas se podařilo vytlačit západní barbary ze země, ale nikdy ne nadlouho – vraceli se ještě silnější, aby dobývali města i ruiny.

Na hlubokém jihu se stala Stygie, otřesená hyrkánskou invazí, předmětem útoků mocných říší obyvatel s černou kůží.

Na dalekém severu bojují severské národy neustále s Cimmeřany a útočí na hranice Hyperborey.

Mezitím Gorm zemřel – zabil ho Hailmar, vůdce nemedijských Aesiřanů. Pikt žil v době střetnutí skoro sto let. V době sedmdesáti pěti let, které uplynuly ode dne, kdy poprvé uslyšel vyprávění o mocných říších z Arusových úst – a byla to dlouhá doba pro život člověka, i když nepatrná pro dějiny celých národů – vytvořil impérium, opíraje se o divochy žijící v pustinách – a zničil civilizaci. On, který se narodil ve splácané chatrči, seděl ve stáří na zlatých trůnech a jedl pochoutky, které mu na zlatých mísách podávaly nahé otrokyně – dříve královské dcery.

Výboje a nashromážděná bohatství ale Pikty nezměnily; z civilizace smetené do prachu nevznikla žádná nová kultura jako Fénix z popela.

Snědé dlaně, které ničily nádherná umělecká díla dobytých národů, se nikdy nepokoušely je napodobit. I když Piktové nyní žili uprostřed lesknoucích se trosek dávného přepychu rozbitých paláců a svá hubená těla odívali do hedvábných šatů svržených králů, zůstávali nadále odvěkými barbary – divokými a primitivními.

Zajímaly je jen nejzákladnější životní potřeby; díky svým neomylným instinktům, zaměřeným na války a loupení, nepodléhali žádným změnám – pro umění nebo rozvoj kultury nebylo v jejich způsobu života místo.

Jinak tomu bylo s Aesiřany, kteří se usídlili v Nemedii – rychle si osvojili mnoho obyčejů svých civilizovaných spojenců a přitom je sami přetvářeli podle vzorů své zvláštní, a přece životní kultury.

Po nějakou dobu na sebe Hyrkánci a Piktové nad ruinami světa, který dobyli, jen cenili zuby. A tehdy právě začala doba ledová – doba putování severských národů. Pod tlakem ledovců, sunoucích se na jih, opouštěly severské národy svá sídla a tlačily před sebou spřízněné kmeny. Aesiřané smetli z povrchu země prastaré království Hyperboreu a přes jeho ruiny a spáleniště táhli dál, aby se střetli s Hyrkánci. Nemedie byla již dávno severským královstvím a vládli ji potomci aesirských žoldnéřů.

Pod tlakem invazí ze severu se vydali na cestu i Cimmeřané, a žádné město ani armáda se jim nepostavilo do cesty. Přehnali se Gunderlandem, který zcela zničili, a pak prošli starobylou Aquilonii, když si prorazili cestu mezi voji Piktů. Porazili nemedijské Aesiřany a dobyli mnoho jejich měst, ale nezůstali, táhli dále na východ, dosáhli hranic Brythunie a tam zničili hyrkánskou armádu. Za nimi přitáhly hordy Vaniřanů a Aesiřanů a piktské impérium se krčilo pod jejich ranami; dobyli Nemedii, kde místní Seveřané, napůl již civilizovaní, před svými divokými příbuznými uprchli a ponechali za sebou zpustošená a opuštěná města. Seveřané, táhnoucí na jih, přijali jméno starého království – proto je budeme nazývat nadále Nemedijci; došli do starobylého Kothu, kde vybili jak Pikty, tak Hyrkánce a pomohli shemitským národům zbavit se hyrkánského panství.

V celém západním světě se Piktové i Hyrkánci chvěli pod silnými údery mladších, bojovnějších národů.

Skupina Aesiřanů vyhnala Hyrkánce z Brythunie a usídlila se tam, přičemž přijala jméno dobytého království. Seveřané, kteří dobyli Hyperboreu, drtili nepřátele z východu tak tvrdě, že potomci Lemuřanů s temnou kůži se stáhli do stepí a byli neustále zatlačováni k Vilajetskému moři.

Mezitím Cimmeřané, kteří táhli na jihovýchod, zničili starobylé království Turan a usídlili se na jihozápadním pobřeží vnitrozemského moře.

Moc dobyvatelů z východu byla zlomena. Ti, napadaní neustále národy z Nordheimu a Cimmeřany, zničili města, vybili zajatce neschopné dlouhé cesty, a s tisící nevolníků, které hnali před sebou, se vraceli zpátky na tajemný Východ kolem severní strany Vilajetského moře; tak zmizeli z dějin Západu až do doby – kdy – o tisíce let později – znovu přitáhli z východu, tentokrát již jako Hunové, Tataři, Mongolové a Turci.

Při návratu je doprovázely nespočetné řady Zingařanů a Zaořanů, kteří se usídlili daleko na východě, smísili se navzájem a v pozdějších dobách se stali známí jako Cikáni.

V téže se dostal kmen vaniřanských dobrodruhů podél celého Piktského pobřeží na jih, a když zpustošil starou Zingaru, dostal se ke hranicím Stygie; země se chvěla pod ranami černých národů z jihu a její lid byl utiskován vládnoucí aristokratickou třídou. Rudovlasí Vaniřané rozpoutali mezi nevolníky povstání a když svrhli vládnoucí kastu, ujali se jako dobyvatelé království vlády; časem ovládli Černá království vysunutá na sever a vytvořili velkou jižní říši, kterou nazvali Egypt. Od těchto rudovlasých dobyvatelů odvozovali svůj rod první faraónové.

Západ po nějakou dobu ovládli severští barbaři. Piktové drželi i nadále Aquilonii, část Zingary a západní pobřeží kontinentu, ale na východ od Vilajetského moře a od polárního kruhu až po Shem byly jedinými obyvateli Seveřané; výjimku tvořili Cimmeřané, kteří se usídlili na území bývalého království Turan.

Mimo Stygii a zemi Shem nebyla nikde žádná města – postupné vlny Piktů, Hyrkánců, Cimmeřanů a Seveřanů je obrátily v prach a popel; dříve vládnoucí Hybořané zmizeli z povrchu země a ponechali za sebou jen stopy své krve v žilách těch, kteří nad nimi zvítězili.

Jen několik jmen zemí, národů či měst se zachovalo v barbarských nářečích, aby po věky přetrvaly ve stále více upravovaných vyprávěních a legendách, až nakonec celé dějiny Hyborské éry zmizely mezi mlhavými mýty a bajkami. Tak se v jazyku Cikánů zachovaly názvy Zingara a Zamora; Aesiřané, kteří ovládli Nemedii a nazvali se Nemedijci, se později objevili v historii Irska, zatímco Seveřané usídlení v Brythunii byly známí jako Brythunci, Brytonové nebo Britové.

V té době neexistovalo přesně ohraničené nordické království: jako dříve měl každý kmen svého náčelníka nebo krále a kmeny mezi sebou zuřivě bojovaly.

Jaký mohl být jejich další osud se nikdy nedozvíme, neboť další velký otřes zemské kůry znovu uvrhl všechno do chaosu a vytvořil takové tvary kontinentů, jaké známe dnes. Obrovské plochy západního pobřeží se potopily; Vanaheim a západní část Asgardu – neobývané ledové pustiny po mnoho staletí – také zmizely ve vlnách. Oceán se rozlil okolo hor západní Cimmerie a vzniklo Severní moře; z hor se staly ostrovy, známé později jako Anglie, Skotsko a Irsko; Piktská divočina a Bossoniánské pohraničí zmizely navždy ve vlnách.

Na severu vzniklo Baltské moře a rozdělilo Asgard na poloostrovy, známé později jako Norsko, Švédsko a Dánsko, zatímco na dalekém jihu se stygický kontinent odtrhl od ostatního světa podél linie vytvořené v jeho západní části řekou Styx, nazývanou též Nil. Nad Argosem, západním Kothem a západními zeměmi Shemu se rozlil modravý oceán, zvaný později Středozemní moře. Ale zatímco někde utonuly celé kraje, vynořil se z vln v západní části Stygie rozsáhlý pás země a vytvořil západní část světadílu nazývaného Afrika.

Srážky částí země způsobily ve střední části severního kontinentu vznik velkých horských pásem. Celé kmeny Seveřanů byly smeteny z povrchu země, ty, které přežily, se táhly na východ. Území kolem pomalu vysychajícího vnitrozemského Vilajetského moře příliš neutrpělo. I tam, na západním pobřeží, se usídlily kmeny ze Severu, aby vedly život zemědělců. Žily v míru i s Cimmeřany, s nimiž se časem smísily.

Na západě začaly zbytky Piktů, znovu vržených kataklyzmatem na úroveň divochů z doby kamenné, se svou typickou houževnatostí znovu dobývat okolní země, dokud je neodrazily kmeny Cimmeřanů a Seveřanů táhnoucí na západ. To se dělo dlouho po rozlomení kontinentu a tehdy existovali o dřívějších říších již jen mlhavé legendy. Popsaná tažení národů začala v době, o níž pojednávají již naše dějiny, a nemá smysl je podrobně popisovat; způsobil je růst počtu obyvatel ve stepích, kočujících na západ od vnitrozemského moře – známého později, když se značně zmenšilo, jako Kaspické. Obyvatelstvo stepí se tak rozrostlo, že nezbytným ekonomickým důsledkem byla migrace; kočovné kmeny se vydaly na sever, jih a západ, do zemí známých nyní jako Malá Asie, Indie, střední a západní Evropa. Putující národy přišly do těchto krajů jako Áriové, ale mezi primitivní árijskými kmeny existovaly rozdíly, z nichž se některé zachovaly dodnes, jiné zmizely. Tak například světlovlasí Achájové, Galové a Britové se odvozují od čistokrevných Ae siřanů; Nemedijci z irských legend byli nemedijští Aesiřané, Dánové pocházejí od rodilých Vaniřanů, zatímco Góthové – předkové jiných skandinávských a germánských národů, včetně Anglosasů – pocházeli ze smíšené rasy, v jejíž žilách plynula krev Vaniřanů, Aesiřanů a Cimmeřanů. Keltové – předkové Irů a skotských horalů – jsou potomky ryze cimmerských kmenů, zatímco waleské národy Britských ostrovů byli smíšenou cimmersko–nordickou rasou, která zde předcházela původním Seveřanům a dala tím podnět k legendám o nejstarším rodokmenu Gaelitů; z téže krve pocházejí Cimbrové, kteří bojovali s Římem, podobně jako Cimmeřané mezi Asyřany a Řeky a Cimmeřané mezi Hebrejci. Jiné cimmerské kmeny putovaly na východ od vysychajícího vnitrozemského moře, a o několik století později se po smísení s Hyrkánci vrátili na západ jako Skytové.

Autentičtí předkové Gaelitů – Keltové, zvaní též Cimrové – dali své jméno poloostrovu Krym.

Staří Sumerové nebyli s národy Západu spřízněni – v jejich žilách plynula hyrkánská a shemitská krev. Byla dědictvím po nájezdnících, kteří při útěku s sebou nevzali všechny ovládnuté národy; mnoho shemitských kmenů se osvobodilo z otroctví a z jejich krve – čisté nebo smíšené s hyborskou či seveřanskou – pocházejí Arabové, Izraelci a jiní typičtí Semité. Kanaánci a Semité obývající horské oblasti pocházeli ze shemitských předků, spřízněných s Kushity, kteří byli mezi ně přesídleni hyrkánskými vládci; typickou rasou tohoto druhu byli Elamité.

Předkové Římanů Etruskové – podsadití, se silnýma rukama a nohama – se odvozují od národů se smíšenou stygickou, hyrkánskou a piktskou krví, a obývali nejprve starobylé království Koth.

Hyrkánci, kteří se stáhli k východnímu pobřeží kontinentu, se změnili v národy známé později jako Tataři, Hunové, Mongolové a Turci.

Podobně by bylo možno odvodit původ i jiných ras novodobého světa; téměř ve všech případech jsou jejich dějiny daleko starší, než se předpokládá, a táhnou se zpět až po tajemnou Hyborskou éru, nyní zakrytou mlhou zapomnění.

VĚŽ SLONA

Pochodně arenjunské čtvrti Maulu čadivě blikaly. Zloději snad z celého východu pořádali v Maulu jako každou noc svůj divoký karneval. Tady mohli tančit, opíjet se, řvát a prát se bez omezení, protože počestní lidé se téhle čtvrti zdaleka vyhýbali a hlídky, podplacené hrstí zlatých mincí přivíraly ne jedno, ale obě oči. V křivolakých nedlážděných uličkách, plných hromad odpadků a louží špinavé, páchnoucí vody, se potáceli řvoucí, opilí pobudové. Ve stínech a temných zákoutích zvonila ocel mečů a zněl opilý smích žen. Zář pochodní probleskovala rozbitými okny. Každého nového příchozího jako úder do tváře nejdříve zasáhl pach vína a zpocených těl. Pak uslyšel cinkot džbánů, slova sprostých odrhovaček, úder ztvrdlé pěsti do špinavého stolu a nadávky snad ve všech známých jazycích.

V jedné z nesčetných pochybných krčem se pod nízkým a zakouřeným stropem sešla společnost nejhrubšího zrna. Oblečeni do hadrů a cárů, seděli tady v nejpestřejší směsici vedle sebe námezdný vrah s únoscem dětí, dlouhoprstý zloděj a placený rváč, nadutí lumpové s ženštinami, jejichž řemeslo nenechávalo nikoho na pochybách. Domorodci byli v převaze. Byli to Zamořané, s tmavou pletí a tmavýma očima, s dýkami ve zdobených pasech a se zradou v srdci. Ale byli tam také zkušení vlci z mnoha cizích zemí. Tam seděl obrovský hyperborejský odrodilec, zachmuřený, nebezpečný, s širokým mečem u boku, protože v Maulu nosili všichni muži svou ocel zcela otevřeně. Na druhé straně stál shemitský penězokaz, modročerný, kudrnatý vous pod jestřábím nosem. Na koleně světlovlasého Gundermana - námezdného žoldnéře bez zaměstnání seděla brythunská dívka se zkušenýma očima. A ten velký, tlustý lump, jehož sprosté vtipy a výkřiky vyvolávaly vlny veselí, byl únosce žen. Přišel až ze vzdáleného Kothu, aby se se Zamořany podělil o své zna losti v oboru krádeží žen. Žena, zvláště krásná žena, byla velmi žádaným a draze placeným zbožím v mnoha královstvích. Tlusťoch toho uměl v tomto směru tolik, že své znalosti nestačil ani uplatnit. V té chvíli přerušil šťavnaté líčení půvabů své vyhlédnuté oběti a ponořil čenich do korbele napěněného piva. Pak odfoukl pěnu z odulých rtů a řekl: “U Béla, boha všech lumpů a zlodějů, já jim ukážu, jak se kradou ženy. Budu s ní za zámořskými hranicemi před svítáním a tam už bude čekat karavana, která ji odveze. Jeden hrabě z Ophiru mi slíbil 300 stříbrňáků za štíhlou, mladou Ophiřanku z lepší rodiny. Celé týdny jsem se potuloval jako žebrák v pohraničních městech, než jsem našel takovou, co se hodí. Ale je to kousek!”

Poslal vzdušný polibek do neznáma.

“Znám v Shemu pány, kteří by za ni dali všechno. Snad by i prozradili tajemství Věže slona,” dodal a otočil se zpět ke svému pivu.

Zatahání za rukáv jej přimělo k tomu, že se se zavrčením otočil. Uviděl vedle sebe stát vysokého, štíhlého a svalnatého mladíka. Na jeho zjevu bylo vidět, že se do této společnosti zrovna nehodí. Mezi všemi těmi lumpy vypadal jako šedý vlk, který omylem zabloudil do smečky prašivých psů. Levná tunika nemohla zakrýt tvrdé, vypracované linie postavy. Široká, silná ramena, mohutný hrudník, štíhlý pas a svalnaté paže. Pleť měl opálenou do ořechova, ošlehanou pobytem pod širým nebem, oči v hnědé tváři zářily modrým ohněm. U boku se mu houpal široký meč v odřené, kožené pochvě.

Kothánec se poněkud zarazil a proti své vůli ucouvl, protože tenhle mladík nepatřil k žádné národnosti, s kterou se v životě setkal.

“Mluvil jsi o Věži slona,” řekl mladík zamorštinou, se silným cizím přízvukem. “Mnoho jsem slyšel o téhle věži, jaké vlastně skrývá tajemství?”

Mluvil tiše a zdálo se, že patří spíše k těm mírnějším a bázlivějším než ke rvavým lumpům. Kotháncova odvaha, povzbuzená navíc pivem a mladíkovým slušným vystupováním vzrostla. Nadmul se pocitem vlastní důležitosti.

“Tajemství Věže slona?” vykřikl. “To přece ví každý hlupák, že v té věži sídlí velekněz Yara a ukrývá v ní obrovský drahokam nazývaný Sloní srdce, který je zdrojem celé jeho magické moci!”

Mladík chvilku přemýšlel.

“Viděl jsem tu věž,” řekl. “Stojí ve velké visuté zahradě nad úrovní města a je obehnána vysokou zdí ze všech stran. Neviděl jsem však nikde žádné stráže. Zdi by se daly snadno přelézt. Proč se dosud nikdo nepokusil ukrást ten tajemný drahokam?”

Kothánci nejprve poklesla nad prostoduchostí ubohého barbara čelist. Pak vybuchl v záplavě posměšného veselí, ke kterému se připojili i ostatní.

“Slyšíte toho pohana?” skřehotal. “Chtěl by ukrást Yarův magický kámen! Podívej, člověče,” obrátil se s hrozivým výrazem k mladíkovi, “řekl bych, že patříš k nějakému mizernému kmeni severních barbarů…”

“Jsem Cimmeřan,” vpadl mu cizí mladík do řeči a jeho tón už nebyl ani v nejmenším přátelský. Obsah odpovědi a způsob, jakým byla pronesena, mohl Kothánce varovat. K jeho neštěstí bylo království Koth daleko na východ, kde hraničilo s královstvím Shemu a i když se setkal na svých cestách se spoustou různých národností, o severních rasách nevěděl téměř nic.

“Tak nastav uši a uč se moudrosti, cucáku,” řekl a pozvedl džbán, kterým nejprve kývl na zmateného mladíka. “Jak víš, tak Zamora a zvláště pak Arenjun se může pyšnit takovým množstvím skvělých zlodějů, jako žádná jiná země na světě. Ba ani Koth ne. Kdyby bylo v silách člověka ten kámen ukrást, pak by byl již dávno pryč. Vykládáš tady o přelézání zdí, ale kdybys tu zeď přelezl, přál by sis být co nejrychleji zpět. V zahradách nejsou stráže ani v noci, ale to má svůj dobrý důvod. Chci tím říci, že tam nejsou lidské stráže, samozřejmě. Zato na strážnici v přízemí věže se to ozbrojenci jen hemží. I kdyby se ti podařilo oklamat to, co se plíží zahradou, stále bys ještě musel projít místností plnou vojáků. Jinak se do věže nedostaneš a kámen je uložen v jednom z hořejších pater věže.”

“Ale kdyby se člověku podařilo projít zahradou,” odporoval Cimmeřan, “proč by nemohl vniknout do věže horem a tak se vyhnout všem strážím?”

Kothánec na něj užasle vytřeštil oči.

“Slyšeli jste ho?” vykřikl nevěřícně. “Ten barbar si myslí, že je orel, který vyletí na diamanty posázený vrchol věže, která je jen 150 stop vysoká. Navíc má zdi hladké jako sklo!”

Cimmeřan se rozhlédl kolem sebe, znovu zmaten výbuchy zlomyslného smíchu, které vyvolala Kotháncova jízlivá poznámka. Conan na této poznámce neshledával nic zvlášť zábavného, ale žil v civilizovaném světě příliš krátce na to, aby pochopil křivolaké myšlení civilizovaných lidí. Civilizovaní lidé byli hrubší, méně čestní a proradnější než kterýkoliv divoch. Jsou mnohem většími hrubci a hulváty, protože vědí, že takoví v zásadě mohou být, nehrozí totiž nebezpečí, že jim za to někdo rozetne lebku. Byl zmatený a rozzlobený a bezpochyby by se byl v rozpacích tiše vytratil, ale Kothánec se rozhodl, že si s ním ještě trochu zažertuje.

“Tak pojď! Rychle! Pouč tyhle žabaře, kteří byli zloději dřív, než ses vylíhnul, pověz jim, jak bys to provedl ty!”

“Když se spojí šikovnost s odvahou, vždycky se najde cesta!” odsekl podrážděný Cimmeřan vztekle.

Kothánec se rozhodl považovat tento výrok za osobní urážku. Tvář mu zrudla vztekem.

“Jak?” zařval. “Ty se odvažuješ nás učit zlodějskému řemeslu a ještě naznačovat, že jsme zbabělci?! Táhni! Zmiz mi z očí!” a divoce Cimmeřana odstrčil.

“Tak! Nejdřív si ze mě budeš tropit šprýmy a pak na mě ještě ke všemu budeš sahat svýma špinavýma prackama?” procedil Cimmeřan mezi zuby a jeho zlost prudce vzplála. Vzápětí oplatil Kothánci takovým políčkem, že tlusťoch upadl na hrubě roubenou stolní desku, která jej zachránila před pádem na zem. Pivo se rozstříklo na všechny strany a Kothánec se zaječením sáhl po meči.

“Pohanský pse! Za tohle ti vyříznu srdce z těla!” Ocel se zablýskla a zástup se rozprchnul. Ve vzniklém zmatku kdosi porazil jediný stojan s loučemi stojící u dveří. Zavládla tma, ve které se ozýval zmatený dusot nohou, řinkot rozbíjeného skla, praskot nábytku, který prchající poráželi, divoké nadávky lidí padajících jeden přes druhého a nakonec příšerný výkřik člověka v agónii, který rozťal tento chaos jako nůž. Když byly louče znovu zapáleny, bylo vidět, že většina lidí uprchla ven, ať už dveřmi, nebo rozbitými okny. Zbytek se tiskl ke stěnám místnosti, nebo se ukrýval za hromadou sudů a pod stoly. Barbar zmizel. V prázdném středu místnosti leželo v krvi tělo tlustého Kothánce. I v nastalé tmě a zmatku Cimmeřan s neselhávajícím instinktem divocha zabil svého muže.

Blikavé louče a opilý zpěv zůstaly Cimmeřanovi za zády. Odhodil rozervanou tuniku a kráčel nocí oděn pouze bederní rouškou a sandály s měkkými podrážkami a vysoko zavázanými řemínky. Pohyboval se pružnou chůzí velkých koček a pod snědou kůží se pohybovaly ocelové svaly.

Teď už byl v té části města, která byla vyhrazena chrámům. Tyčily se na všech stranách a bělaly se ve světle hvězd. Sněhobílé pilíře z mramoru, zlaté kupole a stříbrné oblouky - to byly stánky četných a podivných zámořských bohů. Nelámal si s nimi hlavu. Věděl, že víra Zamořanů, stejně jako většina věcí v civilizovaném světě je velmi složitá a že ztratila většinu svého původního významu v záplavě modlitebních formulí a obřadů. Sám sedával dlouhé hodiny na náměstí filosofů a trpělivě naslouchal argumentům theologů a učitelů, a z těchto hodin odcházel většinou zmatený a nepřesvědčený. Za jisté považoval pouze jedno, a sice to, že většina z těch lidí to má v hlavě trochu přeházené.

Jeho bohové byli prostí a srozumitelní. Jejich vládcem byl Crom, který žil na vysoké hoře, odkud sesílal na lidstvo zkázu a smrt. Bylo zbytečné obracet se k němu o pomoc, protože to byl chmurný a divoký bůh, který slabochy nenáviděl. Při narození vdechl každému muži odvahu, vůli a schopnost zabíjet jeho nepřátele, což podle Cimmeřanova názoru bylo víc, než by měl muž od svého boha chtít.

Kožené podrážky jeho sandálů nebylo na hladkém dláždění slyšet. V těchto místech chodily hlídky zřídka, dokonce i zloději z Maulu se vyhýbali chrámům, ve kterých, jak bylo dobře známo, čekaly podivné hrůzy na ty, kdož by chtěli spáchat svatokrádež. Před sebou spatřil Věž Velkého slona, rýsující se matně proti noční obloze. Přemýšlel, kdo jí dal ten podivný název. Nikdo to nevěděl. Sám slona nikdy neviděl, ale představoval si ho jako zvíře s ocasem vpředu i vzadu a velkými, jako mléko bílými zuby. Tak mu to vyprávěl potulný Shemita a přísahal, že viděl tisíce takových zvířat v Hyrkánii. Na druhé straně každý věděl, jací lháři jsou Shemité. Ať tak či tak, v Zamoře nikdo nikdy slona neviděl.

V chvějivém třpytu hvězd vypadala věž jako ojíněná a třpytila se jako stříbro. V záři slunce její lesk doslova oslepoval a říkalo se, že je skutečně postavena z leštěného stříbra. Štíhlý a geometricky bezchybný válec se tyčil do výše 150 stop a jeho horní okraj, posázený diamanty přitahoval Cimmeřanův pohled. Věž stála, tiše mezi šumícími, exotickými stromy v zahradě umístěné vysoko nad úrovní města. Vysoká zeď obkličovala celou zahradu. Kolem úpatí této zdi vedla kruhová cesta. První zeď chránila ještě zeď druhá, která začínala v úrovni města a jejíž vrchol dosahoval zhruba do poloviny výšky zdi první. Mezi těmito zdmi byl široký, travnatý pás, který vlastně ještě nikdo pořádně neviděl. Nikde nesvítilo jediné světlo, zdálo se, že ve věži nejsou okna, nebo alespoň ne nad vrcholem vnitřní zdi. Jen drahé kameny na horním okraji se mrazivě leskly ve svitu hvězd.

Na úpatí vnější, nižší zdi hojně rostlo husté křoví. Cimmeřan se přiblížil až ke zdi a pohledem ji odhadoval. Byla dost vysoká, ale při dobrém odrazu by se mu jistě podařilo zachytit se horního okraje. Pak bude hračkou vyšvihnout se nahoru a spustit na druhou stranu. Zároveň nabyl přesvědčení, že vnitřní zeď by se dala překonat stejným způsobem. Stále však váhal a přemýšlel o podivných nebezpečích, která jej podle toho, co slyšel, očekávala za zdí. Zdejší lidé se mu zdáli velmi zvláštní a záhadní, nepatřili k jeho rase, ba snad nebyli ani stejné krve jako on. Jemu byli mnohem bližší západněji sídlící Brythunové, Nemedijci, Kothánci nebo Aquiloňané, jejichž mýty a pověsti znal z dřívějška. Zamořané byli pradávný národ a podle toho, co o nich slyšel a co mezi nimi již zažil, i národ velmi zlý.

Myslel na Yaru, nejvyššího kněze, který vymýšlel podivné hrůzy ve své věži obložené drahokamy a Conanovi se zježily vlasy, když si vzpomněl, co mu vyprávělo opilé páže ode dvora. Yara se tam vysmál do tváře jakémusi barbarskému princi a nastavil mu před tvář podivně zářící kámen. Z toho ďábelského kamene vyšlehla oslepující záře, která prince, obklopila. Ten vykřikl a upadl na zem, kde z něho zůstal jen zčernalý škvarek; ten se proměnil v černého pavouka, který divoce pobíhal po místnosti, až jej Yara nakonec rozdrtil botou.

Yara nevycházel často ze své kouzelné věže a když, tak proto, aby uvrhnul zlo, ať už na jednoho člověka, nebo na celý národ. Zamorský král z něj měl větší hrůzu než ze smrti, a den co den se zpil do němoty, protože hrůzu, ve které neustále žil, by střízlivý nesnesl. Yara byl velmi starý, starý celá staletí, jak lidé říkali a říkali také, že jeho kouzelný kámen - Srdce slona, mu zaručuje život věčný. Tady snad byl důvod k podivnému pojmenování, jeho pevnosti.

Cimmeřan, ponořený v myšlenkách se najednou přitiskl ke zdi. Ve vnější zahradě se někdo procházel pravidelným krokem. Pak uslyšel zazvonit kov o kov. Tak přece hlídkovaly v zahradě stráže.

Cimmeřan čekal, až strážný kolem něj projde podruhé. Ale tajemnou zahradou se rozhostilo hrobové ticho.

Nakonec Conana přemohla zvědavost. Pružně vyskočil a bez námahy se zachytil horního okraje zdi. Pak se jednou rukou vytáhl pomalu nahoru, v druhé svírajíc pro všechny případy krátkou dýku. Přitisknut k ploché koruně zdi začal pečlivě prohlížet vnitřní prostor. Prostor byl vlastně holý, až na několik okrasných, pečlivě přistřižených keřů, které rostly poblíž vnitřní zdi. Na upravený trávník padalo slabé světlo hvězd a odněkud sem doléhalo tiché zurčení vodotrysku.

Cimmeřan se opatrně spustil do zahrady. Zastrčil dýku a vytáhl svůj těžký meč. Pak se obezřetně rozhlížel. Byl poněkud nejistý, jako každý tvor divočiny, který se octne na nechráněném prostranství, mimo dosah úkrytu. Potichu postupoval ve stínu zakřivené zdi, až se dostal přímo proti místu, kde rostly ozdobné keře, kterých si předtím všiml. Hluboce skloněn se rozběhl přes hvězdami osvětlený pruh prázdného prostoru a málem upadl, když na kraji keřů zakopl o nehybné tělo.

Rychlý pohled napravo i nalevo mu řekl, že nablízku není žádný nepřítel. Pak se sehnul, aby tělo prohlédl. Jeho oči viděly i ve slabém svitu hvězd silně stavěného muže v postříbřeném pancíři a špičaté helmě zamorské královské gardy. Vedle ležel na zemi štít a oštěp. Bližší pohled řekl Conanovi, že strážný byl zaškrcen. Cimmeřan se nejistě rozhlédl. Věděl, že tohle musí být ten strážný, kterého slyšel, když byl ještě ukryt za zdí. Bylo to před krátkou dobou a přesto tato doba stačila neznámé ruce k tomu, aby se vynořila ze stínu a vymáčkla z mohutného strážného život.

Conan napínal ve tmě oči a podařilo se mu zahlédnout větvemi křovin jakýsi pohyb u vnitřní zdi. Tiše se rozběhl tím směrem, v ruce třímal meč. Panter, který se za noci plíží za kořistí, nemohl být tišší a presto ho muž, ke kterému se blížil uslyšel. Cimmeřan uviděl proti zdi nejasný obrys mohutné postavy a ucítil úlevu nad tím, že je to pouhý člověk. Ten se rychle otočil a prudce se nadechl jako člověk, kterého něco vyděsilo. Pak skočil dopředu s rukama napřaženýma v typickém postoji zápasníka a zarazil se v posledním okamžiku, když spatřil odraz slabého světla na čepeli Cimmeřanova meče. Okamžik, který se zdál být věčností se nikdo z nich ani nepohnul.

“Ty nejsi voják,” tiše zasyčel cizinec. “Ty jsi zloděj jako já.”

“A kdo jsi vlastně ty?” odpověděl Cimmeřan a z jeho hlasu čišela nedůvěra.

“Jsem Taurus z Nemedie.”

Cimmeřan sklonil meč.

“Slyšel jsem o tobě, lidé tě nazývají Princ zlodějů.”

Tichý smích mu byl odpovědí. Taurus byl vysoký jako Conan a mnohem těžší. Měl obrovské břicho a byl tlustý, ale každý jeho pohyb prozrazoval jak výborně ovládá každou svalovou skupinu a každý jednotlivý sval svého těla. Oči mu živě zářily v nedostatečném nočním světle. Byl bos a přes rameno nesl něco, co vypadalo jako kotouč slabého lana s uzly v pravidelných vzdálenostech.

“A co ty jsi zač,” zeptal se Taurus také šeptem.

“Já jsem Conan - Cimmeřan,” odpověděl mladík, “a přišel jsem se porozhlédnout, zda by se nenašel způsob, jak dostat Yarův kámen, kterému lidé říkají Srdce Velikého slona.”

Conan spíš vycítil, než uslyšel, jak se Taurovo břicho otřásá v záchvatu smíchu, ale vycítil také, že to není smích posměšný.

“U Béla, boha všech zlodějů!” zasyčel Nemeďan, “myslel jsem si, že jen já sám mám odvahu pokusit se o tenhle kousek. Tihle Zamořané si říkají zloději - fuj! Mládenče, líbí se mi tvá odvaha. Nikdy jsem si do žádného podniku nebral společníky, ale u Béla! Na tenhle kšeftík se vypravíme spolu, jestli chceš.”

“Ty jsi se tedy také vypravil za tím kamenem?”

“Jak jinak! Plánoval jsem tenhle podnik už několik měsíců, ale ty, příteli, jsi se sem vydal z náhlého impulsu, pokud se nemýlím.”

“Tys zabil toho hlídače?”

“Samozřejmě, přelezl jsem zeď, když byl na druhé straně zahrady a ukryl jsem se v keřích. Uslyšel mě, nebo si spíš myslel, že něco slyší. Když začal prohledávat křoví, nebylo těžké dostat se mu do zad, znenadání jej chytit za krk a pak stačilo jen držet, dokud ten hlupák nevypustil duši. Byl ostatně jako většina lidí ve tmě téměř slepý. Dobrý zloděj vidí i ve tmě jako kočka!”

“Udělal jsi jednu chybu,” řekl Conan.

“Já? A chybu? Nemožné!”

“Měl jsi zatáhnout tělo do křoví.”

“Poradil učedník mistrovi! Stráže se střídají až o půlnoci. Pokud by tělo někdo objevil teď, běžel by nejdříve podat zprávu Yarovi a tak bychom získali čas k útěku. Kdyby ho nenašli, začali by jistě prohledávat nejdříve křoví a byli bychom v pasti.”

“Máš pravdu,” přiznal Conan.

“Tak, tak. A teď pozor! Tímhle dlouhým žvaněním ztrácíme drahocenný čas. Ve vnitřní zahradě nejsou stráže - myslím lidské stráže. Jsou tam zato hlídači mnohem nebezpečnější. Jejich přítomnost zavinila, že jsem svůj plán připravoval tak dlouho, ale nakonec jsem přišel na to, jak se s nimi vypořádat.

“Co s vojáky ve spodní části věže?”

“Starý Yara sídlí v některém z horních pater. My se dostaneme dovnitř horem a doufám, že i ven. Neptej se mě jak. Připravil jsem se na tuhle cestu dobře. Vplížíme se do věže z horního ochozu a starému Yarovi zakroutíme krk dřív, než na nás vyzkouší některé z těch svých prokletých kouzel. Nebo to aspoň zkusíme. Samozřejmě je to risk. Můžeme získat nesmírné bohatství, ale může se nám stát, že nás Yara promění v pavouka, nebo žábu. Ale každý dobrý zloděj musí umět riskovat!”

“Není na světě člověk, který by mě zahanbil,” řekl Conan a rozvázal si sandály.

“V tom případě za mnou.” Taurus se otočil, vyskočil a zachytil se vrcholu vnitřní zdi. Pak se vytáhl nahoru. Vezmeme-li v potaz jeho váhu, jeho síla musela být nesmírná. Dostal se nahoru bez jakékoliv námahy, jako by se na vršek zdi přímo vznesl. Conan jej následoval a když ulehli na korunu zdi, dohadovali se opatrným šepotem. “Nevidím žádná světla,” přemítal Conan. Dolní část věže vypadala přesně jako horní, která byla vidět zvenčí. Jednolitý, lesklý válec bez sebemenších průduchů nebo oken.

“Jsou tam důmyslně zkonstruovaná okna i dveře, ale jsou většinu času zavřená. Vojáci dýchají vzduch přiváděný důmyslným systémem větrání shora.” Zahrada se zdála být jediným jezerem stínů a keřovité palmy a podivné, rozložité stromy se matně odrážely proti matnému svitu hvězd. Conan cítil, jak ze zahrady vyzařuje tajemné, číhající nebezpečí. Cítil palčivý pohled neviditelných očí a jeho citlivý čich zachytil nezřetelný pach, který způsobil, že mu po zádech přeběhlo zamrazení a on ztuhnul jako lovecký pes, když ucítí odvěkého nepřítele.

“Pojď,” zašeptal Taurus, “a pokud chceš zůstat naživu, drž se co nejblíž za mnou.” Z opasku vyjmul jakousi měděnou trubičku a lehce seskočil na trávník za zdí. Conan jej bez váhání následoval, meč připraven k útoku. Taurus jej však pohybem ruky zadržel. Sám zůstal a celý jeho postoj vyjadřoval napjaté očekávání. Jeho zrak, stejně jako Conanův, byl upřen na temnou skupinu křovisek, vzdálených několik metrů. Keře se jemně zachvívaly, i když slabý vánek už utichl. Pak v temném stínu zazářily dvě zelenožluté oči a za nimi další.

“Lvi!” vydechl Conan.

“Tak. Ve dne je drží v klecích v podzemí věže. Teď už víš, proč v zahradě nejsou žádné hlídky.”

Conan rychle počítal.

“Vidím jich pět. Další ale mohou být v křovinách, musí každou chvíli zaútočit.”

“Ticho!” zasyčel Taurus a pomalu vykročil od zdi. Kdyby šel po ostří břitvy, nemohl by jít opatrněji. V chůzi pozdvihl měděnou trubičku. Z houštiny se ozvalo hluboké zavrčení a oči se posunuly blíž. Conan téměř viděl vražedné tesáky a mohutné ocasy bičující hnědožluté boky šelem. Ve vzduchu bylo napětí a Cimmeřan pevněji sevřel meč. Očekával nezadržitelný útok a nápor obrovských těl. Pak Taurus přiložil jeden konec trubičky k ústům a silně foukl. Dlouhý proud nažloutlého prášku vyletěl z druhého konce trubičky a rozptýlil se do velkého, žlutozeleného mraku, který obklopil celou skupinu křovin a ve kterém zmizely i světélkující oči šelem.

Taurus skočil zpět ke zdi. Conan vše sledoval, aniž mu bylo jasné, co se děje. Žlutozelený závoj pokryl celé křoví a zevnitř se neozval ani jediný zvuk.

“Co je to?” zeptal se Cimmeřan nejistě.

“Smrt!” syknul Nemeďan. “Pokud by se zvedl vítr a neslo se to naším směrem, museli bychom ihned zpět přes zeď, ale ne, myslím, že k tomu nedojde, je bezvětří a mlha se rozptyluje. Musíme počkat, až zmizí úplně. Jedno jediné vdechnutí a zemřeš!”

V té chvíli visely ve vzduchu již jen cáry té podivné mlhy a po chvíli se ztratily i ty. Taurus vyzval Conana posunkem k další cestě. Kradli se k houštině a tam se Conan v úžasu zastavil. Ve stínu leželo nataženo pět obrovských zlatožlutých těl a zlé ohníčky jejich očí vyhasly navždy. Kolem se vznášel těžký, nasládlý zápach.

“Pošli bez jediného zvuku,” zamumlal Cimmeřan. “Taure, co to bylo za prášek?”

“Byl vyroben z černého lotosu, jehož květy se vzácně nacházejí v tajemných džunglích daleké Khitáje, kde žijí pouze knězi s oholenými žlutými lebkami, jejichž bohem je velký Yun. Pyl těchto květů usmrtí každého, kdo jej vdechne.”

Conan poklekl vedle jednoho ze lvů a první pohled mu řekl, že již nikomu neublíží. Zavrtěl hlavou. Pro něj, barbara ze severu, byla kouzla východních exotických zemí tajemná a nepochopitelná.

“Proč bys nemohl stejným způsobem odstranit strážce ve věži?” zeptal se.

“Protože víc tohoto výtečného prášku nemám. Kdybych vyprávěl, jak jsem přišel k téhle trošce, proslavilo by mě to mezi zloději celého světa. Ten pyl je vzácnější než zlato, nebo drahokamy. A já jsem jej ukradl v karavaně, která putovala do Stygie. Ten prášek byl zabalen v látce utkané ze zlatých nití a balíček byl uložen v závitech velikého, jedovatého hada, který jej hlídal. Já jsem ten balíček ukradl a had se přitom neprobudil! Ale teď rychle, při Bélově jméně! Nemůžeme promrhat celou noc planými řečmi!”

Jako stíny klouzali porostem k zářícímu úpatí věže a tam, naprosto neslyšnými pohyby Taurus odmotal svůj provaz s uzly a na jeho konci se objevil ocelový hák. Conan snadno pochopil, co Taurus zamýšlí a tak se zbytečně nevyptával, když Nemeďan uchopil provaz kus pod hákem a začal jej roztáčet nad hlavou. Conan přitiskl ucho ke zdi a pokoušel se zachytit zvuky zevnitř. Neslyšel nic. Bylo zřejmé, že vojáci uvnitř nemají nejmenší tušení, že v zahradách se ocitli vetřelci, jejichž pohyby nenadělají více hluku, než vítr v korunách cypřišů. Přes tento naprostý klid cítil Cimmeřan podivnou nejistotu. Snad to bylo lvím pachem, který stále ještě visel v nehybném vzduchu.

Taurus vrhl lano vláčným, plavným pohybem mohutné paže. Hák vyletěl těžko popsatelným způsobem, zvláštní křivkou nahoru a směrem k věži, za jejímž ochozem zmizel. Zřejmě se zachytil dobře, protože ani opatrné zatáhnutí, ani prudké škubnutí jím nepohnulo.

“Štěstí hned napoprvé,” zamumlal Taurus. “Myslel jsem že…”

Byl to instinkt divocha, který přiměl Conana prudce se otočit. Protože smrt, která se na ně vrhala, byla nehlučná. V prchavém okamžiku zahlédl Cimmeřan obrovské, nažloutlé tělo tyčící se na zadních tlapách proti hvězdám, přední tlapy napřažený k smrtícímu úderu. Žádný civilizovaný člověk se nemohl Conanovi rychlostí pohybu rovnat ani z poloviny. Jeho meč se stříbrně zaleskl ve svitu hvězd a úder vedený každým gramem mohutného těla a ovládaný perfektní souhrou nervů, svalů a šlach dopadl. Muž a šelma se společná zřítili na zem.

S nesouvislými, polohlasnými kletbami se Taurus vrhl k tělům na zemi a spatřil, že končetiny jeho společníka se pohybují ve snaze vyprostit se zpod mrtvého lva, který na něm celou vahou spočíval. Pohled řekl užaslému Nemeďanovi, že zvíře je mrtvé, protože jeho kosá lebka byla napůl rozťata. Uchopil mršinu a s jeho pomocí se podařilo Conanovi odvalit ji na jednu stranu a vylézt. Postavil se, krvavý meč ještě stále pevně sevřený v pěsti.

“Jsi zraněn, muži?” vydechl Taurus, stále ještě ohromen rychlostí, jakou se vše odehrálo.

“Ne, u Croma!” odpověděl barbar. “Ale za celý život jsem nebyl smrti tak blízko jako dnes. Bylo to jen o vlas! Proč to prokleté zvíře nezařvalo, když zaútočilo?”

“V téhle zahradě jsou všechny věci jiné a podivné,” odpověděl Taurus. “Lvi útočí bezhlučně, a pamatuj, že tak bude úročit každá další smrt, která tady číhá! Ale teď rychle! I když jsi ho vyřídil velmi tiše, mohli vojáci něco zaslechnout, pokud nespí nebo nejsou opilí. Tohle zvíře bylo v jiné části zahrady a uniklo černému lotosu, ale teď je jisté, že jich tady víc není. To už by byli přilákáni pachem krve. A teď nahoru! Předpokládám, že by to byla urážka, kdybych se zeptal kteréhokoliv Cimmeřana, zda to dokáže!”

“Jestli mě ten provaz unese, pak není nic snazšího,” zavrčel Conan otíraje meč o trávu.

“Ten? Ten unese třikrát víc než vážím,” odpověděl Taurus. “Je upředen z vlasů mrtvých žen, a stříhal jsem je sám v půlnočním čase v jejich hrobkách. Pak je máčený ve vražedné šťávě upasového stromu, ve které získal pevnost. Polezu první, ty se drž hned za mnou.”

Nemeďan uchopil provaz, zachytil jej do ohbí nohy a začal vystupovat nahoru. Lezl jako kočka, čímž usvědčoval celý svůj mohutný zevnějšek ze lži. Cimmeřan jej následoval. Lano se kroutilo a točilo, ale to jim nevadilo. Každý z nich měl za sebou mnoho nebezpečných výstupů. Kameny osázený vrchol věže byl stále ještě nesmírně vysoko, ale naštěstí přesahoval vlastní průměr věže, takže lano bylo od zdi vzdáleno asi půl metru. To usnadňovalo lezcům výstup.

Postupovali stále výše a světla města klesala a rozlévala se před jejich zraky do šíře i do dáli. Zář hvězd byla naopak s přibývající výškou stále víc zastiňována leskem drahokamů z vrcholu věže. Teď natáhl Taurus ruku a zachytil se za samotný okraj ochozu a pak se tiše vytáhl nahoru. Conan se na chvilku na samém okraji věže zastavil fascinován obrovskými drahokamy, jejichž záře zastiňovala záři hvězd. Diamanty, rubíny, smaragdy, safíry, tyrkysy, všechny v bláznivé směsici zdobily korunu věže. Ze zdola se zdálo, že září bíle, ale zblízka vrhaly duhovou záři - miliony barev a odstínů. Conan byl jejich záři téměř hypnotizován.

“Tohle je přece nesmírné bohatství, Taure,” zašeptal. Ale Nemeďan netrpělivě odpověděl: “Pospěš! Jestliže se nám podaří získat Srdce, tyhle kameny a mnoho dalších pokladů nám spadne do klína také!”

Conan přelezl přes okraj, na vnitřní stranu věže. Podlaha byla asi metr pod okrajem. Byla hladká, sestavená z jakési poloprůsvitné, tmavomodré hmoty, která byla vyložena zlatem. Celkově působila dojmem obrovského safíru, tu a tam poprášeného zlatým pylem. Na druhé straně od místa, kde přelezli ochoz, byl vidět jakýsi domek, postavený přímo na střeše. Byl ze stejné stříbřité hmoty jako věž sama, zdobený složitým ornamentem z drahokamů. Jediná vstupní dvířka se leskla zlatým plátováním. Plátování bylo tvarováno jako šupiny posázené brilianty, které se tajemně třpytily.

Conan vrhl pohled přes okraj věže na záplavu světel hluboko pod nimi a obrátil se k Taurovi. Nemeďan vytahoval nahoru lano a pečlivě je stáčel. Posunkem ukázal Conanovi, kde se zachytil hák. Jeho hrot se zaseknul jen pár milimetrů za velký kámen na vnitřní stěně ochozu.

“Zase jsme měli štěstí,” zamumlal. “Myslel bych, že naše společná váha vylomí kámen ze zdi. A teď za mnou. Opravdové nebezpečí v tomhle dobrodružství leží teprve před námi. Dostali jsme se do hadího doupěte, a teď musíme zjistit, kde se had skrývá.”

Jako plížící se tygři přešli matně lesklou podlahu věže a zastavili se před zlatými dvířky. Velice opatrně a ostražitě Taurus zkoušel, zda jsou zavřena. Otevřela se bez odporu, a naši společníci nahlédli dovnitř, připraveni na cokoliv. Přes Nemeďanovo rameno zahlédl Conan záblesky. Zdi, podlaha i strop místnosti byly vyloženy bílými kameny, které slabě světélkovaly. To bylo také jediné osvětlení této podivné místnosti. Zdálo se, že je úplně prázdná.

“Než se vydáme do nitra věže,” syknul Taurus, “rozhlédni se ještě jednou, zda se v zahradě neobjevili vojáci. To by znamenalo, že našli mrtvé lvy a strážného, a že jsme prozrazeni. Pokud uvidíš cokoliv podezřelého, přijď mi to hned říci. Já se tady zatím pořádně porozhlédnu a zjistím, kudy se vydáme dál.”

Tohle se Conanovi příliš nelíbilo, začalo v něm klíčit slabé podezření, ale po krátkém zaváháni se vydal k okraji věže. Nemeďan vklouzl do místnosti a přivřel za sebou dvířka. Conan opatrně obešel celý ochoz věže a když nespatřil nic podezřelého, vrátil se zpět ke zlatým dvířkám. Otočil se k nim a v tom okamžiku uslyšel zevnitř podivně přiškrcený výkřik. Cimmeřan vyrazil kupředu, když vtom se dvířka rozletěla dokořán a ve slabé záři, která jimi zevnitř pronikala, stál jakoby zarámován Taurus. Potácel se a z pootevřených rtů se mu dral jen neartikulovaný sípot. Přidržel se dveří, pokusil se vykročit ven a pak se bez jediného zvuku zřítil na tmavomodrou podlahu. Rukou si svíral krk, jako by se dusil. Dveře za tím tiše zapadly.

Conan, ostražitý jako panter, nezahlédl v tom krátkém okamžiku vevnitř místnosti nic, snad jen jakýsi stín, který sklouznul po zemi, ale i to mohla být pouze hra stínů v té podivné prostoře. Taura nic nepronásledovalo a Conan se nad ním konečně sklonil.

Nemeďan hleděl vzhůru rozšířenýma, hasnoucíma očima, ve kterých se zrcadlilo nesmírné překvapení. Ruce si zatínal do krku, ze rtů, které mu silně opuchly, se dralo přerývané chroptění. Pak se jeho tělo vypnulo v mohutné křeči, ztuhlo a Cimmeřan si uvědomil, že Taurus je mrtev. Bylo mu také jasné, že Nemeďan zemřel, aniž poznal, co jej usmrtilo. Conan pohlédl na zlatá dvířka s nedůvěrou. Tam, v té prázdné místnosti, uvnitř světélkujících stěn našel Princ zlodějů svého přemožitele, který jej usmrtil právě tak rychle a jistě, jak rychle a jistě on sám rozdával smrt lidem i zvířatům dole v zahradě pod věží. Conan zrakem i rukama ohledával mrtvého, aby našel zranění, které způsobilo smrt. Jedinou známku našel na kořeni Nemeďanova býčího krku, mezi lopatkami. Byly to tři poměrně malé ranky, které vypadaly, jako by do tohoto místa Nemeďanovi někdo zarazil tři hřebíky a zase je vytáhl. Okraje ranek byly modročerné a kolem se začal šířit slabý, ale zřetelný zápach rozkladu. Že by otrávené šipky, jaké používají válečn íci některých černých království? V tom případě by však ještě trčely v ranách.

Opatrně přistoupil ke dveřím a strčil do nich, takže se doširoka otevřely, a nahlédl dovnitř. Místnost zela prázdnotou a tiše se koupala v záplavě jemného světélkování. Přesně uprostřed stropu si Conan mimochodem všiml jakéhosi osmiúhelníkového vzoru, posázeného stejnými kameny, jako zbytek místnosti, a to jen proto, že čtyři z kamenů právě ve středu světélkovaly červeně. Napříč, na druhé straně místnosti byly další dveře, podobné těm, ve kterých teď stál. Byly úplně stejné co do rozměru, jen s tím rozdílem, že nebyly zdobeny šupinami, ale byly úplně hladké. Číhala snad smrt za těmito dveřmi a když udeřila, zase se za ně skryla?

Cimmeřan za sebou zavřel dveře a vstoupil do místnosti. Kroky jeho bosých nohou nebylo na krystalové podlaze slyšet. Uvnitř nebyla žádná židle, ani stůl. Jen tři stříbrem potažené pohovky s podivným spirálovým vzorem a několik mohutných, mahagonových truhlic. Některé byly uzavřeny mohutnými zámky, jiné byly otevřeny. Vyřezávaná víka byla vyvrácena zpět a odhalovala závěje drahokamů, naházených dovnitř bez ladu a skladu, jejichž lesk oslňoval Cimmeřanovy oči. Conan potichu divoce zaklel. Jaká musí být cena kamene, který sem přišel získat, když bohatství, které na začátku své cesty viděl, je větší, než o jakém se mu kdy v životě zdálo?

Postoupil pomalu do středu místnosti opatrným krokem válečníků, přihrbený, s hlavou mezi rameny, meč připraven k ráně. V tom na něj bezhlučně zaútočila smrt. Jediným varováním byl stín, který se mihnul po stříbřité podlaze. Instinktivní skok stranou mu zachránil život. V pádu zachytil pohledem černou srstí porostlou příšeru, která proletěla mimo něj s křečovitými pohyby vlhkých kusadel. Na rameno mu padla krůpěj tekutiny, která pálila jako oheň. Se zdviženým mečem uskočil zpět a viděl, jak stvůra dopadla na zem. Tam se stvoření bleskově otočilo a trhavými pohyby, ale značnou rychlostí se pustilo přímo k němu. Byl to obrovský pavouk, jakého lidé vídávají v těch nejhroznějších snech.

Byl velký zhruba jako domácí prase a pohyboval se rychle a jistě na osmi silných, černou srstí porostlých nohách. Dva páry očí zlověstně svítily narudlým svitem a zářila z nich zcela jasně inteligence vyšší, než zvířecí. Z kusadel mu odkapávaly krůpěje černého jedu. Jeho účinek musel být strašlivý, vždyť i Cimmeřanovo rameno, tekutinou jen potřísněné, pálilo jako samo peklo. Tohle byl ten zabiják, který se spustil na silné pavučině ze svého útulku ve stropě na záda nic netušícího Nemeďana. Jací byli hlupáci, když si mysleli, že horní vstup do věže nebude střežen tak jako spodní!

To vše blesklo Conanovi hlavou, když pavouk zaútočil. Cimmeřan v poslední chvíli vyskočil do výšky a pavouk proběhl pod ním. Rychle se však otočil a bleskově zaútočil znovu. Tentokrát Conan uhnul odskokem nabok a zaútočil jako šelma. Jeho meč odťal jednu z osmi chlupatých noh a znovu jen o vlásek unikl divokému výpadu ďábelsky cvakajících kusadel. Obluda však náhle přestala útočit. Otočila se a bleskem přeběhla křišťálovou podlahu. Pak vyběhla po zdi až na strop, kde se na krátký okamžik přikrčila, přičemž na Conana upírala svoje hrozné, rudě zářící oči. Pak bez jediného varování pavouk skočil a za ním se vzduchem táhla silná, šedá a lepivá pavučina.

Conan ustoupil, aby se vyhnul černému tělu a pak se přikrčil k zemi, aby jej nezasáhla letící pavučina. Pochopil, co obluda zamýšlí a vrhl se ke dveřím. Pavouk byl rychlejší. Bleskový skok a přes dveře se táhl pramen šedé, lepivé pavučiny, silné jako konopné lano. Tak se z Conana stal zajatec, protože si dobře uvědomil, že v okamžiku, kdy by se pokusil vlákno přetnout, meč by se mu k němu přilepil a než by jej vyprostil, smrt by mu zatnula příšerná kusadla do zátylku.

Začala zoufalá hra o život, ve které stály proti sobě mozek a hbitost člověka proti reflexům a rychlosti obřího pavouka. Pavouk už neútočil po podlaze, nebo skoky se stropu. Pobíhal po zdech a po stropě a pokoušel se Conana zasáhnout některým vláknem mohutné pavučiny, jejíž smyčky vrhal s úžasnou přesností. Conan věděl, že jakmile se kolem něj taková smyčka ovine, ani jeho nadlidská síla mu neumožní uvolnit se dříve, než černá smrt zaútočí.

Tento ďábelský tanec se přeléval místností v naprostém tichu, slyšet byl jen Conanův zrychlený dech, šelest jeho bosých chodidel po zářící podlaze a cvakání příšerných pavoučích čelistí. Šedé pletence už ležely všude, na podlaze, na stěnách kolem, ovíjely staré truhlice a stříbrné pohovky, v girlandách visely se stropu.

Conan zatím odolával za pomoci svého mimořádného úsudku a bleskových reakcí. V několika případech jej však šedá vlákna minula tak těsně, že cítil, jak se mu otřela o kůži. Věděl, že se jim věčně vyhýbat nemůže. Musel sledovat zároveň vlákna visící se stropu, i přeskakovat a překračovat chomáče pavučin na podlaze a tak se dalo předpokládat, že již brzo se kolem něj ovine jako had lepivá smyčka a pak, obalený a bezmocný jako lapený hmyz bude vydán netvorovi na milost.

Teď pavouk opět přebíhal napříč místností a za ním se táhl šedý pás. Conan vyskočil, aby se vyhnul současně pavučině i lehátku, které mu stálo v cestě. Pavouk bleskově zareagoval, změnil směr a vyskočil na zeď. Pavučina se zavlnila, zvedla se od země a vzniklá smyčka se ovinula Conanovi kolem kotníku. Pád zmírnil rukama a prudkým trhnutím se pokusil nohu uvolnit a zbavit závitu, který držel pevně, jako závity mohutného hada. Černá, chlupatá hrůza s cvakajícími čelistmi se vrhla po stěně dolů k němu, aby ukončila souboj. V záchvatu zuřivosti Conan uchopil truhlu s drahými kameny, kterou měl na dosah a se zaťatými zuby a praskajícími svaly ji zvedl nad hlavu. Pak ji celou svou silou mrštil na blížícího se pavouka. Těžká truhla zasáhla pavouka přímo doprostřed těla, mezi tyčovité nohy. Pavoukovy nohy nevydržely takovou váhu a propadly se pod nárazem. Ozval se podivný praskot a zvuk, který připomínal puknutí dýně. Vystříkla tmavá krev a zelenavý sliz. Rozdrcené černé tělo posypané záplavou zářících kamenů z truh ly se zachvívalo u zdi v posledním tažení. Nenávistný, rudý svit hrozných očí pomalu vyhasínal.

Conan se rozhlédl a poslouchal. Všude byl klid. Začal se zbavovat pavučin. Vlákna mu ulpívala na nohou a na rukou jako chapadla chobotnice, ale nakonec byl přece jen volný. Zvedl meč a mezi kotouči pavučin opatrně postupoval k vnitřním dveřím. Nedovedl si představit, jaké za nimi mohou ležet další hrůzy. Cimmeřanova divoká krev se však bouřila a on byl rozhodnut, že když zašel už tak daleko, nevzdá se. Po divokém dobrodružství s pavoukem byl pevně rozhodnut pokračovat v tomto podniku a dovést jej ke konci, ať už dobrému, či špatnému. Byl si jist, že kámen, který hledá, není mezi tisíci drahokamy v místnosti pavouka.

Když opatrně odstranil všechny pavučiny z vnitřních dveří, zjistil, že stejně jako vnější dveře, ani tyto nejsou zamčené. Doufal, že vojáci dole o něm stále ještě nemají nejmenší tušení a co se týkalo zvuků vzniklých při zápase s pavoukem, byly celkem zanedbatelné. Navíc se vyprávělo o věži tolik prapodivných historek, že pokud alespoň malá část z nich byla pravdivá, museli být vojáci zvyklí na to, že se k nim z horních pater nesly často ty nejpodivnější zvuky, dunění a výkřiky nesnesitelné bolesti a hrůzy.

Myslel však také na Yaru, a když otvíral vnitřní dveře, necítil se právě nejjistěji. Spatřil však jen spirálu stříbrného schodiště, vedoucí do nitra věže, matně osvětlenou podivným světlem, jehož původ neuměl určit. Tudy se s mečem v ruce pomalu vydal dolů. Neslyšel jediný zvuk a nakonec po delším sestupu dorazil ke dveřím zhotovenými ze slonoviny a posázeným krevelem. Zaposlouchal se, ale ani z místnosti za dveřmi nebylo slyšet žádný zvuk. Jen štěrbinou pode dveřmi líně unikaly tenké proužky kouře, které přinášely exotickou vůni, Cimmeřanovi zcela neznámou. Stříbrné schodiště se točilo stále dolů a ztrácelo se v šeru. Šachtou zezdola se neozýval jediný zvuk. Conan měl nepostižitelný pocit, že je jedinou živou bytostí ve Věži Velkého slona, která je obydlena jen duchy a přízraky.

Opatrně se opřel o dveře ze slonoviny, a ty ustoupily tiše dovnitř. Prošel zářícími veřejemi a rozhlédl se jako vlk v neznámé krajině. Ocitl se ve veliké komnatě s kopulovitým stropem, jejíž stěny byly obloženy zelenavým nefritem, podlaha slonovinou a navíc pokryta bohatými, hustými koberci. Z mísy, stojící na zlaté trojnožce, vystupoval modravý dým a vůně exotických kadidel. Na mramorovém sedátku či podstavci za trojnožkou seděla socha jakéhosi podivného idolu. Conan na ni v úžasu pohlížel. Socha měla podobu nahého muže, s kůží zelenou jako nefrit pokrývající zdi a s hlavou, která se zdála být výplodem divokých snů a nesmírné fantazie. Byla příliš velká na lidské tělo a neměla jediný lidský znak. Conan v úžasu hleděl na veliké, plachtovité uši, dlouhý zahnutý rypák, který z každé strany doplňoval dlouhý, bílý a vzhůru zahnutý zub, ukončený zlatou koulí. Oči byly zavřeny jako ve spánku.

Tohle byl tedy ten důvod, proč se věži říkalo Věž Velkého slona! Hlava sochy vypadala přesně tak, jako hlava podivného zvířete, které popisoval shemitský tulák a kterému říkal slon. Viděl prý jej kdysi dávno hluboko na území jednoho z černých království, když ztroskotal daleko na jihu a zachránil se na divokém pobřeží. Tohle tedy byl Yarův bůh! Kde jinde tedy mohlo být ukryto vzácné Sloní srdce, ne-li uvnitř sochy tohoto tvora?

Conan se nehlučně vydal kupředu, s očima upřenýma na sochu, když vtom se oční víčka sochy zachvěla a stvoření otevřelo oči! Nebyla to socha, byla to živá bytost! Conan, přistižený v těsné její blízkosti, byl v pasti!

To, že v té chvíli nevybuchl v záchvatu vražedného běsnění a boje o zachování života jen dokazovalo, že úžas z tohoto poznání byl tak veliký, že jej na okamžik zmrazil na místě, kde stál. Civilizovaný člověk na jeho místě by pravděpodobně hledal pochybné zdůvodnění této události v myšlence, že se zbláznil, nebo že se stal obětí halucinace. Cimmeřan však ani vteřinu o svých smyslech nezapochyboval, a proto si byl jist, že to co vidí, se opravdu děje. Věděl, že stojí tváří v tvář démonu starého světa a toto pomyšlení jej na zlomek vteřiny ochromilo.

Chobot stvoření se zvedl a zakýval, topasové oči se trochu stočily Conanovým směrem a vtom si Conan uvědomil, že stvoření je slepé. S tím poznáním se mu vrátil i život do těla a začal pomalu a neslyšně ustupovat zpět ke dveřím. Stvoření však slyšelo. Citlivý chobot se natáhl jeho směrem a Conan opět strnul, když stvoření promluvilo podivným, zadrhávajícím hlasem, který postrádal jakékoliv zabarvení a intonaci. Bylo zřejmé, že tyto čelisti nebyly nikdy stvořeny k používání lidské řeči.

“Kdo to tady je? Zase jsi mě přišel mučit, Yaro? Což nikdy neskončí mé peklo? Ó, Yag-Koscho, což bude tvé utrpení bez konce?”

Slzy vytryskly z nevidoucích očí a Conanův pohled utkvěl na končetinách, spočívajících na mramorovém sedátku a poznal, že tvor není schopen se zvednout a zaútočit na něj. Viděl zřetelné stopy mučících nástrojů, žebříku a zčernalé stopy spálenin na zelené kůži plné puchýřů. Cimmeřan stál a při vší své tvrdosti pocítil záchvěv soucitu ve svém srdci, když pozoroval toto zmrzačené tělo, které, jak bylo zřejmé, kdysi vládlo silou stejnou jako byla jeho vlastní. V následujícím okamžiku zmizel veškerý strach a odpor a místo nich pocítil nesmírný soucit. Odkud toto stvoření pochází Conan nevěděl, ale stopy jeho utrpení byly tak hrozné a dojemné, že Cimmeřan pocítil podivný, bolestný smutek, aniž věděl proč. Věděl pouze, že hledí na nesmírnou tragédii tohoto stvoření z jiného světa a otřásl se studem, jako by na jeho bedrech ležely viny celého světa.

“Nejsem Yara,” odpověděl. “Jsem jen obyčejný zloděj. Neboj se, já ti neublížím.”

“Přistup prosím blíž, ať se tě mohu dotknout,” řeklo stvoření s ulehčením a Conan přistoupil k němu bez obav, napůl zapomenutý meč ve svěšené ruce. Citlivý chobot se natáhl a opatrně mu přejížděl po tváři a ramenou tak, jak ohmatává slepec rukou a jeho dotek byl lehký jako dívčí pohlazení.

“Skutečně nepocházíš ze smečky ďáblů, kterým Yara poroučí,” vzdychlo stvoření. “Cítím z tebe čistotu a nespoutanou volnost otevřených plání. Znám rasu tvých lidí z dávných a dávných časů, kdy města jiného světa zvedala pyšné a zářící věže ke hvězdám. Na tvých prstech je krev!”

“Pavouk tam nahoře a lev dole v zahradě,” zamumlal Conan potichu.

“Nemyslím tu, ty jsi zabil dnes v noci člověka,” řekl ten druhý. “I nahoře na věži cítím smrt. Cítím ji a vím!”

“Tak jest,” zamumlal Conan, “Princ zlodějů tam zemřel usmrcen kousnutím jedovaté stvůry!”

“Ne tak, ale tak a nejinak,” podivný, nezemský hlas se pozdvihl v jakémsi předříkávání. “Cítím tu smrt. Smrt v taverně, smrt na střeše a třetí smrt uzavře magický kruh, o jakém se ani Yarovi nezdálo! Ú magické osvobození! O zelený bože Yagů!”

Z očí znovu vytryskly slzy, když se zmučené tělo zazmítalo v sevření smíšených pocitů. Conan jen v úžasu přihlížel.

Pak křeč povolila, mírné, nevidoucí oči se obrátily znovu k Cimmeřanovi, chobot na něj kývnul.

“Poslouchej, ó muži!” řeklo to podivné stvoření. “Zdám se ti ošklivý nebo spíš příšerný? Ne, nemusíš odpovídat, vím to. Ty by ses mně zdál také takový, kdybych tě mohl spatřit. Je mnoho světů, nejen vaše země, a život na sebe bere nejpodivnější podoby. Nejsem bůh, ani démon, jsem stvořen z masa a krve jako ty, i když se lišíme částečně jak podstatou těchto substancí, tak tělem, které je z nich vytvořeno.

Jsem velice starý, muži ze severských plání, a dávno, dávno jsem přišel na tuto planetu s ostatními lidmi mé krve ze zelené planety jménem Yag. Ta krouží a věčně bude kroužit na vnějším okraji tohoto vesmíru. Vesmírem jsme putovali na nesmírných křídlech, která nás nesla mnohokrát vyšší rychlostí, než je rychlost světla. Prchali jsme před zlobou králů planety Yag, proti kterým jsme se vzbouřili. Byli jsme poraženi a zavrženi. Jediným způsobem jsme si mohli zachovat život - odejít dobrovolně do vyhnanství. Tak jsme se dostali na Zem. Po několika desítkách let jsme však s hrůzou zjistili, že křídla nám pomalu odumírají a nakonec jsme je ztratili úplně. Nemohli jsme se už nikdy vrátit domů! Usadili jsme se tedy na Zemi natrvalo, ale drželi jsme se co nejdál od pozemského života. I tak jsme museli svádět kruté boje s podivnými obrovskými zvířaty, která na Zemi v té době žila. Nakonec jsme se stali postrachem všeho živoucího a získali jsme tak relativní klid v šerých džunglích východu, kde se nacházelo naše sídlo .

Byli jsme svědky vzniku lidstva. Viděli jsme člověka vyrůstat z opice a budovat zářící města Valusie, Cammorie, Kamelie a další a další. Sledovali jsme vývoj země před příchodem pohanských Piktů, Lemuřanů a Atlanťanů. Viděli jsme, jak rozbouřené oceány pohltily Atlantidu a Lemurii, jak poklesly piktské ostrovy a pyšná města civilizovaného světa. Byli jsme svědky toho, jak zbytky lidstva, zachráněné po této katastrofě znovu pracně stoupaly po stupních civilizace a viděli jsme je budovat nová města a nová království - Nemedii, Koth a Aquilonii. Viděli jsme i tvůj národ pozdvihnout se z šera džunglí, Vás, potomky Atlanťanů.

To vše jsme pozorovali bez jediného zásahu. Poslušní neměnných zákonů vesmíru jsme nesměli ani pomoci, ani uškodit. Jeden po druhém jsme také začali umírat. My Yagové nejsme nesmrtelní, i když naše životy se dají počítat na miliony vašich let, jako životy planet a souhvězdí. Nakonec jsem zbyl sám a mezi zříceninami chrámů prastaré Khitáje, kde mě uctívali jako boha, jsem snil o dávných časech a dávno ztraceném domově! Pak přišel Yara, zběhlý v černé magii, která přežila i katastrofu světa.

Nejprve mi sedával u nohou a učil se moudrosti. Nestačilo mu však to, co jsem jej učil, protože to byly záhady a umění magie bílé. On toužil po tom, naučit se páchat zlo na jiných ve prospěch svůj, chtěl zotročit krále a naplnit své nejtajnější sny a přání. Nikdy bych jej nenaučil jedinému z četných tajemství černé magie, která jsem znal. Nikdy, ani za ztracené mládí a životy mých druhů ne.

Naneštěstí již byly jeho znalosti a lstivost větší, než dal najevo a než jsem tušil. Pomocí magického amuletu, který pocházel z chladných a zaprášených hrobek tajemné Stygie, mě opředl kouzly a přiměl k tomu, že jsem mu vyjevil nejtajnější kouty svého nitra. Mé tajemství pak obrátil proti mně a tak mě dostal úplně do své moci a zotročil. Ach, bohové Yagů! Jak trpký kalich musím od té chvíle den co den vyprázdnit!

Vyvedl mě z tajemných džunglí Khitáje, kde šedé opice tančily při píšťalkách žlutých kněží, a oběti v podobě ovoce, masa, sladkostí a vína se vršily v hromadách na mých oltářích! Již jsem nebyl bohem dobrému lidu džungle, stal jsem se otrokem ďábla v lidské podobě.”

Z nevidoucích očí vytryskly znovu slzy.

“Uvěznil mě v této věži, kterou jsem na jeho rozkaz zbudoval za jedinou noc. Ovládá mě žhavým železem a mučícím náčiním. A co víc, týrá mě nepopsatelným nepozemským mučením, tak strašným, že nemůžeš porozumět. V nesnesitelných bolestech bych si už sám dávno vzal život, kdybych věděl jak. A on, on mě stále udržuje naživu, slepého, zmrzačeného na těle a zlomeného na duchu a za to mu musím plnit všechna nečistá přání, která jen jeho ďábelská fantazie stvoří. Tři sta let již jsem jeho otrokem. Tři sta let jsem přikován k tomuto sedátku z mramoru a den co den přidávám k jeho a tedy i svým černým hříchům další a další. Páchám nesmírné zločiny proti lidstvu, světu i vesmíru, protože nemohu jinak. Ale ještě ze mě nevynutil úplně všechna má tajemství a tak mu teď odkážu poslední kouzlo - kouzlo krve a drahokamu!

Neboť cítím, že se čas naplnil. Ty jsi rukou osudu. Já tě zapřísahám! Tam na oltáři najdeš kámen. Ten uchop!” Conan se obrátil k oltáři ze zlata a slonoviny, na který ukazoval chobot, a pozvedl kámen. Byl to veliký, průzračný kámen tvaru koule a barvy tmavorůžové. Conan pochopil, že drží v rukou Sloní srdce.

“A teď mi pomůžeš a uskutečníme veliké kouzlo, kouzlo, které země nespatřila v celých svých dějinách. Stvořím jej svou krví, krví tepající v zelené hrudi samotného Yaga, snícího o vzdálených nesmírných, modrých prostorách vesmíru.

Vezmi svůj meč, ó muži, a vyřízni mi srdce. Stiskni jej potom tak, aby prasklo a krev z něj zalila tento růžový kámen. Pak běž dolů po stříbrném schodišti, až přijdeš do místnosti vyložené ebenem, kde dlí Yara a je ponořen ve zlých snech, které si přivolává pomocí lotosu. Zavolej jeho jméno a on procitne. Pak polož kámen před něj a řekni: Yag-Kosha ti posílá poslední dar a poslední kouzlo. Pak opusť co nejrychleji věž. Neboj se, na tvé cestě nebudou žádné překážky. Život člověka je jiný, než život Yagův a smrt člověka není smrtí Yagovou. Osvobodíš mě tak z téhle ubohé a zmrzačené tělesné schránky, bezmocné a slepé a já se stanu znovu Yogahem z Yagů, zářícím, s křídly k letu a s nohama k tanci, s vidoucíma očima a rukama oplývajícíma něžností.”

Conan nejistě postoupil kupředu a Yag-Kosha, či snad Yogah, jako by jeho nejistotu vycítil, a proto vypnul hruď a prstem ukázal, kam má udeřit. Conan zaťal zuby a bodnul. Krev zaplavila meč i ruku, stvoření se zachvělo v křeči a pak se bezvládně zhroutilo na sedadlo. Když si byl Conan jist, že život vyprchal, alespoň život v tom smyslu, jak on jej chápal, pustil se do svého příšerného úkolu. Brzy vyjmul z těla něco, co muselo být srdcem té podivné bytosti, i když se to lišilo od všeho, co kdy Conan viděl. Srdce se ještě hýbalo, když jej oběma rukama podržel nad kamenem a stiskl vší silou. Krvavá sprška zaplavila drahokam. K jeho nesmírnému úžasu krev neštěkla po hladkých stěnách, ale vsákla se do kamene jako se voda vsakuje do houby.

S kamenem, který nesl opatrně v jedné ruce, vyšel z místnosti a bez jediného ohlédnutí začal sestupovat po stříbrném schodišti. Věděl, či spíš tušil, že tělo, zhroucené na mramorovém sedátku prodělává podivnou přeměnu a byl v hloubi duše přesvědčen, že je takového druhu, že člověk, který by jí přihlížel, by svou přítomnost zaplatil životem.

Conana ani nenapadlo, že by se mohl zachovat jinak, než jak mu řekl podivný, nyní již mrtvý tvor. Zastavil se v nižším patře před tmavými dveřmi z ebenu, v jejichž středu zářila jako symbol stříbrná lebka. Opřel se o ně, a dveře se otevřely. Ocitl se v černé, ebenem vyložené místnosti a uprostřed ní, na pohovce potažené černým hedvábím, spatřil bezvládné Yarovo tělo, pohroužené v meditaci. Mág byl nehybný, zorničky otevřených očí byly rozšířeny kouřem žlutého lotosu. Seděl strnule, bez jediného záchvěvu, jako by sledoval dění, odehrávající se mimo lidský svět.

“Yaro!” zvolal Conan tónem soudce, který pronáší rozsudek smrti. “Procitni!”

Oči bezvládné postavy se v okamžiku zaostřily a objevil se v nich chlad a krutost, jako by to byly oči hadí. Vyhublá, vysoká postava oděná v černém hedvábí se vztyčila nad Cimmeřanem v hrozivém postoji.

“Pse!” zasyčel Yara hlasem rozvzteklené kobry. “Co tu pohledáváš, a jak jsi se sem dostal?”

Conan položil kámen na masivní ebenový stůl.

“Ten, který posílá tento kámen mi přikázal říci: Yag-Kosha ti posílá poslední dar a poslední kouzlo.”

Yara se přikrčil jako po ráně bičem a jeho obličej zpopelavěl. Kámen již nebyl křišťálově čirý, jeho zamlžené nitro pulzovalo a vířilo a podivné, kouřové vlny všech barev přebíhaly po hladkém povrchu. Ve stavu podobném hypnotickému spánku se Yara nahnul nad stůl, sevřel kámen oběma rukama a zahleděl se do jeho hlubokých stínů, jako by to byl magnet, který přitahoval chvějící se duši ze smrtelného těla. Jak Conan přihlížel, zdálo se mu, že jej klame zrak. Když Yara povstal z pohovky, zdál se být nesmírně vysokým člověkem, ale teď jeho hlava dosahovala Cimmeřanovi sotva k ramenům. Poněkud zmaten zamrkal a poprvé za této podivné noci zapochyboval o spolehlivosti svých smyslů. Pak si ale s otřesem uvědomil, že se postava černého kněze zmenšuje - před jeho očima se Yara zmenšoval a zmenšoval.

S nezúčastněným pocitem Conan přihlížel tak, jak člověk přihlíží hře. Jeho já bylo ponořeno ve všepřehlušující pocit neskutečnosti. Již si nebyl vědom sám sebe, jen toho, že odněkud zvenčí pozoruje boj a činnost mimozemských sil a smysl celého toho chaosu mu unikal.

Teď už byl Yara velký jen jako tříleté děcko, pak jako nemluvně natažené na ebenové desce a malýma ručkama svírající velký drahokam. Vtom okamžiku si však Yara konečně uvědomil, co se s ním děje, protože pustil kámen a uskočil. Nic se nezměnilo, zmenšoval se dál a Conan pozoroval se zájmem droboučkou, trpasličí postavičku přebíhající divoce sem a tam po ebenové desce stolu, mávající rukama a ječící hlasem, který v této chvíli připomínal bzukot podivného hmyzu.

Teď už byl tak malý, že kámen se nad ním tyčil jako mohutný vrch a Conan viděl, jak si rukama zakryl oči jakoby před nesmírnou září a zapotácel se jako šílenec.

Conan cítil, že Yaru vtahuje do nitra kamene neodolatelná síla. Yara oběhl třikrát kámen v zužujícím se kruhu, třikrát se mu podařilo v posledním okamžiku zahnout a odběhnout po stolní desce. Pak s divokým výkřikem, který zazněl slabě v Conanových uších rozhodil bezmocně rukama a rozběhl se přímo ke kameni.

Conan se sklonil blíž a viděl, jak Yara šplhá po hladkém, oblém povrchu, zcela nelogicky, protože vypadal jako člověk, který šplhá po stěně skleněné hory. Pak zůstal stát na vrcholu stále rozhazuje rukama a zaklínaje všechna božstva zla, která znal. Potom se v okamžiku propadl do samého středu kamene tak, jak se člověk propadne pod hladinu moře a Conan viděl, jak se nad jeho hlavou zavírají barevné vlny. Teď jej spatřil v karmínovém středu opět čirého kamene, podivnou postavičku zmenšenou nesmírnou vzdáleností. Do středu kamene teď přibyla další postava. Byla to zářící, zelená, okřídlená postava s tělem člověka a hlavou slona, už ne zmrzačená a slepá. Yara rozhodil ruce a prchal úprkem šílence. Mstitel mu byl v patách. Pak náhle kámen zmizel v oblaku modravých jisker. Praskl jako propíchnutá bublina a ebenový stůl byl prázdný. A Conan věděl, že je prázdné jistě i mramorové sedátko v místnosti nahoře, kde dříve leželo tělo Yag-Koshi - podivného tvora vesmíru.

Cimmeřan se obrátil, vyběhl z místnosti, a pustil se dolů po stříbrném schodišti. Byl natolik zmatený, že jej nenapadlo vracet se cestou, kterou přišel. Běžel stále dolů spirálovým schodištěm, až dole vpadl do veliké místnosti, ve které ústilo. Na okamžik strnul. Byl v místnosti plné vojáků. Viděl světlo, které se odráželo na jejich stříbrných hrudních plátech a zdobených jílcích mečů. Někteří seděli zhrouceni kolem velikého stolu. Jediným pohybem, který Conan zpozoroval, bylo chvění per ve špičkách přileb, jimiž si pohrával slabý vánek. Další leželi na zemi mezi kostkami a převrácenými poháry v kalužích vína. Věděl, že jsou mrtví. Slib byl učiněn a slovo dodrženo. Jakým způsobem se to stalo, Conan nevěděl, ale jeho cesta byla volná. Stříbrné dveře byly otevřeny a v jejich rámu bylo vidět noční nebe, růžovějící úsvitem.

Cimmeřan vyšel do vonných, zelených zahrad a zatím, co kolem něho vál vítr rozvoněný tisíci květů, zdálo se mu, že se probouzí ze snu. Nejistě se obrátil a pohlédl na tajemnou věž, ze které právě vyšel. Byl snad pod vlivem kouzel a čar? Bylo snad vše, co zažil pouhým snem? Jak se díval, viděl, jak se věž před jeho zraky zavlnila na pozadí ranních červánků, diamanty osázený ochoz popraskal, naposled zazářil ve světle nového dne a pak se celá věž s třeskotem rozpadla na tisíce zářících střepů.

BŮH V MÍSE

Hlídač Arus sevřel pevněji roztřesenou rukou pažbu samostřílu a cítil, jak mu na zádech vystupují kapky potu, když hleděl na mrtvolu, která ležela na vyleštěné podlaze před ním. Není to jistě nic příjemného, setkat se takto o půlnoci a na opuštěném místě se smrtí.

Strážný stál v rozlehlé hale, osvětlené mohutnými svícemi, které hořely ve výklencích zdí. Stěny mezi výklenky byly pokryty závěsy z černého sametu a na nich visely štíty rozmanitých tvarů a zkřížené zbraně všech známých národů. Tu a tam stály u zdí sochy podivných bohů – sochy z kamene nebo ze vzácných dřev, odlité z bronzu, železa či stříbra, které se matně zrcadlily v naleštěné ploše podlahy.

Arus se otřásl. Nikdy si na tohle místo docela nezvykl, i když tu pracoval jako hlídač už několik měsíců. Starý palác byl zařízen jako fantastické muzeum a lidé mu říkali Chrám Kalliána Publica. V jeho sbírkách byly předměty a podivnosti z celého světa. Teď, o půlnoci, stál hlídač Arus uprostřed velkého, tichého prostoru a vyděšeně hleděl na mrtvolu muže, který byl před nedávném bohatým a všemocným majitelem chrámu.

I nepříliš bystrému mozku strážného bylo jasné, že mrtvý vypadá podivně, že se čímsi výrazně liší od toho, jak vypadal, když se ve svém zdobeném vozíku projížděl po Palianské cestě. Tmavé oči se mu třpytily v pyšné a vznešené tváři. Ti, kteří jej nenáviděli, ti, kteří se jej báli, by těžko poznali v objemné hromadě rosolovitého tuku známého Kalliána Publica. Bohatě zdobené roucho měl potrhané a purpurovou tuniku znečištěnou. Tvář měl zčernalou, oči vylezlé z důlků a jazyk mu visel v koutku rozšklebených úst. Tlusté paže měl rozhozené, jakoby v gestu podivné bezmocnosti. Na tlustých prstech zářily v mihotavém světle veliké drahokamy.

“Proč mu nesebrali prsteny?” zabručel hlídač nejistě. Pak prudce zvedl hlavu a vytřeštil oči. Cítil, jak mu naskakuje husí kůže. Hedvábným závěsem, který zakrýval jeden z četných vchodů chodeb ústících do haly, vstoupila postava.

Arus spatřil vysokého, mohutně stavěného mladíka, oděného pouze bederní rouškou a měkkými koženými sandály, zašněrovanými vysoko na lýtkách. Pleť měl do tmava opálenou sluncem a ošlehanou větry volných plání a Arus nervózně hleděl na jeho široká ramena, mohutný hrudník a svalnaté paže. Na první pohled Arus poznal, že muž není Nemeďan. Pod hřívou černých vlasů blýskal pár nebezpečných modrých očí. V kožené pochvě, zavěšené na opasku, se mu houpal dlouhý meč.

Arus si znovu uvědomil, že má husí kůži. Opatrně se dotkl samostřílu a na okamžik se zabýval myšlenkou, že tomu cizinci prožene bez milosti střelu tělem. Když si však uvědomil, co by se mohlo stát, kdyby minul, rychle tuto myšlenku zapudil.

Cizinec pohlížel na mrtvé tělo na zemi spíš zvědavě, než udiveně.

“Proč jsi ho zabil?” zeptal se Arus.

Ten druhý potřásl černou hřívou. “Já ho nezabil,” odpověděl nemedštinou s podivným přízvukem. “Kdo to je?”

“Kallián Publico,” odpověděl Arus a pomalu ustupoval.

Záblesk zájmu se objevil v bystrých modrých očích. “Sám majitel?”

“No jo,” odpověděl Arus, který se postupně došoural až ke zdi. Teď uchopil silný sametový provaz, který tam visel a prudce za něj zatáhl. Na ulici se ozvalo nepravidelné zvonění zvonu. Takové zvony visely nad všemi obchody a veřejnými budovami a sloužily k přivolání nočních stráži.

Cizinec na něj udiveně hleděl – “Proč to děláš, vždyť přivoláš stráže!”

“Já jsem strážný, hlupáku,” odpověděl Arus, který zatím sebral odvahu. “Stůj a ani se nehni, nebo ti proženu tělo střelou!”

S prstem na spoušti pozvedl kuši. Hranatý a ošklivě vypadající hrot střely mířil přímo na cizincovu mohutnou hruď. Ten se zamračil a sklonil hlavu. Nezdálo se, že by se bál, spíš vypadal, jako někdo, kdo váží situaci a rozhoduje se, zda poslechnout příkaz, nebo riskovat a zaútočit. Arus si olíznul rty, které měl na jednou docela vyschlé a nejistě pozoroval v cizincových očích boj rozumu s touhou po vraždě. Kolena se pod ním roztřásla.

Pak uslyšel, jak se s rachotem otvírají vstupní vrata a vzápětí několik hlasů. V duchu poděkoval bohům a zhluboka si oddechl. Bylo vidět, jak cizinec ztuhnul a s ostražitým pohledem zaskočené šelmy se otočil. Do haly vstoupil hlouček mužů. S výjimkou jednoho byli všichni oblečeni do šarlatových tunik numalijské policie. Byli opásáni řemením s krátkými meči pro boj zblízka a každý nesl halapartnu – napůl sekeru a napůl píku.

“Co se tady u čerta děje?” zeptal se jejich vůdce, kterého celý jeho zjev – chladné šedé oči, a čistě řezaná pohublá tvář – odlišoval od jeho hrubého doprovodu. Byl také oděn v civilní šat.

“Při Mitrovi, to je Demetrio,” vykřikl Arus, “dnes v noci je štěstí na mé straně! Ani jsem se neodvažoval doufat, že stráž dorazí tak rychle, natož, že ty budeš s nimi!”

“Byl jsem na obchůzce s Dionem,” odpověděl krátce Demetrio. “Právě jsme míjeli chrám, když zazněl zvon. Ale kdo je tohle! U Ištary! Sám majitel chrámu!”

“Nikdo jiný,” odpověděl Arus. “Byl zákeřně zavražděn. Mou povinností je procházet po celou noc budovou, protože, jak každý ví, jsou tady uloženy obrovské poklady. Kallián Publico měl bohaté ochránce, učence a prince a bohaté sběratele kuriozit. Tak tedy, před chvílí jsem kontroloval dveře, které vedou do portika, a zjistil jsem, že nejsou zamčeny. Dveře jsou opatřeny závorou, kterou lze ovládat z obou stran a navíc velkým zámkem zvenčí. Jediný klíč od něho měl Kallián Publico. A je to ten klíč, který mu, jak vidíte, visi u pasu.

Hned se mi zdálo, že něco není v pořádku, protože Kallián vždycky zavíral tyhle dveře první, když odjížděl do své vily na předměstí. Mám klíč, kterým se ovládá závora hlavních vrat. Vstoupil jsem dovnitř a když jsem došel do haly, našel jsem ho tu ležet mrtvého tak, jak jej vidíte. Ani jsem se ho nedotkl,”

“Tak,” Demetriovy oči přeskočily na zachmuřeného cizince. “A kdo je tohle?”

“Samozřejmě vrah!” vykřikl Arus. “Přišel támhle těmi dveřmi. Je to nějaký divoch ze severu – asi Hyperbořan nebo Bossoniánec!”

“Co jsi zač?” zeptal se Demetrio.

“Jsem Conan – Cimmeřan,” odpověděl barbar.

“Zabil jsi toho muže?”

Cimmeřan zavrtěl hlavou.

“Odpověz!” vyštěkl Demetrio.

V modrých očích se zažhnul plamének zloby. “Nejsem pes, abys se mnou mohl takhle mluvit.”

“Ty nestydatý chlape!” zavrčel Demetriův společník, mohutný muž s odznakem policejního prefekta. “Ty potulný pse! Já už z tebe tu drzost vymlátím. Ty! Mluv! Proč jsi zavraždil…”

“Okamžik, Dione,” přikázal Demetrio. “Muži, jsem Demetrio, první předseda vyšetřovacího soudu města Numalie. Uděláš nejlépe, když řekneš, co tady pohledáváš. Pokud jsi jej opravdu nezabil, budeš to muset také dokázat.”

Cimmeřan zaváhal. Nebyl na něm vidět strach, spíše slabý neklid, jak tomu bývá u divochů, když se setkají se složitým mechanismem civilizované společnosti, pro ně tak nepochopitelným a tedy záhadným a znepokojujícím.

“Než si to rozmyslí,” obrátil se Demetrio k Arovi, “řekni mi, viděl jsi Kalliána Publica opouštět chrám dnes večer?”

“Ne, viděl jsem jej až na cestě, ale bylo obvyklé, že odcházel dřív, než jsem nastoupil službu. Hlavní brána byla zamčena a zajištěna závorou.”

“Mohl se dostat do budovy bez tvého vědomí?”

“No, možné by to bylo, ale málo pravděpodobné. Kdyby se vrátil ze své vily, byl by přijel ve dvoukolce – je to pěkný kus cesty – on nikdy jinak necestoval. I kdybych byl na opačném konči chrámu, musel bych slyšet na dláždění podkovy koní a obruče kol. Ale nic takového jsem neslyšel.”

“A dveře byly předtím zamčené?”

“Na to bych přísahal. Během noci zkouším několikrát všechny dveře. Na vnější straně byly všechny dveře zamčeny, když jsem je před půlhodinou kontroloval. Teď, při další obchůzce jsem našel tyhle odemčeny.”

“Neslyšels žádný výkřik, nebo hluk zápasu?”

“Ne, pane, ale zdi chrámu jsou tak silné, že jimi slabší zvuk nepronikne.”

“Proč si zbytečně komplikovat život otázkami a dohady,” vmísil se do rozhovoru mohutný prefekt. “Tohle musí být náš člověk, o tom není pochyb. Odvedeme ho k soudnímu dvoru a já z něj vymáčknu přiznání, i kdybych mu měl přelomit každou kůstku v těle.”

Demetrio pohlédl na barbara. “Slyšels, co řekl?” zeptal se. “Co nám povíš?”’

“To, ze každý muž, který se mě pokusí dotknout, se sejde v téže chvíli se svými předky v pekle,” procedil Cimmeřan mezi zuby a z jeho očí vyšlehl vražedný plamen.

“Proč jsi sem tedy přišel, když ne zabít toho člověka?” naléhal dále Demetrio.

“Přišel jsem krást,” nevrle odpověděl Cimmeřan.

“Krást?! A co?” Conan zaváhal. “Jídlo.”

“To je lež,” zvolal Demetrio, “dobře víš, že tady žádné potraviny nejsou. Řekni pravdu, radím ti po dobrém, nebo…”

Cimmeřan položil ruku na jílec meče a z tohoto gesta čišela hrozba tak, jako z tygra, když ohrne pysky a se zavrčením vycení tesáky. “Nech si svoje výhrůžky pro ty, kteří se tě bojí,” zasyčel. “Já nejsem žádný městský hejsek, který se lekne těch tvých placených psů. Zabil jsem mnoho lepších mužů než jsi ty, pro mnohem menší urážky, než byla tahle.”

Dionus, který otevřel ústa, aby vychrlil proud nadávek, je zase rychle zavřel. Stráž pohlížela na Demetria v očekávání rozkazů a muži rozpačitě přešlapovali. Když slyšeli tyto urážky všemocného soudce, čekali vzápětí rozkaz k zajmutí barbara. Ale Demetrio mlčel. Arus pohlížel střídavě do tváře Cimmeřana a soudce a přemýšlel, co se může dít v bystrém mozku za ostře řezaným Demetriovým obličejem. Je možné, že se soudce, bojí probudit barbarovu divokost, nebo snad má, o jeho vině opravdu pochybnosti?

“Zatím jsem tě neobvinil ze zabití Kalliána,” ozval se pak Demetrio. “Musíš ale přiznat, že všechno svědčí, proti tobě. Jak jsi se dostal do budovy?”

“Byl jsem schovaný ve stínu skladiště na druhé straně ulice,” odpověděl Conan pomalu. “Když tenhle pes,” ukázal palcem na Aruse, “prošel kolem a zahnul za roh chrámu, přeběhl jsem ulici a vyšplhal nahoru po zdi.”

“To je lež,” přerušil ho Arus. “Žádný člověk nemůže vylézt po té hladké zdi!”

“Asi jsi nikdy neviděl Cimmeřana šplhat po skalních stěnách,” spíš konstatoval, než se ptal Demetrio. “Já posoudím, co je a není pravda! Pokračuj, Conane.”

“Roh budovy je ozdoben bohatými reliéfy. Byl to snadný výstup. Než tenhle,” zase gesto palcem, “obešel budovu, byl jsem už na střeše. Tam jsem našel padací dveře, upevněné železnou tyčí. Tyč prochází dveřmi a je zevnitř zajištěna zámkem. Tyč jsem ukroutil…”

Arus, který si uvědomil, jak byla železná závora silná, namáhavě polknul a ustoupil od barbara o dva kroky stranou.

Ten pokračoval: “Prolezl jsem padacími dveřmi a dostal se tak do horních prostor. Tam jsem se nezdržel, ale šel jsem rovnou ke schodišti.”

“Jak jsi věděl, kde jsou schody? Jen Kalliánovi služebníci a jeho bohatí příznivci se dostali do horního patra.”

Conan beze slova pohlížel mimo něj, jako by otázku neslyšel.

“Co jsi dělal, když jsi se dostal ke schodům,” ptal se dále Demetrio.

“Šel jsem rovnou dolů. Schodiště končí v místnosti za támhle těmi dveřmi. Když jsem scházel po schodech, slyšel jsem, jak se někde otvírají dveře. Když jsem se podíval mezi závěsy do chodby, viděl jsem tohohle psa stát nad mrtvolou.”

“A proč jsi nezůstal ve svém úkrytu?”

“Protože jsem si nejdřív myslel, že je to další zloděj, který by mohl sebrat to, co…” Cimmeřan se zarazil.

“Pro co jsi ty sám přišel,” doplnil Demetrio. “V horních místnostech, kde jsou nejcennější předměty, jsi se vůbec nezdržel. Poslal tě sem někdo, kdo výborně zná chrám, abys ukradl něco naprosto výjimečného.”

“A abys zabil Kalliána Publica!” vykřikl Dionus. “U Mitry, je to jasné! Chopte se ho, mužové, do rána budeme mít přiznání!”

Conan vykřikl neznámou kletbu, odskočil ke stěně a vytasil meč s takovou rychlostí, že čepel zasvištěla.

“Zpátky, vy psi, pokud si ceníte života,” zasyčel. “Nemyslete si, když si troufáte mučit obchodníky, nebo vysvlékat a bičovat holky z ulice, abyste je přinutili mluvit, že můžete položit svoje nemyté pracky na horala z Cimmerie! Pohni tím samostřílem, šakale, a nakrmím tě tvými vlastními zuby!”

“Počkej!” zvolal Demetrio. “Zavolej si svoje psy, Dione! Já stále nejsem přesvědčen, že je to vrah.” Demetrio se naklonil k Dionovi a něco mu šeptal. Arus nezaslechl co, ale byl přesvědčen, že se jedná o plán, jak Conana odzbrojit.

“Dobrá,” zavrčel Dionus. “Ustupte chlapi, ale dobře ho hlídejte!”

“Odevzdej mi svůj meč!” řekl Demetrio Conanovi.

“Vezmi si ho, jestli to dokážeš,” zavrčel Conan.

“Dobrá,” pokrčil rameny vyšetřovatel, “ale nepokoušej se o útěk. Celý dům je obklíčen mými muži se samostříly.”

Barbar sklonil čepel, ale jeho napjatá pozornost téměř nepolevila. Demetrio se opět obrátil k mrtvole.

“Uškrcený,” uvažoval potichu, “proč by ho škrtil, když rána mečem je o tolik rychlejší a jistější? Tihle Cimmeřané se rodí s mečem v ruce. Nikdy jsem neslyšel, že by někoho zaškrtili, když měli po ruce meč.”

“Třeba chtěl od sebe odvrátit podezření,” řekl Dionus.

“Možná,” Demetrio ohledával tělo zkušenýma rukama. “Je mrtev alespoň půl hodiny. Jestli Conan mluví pravdu, co se týče doby, kdy vnikl do chrámu, těžko mohl toho člověka zabít před Arusovým příchodem. Jistě, může lhát a mohl být uvnitř už předtím.”

“Vylezl jsem na zeď, když byl Arus na poslední obchůzce,” zavrčel Conan.

“To říkáš ty,” Demetrio se naklonil nad hrdlem mrtvého muže, které bylo doslova rozdrceno a vypadalo jako směs podlitin a krvavého masa. Hlava se volně zhoupla na rozdrcené páteři. “Proč by vrah použil provaz, nebo snad lano, silné jako paže dospělého muže? A jaký stisk to musel být, když je krk rozdrcen tak hrozným způsobem?!”

Vztyčil se a popošel k nejbližším dveřím, vedoucím z chodby. “Tady je busta, shozená z podstavce u dveří,” řekl. “A tady je poškrábaná podlaha…, závěs je napůl utržený…Kalliána Publica musel někdo přepadnout v téhle místnosti. Možná se útočníkovi vytrhnul, možná ho táhl do chodby, vrah mu byl v patách a v chodbě jej dobil.”

“Jestli není vrahem tenhle pohan, kde se tedy skrývá skutečný vrah,” dotazoval se prefekt.

“Ještě jsem neřekl, že Conan není vrah,” řekl vyšetřující soudce. “Teď ale prohledáme komnatu.”

Zastavil se, otočil a napjatě poslouchal. Z ulice sem dolehl zvuk kol, který se přiblížil a pak ztichl.

“Dione!” vyštěkl vyšetřující. “Pošli dva muže, aby našli ten vůz! Ať přivedou kočího sem!”

“Podle zvuku bych řekl,” podotkl Arus, který byl obeznámen se zvuky okolních ulic, “že vůz zastavil před Promerovým domem přímo proti obchodu s hedvábím.”

“Kdo je Promero?” zeptal se Demetrio.

“Hlavní úředník Kalliána Publica.”

“Přiveďte jej i s kočím,” nařídil Demetrio.

Dva strážní se odkolébali. Demetrio stále studoval mrtvé tělo, Dionus, Arus a zbývající strážní hlídali Conana, který stále s taseným mečem v ruce vypadal jako socha znázorňující mlčenlivou hrozbu. Konečně se venku ozval zvuk sandálů a dva strážní vstoupili v doprovodu mohutného muže tmavé pleti, v kožené helmě a tunice vozataje, bič v ruce. Druhou osobou byl malý, netečně vyhlížející muž, typický představitel řemeslnické třídy. Šikovní a chytří řemeslníci se často vypracovali na pravou ruku obchodníků a kupců. “Á, hned jsem říkal, že z toho nemůže pojit nic dobrého!” zanaříkal.

Demetrio řekl: “Ty jsi Promero, vedoucí úředník, předpokládám. A ty?”

“Enaro, vozataj Kalliána Publica.”

“Nezdá se, že by se tě smrt tvého pána příliš dotkla,” podotkl Demetrio.

Tmavé oči zableskly. “Proč by se mě měla dotknout? Někdo udělal pouze to, co bych udělal já už dávno, kdybych měl dost odvahy!”

“Ták!” vybuchl vyšetřující. “Jsi svobodný?”

Enarův pohled ještě více zatrpknul, když roztáhl záhyby své tuniky, aby ukázal znak, jaký nosili dlužní otroci.

“Věděl jsi, že tvůj pán jel dnes večer sem?”

“To ne. Přijel jsem s vozem k chrámu jako každý večer. On nastoupil a jeli jsme k jeho vile. No a než jsme vyjeli na Pallanskou cestu, přikázal, abych otočil a jel zpět. Připadal mi dost vzrušený.”

“A zavezl jsi jej až k chrámu?”

“Ne, přikázal mi zastavit před Promerovým domem. Tam mě propustil a přikázal mi vrátit se pro něj krátce po půlnoci.”

“Kdy to asi bylo?”

“Nedlouho po soumraku, ulice byly skoro prázdné.”

“Co jsi dělal potom?”

“Vrátil jsem se do obydlí otroků a tam jsem zůstal, dokud nebyl čas vyjet pro pána. Jel jsem rovnou sem a venku mě chytili strážní, právě když jsem mluvil s Promerem u jeho dveří.”

“Nevíš náhodou, co chtěl Kallián v Promerově domě?”

“Se svými obchody se otrokům nesvěřoval.”

Demetrio se obrátil k Promerovi. “Co o tom víš ty?”

“Nic!” Bylo zřetelně slyšet, jak úředníkovi cvakají zuby strachem.

“Byl skutečně Kallián Publico u tebe, jak tvrdí kočí?” .

“Byl, pane.”

“Jak dlouho se zdržel?”

“Jenom krátce, pak odjel.”

“Šel od tebe do chrámu?”

“Já nic nevím,” úředníkův hlas se chvěl strachem a hysterií.

“Proč přišel k tobě?”

“Kvůli – kvůli obchodu!”

“Ty lžeš,” řekl Demetrio, “proč přišel za tebou?”

“Já nevím! Já nic nevím!” Promerův hlas se začal hystericky lámat. “Já s tím nemám nic společného…”

“Přiměj ho k řeči, Dione!” vykřikl Demetrio. Dionus zavrčel a pokynul jednomu ze svých mužů. Ten se dal s ďábelským úšklebkem do pohybu.

“Znáš mě?” zahuhlal a přiblížil svůj odpudivý obličej k chvějícímu se a couvajícímu zajatci.

“Ty jsi Posthumo,” odpověděl vyděšený úředník. “To ty jsi vymáčkl té dívce u soudního dvora oči, když nechtěla prozradit svého milence!”

“Každý mi vždycky řekne, co se chci dozvědět,” s úšklebkem prohlásil strážný. Žíly na silném krku mu vystoupily a tvář mu naběhla krví, když uchopil vyděšeného úředníka za límec tuniky. Zkroutil ho tak, že se ubohý človíček napůl dusil.

“Tak mluv, ty kryso!” zařval. “Odpověz panu vyšetřujícímu!”

“Ó, při Mitrovi! Slitování!” blábolil ubožák. “Já přísahám…” Posthumo jej s rozmyslem udeřil plnou silou z jedné a pak z druhé strany do tváře. Pak jej srazil na zem a několikrát s divokou přesností kopnul do žeber.

“Smilování,” zasténala jeho oběť, “řeknu, řeknu všechno!”

“Tak vstaň, ty mizero!” řval Posthumo. “Přestaň se už válet po té zemi!”

Dionus se pátravě zahleděl na Conana, aby zjistil, zda na něj tato scéna udělala patřičný dojem. “Vidíš, jak dopadnou ti, kteří nespolupracují s policií,” řekl.

Conan si odplivl s významným úšklebkem. “To je slaboch a navíc ještě hlupák. Ať si někdo troufne sáhnout na mě a bude sbírat svoje vnitřnosti po podlaze!”

“Tak budeš mluvit?” zeptal se unaveně Demetrio Promera.

“Řeknu všechno, co vím,” vyrážel ze sebe trhaně úředník a namáhavě se zvedal na nohy, přičemž kňučel jako zbitý pes. “Vím jen tolik, že Kallián ke mně přišel krátce potom, co jsem se vrátil domů. Z chrámu jsme odcházeli spolu. Poslal svůj vůz pryč. Vyhrožoval mně tím, že mě okamžitě propustí, jestliže řeknu jediné slovo. Jsem obyčejný chudák, vzácní pánové, bez vlivných přátel a známostí. Když ztratím tohle místo, umřu hlady.”

“To je mně úplně jedno,” odpověděl Demetrio. “Jak dlouho u tebe zůstal?”

Odcházel asi. půl hodiny před půlnocí a říkal, že jde do chrámu. Říkal, že hned, jak bude hotov, se vrátí ke mně.”

“Co chtěl v chrámu dělat?”

Promero zaváhal, ale když se podíval na rozšklebeného Posthuma, který mu ukazoval zaťaté pěsti, dal se do řeči.

“V chrámu bylo něco, co chtěl prozkoumat.”

“Proč ale chtěl být sám a proč se vracel do chrámu v takové tajnosti?”

“Protože ta věc, kterou chtěl zkoumat, nebyla jeho majetkem. Přivezla ji za úsvitu karavana z jihu. Lidé z karavany nevěděli, o co jde, říkali, že jim tu věc předali vůdcové jakési karavany ze Stygie a že byla určena pro Carantha z Hanumaru – kněze boha Ibise. Vůdce karavany dostal bohatě zaplaceno, aby tu věc doručil přímo Caranthovi, ale ten podvodník si chtěl ušetřit tu zajížďku a pokračovat v cestě přímo do Aquilonie. Hanumar neleží na přímé cestě. Tak požádal Kalliána, zda by mohl tu věc ponechat v chrámu, dokud by si pro ni Caranthes neposlal.”

“A co to vlastně bylo?”

“Bylo to něco jako sarkofág, jaké se občas najdou ve starých stygických hrobkách. Ale tenhle vypadal jako obrovská mísa zakrytá víkem. Na první pohled se zdálo, že nádoba je vyrobena z mědi, ale ten kov byl mnohem tvrdší a navíc byla pokryta hieroglyfy jako ty staré menhiry stojící tu a tam ve Stygii. Víko bylo ke spodní části pevně přichyceno širokými rytými pásy ze stejného materiálu.”

“Co bylo vevnitř?”

“Lidé z karavany nevěděli. Říkali, že ti, od kterých sarkofág přebírali, tvrdili, že se jedná o nesmírně cennou relikvii, která byla nalezena v jedné hrobce mezi pyramidami. Byla zaslána Caranthovi, protože ‘dárce si prý nesmírně váží kněze Ibisova’. Kallián Publico si myslel, že mísa obsahuje diadém obřích králů, těch, jejichž národy žily v dávných dobách na území dnes obývaném Stygičany. Ukazoval mi ornament na víku a přisahal, že přesně odpovídá tvaru diadému, jak jej popisují staré legendy o obřích králích.

Rozhodl se, že mísu otevře a podívá se, co v ní je. Proměnil se v šílence, když pomyslel na proslulý diadém, posázený drahokamy nevídané ceny, které krásou předčí kterýkoliv ze známých kamenů. Jak tvrdil, za každý z nich by si člověk mohl koupit celé království.

Já jsem jej varoval, ale marně. Krátce před půlnocí se vydal sám k chrámu. Skryl se ve stínu, dokud hlídač na obchůzce nezmizel za chrámem a pak si odemkl svým klíčem, který měl na opasku. Pozoroval jsem jej ze stínu u obchodu s hedvábím, pokud nevstoupil dovnitř. Pak jsem se vrátil domů. Měl v úmyslu, pokud by byl v míse opravdu diadém, či něco podobně cenného, ukrýt to v prostorách chrámu a pak se zase tiše vyplížit ven. Ráno by potom udělal velký poplach s tím, že do chrámu vnikli lupiči a ukradli Caranthův majetek. O tom, co se stalo, bychom věděli jen my dva s vozatajem a my jsme jej zradit nemohli.”

“A hlídač?” dotazoval se Demetrio.

“Kallián počítal s tím, že jej hlídač nespatří. Měl v plánu dát ho ráno ukřižovat jako společníka lupičů,” odpověděl Promero. Arus polkl a zbledl jako zeď, když si uvědomil proradnost svého teď už mrtvého zaměstnavatele.

“Kde je sarkofág?”

Promero beze slova ukázal prstem. “Takže přímo v té místnosti, kde Kalliána přepadli?”

Promero propletl prsty vyhublých rukou. “Proč by měl někdo ze Stygie posílat dar Caranthovi? Sochy dávných bohů a strašidelné mumie putovaly touhle karavanní cestou často, ale kdo v celé Stygii může milovat Ibisova kněze tak, aby mu poslal drahocenný dar? Vždyť Stygičané stále ještě uctívají hadího démona Seta, který se plazí ve stínech prastarých a zaprášených hrobek. Vždyť bůh Ibis bojuje se zlým Setem od prvopočátku světa a Caranthes bojuje proti Setovým kněžím celý život. V tom je něco podivného a podezřelého.”

“Ukaž nám ten sarkofág,” poručil Demetrio a Promero se váhavě pohnul. Všichni jej následovali, včetně Conana, který si zcela očividně nic nedělal z pátravých očí strážných a šel s ostatními jen proto, že byl zvědavý. Prošli potrhanými závěsy a vstoupili do místnosti, která byla mnohem slaběji osvětlená, než chodba. Na všech stranách vedly z místnosti dveře do dalších prostor a kolem zdí se mlčenlivě tyčily groteskní sochy bohů nejpodivnějších zemí a. nejvzdálenějších národů. Promero ostře vykřikl.

“Pohleďte! Mísa je otevřená a prázdná!”

Ve středu komnaty stála podivná, černá nádoba, vysoká skoro půldruhého metru a zhruba metr v průměru, měřeno v nejširší části, která byla asi v polovině výšky. Těžké víko leželo na podlaze a vedle něj kladivo a dláto. Demetrio nahlédl dovnitř, zaražen okamžik nad zašlými hieroglyfy a pak se obrátil ke Conanovi.

“Přišel jsi ukrást tohle?”

Barbar zavrtěl hlavou. “Jak by mohl takovou váhu odnést jediný muž?”

“Pásy byly přesekány dlátem,” řekl si spíše pro sebe Demetrio. “A ve spěchu. Tady jsou vidět stopy po úderech, které minuly. Můžeme předpokládat, že Kallián sám otevřel nádobu. Někdo se skrýval nablízku – možná v záhybech závěsů. Když Kallián nádobu otevřel, vrah se na něj vrhl. Nebo mohl dokonce nádobu otevřít sám.”

“Ta věc mě odpuzuje,” otřásl se po chvilce mlčení úředník. “Je příliš stará na to, aby byla svatá. Kdo kdy viděl podobný kov? Zdá se být tvrdší než aquilonská ocel a přitom se podívejte, jak je odřený a místy zrezivělý. A pohleďte – tady na víku!” Promero ukázal rozechvělým prstem. “Co byste řekli, že to je?”

Demetrio se sehnul k rytým ozdobám.

“Řekl bych, že to představuje jakousi korunu,” prohlásil.

“Ne!” vykřikl Promero. “Já jsem Kalliána varoval, ale on mě nevěřil! Je to šupinatý had, stočený tak, že si požírá vlastní ocas. Je to znak Setův, znak pradávného hada, boha Stygičanů! Tahle mísa je starší, než lidský svět – je to pozůstatek z dob, kdy se sám Set potuloval po světě v lidské podobě. Možná, že národ, který vzešel z jeho života, ukládal kosti svých králů v takovýchto nádobách!”

“Chceš snad říci, že práchnivějící kosti vyskočily z mísy, uškrtily Kalliána Publica a pak odešly pryč?”

“Ten, kdo odpočíval v téhle urně nepatřil k obyčejným lidem!” zašeptal vyděšený úředník, oči rozšířené strachem.

“Jaký člověk by mohl ležet v takové urně?” Demetrio zaklel. “Jestliže vrahem není Conan, pak vrah musí být stále ještě v budově. Dione a Arusi, vy a všichni tři vězňové zůstanete se mnou. Zbytek prohledá dům. Vrah – pokud uprchl dříve než Arus objevil tělo – mohl uprchnout pouze cestou, kterou přišel Conan. A ten by jej musel spatřit – pokud mluví pravdu.”

“Neviděl jsem nikoho, kromě tamtoho psa,” odpověděl Conan a ukázal na Aruse.

“Samozřejmě, že jsi neviděl nikoho, protože jsi sám vrah,” řekl Dionus, “podle mě maříme čas, ale dům prohledáme, abychom dostáli formalitám. A slibuju ti, že jestli nikoho nenajdeme, dám tě upálit! Vzpomeň na naše zákony, ty černovlasý barbare! Za zabití řemeslníka – doživotní doly, za zabití obchodníka – šibenice, za zabití šlechtice – hranice!”

Místo odpovědi Conan pouze vycenil zuby. Strážní začali s prohlídkou. Skupinka v komnatě je slyšela dupat nahoru a dolů, hýbat s věcmi, otevírat dveře a pokřikovat na sebe z místnosti do místnosti.

“Conane,” řekl Demetrio, “víš co by znamenalo, kdyby nenašli nikoho.”

“Já jsem ho nezabil,” zavrčel Cimmeřan. “Kdyby mě překvapil a chtěl ztropit poplach, možná bych mu rozťal lebku; ale neviděl jsem jej dřív, až teď, jako mrtvolu.”

“Někdo tě sem poslal krást, to je jisté,” řekl Demetrio, “a svým mlčením se zaplétáš i do té vraždy. Už samotná tvoje přítomnost stačí k tomu, abys byl odsouzen do dolů, ať se přiznáš, nebo ne. Pokud ale povíš pravdivě celou historii, mohl by ses vyhnout upálení.”

“No,” odpověděl barbar váhavě, “přišel jsem sem ukrást zamorský diamantový pohár. Jeden člověk mi dal plánek chrámu a řekl mi, kde mám pohár hledat. Měl by být v téhle komnatě,” Conan ukázal doleva, “ve skrýši pod podlahou, přímo pod měděným bohem Shemitů.”

“To je pravda,” řekl Promero. “Myslím, že jen pár lidí ve městě zná tajemství té skrýše.”

“Kdybys byl pohár skutečně našel,” ušklíbl se Dionus, “byl bys ho skutečně odnesl muži, který tě najal?”

Znovu divoce zablýskly ledově modré oči. “Nejsem pes,” zavrčel barbar. “Já své slovo držím!”

“Kdo tě poslal?” ptal se Demetrio, ale Conan zachovával umíněné mlčení. Strážní se vraceli z prohlídky.

“V celém chrámu není živé duše,” oznamovali. “Celý dům jsme převrátili naruby. Našli jsme ve střeše padací dveře, kterými ten barbar vnikl dovnitř. Každého, kdo by chtěl tou cestou utéci, by viděli naši strážní venku, pokud neuprchl před naším příchodem. Kromě toho by si musel postavit pyramidu z nábytku, aby na padací dveře dosáhl. A nic takového tam není. Nemohl odejít hlavním vchodem v době, kdy byl Arus na opačné straně budovy?”

“Nemohl,” odpověděl Demetrio, “protože vrata byla zavřena na závoru a jediné dva klíče od ní jsou ty, z nichž jeden má Arus a druhý visí na opasku mrtvého Kalliána.”

Jeden ze strážných řekl: “Myslím, že jsem viděl ten provaz, který vrah použil.”

“Kde, ty hlupáku?” vykřikl Dionus.

“Ve vedlejší místnosti,” odpověděl muž. “Je to silné černé lano, ovinuté kolem mramorového sloupu. Je dost vysoko, takže jsem na ně nemohl dosáhnout.”

Vedl skupinu do vedlejší místnosti vyplněné mramorovými sochami a ukázal k jednomu z podpůrných mramorových sloupů. Pak se v úžasu zastavil.

“Je pryč!” vykřikl.

“Jistě, protože tady nikdy nebylo,” zavrčel Dionus.

“Při Mitrovi! Bylo tady! Bylo namotáno na sloupu přímo nad těmi plastickými listy. Ta část je už ve stínu, takže jsem neviděl moc dobře, ale bylo tam!”

“Jsi opilý,” řekl Demetrio a odvrátil se. “Normální člověk by nedosáhl tak vysoko a nikdo by po tom hladkém sloupu nahoru nevyšplhal!”

“Ten Cimmeřan by to dokázal,” zahučel jeden z mužů.

“Možná. Řekněme tedy, že Conan uškrtil Kalliána, uvázal lano na sloup, přeběhl chodbu a ukryl se v místnosti se schody. Ale jak by mohl lano odmotat po tom, co jsi ho tam viděl? Byl s námi od chvíle, kdy Arus našel mrtvého. Ne, já tvrdím, že Conan tu vraždu nespáchal. Věřím, že pravý vrah zabil Kalliána, aby si zajistil poklad z mísy a teď se ukrývá v některé tajné skrýši chrámu. Jestli jej ale nenajdeme, budeme muset obvinit tohohle barbara, aby si spravedlnost přišla na své, ale – kde je Promero?”

Celá skupina se přesunula zpět k mrtvému tělu v chodbě. Dionus zakřičel na, Promera, který vzápětí vyšel z komnaty, kde stála prázdná mísa. Třásl se a tvář měl bílou jako papír.

“Co je, člověče,” zeptal se Demetrio vzrušeně.

“Na dně mísy jsem našel značku,” jektal Promero. “Ne starou, v hieroglyfech, ale novou! Je to čerstvě vyrytý znak – symbol Thoth–Amona – stygického čaroděje, Caranthova smrtelného nepřítele! Určitě našel schránku v některé příšerné skrýši pod pyramidami! Bohové dávných dob neumírali jako obyčejní smrtelníci. Upadali do období dlouhých spánků a jejich uctívači je uzavírali do zdobených sarkofágů, aby svatokrádežná ruka nemohla přerušit jejich spánek. Thoth–Amon poslal Caranthovi smrt! Kalliánova lakota a touha po bohatství jej dohnala k otevření mísy a tím byla vypuštěna uvězněná hrůza. Teď se plíží tady někde okolo, možná, že už se stíny přikrádá k nám!”

“Ty užvaněný hlupáku!” vykřikl Dionus popuzeně a udeřil Promera tvrdě přes ústa. “Takže, Demetrio,” řekl a obrátil se k vyslýchajícímu úředníkovi, “nezbývá nám nic jiného, než zatknout tohoto barbara.”

V té chvíli Cimmeřan, který hleděl směrem k místnosti sousedící s místností soch, vykřikl. “Podívejte! V té místnosti se něco hýbe. Viděl jsem to skrze ty průsvitné závěsy. Něco přeběhlo podlahu jako temný stín.”

“Pch,” zavrčel Posthumo. “Ty místnosti jsme přece pečlivě prohledali.”

“On určitě něco viděl!” Promerův hlas se hystericky lámal. “To místo je prokleté! Něco vylezlo ze sarkofágu a uškrtilo Kalliána Publica! Po tom se to ukrylo někam, kam se člověk ukrýt nemůže a teď se to toulá v té komnatě. Velký Mitro! Ochraň nás před temnými silami!” Spárovitou rukou chytil za rukáv Diona. “Prohledejte tu místnost znovu, pane!”

Ve chvíli, kdy se prefekt vytrhl vyděšenému úředníkovi, Posthumo klidně pronesl. “Jasně, a ty začneš s prohlídkou jako první, škrabale!” Uchopil Promera za krk a opasek a vhodil tuto ubohou a vřeštící postavu dovnitř tak prudce, že nebožák upadl a zůstal poloomráčený ležet na zemi.

“Dost!” zavrčel Dionus a po očku pozoroval mlčícího Cimmeřana. Pak pozvedl ruku a ve vzduchu bylo cítit napětí. Vtom vstoupil jeden ze strážných, hlídajících okolo chrámu a táhl za sebou štíhlou, bohatě oděnou postavu.

“Viděl jsem jej potulovat se vzadu za chrámem,” udýchaně hlásil strážný a čekal na pochvalu. Místo ní se na něj sesypaly kletby, při kterých mu vstávaly vlasy na hlavě. .

“Okamžitě pusť toho muže, ty idiote,” vykřikl prefekt. “Copak neznáš Aztriase Petania – synovce samotného guvernéra!?”

Užaslý hlídač se tiše vytratil, zatímco si afektovaný mladý šlechtic významně oprašoval rukáv bohatě vyšívané tuniky.

“Ušetři si své omluvy, dobrý Dione,” zapředl potom. “Povinnosti především, já vím! Vracel jsem se z trochu delšího flámu a šel jsem procházkou, abych se zbavil vinných výparů. A co to je tady? U Mitry, byla to vražda?”

“Ano, je to vražda,” odpověděl prefekt. “Ale máme podezřelého, i když Demetrio zatím pochybuje o podstatě činu a tedy i o osobě hlavního viníka. Takže zatím není jisto, kdo půjde za tu vraždu na hranici.”

“Vyhlíží pěkně divoce,” zahučel mladý šlechtic. “Jak by mohl někdo pochybovat o jeho vině? Nikdy předtím jsem neviděl tak divoce vyhlížejícího zlosyna!”

“Ale ano, viděl, ty navoněný pse,” zasyčel s nebezpečným zábleskem v očích Cimmeřan. “Když jsi mě najal, abych pro tebe ukradl zamorský pohár! Flám, co? Pch! Čekal jsi ve stínech až se vrátím a donesu kořist. Nebyl bych tě prozradil, kdybys tady o mně mluvil trochu slušně. Teď pověz téhle prašivé smečce, jak jsi mě viděl vylézt po zdi, když hlídač zašel na druhou stranu chrámu. Podle toho je totiž jisté, že jsem nemohl zabít to tlusté prase, protože jsem na to neměl do chvíle, kdy našel Arus mrtvolu, dost času.”

Demetrio rychle pohlédl na Aztriase, který se ani nepohnul. “Pokud je pravda to, co ten barbar povídá,” řekl vyšetřující, “očistí jej to z podezření z vraždy a otázku plánované krádeže můžeme snadno ututlat. Cimmeřan dostane deset let nucených prací za vloupání, ale pokud za něj ztratíte slovo, můžeme snadno zaranžovat jeho útěk a nikdo jiný, než my, se o celé záležitosti nedozví. Mám pochopení, nebyl byste první mladý šlechtic, který se uchýlil k trochu – hm – zvláštnímu způsobu, jak zaplatit dluhy – třeba ze hry, že? Ale na naši diskrétnost se můžete plně spolehnout.”

Conan pohlížel v očekávání na mladého šlechtice, ale Aztrias pouze pokrčil štíhlými rameny a zívl, přičemž si zakryl ústa pěstěnou bílou rukou.

“Neznám ho,” odpověděl. “Je to blázen, jinak by nemohl tvrdit, že jsem jej najal. Ať si sní, co si nadrobil. Vypadá silný jako býk a práce v dolech mu určitě udělá dobře.”

Conan, oči planoucí, vzhlédl, jako by jej někdo udeřil – strážní zpozorněli a pevněji uchopili halapartny – pak se uvolnil a sklopil hlavu, jako by se odevzdal osudu. Arus nebyl jist, zda je zpod hustého obočí a skloněného čela pozoruje, nebo ne.

Pak, bez sebemenšího varování udeřil Cimmeřan jako útočící kobra. Jeho meč se zableskl v záři svící. Aztrias otevřel ústa k výkřiku, který byl přerván v polovině, když mu hlava odletěla z ramen ve spršce krve, rysy ztuhlé do zsinalé masky hrůzy.

Demetrio vytáhl dýku a napřáhl se k ráně. Conan se otočil jako kočka a vražedným bodnutím mu zaútočil na podbřišek. Demetrio se podvědomě kryl a odrazil tak hrot Cimmeřanova meče, který mu zajel do stehna, sjel po kosti a vyšel na vnější straně nohy. S výkřikem bolesti klesl Demetrio na jedno koleno.

Conan nezaváhal. Jen šťastnou náhodou se podařilo Dionovi zvednout halapartnu tak, že zachránila jeho lebku před svištící čepelí, která přeťala násadu a trochu vychýlena ze své dráhy, mu uťala ucho. Omračující rychlost barbarova útoku překvapila všechny přítomné. Většina z nich by byla pobita dřív, než by se zmohli na odpor, nebýt tlustého Posthuma, který spíš šťastnou náhodou než úmyslně, uchopil Conana kolem trupu tak, že mu znehybnil pravou ruku. Conanova levice vyletěla jako blesk do Posthumova obličeje a Posthumo jej se zavytím pustil ze sevření. Potácel se chodbou a s řevem si svíral rozšklebený a krvácející oční důlek, ze kterého mu Conan vymáčkl oko.

Conan uskočil před dotírajícími píkami. Skokem se dostal z jejich dosahu a zároveň se přiblížil k Arusovi, který se pokoušel právě znovu natáhnout kuši. Divoký kopanec do břicha jej srazil bledého a lapajícího po dechu na zem a Conanova noha v sandálu ze ztvrdlé kůže dopadla přímo do bolestí staženého obličeje. Ubožák vykřikl přes zbytky rozdrcených zubů a od jeho rozbitých rtů odlétla krvavá sprška.

V té chvíli všichni ztuhli jako ochromení, když se z místnosti, kam Posthumo vhodil Promera, ozval příšerný, duši drásající výkřik. Mezi sametovými závěsy, které zakrývaly dveře, se objevil ubohý úředník, zastavil se přede dveřmi a jeho tělem zmítaly tiché vzlyky, slzy mu stékaly po těstovitých tvářích a odkapávaly mu z povadlých rtů, jako plačícímu idiotovi.

Všichni na něj hleděli v úžasu – Conan se zkrvaveným mečem v ruce, strážní se zvednutými píkami, Demetrio, zkroucený na zemi a svírající si rukama obrovskou ránu ve stehně, Dionus s hadrem, kterým si přikryl krvácející pahýl ucha, Arus sténající a vyplivující zbytky roztříštěných zubů, dokonce i Posthumo přestal ječet a zamrkal zdravým okem.

Promero se vypotácel do chodby a jako prkno upadl na zem. Přitom ječel nepřirozeným, vysokým smíchem šílence .

“Bůh dosáhne daleko, ha, ha, ha! Ó, jak zatraceně daleko!” Pak se zazmítal v divoké křeči, ztuhnul a s prázdným úšklebkem pohlížel do stínů, tvořených stropními trámy.

“Je mrtvý,” zašeptal Dionus nevěřícně a v té chvíli zapomněl i na vlastní zranění, i na barbara, který stál vedle něj se zakrváceným mečem. Naklonil se nad tělem, pak se narovnal a prasečí očka mu lezla z důlků. “Není poraněný! Při Mitrovi, co je v té proklaté místnosti?!”

Pak všechny zachvátila panická hrůza a jakoby na povel se rozběhli k východu z chrámu. Strážní zahodili píky a jako smečka šílenců se srazili u východu a drali se ven jeden přes druhého. Mezi posledními to byl Arus a poloslepý Posthumo, který se potácel mezi svými druhy a prosil je u všech bohů, aby jej neopouštěli. Pak zakopl, oni jej srazili k zemi a s hlasitým křikem po něm v panice šlapali. Plazil se za nimi a poslední těžce kulhal Demetrio, za kterým se táhla široká, krvavá stopa. Strážní, vozataj, úředníci, ranění i zdraví, všichni vyrazili s divokými výkřiky na ulici, kde se k nim přidali muži, kteří hlídali venku a prchali s ostatními, aniž věděli proč.

Conan zůstal stát v široké chodbě sám – nepočítaje tři mrtvé. Pevněji sevřel meč a vešel do záhadné místnosti. Byla vyzdobena bohatým, hedvábným čalouněním. Hedvábné přehozy a polštáře byly rozhozeny v promyšleném nepořádku po zemi a nad těžkým, bohatě zdobeným paravanem hleděla na Conana tvář.

Conan zíral v úžasu na tu chladnou, klasickou krásu, jíž podobnou nikde nespatřil mezi příslušníky lidského rodu. V těch rysech nebylo vidět žádnou z lidských emocí – ani slabost, ani soucit, ani krutost, ani dobrotu. Mohla to být božská podoba tesaná mistrovskou rukou do mramoru, nebýt toho, že jevila neklamné známky života. Života chladného a podivného, s jakým se Cimmeřan ještě nesetkal a kterému nerozuměl. Letmo si představil mramorovou krásu těla; ukrytého za paravanem – musí být dokonalé, stejně jako ta nelidsky krásná tvář.

Zatím však viděl jen ten překrásně řezaný obličej, který se mírně pohyboval ze strany na stranu. Plné rty se pootevřely a pronesly pouze jediné slovo, plným, zvučným tónem, jako zlaté gongy, které zní v starých chrámech ztracených v hlubokých džunglích daleké Khitáje. Slovo bylo proneseno v neznámém jazyce, který byl zapomenut dříve než vznikla lidská království, ale Conan věděl, že znamená: “Pojď!”

A Cimmeřan šel – ale divokým skokem, který provázel zpěv jeho svištícího meče. Nádherná hlava, hladce uťatá spadla na podlahu před paravanem a několikrát se překulila, než zůstala bez hnutí ležet.

Potom Conana přeběhl mráz, protože paravan se roztřásl a rozkýval pod nárazy něčeho, co bylo na druhé straně. Viděl a slyšel muže umírat po desítkách a nikdy nezažil, že by člověk ve smrtelném zápase vydával takové zvuky. Ozývalo se podivné pleskání a svištění. Paravan se třásl, pak se zakýval, převážil se dopředu a s kovovým třeskem padl Conanovi k nohám. Pohlédl za něj.

V té chvíli Conana zaplavila čirá, neovládnutelná hrůza. Dal se na bezhlavý útěk a prchal. Šílený let zpomalil až tehdy, když se věže Numalie rýsovaly daleko za ním, v červáncích vycházejícího slunce. Vzpomínka na boha Seta a jeho děti, které kdysi vládly světu a které teď spaly v černých hlubinách pod pyramidami, byla jako hrozná noční můra.

Za poraženým paravanem neleželo lidské tělo – pouze lesklými šupinami svítící a v poslední křeči spletené bezhlavé tělo obrovského hada v kaluži černé krve.

DAREBÁCI V DOMĚ

Motto:

Jeden v hrůze běží, druhý v krvi leží, třetí poklad střeží…

Stará říkanka

1.

Na slavnosti u dvora, přistoupil k mladému šlechtici Murillovi Nabonidus – Rudý kněz a pravý vládce města a dvorně mu položil ruku na paži. Murillo se otočil a jeho zrak se setkal s pohledem záhadných očí. Mladý šlechtic v duchu přemýšlel, jaké zvláštní poselství tyto oči skrývají. Nepadlo mezi nimi jediné slovo, Nabonidus však podal Murillovi s dvornou úklonou malou zlatou krabičku. Mladý šlechtic, který dobře věděl, že kněz nedělá nic bezdůvodně, se při nejbližší příležitosti omluvil a odebral se do svých komnat. Tam krabičku otevřel a uvnitř našel lidské ucho. Komu patřilo, snadno uhodl podle zvláštní jizvy, která jej zdobila. Polil jej studený pot, protože teď již věděl, jaké poselství se skrývalo v Nabonidově nevyzpytatelném pohledu.

Ale Murillo, i když měl vlasy napomádované a nakadeřené od dvorního lazebníka, i když na první pohled působil zženštilým dojmem, nebyl beránkem, který by šel pod sekeru dobrovolně. Nebyl si jist, zda si s ním Nabonidus hraje jako kočka s myší, nebo mu dává možnost uprchnout dobrovolně do exilu. To, že byl ještě živý a na svobodě však potvrzovalo, že mu byl poskytnut na rozmyšlenou alespoň několikahodinový odklad. Pravdou bylo, že se nepotřeboval rozmýšlet. Potřeboval nástroj. A osud již tento nástroj připravil. Vyhledal jej v brlozích a nevěstincích chudinské čtvrti, zatímco se mladý Murillo třásl strachy v té části města, která se pyšnila šlechtickými paláci z rudého mramoru a slonoviny.

Byl jeden kněz boha Anu, v jehož chrámu, stojícímu na okraji chudinské čtvrti, se často odehrávaly i jiné věci než pouhé bohoslužby. Ten kněz byl tlustý a dobře krmený a přiživoval se jako překupník kradeného zboží a policejní donašeč. V každém případě vedl nebezpečný život, protože chudinské čtvrti, na jejíchž hranicích chrám stál, se říkalo Bludiště. Byla spletí úzkých uliček a chatrčí oplácaných z jílu a hlíny. V jejich zakouřených putykách a brlozích se scházeli nejzručnější zloději celého království. Nejodvážnější z nich byli jakýsi Guderman, dezertér aquilonské armády a obrovský barbar, pocházející z Cimmerie. Zásluhou zmíněného Anuova kněze byl Guderman zajat a pověšen na tržním náměstí. Cimmeřanovi se podařilo uniknout a když zjistil, jakou roli v celé záležitosti kněz hrál, vplížil se jedné tmavé noci do Anuova chrámu a podřízl nehodného božího služebníka jako kuře. To vzbudilo ve městě veliké pozdvižení, ale veškeré pátrání po samozvaném mstiteli bylo bezvýsledné. Nakonec Cimmeřana zradila úřadům j akási ženština, která přivedla kapitána stráží s jeho oddílem do tajné místnosti, kde barbar vyspával opici.

Když se na něj stráž vrhla, probral se pronásledovaný rychle k životu. Byl sice silně otupělý po předchozí noci, ale i tak ve své divokosti nejprve zabil kapitána stráže, pak prorazil skupinu vojáků a jistě by se mu podařilo uprchnout, kdyby nesmírné množství alkoholu stále ještě neovládalo jeho smysly. Zmatený a poloslepý se při svém pokusu o útěk nestrefil do otevřených dveří a v plné rychlosti narazil hlavou do kamenné zdi tak prudce, že padl v bezvědomí. Když se pak probral, zjistil, že se nachází v nejpevnějším vězení města. Řetězy, kterými byl přikován ke zdi, byly příliš silné i na jeho obrovskou sílu.

A právě v jeho kobce se nakonec řízením osudu objevil Murillo, zahalený v těžkém černém plášti a s maskou, která mu skrývala tvář. Cimmeřan si jej se zájmem prohlížel v domnění, že je to kat, který si přišel obhlédnout svou nejbližší oběť. Murillo uvedl tento omyl na pravou míru a prohlížel si barbara se zájmem nemenším. I ve slabém světle louče, která osvětlovala temnou kobku, s řetězy na nohou i rukou, působil vězeň dojmem nesmírné fyzické síly. Jeho mohutná postava a svalnaté končetiny spojovaly sílu medvěda s rychlostí a pružností leoparda. Pod rozcuchanou hřívou černých vlasů zářil divokým leskem pár modrých očí.

“Chtěl bys zůstat naživu?” zeptal se konečně Murillo. Barbar nesrozumitelně zavrčel a v očích se mu zableskl plamének nového zájmu.

“Když ti umožním útěk, uděláš pro mě něco na oplátku?” pokračoval mladý šlechtic.

Cimmeřan neodpověděl, ale intenzita jeho pohledu byla více než výmluvná.

“Potřebuji, abys zabil jednoho muže.”

“Koho?”

Murillův hlas poklesl až k slabému šepotu. “Nabonida, královského kněze.”

Cimmeřan nedal najevo jedinou známku překvapení ani strachu. Oproti obyčejným civilizovaným lidem nepropadal hrůze z autorit a zákonů, která je tak hluboce zakořeněna ve většině příslušníků civilizovaných národů. Král nebo žebrák, to bylo Conanovi jedno. Dokonce se ani nezeptal Murilla, proč přišel právě za ním, když Bludiště bylo plné ochotných hrdlořezů.

“Kdy mám uprchnout?” zeptal se.

“Během hodiny. V noci je v téhle části vězení jen jeden strážný. A ten se dá podplatit. Přesněji řečeno, už byl podplacen. Pohleď, tady je klíč k tvým poutům. Teď ti je sejmu a zhruba hodinu po mém odchodu přijde vězeňský dozorce. Jmenuje se Athicus a odemkne dveře tvé cely. Svážeš ho pruhy látky ze své tuniky, takže až ho najdou, budou si myslet, že ti přišel nápomoc někdo zvenčí a nikdo ho nebude podezírat. Pak se okamžitě vydáš do domu Rudého kněze a zabiješ ho. Až budeš hotov, vrátíš se do Bludiště a půjdeš rovnou do Krysí díry. Tam tě bude čekat můj člověk, který ti dá měšec zlaťáků a dobrého koně. Jistě se ti podaří ztratit se z města a opustit zem.”

“Sundej mi ty zatracené řetězy hned!” dožadoval se Cimmeřan. “A ať mi ten strážný přinese něco k jídlu. U Croma, pár dnů žiju jen o vodě a plesnivém chlebu a tak začínám být už pěkně vyhládlý!”

“To zařídím, ale pamatuj! Nesmíš utéci dřív, než se vrátím zpět do svého domu.”

Barbar, zbavený pout se vztyčil a protahoval si svalnaté paže, vyhlížející v chabém světle cely přímo giganticky. Murillo se znovu ujišťoval, že pokud existuje na světě člověk schopný vykonat požadovaný úkol, je to tenhle Cimmeřan. Znovu mu zopakoval pokyny a vyšel z cely. Cestou přikázal Athicovi, aby vězni do kobky zanesl pořádný kus masa a džbán piva. Věděl, že může dozorci důvěřovat. Nejen pro peníze, které mu platil, ale především proto, že znal pár věcí z jeho minulosti, které by se daly velice dobře uplatnit.

V okamžiku, kdy se Murillo vrátil do svých komnat, ovládl už svůj strach dokonale. Nabonidus na něj udeří jistě prostřednictvím krále – tím si byl naprosto jist. A protože se u jeho dveří královská stráž zatím neobjevila, věděl Murillo, že Nabonidus s králem ještě nemluvil. Promluví tedy určitě zítra, pokud se ovšem zítřka dožije.

Murillo věřil, že jej barbar nezklame, ani nepodvede. Zda však bude schopen svěřený úkol provést se teprve ukáže. Mnoho mužů se již pokoušelo zavraždit Rudého kněze a sami pak dlouho a v nevyslovitelných mukách umírali. Ale ti všichni pocházeli z měst civilizovaných národů a postrádali vlčí instinkty tak přirozené barbarům. Když se Murillo, stále svírající v prstech zlatou, skříňku s uříznutým uchem dozvěděl od svých špehů, že byl polapen proslulý Cimmeřan, napadlo ho, že mu osud sám pomáhá vyřešit jeho problém.

V momentálním bezpečí svého domova proto připil rudým vínem tomu muži s podivným jménem Conan a úspěchu jeho nočního podniku. Odkládal právě pohár, když se objevil jeden z jeho informátorů s novinkou, že Athicus byl zatčen a uvržen do vězení. Cimmeřanův útěk tím byl zmařen.

Murillo cítil, jak se mu krev v žilách mění ve vodu. Jasně viděl v této zlomyslné hříčce osudu Nabonidův zásah. Kdesi v jeho nitru se začalo rodit podezření, že Rudý kněz není obyčejným člověkem, ale čarodějem, který čte v myslích svých bližních a pak je nutí tancovat jako loutky podle svých přání a potřeb. Zoufalí se často uchylují k zoufalým prostředkům. Murillo si pod široký plášť připnul meč, opustil tajným východem svůj dům a spěchal opuštěnými ulicemi. Byla přesně půlnoc, když dorazil k Nabonidovu domu, který se chmurně tyčil v rozlehlých zahradách obklopených vysokou zdí, bezpečně chránící jeho tajemství.

Zeď byla vysoká, ale nikoliv nepřekonatelná. Nabonidus se však nespoléhal na tento kamenný val. Bylo třeba se obávat teprve toho, co bylo za zdí. A co to vlastně bylo, Murillo nevěděl přesně. Věděl, že v zahradách pobíhá obrovský zlý pes, který už zadávil několik vetřelců právě tak snadno, jako honící pes zadáví králíka. O dalších nebezpečích, které jej očekávají, pro jistotu nepřemýšlel. Těch pár osob, které se dostaly s nějakým oficiálním posláním do domu, vyprávělo, že Nabonidus žije v přepychově zařízených komnatách a přesto skromně, s nezvykle malým počtem sloužících. Přesněji řečeno, návštěvníci viděli jen jediného, vysokého, nemluvného muže, který se jmenoval Joka. Bylo slyšet, že v domě se pohybuje ještě další osoba, pravděpodobně otrok, kterého však nikdo nespatřil. Největší záhadou tohoto tajemného domu však byl sám Rudý kněz, protože jeho intriky a moc, doslova ovlivňující královskou zahraniční politiku, z něj dělaly nejmocnějšího muže království.

Murillo přelezl přes zeď a seskočil na druhou stranu, do tmavého moře stínů, ve kterých se zahrada utápěla. Tmavé chomáče křovin a převislých větví tvořily inkoustové skvrny na maličko světlejším pozadí. V oknech domu, který se chmurně tyčil uprostřed zahrady, nesvítilo jediné světlo. Mladý šlechtic se tiše a rychle pohyboval mezi trsy křoví. Neustále čekal, kdy uslyší štěkot obrovského psa a kdy spatří mohutné tělo vybíhající z podrostu. Nebyl si jist, že meč je zbraní, která by stačila zastavit zvíře v útoku, ale neváhal. Zdálo se mu, že je jedno, zda zahyne v tesácích divokého zvířete, nebo pod katovskou sekerou.

Pak zakopl o jakousi velkou, poddajnou hmotu. Sehnul se, aby ve slabém světle hvězd lépe viděl. Rozeznal zdechlinu obrovského psa, který měl střežit zahradu. Zvíře mělo zlomený vaz a po celém těle byly stopy, které mohly být způsobeny pouze obrovskými tesáky. I Murillovi bylo na první pohled jasné, že to není dílo lidských rukou. Pes se musel srazit s obludou mnohem divočejší, než byl sám. Murillo se nervózně rozhlédl po temné mase stromů a křovin. Pak s pokrčením ramen pohlédl k tichému domu.

Už první dveře, které zkusil, byly odemčeny. Opatrně vstoupil dovnitř, meč v ruce, a ocitl se v dlouhé, tmavé chodbě, jen slabě osvětlené světlem, pronikajícím závěsem na druhém konci. Dům byl naprosto tichý. Murillo tiše přešel chodbou a zastavil se u závěsu. Opatrně nahlédl dovnitř, do dobře osvětlené místnosti. Viděl velký pokoj, jehož okna byla pečlivě zastřena těžkými sametovými závěsy. Uvnitř nebylo živé duše, ale uprostřed polámaného nábytku a potrhaných závěsů, svědčících o divokém zápase, leželo mrtvé tělo. Muž ležel na břiše, ale hlava byla otočena zpět v podivném úhlu. Zdálo se, že se oči v divoce zkřivené tváři vytřeštěně upírají přímo do obličeje zděšeného vetřelce.

Poprvé v této podivné noci Murillovo pevné odhodlání zakolísalo. Vrhl nejistý pohled zpět chodbou, kterou přišel. Při představě začernalého špalku a katovské sekery se však znovu vzchopil. Přešel místnost a širokým obloukem obešel mrtvé tělo, ležící uprostřed. I když mrtvého nikdy neviděl, věděl z popisů, že je to Joka, Nabonidův nemluvný sloužící.

Dalším závěsem nahlédl do široké, kruhové místnosti, kterou v polovině mezi vyleštěnou podlahou a vysokým stropem obtáčel ochoz. Tato místnost byla zařízena skutečně královsky. V jejím středu stál nádherně vyřezávaný mahagonový stůl, pokrytý nádobami a podnosy s vínem a vybranými lahůdkami. Pak Murillo ztuhnul. V mohutném křesle, které stálo zády k němu, zahlédl část postavy v povědomém oblečení. Viděl ruku, částečně vyčnívající ze širokého rudého rukávu a spočívající na opěradle, hlava, zahalená v charakteristické rudé kápi, byla skloněna dopředu, jakoby v meditaci. Právě tak viděl Murillo sedávat Nabonida tisíckrát u královského dvora.

Proklínaje údery vlastního srdce, plížil se mladý šlechtic po špičkách napříč místností, ruku s mečem nataženou kupředu, celé tělo připraveno k rozhodujícímu úderu. Jeho oběť seděla nehybně a zdálo se, že ani v nejmenším netuší přibližující se nebezpečí. Možná, že Rudý kněz usnul, nebo už v křesle sedí jen tuhnoucí mrtvola? Když Murilla dělila od křesla vzdálenost jediného kroku, postava v křesle se náhle vztyčila, obrátila a pohlédla Murillovi přímo do tváře.

Murillo zbledl a zkameněl na místě. Meč mu vypadl z ruky a zazvonil na leštěné podlaze. Příšerný výkřik se mu vydral z bezkrevných rtů a byl vzápětí následován úderem těla, které bezvládně padlo k zemi. Pak se v domě Rudého kněze opět rozhostilo ticho.

2.

Krátce potom, co Murillo opustil Conanovu celu, přinesl Athicus vězni velký podnos, na kterém byl mimo jiné i obrovský kus hovězího a džbán piva. Zatímco se Conan s divokou chutí vrhl na jídlo, obešel Athicus všechny cely, aby se ujistil, že je vše v pořádku a že inscenovaný útěk z vězeni nebude mít nežádoucí svědky. Právě v té chvíli vstoupila do vězení skupina vojáků a zatkla ho. Murillo se však mýlil, když se domníval, že to bylo v souvislosti s plánovaným útěkem divokého Cimmeřana. Jednalo se o něco úplně jiného. Athicus se stal poněkud bezstarostným ve stycích s podsvětím a jeden z jeho minulých hříchů byl odhalen.

Jeho místo zaujal jiný dozorce. Byl tupý a poslušný a žádný úplatek nebyl s to odvrátit jej od bezchybného plnění povinností. Neměl ani ambice, ani samostatný úsudek, nicméně choval přehnané představy o důležitosti práce, která mu byla svěřena.

Když byl Athicus odveden k oficiálnímu výslechu, nový dozorce obešel cely. Když se dostal až ke Conanově cele, byl jeho smysl pro předpisy šokován a vyburcován pohledem na vězně, který, zbaven okovů, seděl pohodlně opřen o zeď a ohlodával poslední zbytek masa z veliké hovězí kosti. Dozorce byl tak rozhořčený tímto pohledem, že se dopustil osudné chyby. Aniž zavolal na pomoc stráže z jiné části vězení, vstoupil sám do cely. Byla to první chyba, které se při výkonu svého povolání dopustil, a zároveň to byla jeho chyba poslední. Conan mu rozbil kostí hlavu, sebral mu dýku, svazek klíčů a v klidu opustil svůj nehostinný útulek. Jak řekl Murillo, v noci byl v této části vězení pouze jediný dozorce. Tak se Cimmeřan dostal z vězeňských zdí za pomoci svazku klíčů a brzo se ocitl venku tak, jako by Murillův plán fungoval bez jediné chybičky.

Ještě ve stínu vězení se Conan zastavil, aby se rozhodl, co udělá dál. Napadlo ho, že když uprchl vlastním přičiněním, nedluží tedy Murillovi vůbec nic, na druhé straně to byl mladý šlechtic, kdo jej zbavil řetězů a opatřil mu stravu. Bez toho by byl útěk téměř nemožný. Došel k názoru, že je přece jen Murillovi zavázán, a protože byl mužem, který se vždy snažil platit dluhy, rozhodl se dodržet slib, který šlechtici dal. Nejprve si však chtěl vyřídit jednu vlastní malou záležitost.

Odhodil rozervanou tuniku a vydal se do noci oděn pouze bederní rouškou a koženými sandály s vysokým šněrováním. V chůzi zkoumal ukořistěnou dýku. Byla to vražedná zbraň s širokou, oboustranně broušenou čepelí, dlouhou dobrých čtyřicet centimetrů. Kradl se tmavými alejemi a slabě osvětlenými uličkami, až dorazil k cíli své cesty – do Bludiště. Ve spleti uliček se pohyboval s jistotou člověka, který je důvěrně zná. Tato čtvrť byla skutečným bludištěm černých průchodů, malých nepravidelných náměstíček a dvorů a úzkých klikatých uliček. Ve vzduchu se vznášel ostrý zápach odpadků a špíny, nedlážděné uličky byly pokryty blátem. O kanalizaci tady nikdo neslyšel. Odpadky všeho druhu se vyhazovaly přímo z oken na ulici, kde tvořily hnijící hromady a kaluže, vydávající nesnesitelný zápach. Pokud člověk nedával při chůzi dobrý pozor, mohl snadno uklouznout a padnout do páchnoucí břečky, často po pás hluboké. Nebylo žádnou zvláštností zakopnout o lidské tělo s rozbitou hlavou, nebo s podříznutým krkem. Počestní lidé se Bludišti zdaleka vyhýbali a měli pro to dobré důvody.

Conan konečně, aniž byl spatřen, dorazil k domu, který byl cílem jeho cesty. Právě v tom okamžiku vycházel ten, s nímž se Conan nesmírně toužil setkat. Ve chvíli, kdy se Cimmeřan přikrčil na temném dvorku, loučila se dívka, která jej zradila policii, o patro výš se svým novým milencem. Když se za tím mladým lumpem zavřely její dveře, sestupoval dolů po rozvrzaných schodech, momentálně ponořen v myšlenky. Jistě myslel na to, na co myslela většina obyvatel této požehnané čtvrti, totiž, jak si přivlastnit co největší část majetku svých bližních. Byl skoro u paty schodiště, když se náhle zastavil a vlasy se mu zježily v zátylku. Přímo před ním se vztyčil obrovský, tmavý stín a zableskly se oči, podobné očím divoké šelmy. Poslední co uslyšel, bylo divoké zavrčení, když se na něj tvor vrhl a ostrá čepel, která se mu vnořila do břicha, ukončila jeho život. Z hrdla se mu vydral přidušený výkřik a pak se tělo bezvládně zřítilo pod schodiště.

Barbar se nad ním na okamžik vztyčil, příšerný, s očima planoucíma. Byl si jistý, že výkřik byl slyšet, ale lidé v Bludišti velmi důrazně dbali pouze o své vlastní záležitosti. Smrtelný výkřik na temném schodišti nebyl ničím neobvyklým. Jistě se nakonec najde někdo, kdo půjde pátrat, co se stalo, ale v žádném případě to nebude hned.

Conan vyšel po schodech a zastavil se u dveří, které tak dobře znal. Byly zevnitř zajištěny závorou, ale stačilo prostrčit čepel dýky škvírou mezi rámem a dveřmi a nadzvednout ji. Vstoupil dovnitř, zavřel za sebou dveře a otočil se k dívce, která jej vydala vojákům.

Děvče sedělo se zkříženýma nohama na rozházené posteli. Zbledla a třeštila oči, jako by viděla zjevení. Slyšela výkřik na schodech a viděla v Conanově ruce širokou rudou čepel. Byla tak pohlcena vlastním strachem, že neplýtvala časem na oplakávání milence, jehož osud jí byl jasný. Začala prosit o život, zalykala se pláčem a vyrážela z hrdla staženého strachem napůl nesrozumitelné prosby. Conan neodpovídal, nehybně stál a upíral na ni planoucí oči, zatímco ztvrdlým palcem nevědomky zkoušel ostří své zbraně.

Pak přešel místnost a dívka, zahnaná na posteli až ke zdi, vyrážela zoufalé prosby o milost. Uchopil nepříliš jemnou rukou její husté světlé vlasy a vytáhl ji z postele na zem. Dýku zasunul zpět do pouzdra a sevřel svou zajatkyni pevně pod levou paží. Pak vykročil k oknu. Jako u většiny domů byla v každém patře pod okny nepříliš široká římsa. Jako nepřerušený pás běžela kolem celého domu. Conan rozkopl okno dokořán a vystoupil na římsu. Kdyby byl někdo dole na ulici, mohl být užaslým svědkem, jak po úzké římse v prvním poschodí opatrně kráčí muž, který pod jednou paží svírá kopající polonahou ženu. Těžko by jej napadl rozumný důvod pro takové počínání, ale ani dívka nevěděla, co se bude dít.

Když Conan dosáhl místa, které měl na mysli, zastavil se a volnou rukou, se zachytil zdi. V budově se náhle rozlehly poplašné zvuky, které svědčily o tom, že mrtvola už byla nalezena. Děvče se začalo kroutit a kopat s novou silou. Conan pohlédl dolů, do temné uličky plné bláta, špíny a odpadků. Krátce se zaposlouchal do zvuků přicházejících zevnitř a do neutichajících proseb své oběti. Pak dívku s neuvěřitelnou přesností hodil dolů, do nejhlubší kaluže špíny a výkalů uprostřed uličky. Chvíli se s očividným potěšením kochal, jak se mrská a převaluje v odporné, páchnoucí břečce a se zájmem naslouchal proudu sprostých nadávek, který se řinul z rozkošných dívčích úst. Nakonec se dunivě rozesmál. Pak obrátil pozornost k sílícímu hluku v domě a rozhodl se, že je načase vydat se za důležitějším úkolem dnešní noci – totiž zabít Nabonida.

3.

Murilla probralo k vědomí dunivé zazvonění čehosi kovového. Zasténal a opile se posadil. Okolo vládlo naprosté ticho a tma a on na okamžik podlehl panice, když jej napadlo, že oslepnul. Pak se mu vybavil poslední okamžik než ztratil vědomí a otřásl se. Hmatem zjistil, že leží na zemi, tvořené pravidelně opracovanými kamennými dlaždicemi. Další ohledání ukázalo, že zdi jsou vystavěny ze stejného materiálu. Pracně se zvedl na nohy, opřel se o studený kámen a zmateně se pokoušel zjistit, kde je. Byl si skoro jistý, že v nějakém vězení, ale kde se toto vězení nachází a kolik může být hodin, nebyl schopen odhadnout. Matně si vybavil kovové zadunění a přemýšlel, co mohlo znamenat. Zavírala se to kovová vrata jeho vězení, nebo to byl gong, ohlašující příchod popravčího?

Při této myšlence se otřásl odporem a pomalu se vydal za pomoci hmatu podél zdi svého vězení. Čekal, že každou chvíli narazí na konec místnosti, ale brzo pochopil, že kráčí jakousi dlouhou chodbou. Držel se těsně u zdi, protože měl strach z jam, nebo nástrah, které by mohly být v chodbě. Pak před sebou vytušil jakousi překážku. Neviděl nic, ale snad zachytil sluchem tichý zvuk, nebo jej varovalo podvědomí. Zastavil se a srdce se mu rozbušilo. Byl si jistý, že v temnotě před ním se skrývá živý tvor.

Pak téměř znovu omdlel, když ze tmy před ním zasyčel hlas se silným cizím přízvukem: “Murillo, co tady děláš?”

“Conan!” mladého šlechtice zaplavil pocit úlevy, zatápal v temnotě a jeho ruce se zachytily obrovských nahých ramen.

“Ještě dobře, že jsem tě poznal,” zavrčel barbar. “Jinak bych tě byl zapíchnul jako vykrmené prase.”

“Kde to jsme, při Mitrovi?”

“V katakombách pod domem toho prokletého Rudého kněze, ale proč jsi…”

“Kolik je hodin?”

“Krátce po půlnoci.”

Murillo zatřásl hlavou a pokoušel se uspořádat zmatené myšlenky.

“Co tady děláš?” ptal se Cimmeřan.

“Přišel jsem zabít Nabonida. Slyšel jsem, že ve tvé části vězení vyměnili žalářníka…”

“To je pravda,” zavrčel Conan. “Tomu novému jsem musel rozbít hlavu, abych se dostal ven. Byl bych tady už dávno, ale musel jsem si vyřídit jednu soukromou záležitost. Takže teď je na řadě Nabonidus!”

Murillo se otřásl. “Conane, jsme v domě arciďábla! Přišel jsem zabít zlého člověka a setkal jsem se s chlupatým ďáblem!”

Conan nejistě zavrčel. Byl nebojácný jako raněný tygr, ale nadpřirozené věci v něm vzbuzovaly podvědomý neklid, jako v každém primitivním tvorovi.

“Když jsem vnikl do domu,” šeptal Murillo tiše, jako by okolní temnota byla plná naslouchajících uší, “našel jsem v zahradě Nabonidova psa, rozsápaného na kusy. V domě jsem narazil na služebníka Joku. Měl zlomený vaz. Pak jsem uviděl samotného Nabonida. Seděl v křesle a byl oblečen jako vždycky. Nejdřív jsem myslel, že je také mrtvý. Plížil jsem se k němu s mečem, abych se přesvědčil. Vtom vstal a obrátil se ke mně! Bohové!”

Vzpomínka na prožitou hrůzu zbavila mladého šlechtice na okamžik řeči a znovu se zachvěl, jako by opět prožíval tu hroznou chvíli.

“Conane,” pokračoval šeptem, “to, co stálo přede mnou, nebyl člověk! Postavou i chováním se to podobalo člověku, ale pod rudou kápí kněžského roucha se mi zjevila šílená tvář noční můry! Obličej byl porostlý černými chlupy a z nich hleděly dvě malé oči podlité krví. Nos byl plochý, s širokými nozdrami a v rozšklebené tlamě se blýskaly žluté tesáky, velké jako zuby psa! Ruce, vyčnívající z červených rukávů, byly znetvořené a také pokryté černými chlupy. To jsem stačil zahlédnout, než mne zachvátila hrůza. Pak mě opustily smysly a já jsem omdlel.”

“A potom?” zeptal se Cimmeřan nejistě.

“Přišel jsem k vědomí před chvílí. Ta obluda mne musela shodit sem, do podzemí. Poslyš, Conane, vždycky jsem podezříval Nabonida, že není tak docela člověkem. Je to démon – napůl zvíře a napůl člověk! Ve dne se pohybuje mezi lidmi v lidském těle a v noci na sebe bere svou pravou podobu!”

“Tak to vypadá,” odpověděl Conan. “Každý přece ví, že jsou lidé, kteří na sebe mohou podle libosti brát podobu vlčí. Ale proč najednou zabil jak svého psa, tak svého služebníka?”

“Kdo může postihnout myšlení démona?” odpověděl Murillo.

“My se musíme především dostat odtud, z podzemí. Lidské zbraně nemohou démona ohrozit. A jak jsi se sem vlastně dostal ty?”

“Odpadním kanálem. Řekl jsem si hned, že zahrada bude střežená. Kanál prochází tunelem, ústícím tady v katakombách. Doufal jsem, že tady dole najdu nějaký otevřený vchod do domu.”

“Výborně! Pak můžeme uprchnout cestou, kterou jsi přišel!” zvolal Murillo. “K čertu se vším! Až se dostaneme z tohoto hadího hnízda, snad se nám podaří vyhnout se královským strážím a pokusíme se o útěk z města. Běž první!”

“To je marné,” zavrčel Cimmeřan. “Tou cestou se ven nedostaneme. Když jsem vlezl do odpadního tunelu, sjela ze stropu železná mříž. Kdybych neměl štěstí a neuskočil jako blesk, přibodly by mě nabroušené konce mříže k zemi jako červa. Zkoušel jsem mříž zvednout, ale ani se nepohnula. Tou by nepohnul ani slon. A navíc je tak hustá, že by se jí těžko protáhl zajíc.”

Murillo zaklel a po zádech mu přeběhl mráz. Měl vědět, že Nabonidus neponechá žádný přístup do domu nestřežen. Kdyby Conan nebyl nadán instinkty a rychlosti dravce, jistě by se stal obětí obranného systému, umístěného v podzemním tunelu. Pochopitelně jeho váha, když vnikl dovnitř, uvolnila skrytou pojistku nebo pero a tak byl spuštěn mechanismus, který uvolnil mříž skrytou ve stropě tunelu. Ať už to bylo jakkoliv, byli oba uvězněni v podzemí.

“Teď nám zbývá jen jedno,” ozval se nakonec Murillo, který se teď viditelně potil. “Musíme hledat další východ. I v tom bude bezpochyby umístěna nějaká past, ale nemáme na výběr!”

Barbar na souhlas zavrčel a oba náhodní spojenci začali opatrně postupovat chodbou. V té chvíli Murilla něco napadlo.

“Jak jsi mě vlastně v té tmě poznal?” zeptal se.

“Když jsi přišel do mé cely, byl jsi cítit zvláštním olejem na vlasy,” odpověděl Conan. “Když jsem se přikrčil tady ve tmě a připravoval se k útoku, ucítil jsem naštěstí tentýž olej.”

Murillo přičichl k jednomu pramenu svých dlouhých a pečlivě udržovaných vlasů. Uvědomil si, jak citlivé jsou barbarovy smysly. I když přiložil vlasy až k nosu, zachytil jen velmi slabý závan známé vůně.

Když vykročili chodbou, sklouzla mu ruka instinktivně k boku, aby uchopil meč a v duchu zaklel, když zjistil, že je prázdná. Kdesi před nimi se objevil slabý svit a za chvilku dorazili až k ostrému záhybu chodby, kterým pronikalo našedlé světlo. Společně nahlédli za roh a Murillo, který se opíral o mohutné Cimmeřanovo rameno cítil, jak Conan ztuhl. Pak to zahlédl i on. Za ohybem chodby, na vzdálenějším konci, byl velký, stříbřitě lesklý kruh nebo disk, který vydával záři. Ve světle spatřil Murillo ležet na zemi tunelu polonahé, bezvládné tělo muže. Postava ležela obličejem k zemi a připadala mu nějak povědomá, i když nebyl schopen uvědomit si proč. Pokynul Cimmeranovi, aby jej následoval. Došli k ležícímu muži a Murillo se nad ním sklonil. Přinutil se překonat nesmírný odpor a obrátil tělo na záda. Pak mu unikla sprostá nadávka, dokonce i Cimmeřan divoce zavrčel.

“Nabonidus! Rudý kněz!” vykřikl Murillo a jeho myšlenky se zatočily ve zmateném víru nedůvěry a údivu. “Ale kdo byl potom… Co to?”

Kněz zasténal a pohnul se. Kočičím pohybem se k němu Conan sehnul a nasadil mu hrot dýky na prsa. Murillo jej uchopil za zápěstí.

“Počkej! Ještě ne!”

“A proč ne?” odsekl Conan. “Odhodil svou nadpřirozenou podobu a spí. Chceš, aby přišel k vědomí a roztrhal nás na kusy?”

“Ne! Počkej!” naléhal Murillo a pokoušel se uspořádat zmatené myšlenky. “Podívej! Nespí – vidíš tu modrou podlitinu na spánku? Byl omráčen! Už tady může ležet dost dlouho.”

“Pokud si pamatuji, přísahal jsi, žes ho viděl nahoře, a to v podobě divoké obludy,” řekl Conan.

“To ano! Nebo snad – pozor, přichází k sobě. Počkej s tou dýkou, Conane. Tohle tajemství je mnohem hlubší, než jsem si myslel. Než ho zabijeme, musím si s tím knězem promluvit!”

Nabonidus těžce pozvedl ruku a dotkl se poraněného spánku, cosi zamumlal a otevřel oči. V první chvíli byly prázdné a nevýrazné. Pak se v nich v jediném okamžiku objevila inteligence, kněz se posadil a upřel zrak na podivnou dvojici. Jeho nesmírně bystrý mozek, který byl dočasně ochromen, začal zase naplno fungovat. Rychle se rozhlédl po okolí a pak upřel oči na Murillovu tvář.

“Jaká čest pro můj dům, vznešený pane!” zasmál se chladně a to už jeho oči klouzaly po obrovské postavě, která se tyčila za Murillem. “Přivedl jste s sebou námezdného mordýře, jak vidím. To se váš meč tolik vzpíral ukončit můj nehodný život?”

“To by stačilo,” odsekl netrpělivě Murillo. “Jak dlouho už tady ležíš?”

“To je trochu těžká otázka pro člověka, který se právě probral z bezvědomí,” odpověděl kněz. “Nevím, kolik je hodin. Ale byl jsem omráčen ve chvíli, kdy do půlnoci chyběla slabá hodina.”

“A kdo to tedy je nahoře v domě, převlečený do tvých šatů?” vyptával se Murillo.

“To bude Thak,” odpověděl Nabonidus a opatrně si ohmatával podlitinu. “Ano, to bude jistě Thak. A v mých šatech? Ten pes!”

Conan, který zatím ničemu nerozuměl, se neklidně pohnul a zamumlal cosi ve své nesrozumitelné mateřštině. Nabonidus na něj vrhl nejistý pohled.

“Jak vidím, nůž toho mordýře touží po mé krvi,” řekl. “Myslel jsem, že budeš dost chytrý na to, abys pochopil mé varování a opustil město.”

“A jak jsem měl vědět, že se mi to opravdu podaří?” odpověděl Murillo. “Kromě toho, tohoto města se týkají všechny mé zájmy.”

“No, ten hrdlořez je pro tebe opravdu důstojným společníkem. Už jsem tě nějaký čas podezíral. Proto jsem nařídil, aby odstranili toho bledého dvorního sekretáře. Než zemřel, dozvěděl jsem se od něj spoustu zajímavých věcí. Mimo jiné také jméno jistého mladého šlechtice, který jej vydírá a kterému zrazuje státní tajemství, které dotyčný šlechtic obratem dobře prodává nepřátelským stranám. Nestydíš se, Murillo, ty zloději s bílýma rukama?”

“Nemusím se stydět o nic víc, než ty, který se vrháš na každou kořist jako sup!” odpověděl Murillo obratem. “Ty využíváš celé království podle své potřeby a pod maskou moudrého státníka podvádíš krále, ožebračuješ bohaté, utiskuješ chudé a celou budoucnost národa jsi obětoval na oltář svých bezohledných ambicí?! Chováš se jako vykrmený vepř s rypákem v plném korytě! Jsi větší zloděj a lump než já. Tady ten Cimmeřan je z nás tří nejčestnější, protože krade a zabíjí veřejně a nezapírá to!”

“Dobrá, tak jsme se tady pěkně sešli, samí darebáci,” souhlasil Nabonidus nevzrušeně. “A co teď? Můj život?”

“Když jsem uviděl ucho nezvěstného sekretáře, věděl jsem, že jsem odsouzen k smrti,” odpověděl bez zaváhání Murillo. “Předpokládám, že jsi chtěl proti mně poštvat krále. Mám pravdu?”

“Naprosto,” odpověděl kněz. “S dvorním sekretářem jsem si poradil snadno, ale ty přece jen patříš k prominentům. Měl jsem v plánu ráno o tobě povyprávět králi jednu povedenou historku.”

“Vtípek, který by mě stál hlavu, co?” spíš pro sebe poznamenal Murillo. “Takže král zatím neví o mých zahraničních stycích?”

“Vystihl jsi to přesně, zatím,” povzdechl Nabonidus. “A protože tvůj společník už nemůže udržet nůž v klidu, jak vidím, pravděpodobně král o tu historku přijde.”

“Ty bys měl vědět, kudy se dostat z téhle krysí díry,” řekl po chvíli Murillo. “Dejme tomu, že ušetřím tvůj život. Jsi ochoten odpřísáhnout, že nám pomůžeš uprchnout a necháš si pro sebe, co víš o mých obchodech?”

“Kdy dodržel kněz přísahu?!” vmísil se do hovoru Conan, který konečně pochopil, kam hovor směřuje.“Pusť! Podříznu ho. V Bludišti se říká, že má černé srdce, takže jeho krev by měla být také černá, nebo ne?”

“Tiše!” zašeptal Murillo. “Když nám neukáže, kudy ven z téhle díry, shnijeme tady zaživa. Tak co Nabonide, jak se dohodneme?”

“Co udělá vlk, který se chytil za nohu do pasti?” zasmál se kněz. “Jsem ve vaší moci a pokud se odtud máme dostat, musíme si pomoci navzájem. Přísahám, když tohle dobrodružství přežijeme, zapomenu všechno, co o tobě vím. Přísahám při duši samotného Mitry!”

“V tom případě jsem spokojen,” zahučel Murillo. “Ani kněz neporuší takovou přísahu. Tak a teď pryč odsud. Tady můj přítel sem vnikl odpadním tunelem, ale hned za ním uzavřela ústí tunelu mříž. Nevíš náhodou, jak by se dala zvednout?”

“To se odtud z podzemí, provést nedá,” odpověděl kněz. “Ovládací zařízení je nahoře, v místnosti nad tunelem. Odtud vede pouze jediná cesta, kterou vám ukážu. Ale teď mi řekni, jak jsi se sem dostal ty?”

Murillo mu ve zkratce pověděl svůj příběh a Nabonidus s pochopením pokýval hlavou. Potom se toporně postavil na nohy. Chvilku stál na místě a pak se kulhavě vydal chodbou. Brzo dorazili k ohybu, za nímž se chodba rozšiřovala do velké místnosti. Na protilehlé zdi tohoto prostoru byl zavěšen veliký, stříbřitě lesklý kotouč. Světla v této místnosti zřetelně přibylo, i když stále nebylo silnější než slabý opar. V blízkosti kotouče uviděli úzké schodiště vedoucí vzhůru.

“Tady je východ, o kterém jsem mluvil,” řekl Nabonidus. “A silně pochybuji o tom, že dveře na horním konci schodiště budou zastrčeny na závoru. Ale myslím, že první, kdo těmi dveřmi projde, zemře stejně jistě, jako by si podřízl krk. Podívejte se sem.”

To, co považovali za stříbrnou desku, bylo ve skutečnosti veliké zrcadlo, zasazené do zdi. Nad ním ze zdi vyčníval spletitý systém měděných trubek, které se k zrcadlu ohýbaly v pravých úhlech. Když do nich Murillo nahlédl, spatřil množství malých zrcadel, uspořádaných na první pohled bez ladu a skladu. Obrátil svou pozornost zpět k velkému zrcadlu na zdi a vykřikl úžasem. Conan, který mu nahlížel přes rameno nevěřícně zavrčel.

Připadalo jim, že nahlížejí velkým oknem do dobře osvětlené místnosti. Na zdech visela velká zrcadla a mezi nimi sametové draperie. Viděli hedvábím potažené gauče a křesla vyřezávaná z ebenu a slonoviny. Několik východů, vedoucích z místnosti, bylo zakryto těžkými závěsy. A před jedním z východů, který nebyl zatažen závěsem, seděla mohutná, černá postava, která tvořila groteskní protiklad bohatému vybavení celé komnaty.

Murillo opět pocítil, jak mu tuhne krev v žilách, když spatřil tu obludu, která jakoby mu hleděla přímo do očí. Proti své vůli o několik kroků ustoupil, zatímco Conan pokročil kupředu a se sveřepým výrazem se obličejem skoro dotýkal lesklého povrchu zrcadla. Přitom si mumlal podivné kletby a výhrůžky v rodném jazyce.

“Při jméně samotného Mitry, Nabonide,” vydechl konečně Murillo celý rozechvělý, “co je to?”

“To je Thak,” odpověděl kněz a znovu si opatrně osahával spánek. “Někdo by řekl, že je to opice, ale k opici má stejně daleko, jako k člověku. Jeho kmen žije daleko na východě v horách, které lemují východní hranice Zamory. Není jich už mnoho, ale kdyby nebyli časem vyhubeni, a ten osud je jistě očekává, mohli by se z nich za tisíce let vyvinout lidské bytosti. Jsou v proměnlivém stádiu vývoje, nejsou ani opicemi, jako jejich dávní předkové, ani lidmi, kterými by se stali jejich dalecí potomkové. Žijí ve vysokých, většinou téměř nepřístupných horách, neznají oheň, neumějí zhotovit oděv, ani postavit přístřeší, neznají zbraně. A přece mají určitý druh řeči, která se skládá převážně ze skřeků a mlaskání.”

“Thaka jsem získal, když byl ještě mládětem a co jsem jej učil, pochopil mnohem snáz a rychleji než jakékoliv opravdové zvíře. Byl mi současně tělesnou stráží i sluhou. Bohužel jsem si pozdě uvědomil, že je částečně člověkem, nemůže žít proto stále jen v mém stínu jako zvíře. Teď vím, že jeho mozek ukrývá cosi jako vzdor, nenávist a dokonce jakési podivné, pokřivené touhy uplatnit se a vyniknout.”

“V každém případě udeřil ve chvíli, kdy jsem to nejméně očekával. Zdá se, že se dnes v noci zbláznil. Začal se najednou chovat jako divoké zvíře zachvácené vzteklinou, ale jsem si jist, že to byl výsledek dlouhého a pečlivého plánování.”

“Slyšel jsem ze zahrady hluk zápasu a šel jsem se podívat, co se děje – upřímně se přiznám, že jsem si myslel, že jsi to ty, Murillo, koho trhá v zahradě pes na kusy – a uviděl jsem Thaka, který vylezl z křoví celý zastříkaný krví. Než jsem si uvědomil, co má v plánu, zařval, vrhl se na mne a zasadil mi hroznou ránu do hlavy. Pak si už nic nepamatuji, ale předpokládám, že poslušen jakýchsi podivných příkazů svého nedokonalého mozku, vysvlékl mne z oděvu a bezvědomého shodil sem dolů do podzemí. Proč – to vědí jen bohové. Když jsem ho spatřil v zahradě, muselo to být krátce potom, co zabil psa. Pak mne odvlekl a teprve nakonec zabil Joku, toho muže, kterého jsi viděl mrtvého v domě. Joka by mi jistě přišel na pomoc, Thaka neměl nikdy v lásce.”

Murillo opět pohlédl do zrcadla na podivné stvoření, které s výhružnou trpělivostí sedělo před zavřenými dveřmi. Zatřásl se, když si všiml obrovských černých tlap, hustě porostlých srstí. Tělo bylo silné, široké a přihrbené. Nepřirozeně široká ramena protrhla šarlatový šat a Murillo si všiml, že i ramena jsou hustě porostlá černou srstí. Tvář, vyhlížející pod šarlatovou kapuci, byla skutečně zvířecí. Ale Murillo jasně věděl, že Nabonidus věděl, o čem mluví, když prohlásil, že Thak není pouhým zvířetem. V rudě planoucích, mžourajících očích, stejně jako v celém postoji tohoto stvoření, bylo něco, co je odlišovalo od obyčejného zvířete. V tomto obludném těle byl uložen mozek a duše, které se pomalu a pracně pokoušely prorazit na povrch a přiblížit se člověku. Murillo stál v úžasu, když si uvědomil to vzdálené, ale nepopiratelné příbuzenství mezi rodem lidí a rodem zastoupeným příšerným tvorem, na něhož pohlížel. Zatočila se mu hlava, když si prchavě uvědomil, jak hluboká byla propast času a vývoje, z níž se mu selo lidstvo pracně vyšplhat ke dnešní podobě.

“Určitě nás vidí,” řekl Conan. “Proč se na nás nevrhne? Tohle okno by přeci dokázal snadno rozbít!”

Murillo si uvědomil, že Conan považuje zrcadlo, do kterého se dívá, za obyčejné okno.

“Nevidí nás,” odpověděl kněz. “To, co vidíme, je místnost nahoře nad námi. Dveře, které tak hlídá, jsou na konci těchto schodů. Je tady prostě použit systém zrcadel. Všimli jste si zrcadel, které jsou tam nahoře rozmístěny po zdech? Přenášejí obrazy místnosti do trubek, ve kterých jsou menší zrcadla a nakonec se jednotlivé obrazy skládají a objeví se tady na velkém zrcadle.”

Murillo si maně pomyslel, o kolik je kněz v myšlení a znalostech před svou generací, když je schopen vymyslet a vyrobit takové zařízení. Conan si krátce pomyslel, že se jedná o kouzla a dále se tím nezatěžoval.

“Tohle podzemí jsem budoval současně jako úkryt i vězení,” pokračoval kněz ve vysvětlování. “Občas se stalo, že jsem se tady musel ukrývat a pomocí těchto zrcadel jsem sledoval zkázu těch, kteří mě navštívili se zlým úmyslem.”

“Proč ale tak upřeně pozoruje ty dveře?” dotazoval se Murillo.

“Musel zaslechnout, jak spadla mříž v odpadním tunelu. Mechanismus je totiž spojen se zvonkem nahoře. Ví, že někdo je v podzemí a čeká, až vyjde nahoru. Musím přiznat, že si dobře pamatuje, co jsem ho naučil. Několikrát byl svědkem, co se stalo mužům, kteří vstoupili těmi dveřmi, když jsem zatáhl za provaz visící tam na té zdi. Teď čeká, aby mne napodobil.

Nedá se nic dělat, můžeme jej jen pozorovat. Dokud je v místnosti nad námi, nemůžeme se odvážit vystoupit po schodech nahoru. Má sílu gorily a roztrhal by nás na kusy. Konečně, ani by nemusel použít síly, stačilo by, aby zatáhl za provaz a poslal by nás na věčnost.”

“Jak?”

“Slíbil jsem, že vám pomohu k útěku,” zněla odpověď. “Ne, že vám prozradím tajemství svého domu.”

Murillo se chystal odpovědět a náhle se prudce zarazil. Opatrná ruka poodhrnula závěs na jedněch dveřích. Mezi polovinami závěsu se objevila tmavá tvář, jejíž blýskající oči se výhružně upíraly na zavalitou postavu v rudém šatě.

“Petreus!” zasyčel Nabonidus. “U Mitry, této noci se sem slétli supové z celého města!”

Tvář na okamžik znehybněla, zarámovaná rozděleným závěsem. Přes vetřelcovo rameno nahlížely další obličeje, tmavé a pohublé, ve kterých se zračilo chmurné odhodlání a nedočkavost.

“Co tady dělají?” zamumlal Murillo a podvědomě ztlumil hlas, i když věděl, že jej nahoře nemohou zaslechnout.

“No, copak by mohl Petreus a jeho nadšení mladí nacionalisté pohledávat v domě Rudého kněze?” zasmál se Nabonidus. “Podívejte, jak dychtivě upírají zrak na postavu, o které si myslí, že patří jejich největšímu nepříteli. Podlehli stejnému klamu, jako ty; bude zajímavé pozorovat jejich zklamání, až zjistí, že se mýlili.”

Murillo neodpověděl. Celá záležitost mu začala připadat naprosto neskutečná. Zdálo se mu, že sleduje loutkové představení, nebo jako by jeho nehmotný dvojník nezúčastněně shlížel na jednání okolních lidí, sám nepozorován.

Viděl, že Petreus varovně zvedl prst ke rtům a pokynul svým druhům. Mladý šlechtic nebyl schopen odhadnout, zda Thak o vetřelcích ví. Opočlověk se ani nepohnul, seděl dále zády obrácen ke vchodu, kterým se muži tiše vkrádali dovnitř.

“Asi se zabývají stejnou myšlenkou, jako ty,” šeptal mu Nabonidus do ucha. “Jejich pohnutky jsou však spíše vlastenecké, než sobecké. Do domu se jistě dostali snadno, teď, když pes je mrtev. Jaká je to pro mne příležitost, zbavit se jich navždy! Jen kdybych seděl na Thakově místě! Jeden skok ke zdi, zatáhnutí za provaz a…!”

Petreus vstoupil jednou nohou opatrně na práh místnosti a jeho druzi mu byli v patách. V rukou se jim matně blýskaly čepele dýk. Náhle Thak vstal a obrátil se tváří k nim. Neočekávaná hrůza, která se jim postavila tváří v tvář tam, kde očekávali nenáviděný, ale známý obličej Nabonidův, zapůsobila na ně stejně, jako předtím na Murilla. Petreus se s výkřikem vrhl zpět a vrazil do svých druhů. Vráželi do sebe a padali jeden přes druhého. V té chvíli skočil Thak obrovským, groteskním skokem přes celou místnost a divoce trhl silným sametovým provazem, který visel vedle dveří.

Vzápětí se závěsy rozletěly a odhalily celý dveřní otvor, ve kterém cosi zablesklo podivným, namodralým svitem.

“Pamatoval si to!” vykřikl Nabonidus nadšeně. “To není zvíře, ale poloviční člověk! Viděl, jak byla přivolána zkáza a dobře si to pamatoval! Dívejte se dobře! Dívejte se!”

Murillo viděl, že dveře byly teď vyplněny silnou tabulí těžkého skla, které sjelo odněkud shora. Přes sklo byly vidět pobledlé tváře spiklenců. Petreus rozhodil ruce, jako by ze sebe chtěl setřást překvapení z. Thakova útoku, ohmatával průhlednou překážku a pak něco vykládal svým druhům. Teď, když byly závěsy roztažené, mohla trojice v podzemí pozorovat všechno, co se dělo v místnosti, kde byli nacionalisté uvězněni. Zděšeně se rozběhli v hloučku přes komnatu ke dveřím v protější stěně, kterými se zřejmě dostali dovnitř. Tam se náhle zastavili, jakoby zaraženi neviditelnou silou.

“Tím, že zatáhl za provaz, byla neprodyšně uzavřena celá místnost,” zasmál se Nabonidus. “Je to jednoduché. Skleněné desky se pohybují drážkami v rámech. Zatáhnutím se uvolní pružiny, které drží desky nahoře, ty sjedou dolů a uzavřou celý prostor. Zvednout se dají ovšem jen zvenku. To sklo se nedá rozbít. Ani muž s těžkou palicí by je nepoškodil. Á!”

Uvěznění muži propadli naprosté panice. Běhali zoufale od jedněch dveří k druhým, zběsile a marně bušili do průzračných desek a divoce hrozili pěstmi tmavé postavě dřepící venku. Pak jeden z nich zvedl hlavu, pohlédl ke stropu a podle pohybů rtů bylo možné soudit, že zoufale křičí. Ukazoval vzhůru.

“Pád skleněných desek uvolnil mlhu zkázy,” řekl Rudý kněz a divoce se zasmál. “Je to pel šedého lotosu, který pochází z močálů smrti, ležících za zemí Khitájskou.”

Ve středu stropu visel chomáč poupat zhotovených ze zlata, která se teď otevřela jako lístky velké, vyřezávané růže. Z nich se vyhrnula šedá mlha, která rychle naplnila celou místnost. Scéna uvnitř se rychle změnila. Místo hysterie nastoupilo šílenství a hrůza. Polapení muži se začali potácet, běhat ve zmatených kruzích. Pěna jim začala kapat ze rtů zkřivených nepříčetným smíchem. V divokém šílenství se vrhli jeden na druhého, bojovali dýkami a zuby, bodali, trhali a zabíjeli v ničivém deliriu. Murillovi se zvedl žaludek a byl rád, že neslyší vytí a řev, který se musel rozléhat tou prokletou komnatou. Zrcadlo bylo tiché, i když obraz byl živý.

Přede dveřmi této místnosti zkázy poskakoval Thak v divokém nadšení a radostně zvedal své chlupaté paže vysoko nad hlavu. Nabonidus stojící vedle Murilla se smál, jako by sám propadl šílenství.

“Aha! To byl dobrý útok, Petree! To ho doslova rozpáralo! A teď jeden úder pro tebe, můj patriotický příteli! Tak! Teď už popadali všichni a živí trhají vlastními zuby maso z kostí zabitých!”

Murillo se otřásl. Cimmeřan, stojící za ním, tiše klel ve své drsné mateřštině. V místnosti šedé mlhy teď dlela už jen smrt. Spiklenci, posekaní, krvaví a zmrzačení leželi v rudém chomáči, ústa otevřená k výkřiku, obličeje zalité krví, oči tiše vzhlížející vzhůru šedivými kotouči smrtící mlhy.

Thak se kolébal jako obrovský trpaslík, přistoupil ke zdi, kde visel provaz a zatáhl za něj podivným pohybem stranou.

“Otvírá vzdálenější dveře,” řekl Nabonidus. “U Mitry, je v něm mnohem více z člověka, než jsem si myslel. Vidíte? Mlha se ztrácí z místnosti a je odsávána pryč. Teď čeká, aby měl jistotu! Je opatrný – ví, co působí pel šedého lotosu – ví, že přináší šílenství a smrt. U Mitry!”

Murillo sebou trhl, při tomto výkřiku, plném naléhavosti.

“Naše jediná naděje!” vykřikl Nabonidus. “Jestliže teď opustí místnost nahoře alespoň na pár minut, pokusíme se vyběhnout nahoru po schodech!”

Zavládlo napětí. Pozorovali obludu, která se nemotorně vykolébala dveřmi a zmizela ve vedlejší místnosti. V okamžiku, kdy se zvedly skleněné desky, spadly přes dveřní rámy opět těžké závěsy, které zakrývaly výhled do komnaty smrti.

“Musíme to riskovat!” vydechl Nabonidus a Murillo viděl, jak mu na čele vystupují kapičky potu. “Pravděpodobně teď odklízí mrtvá těla tak, jak to viděl dělat mne. Rychle za mnou, nahoru po schodech.”

Rozběhl se ke schodišti a pak vzhůru se svižností, která Murilla udivila. Mladý šlechtic i barbar se mu však drželi v patách a vzápětí uslyšeli výdech úlevy, když kněz otevřel dveře na vrcholu schodiště. Vyběhli do rozměrné místnosti, kterou znali už ze zrcadla ve sklepení. Thak nebyl v dohledu.

“Je vedle, v místnosti s mrtvými”, zašeptal Murillo. “Zavřeme ho tam tak, jak on tam zavřel ty ubožáky!”

“Ne, to ne!” zalapal po dechu Nabonidus nezvykle pobledlý. “Jednak nevíme, jestli tam skutečně je. Mohl by se objevit dřív, než se dostaneme k provazu. Za mnou, tam do té chodby! Musím se dostat do své pracovny, kde mám zbraně, kterými ho mohu zneškodnit. Dveře do chodby jsou jediným východem z téhle místnosti, kde není umístěna past žádného druhu!”

Rychle jej následovali zakrytými dveřmi, které ležely přímo proti vchodu do místnosti s mrtvými. S nesmírným spěchem zkoušel Nabonidus dveře po obou stranách chodby, jedny po druhých. Všechny byly zamčené.

“Můj bože!” Rudý kněz se vysíleně opřel o zeď, obličej popelavě šedý. “Všechny dveře jsou zamčeny a Thak mi vzal moje klíče. Takže jsme se také ocitli v pasti!”

Murillo hleděl v úžasu na tohoto muže, kterého viděl poprvé v tak vzrušeném stavu. Nabonidus se však za chvíli vzpamatoval.

“To stvoření mne děsí. Kdybyste jako já viděli, jak snadno dokáže rozsápat člověka – Mitra nám pomoz! Ale teď s ním musíme bojovat tím, co nám bohové nabídli. Pojďte!”

Vedl je zpátky k závěsem zataženému vchodu. Nahlédli do velké místnosti právě včas, aby spatřili, jak se Thak vynořil z protilehlých dveří. Bylo zřejmé, že opočlověk má nějaké podezření. Malá, blízko sebe posazená očka těkala ze strany na stranu, na tváři se mu usadil zlobný výraz. U každého vstupu, ke kterému se přiblížil, rozhrnul závěsy a nahlížel za ně.

Nabonidus ustoupil a roztřásl se jako list. Sevřel Conanovi rameno. “Poslyš, muži, troufnul by sis postavit se se svým nožem proti jeho tesákům?”

Místo odpovědi Cimmeřanovy oči modře zaplály.

“Tak rychle!” zašeptal Rudý kněz a postrčil jej za tu část závěsu, která visela u zdi vedle vchodu. “Stejně nás už brzo objeví. Připoutáme jeho pozornost na sebe. Až proběhne kolem tebe, vraž mu čepel do zad, pokud to jen trochu půjde. Ty, Murillo, se mu ukaž a rozběhni se chodbou. Mitra je mi svědkem, že v souboji muž proti muži s ním nemáme jedinou šanci, ale našel by nás a pak jsme tak jako tak odsouzeni k smrti.”

Murillo cítil, jak mu krev tuhne v žilách, ale vzmužil se a postavil se přímo do dveřního otvoru. Thak, stojící na opačné straně místnosti se okamžitě otočil, změřil si ho a s divokým řevem zaútočil. Rudá kápě se mu svezla nazad a odkryla černou, podivně tvarovanou hlavu, černé ruce a rudý plášť byly postříkány vlhkou červení. Když se s vyceněnými tesáky rozběhl přes místnost – obrovská hmota svalů a kostí nesená křivýma nohama – vypadal jako karmínovočervená hrůza, která vystoupila z příšerného snu.

Murillo se otočil a rozběhl se chodbou, a přestože byl rychlý, chlupatá obluda mu byla v mžiku v patách. Pak, ve chvíli, kdy opočlověk míjel závěsy, z jednoho z nich vyletělo svalnaté tělo, které dopadlo přímo na Thakova chlupatá ramena a zároveň se vzduchem zableskla dýka, která se zabořila až po rukojeť do mohutných zad obludy. Thak příšerně zařval, když jej náraz připravil o rovnováhu a oba soupeři se zřítili na zem. Rozpoutal se divoký souboj, vzduchem zavířily ruce a nohy, znovu se zablýskla čepel i tesáky.

Murillo viděl, jak Cimmeřan objal nohama sudovitý hrudník opočlověka a zatímco se ze všech sil snažil udržet si svou pozici na zádech protivníka, ruka s dýkou neustále dopadala. Thak se pokoušel setřást svého nepřítele, přetáhnout jej dopředu, na dosah děsivých tesáků, které se zatím v marné snaze svíraly naprázdno. Ve víru úderů a rudých cárů pláště se váleli chodbou. Jejich pozice se měnila tak rychle, že Murillo si netroufl použít pozvednutou židli v obavě, aby nezasáhl Cimmeřana. S hrůzou pozoroval, jak navzdory momentu překvapení, který Conanovi pomohl v první chvíli a přesto, že těžký plášť bránil svými záhyby Thakovi ve volném pohybu, opočlověk, díky své nelidské síle, získává rychle převahu. Cimmeřan byl nezadržitelně tažen Thakovou chlupatou paží dopředu. Opočlověk utržil tolik hrozných ran, že by to stačilo zabít několik mužů. Conanova dýka se nořila stále znovu a znovu do Thakových zad, krku a hrudníku, krvácel z mnoha ran. Pokud blýskavá čepel nezasáhne co nejdříve některý z životně důležitých or gánů, Thakova nesmírná životaschopnost překoná tato zranění. Conan první podlehne lesklým tesákům a po něm i jeho společníci.

Conan teď sám bojoval jako divé zvíře. S výjimkou přerývavého dechu nevydal jediný zvuk. Černé drápy jeho protivníka a drtivý stisk neforemných tlap jej drásaly a trhaly, rozšklebené čelisti se už už blížily ke Conanově krku. V té chvíli se na okamžik sklidnili ve své divokosti a Murillo se chopil této příležitosti. Rozmáchl se vší silou židlí a úder, který by obyčejnému člověku rozbil hlavu na padrť, dopadl. Těžká židle se odrazila od Thakovy lebky, ale na okamžik omráčená obluda povolila v tom okamžiku drtivé sevření. Zadýchaný Conan, krvácející jako po dlouhém boji, se, vrhl dopředu a vrazil dýku až po jílec do srdce opího muže.

S nepřirozeným třasem se člověk–zvíře vztyčil a pak se bezvládně zřítil k zemi. Divoké oči zapadly a potáhly se skelnou blankou, mohutné končetiny se ještě jednou zatřásly a pak znehybněly.

Conan potácivě vstal a otíral si pot a krev z očí. Krev kapala z čepele dýky a z rukou, praménky krve mu stékaly po stehnech, hrudi i pažích. Murillo jej chytil za rameno, aby jej podepřel, ale barbar jej netrpělivě setřásl.

“Až nebudu schopen stát bez pomoci, bude to znamenat, že umírám,” zamumlal zhmožděnými rty. “Ale dal bych si džbán vína!”

Nabonidus hleděl na mrtvolu ležící na zemi, jako by nemohl uvěřit vlastním očím. Obluda, tak groteskně vyhlížející v cárech rudého pláště tady ležela černá, chlupatá a odporná a přesto byla víc člověkem než zvířetem. Dalo by se říci, že mrtvé tělo vyzařovalo jakýsi podivný, chmurný patos.

Tak to cítil i Cimmeřan, protože ze sebe namáhavě vypravil: “Dnes v noci jsem zabil muže, ne zvíře. Připočtu jej k náčelníkům, jejichž duše jsem poslal na cestu věčnou temnotou a mé ženy o něm budou jednou zpívat.”

Nabonidus se sehnul a zvedl ze země svazek klíčů na zlatém řetízku. Vypadly během boje z opasku opího muže. Pokynul svým společníkům, aby jej následovali. Došel ke dveřím, odemkl je a první vstoupil dovnitř. Místnost byla osvětlena stejně jako ostatní. Rudý kněz uchopil nádobu s vínem, která stála na stole a naplnil křišťálové poháry. Jeho společníci dychtivě pili a on mezitím zašeptal: “Jaká je to noc! Už skoro svítá a co teď s vámi, přátelé?”

“Ošetřím Conanovi zranění, pokud mi dáš nějaké obvazy a mast,” řekl Murillo. Nabonidus přikývl a vykročil ke dveřím, vedoucím do chodby. Cosi v jeho postoji přimělo Murilla, aby se na něj pozorněji zadíval. Ve dveřích se Rudý kněz náhle otočil. Jeho tvář prodělala podivnou změnu. Oči mu zaplály divokým ohněm a jeho rty byly staženy v nehlučném smíchu.

“Všichni darebáci pohromadě!” v jeho hlase zaznívala obvyklá jízlivost. “Ale ne všichni hlupáci! Ten pravý hlupák tady jsi ty, Murillo!”

“Co tím chceš říct?” mladý šlechtic vykročil ke dveřím.

“Zpátky!” práskl Nabonidův hlas jako bič. “Ještě jeden krok a zemřeš!”

“Co je to za zradu?” vykřikl Murillo. “Přisahal jsi přece…”

“Přísahal jsem, že králi nepovím ten žertík, který se tě týká! Nepřísahal jsem, že nevezmu věci do vlastních rukou, když to bude jen trochu možné! Myslíš si, že bych zmeškal takovou příležitost? Za obyčejných okolností bych si netroufal odstranit tě sám, bez královského souhlasu, ale takhle se to nikdo nedoví. Hodím tě do kádě s kyselinou spolu s Thakem a těmi Petreovými hlupáky a co se kdo dozví? Jaká to byla pro mne noc! I když jsem ztratil neocenitelné služebníky, zbavil jsem se celé řady nebezpečných nepřátel. Zpátky! Jsem už za prahem a nemůžeš mě dostihnout včas. Jediné trhnutí touto šňůrou a jsi na cestě do pekla! Tentokrát to není šedý lotos, ale něco stejně spolehlivého. Téměř každá místnost v mém domě skrývá nějakou past. A tak Murillo, ty nebetyčný hlupáku…”

Příliš rychle, než aby to stačilo lidské oko postřehnout, sebral Conan ze země těžké sedátko a vší silou jím mrštil. Nabonidus s výkřikem instinktivně napřáhl na obranu paži, ale pozdě. Těžký kus nábytku jej zasáhl přímo do hlavy. Rudý kněz rozpřáhl ruce, otočil se kolem vlastní osy a padl na obličej. Kolem hlavy se mu začala rychle šířit karmínová kaluž.

“Tak jeho krev byla nakonec přece jen červená,” zavrčel Cimmeřan.

Murillo si odhrnul z čela roztřesenou rukou prameny slepených vlasů a v záchvatu náhlé slabosti, pramenící současně z prožitého nebezpečí i úlevy, se těžce opřel o stůl.

“Svítá,” řekl. “Zmizme odtud, než se v tomhle příšerném domě setkáme s dalším nebezpečím. Podaří–li se nám nepozorovaně přelézt zeď zahrady, nikdo nás nebude s těmito událostmi spojovat. Ať si policejní úředníci najdou vlastní vysvětlení.”

Pohlédl na tělo Rudého kněze, ležící v kaluži krve a pokrčil rameny.

“Tak ten největší hlupák byl nakonec on. Kdyby se nám nechtěl nakonec vysmát, byl by se nás opravdu snadno zbavil.”

“Tak,” řekl Conan klidně, “vydal se na cestu, kterou se dříve či později vydá každý darebák. Rád bych vybral dům, ale myslím, že bude opravdu lepší, když se odtud ztratíme co nejdříve.”

Když se vynořili ze stínů zdi, teď už zšedlých přicházejícím ránem, řekl Murillo: “Teď, když se Rudý kněz vydal do neznáma, nestojí mi tady nic v cestě a já se ve městě nemusím ničeho bát. Ale co ty? Je tady stále ta záležitost s tím knězem v Bludišti a…”

“Upřímně řečeno, mám už tohohle města dost,” ušklíbl se Cimmeřan. “Říkal jsi něco o koni, který čeká u Krysí díry. Rád bych zjistil, jak rychle mě ten kůň donese do nějakého jiného království. Je ještě mnoho cest, které bych rád projel dříve, než se vydám na tu, kterou kráčel dnes v noci Nabonidus!”

DCERA PÁNA MRAZU

Třesk seker a mečů umlkl, právě tak jako křik raněných a umírajících. Nad sněžnou plání, zbrocenou krví se rozhostilo ticho. Slabé a bledé slunce, které se s oslepující silou odráželo od vrcholků ledovců, vyvolávalo stříbrná světélka na děravých a zohýbaných pancířích mrtvých válečníků, kteří přikrývali pláň v divoké směsi. Mrtvé ruce ještě svíraly jílce mečů a hlavy v helmách, zuby vyceněny v posledním šklebu smrti, vystrkovaly k nebi své rudě a zlatě zarostlé brady jako poslední pozdrav Ymirovi, bohu mrazu a patronu válečníků.

V rudě mokvajícím sněhu mezi mrtvými muži se okolo sebe pomalu pohybovaly dvě postavy. Dva muži, kteří jediní zůstali na živu po hrozném ničení. Nad nimi mrazivě zářilo nebe, okolo nich se do dálky táhla bílá pláň, mrtví muži jim leželi u nohou. Ti dva se pohybovali pomalu mezi mrtvými těly jako ztracené duše, kráčející na poslední schůzku v mrtvém světě. Pak v tíživém tichu stanuli proti sobě.

Oba byli vysocí, urostlí, mohutní jako tygři. Dávno ztratili štíty, hrudní pláty měli zprohýbané a odřené. Na pancířích jim zasychala krev, rudé byly i čepele jejich mečů. Na helmách, zdobených rohy, bylo vidět stopy divokých úderů.

Jeden z mužů byl hladce vyholený, s hřívou černých vlasů, vlasy a bujný plnovous druhého zářil barvou rudého zlata.

“Muži,” zasípal zlatovlasý, “řekni mi své jméno, aby se moji bratři ve Vanaheimu dozvěděli, jak se jmenoval poslední z Wulfherovy bandy, který padl pod mečem Heimdulovým!”

“Ne ve Vanaheimu,” zavrčel černovlasý válečník, “ale ve Valhalle budeš vyprávět svým bratrům, že poslední, s kým jsi zkřížil na zemi zbraň, byl Conan – Cimmeřan!”

Heimdul vztekle zarval a zaútočil, jeho meč opsal široký oblouk a zableskl se na slunci. Když těžká čepel dopadla na jeho helmu a odrazila se zajiskřením, Conan se zapotácel a před očima se mu zatmělo. Podvědomě však vyrazil do protiútoku čepelí hnanou celou silou obrovské paže a ramene. Hrot jeho meče prorazil měděné kroužky košile, žebra i srdce a rudobradý válečník mu mrtev padl k nohám.

Cimmeřan s vypětím posledních sil vytáhl meč z rány a narovnal se. Náhle se jej zmocnila slabost a nevolnost. Odraz slunečních paprsků se mu zařezával do očí jako nůž, nebe se mu pojednou zdálo vzdálené a cizí. Odvrátil se od bitevního pole, na němž leželi v bratrském objetí smrti jeho přátelé i nepřátelé.

Popošel několik kroků a zář slunce náhle pohasla. Zmocnila se ho náhlá slepota a vzápětí se zřítil do sněhu. V posledním vypětí sil se vztyčil na mohutné paži chráněné pancířem a v marném pokusu ubránit se slabosti zatřásl hlavou jako umírající lev.

Do jeho bezvědomí najednou pronikl zvonivý smích a zrak se mu vyčistil. Rozhlédl se. Krajina kolem se mu zdála podivná a cizí, měl pocit, že se ztratil, obloha i země měly nepřirozenou barvu. Dlouho však o tom nepřemýšlel. Před ním, jako mladá bříza nakloněná ve větru, stála žena. Jeho stále poněkud zastřeným očím připadalo její tělo jakoby vyřezané ze slonoviny. S výjimkou dlouhého závoje z průsvitné tkaniny byla nahá, jako právě narozený den. Měla dlouhé, štíhlé nohy, bělejší než sníh, na němž stála. Ve smíchu, kterým se zasmála na udiveného válečníka, se mísil kouzelný zvuk stříbrných zvonků s krutým posměchem.

“Kdo jsi,” zeptal se omámený Cimmeřan, “a odkud přicházíš?”

“Co na tom záleží?” Její hlas zněl jako struny harfy, ale byl špičatý krutostí.

“Zavolej vaše muže,” řekl a s námahou se chopil meče. “I když jsem zesláblý, nezajmou mne živého! Vidím, že pocházíš z Vaniru.”

“Řekla jsem něco takového?”

Pohled mu znovu zabloudil k jejím vlajícím vlasům. Teď si uvědomil, že nejsou ani žluté, ani rudé, ale že jsou nádhernou směsí obou barev. Pohlížel na ni, neschopný slova. Ty vlasy měly barvu pohádkového zlata. Slunce se v nich odráželo tak, že to jeho oči téměř nemohly vydržet. Její oči se zdály chvíli zářivě modré, chvíli mrazivě šedé a přecházely v odstíny, které nikdy neviděl. Usmívala se rudými rty a tělo, které závoj spíš odkrýval než zahaloval, bylo krásné a dokonalé jako sám sen. Conanovi ve spáncích horce zabušila krev.

“Těžko říci,” řekl konečně, “zda jsi z Vanaheimu a tedy můj nepřítel, nebo z Asgardu a tedy můj spojenec. Byl jsem na dalekých cestách a v různých zemích, ale nikde jsem neviděl ženu, jako jsi ty. Tvé vlasy mne oslepují. Ani u nejkrásnějších dcer Aesiru jsem neviděl podobné. U Ymira, přísahám…!”

“Jak si troufáš zaklínat se Ymirem?” zeptala se uštěpačně. “Co víš o bozích sněhu a ledu, ty, který jsi přišel za dobrodružstvím z jihu?”

“U pochmurných bohů mého národa!” vykřikl v náhlém návalu zlosti. “Nejsem sice zlatovlasý Aesiřan, ale nikdo z nich není v boji lepší než já! Dnes jsem viděl zemřít mnoho mužů a já jediný jsem zůstal stát na tom místě, kde se Wulfherovi hrdlořezové srazili s vlky z Bragi! Řekni mi, nevidělas záblesky slunce na pancířích tam na konci plání, nebo ozbrojené muže, kteří by šli tímto směrem?”

“Viděla jsem jen ledový škraloup lesknoucí se ve slunci a slyšela vítr, šeptající nad věčnými sněhy,” odpověděla.

S povzdechem zatřásl hlavou. “Niord měl dorazit se svými muži jako posila. Obávám se, že padli do léčky Wulfhere a jeho bojovníci jsou mrtvi. Myslel jsem, že široko daleko není v těchto místech jediná vesnice, protože boj nás zavedl mimo obydlená místa. Ale ty jsi nemohla přijít z daleka, v tomhle sněhu a nahá. Pokud jsi z Asgardu, zaveď mne do své vesnice. Jsem zesláblý ztrátou krve a unavený k smrti.”

“Moje vesnice je tak daleko, že bys tam nikdy nedošel, Conane z Cimmerie,” zasmála se, rozpřáhla ruce a zatočila se před ním, hlavu smyslně zakloněnou, a přivřené oči napůl zastíněné dlouhými řasami. “Nejsem krásná, ó muži?”

“Jako ranní slunce, odrážející se ve sněhu,” zašeptal spíše pro sebe a oči mu zasvítily jako hladovému vlku.

“Tak proč nevstaneš a nejdeš za mnou? Co je to za bojovníka, který leží v mé přítomnosti?” zazpívala s uštěpačností, která jej přiváděla k šílenství. “Lehni si klidně a zemři jako ti ostatní slaboši, černovlasý Conane! Těžko bys mne mohl následovat cestou, kterou se budu ubírat!”

S kletbou na rtech se Conan zvedl na nohy, modré oči mu divoce plály, tmavou tvář měl staženou hněvem. Vztek třásl jeho duší, ale touha po této podivně krásné ženě mu rozbušila srdce a vehnala mu divoce krev do žil. Vášeň, hraničící s tělesnou bolestí jej celého naplnila a začal vidět rudě. V šílenství, které jej zachvátilo, zmizela bolest i únava.

Beze slova zastrčil krvavý meč do pochvy a vrhl se k ní, aby zaťal prsty do jejího bílého těla. S hlasitým smíchem uskočila a dala se na útěk. Za ní vlály dlouhé zlaté vlasy a průsvitný závoj. S divokým zavrčením se Conan za ní rozběhl. Zapomněl na nelítostný boj, na mrtvé, ležící ve sněhu, zapomněl na Niorda a jeho muže, kteří už byli patrně také mrtvi. Viděl jen štíhlé, bílé tělo, které se před ním spíš vznášelo než běželo.

Pronásledování jej vedlo stále dál po nekonečné bílé pláni. Krví zbrocené bojiště již dávno zmizelo kdesi vzadu, ale Conan pokračoval v pronásledování s úporností vlastní jeho rase. Jeho nohy, chráněné kovovými holeněmi, drtily ledovou kůru. Bořil se hluboko v závějích a prodíral se jimi hrubě a bezohledně. Zato dívka jako by po sněhu tančila, lehce, jako peříčko ve větru. Bosé nohy zanechávaly na sněhovém poprašku, který zakrýval ledový škraloup, jen neznatelné otisky. Přes oheň, který se mu rozléval v žilách, cítil barbar kousavý chlad, který se prodíral všemi skulinami pod jeho pancíř a plášť podšitý kožešinou. Dívka však ve svém průsvitném závoji běžela tak snadno a šťastně, jako by tančila mezi palmami v růžových zahradách Poitainu.

Prchala dál a dál a Conan ji sledoval. Z jeho popraskaných černých rtů se draly divoké kletby. V marném vzteku skřípal zuby a na spáncích mu naběhly mohutné pulsující žíly.

“Neutečeš mi,” zařval. “Zkus mne zavést do pasti a já ti nastavím u nohou pyramidu z hlav tvých lidí! Ukryj se a já rozlomím napůl i hory, a najdu tě! Chytím tě, i kdyby to mělo být v pekle!”

Na rtech se mu objevila pěna, když k němu dolehl její zlomyslný smích. Vedla jej dále a dále pustinou. Míjela hodina za hodinou a když se slunce začalo sklánět k západu, tvář krajiny se změnila. Širá pláň ustoupila nízkým pahorkům, které přecházely v horská úbočí. Dál na sever spatřil mohutné hory – jejich vrcholky, modravé dálkou a zrůžovělé v paprscích rudého, zapadajícího slunce. Na tmavnoucí obloze se ukázala severní záře, mohutné pásy chladného, planoucího světla, které jasnělo a zářilo.

Nebe nad ním se rozzářilo a zaplanulo podivnými světly a záblesky. Sníh vydával zvláštní třpyt, hned mrazivě modrý, hned ledově karmínový, jednou chladně stříbrný. Tímto kouzelným královstvím chladu a barev pokračoval umíněně ve svém pronásledování a jediný pevný bod v tom bláznivém chaosu viděl v bílém těle, které tančilo před ním. Stála na dosah a stále mimo něj.

Nepomyslel na to, jak je vše podivné, ani v okamžiku, kdy se před ním vztyčily dvě obrovské postavy, aby mu zastoupily cestu. Šupiny pancířů měly pokryty námrazou, helmy a válečné sekery ledem. Sníh se jim třpytil ve vlasech, ve vousech jim visely rampouchy a oči měly mrazivé jako ledovce.

“Bratři!” vykřikla dívka a protančila mezi nimi. “Podívejte, koho jsem přivedla! Přivedla jsem vám muže, abyste si s ním pohráli. Vyrvěte mu srdce z těla a pak je ještě kouřící položíme na stůl našemu otci!”

Obři jí odpověděli řevem, který připomínal zvuk ledovců sunoucích se po kamenitém, zmrzlém pobřeží. Pozvedli sekery, jejichž ostří se zaleskla ve světle prvních hvězd. Pak se na ně Conan vrhl. Ledem pokryté čepele jej oslepovaly svou září. V divokém útoku rozťal jednomu ze svých odpůrců koleno.

Raněný se zasténáním padl a v téže chvíli byl Conan sražen mohutným úderem druhého obra do sněhu. Ten jej zasáhl naštěstí jen do ramene a brnění úder částečně zadrželo, ale i tak Conanovi v okamžiku zmrtvěla celá paže. Conan spatřil druhého útočníka, který se nad ním vztyčil jako kolos vytesaný z ledů, černý proti chladně světélkujícímu nebi. Sekera dopadla – jen aby se zaťala hluboko do sněhu a zmrzlé země. Conan se v poslední vteřině vrhl stranou a vyskočil. Obr zařval a vytrhnul sekyru ze země. Ale v té chvíli již vzduchem zazpíval Conanův meč. Obr v údivu vytřeštil oči, nohy se mu podlomily a on se zřítil na zem. Sníh okolo něj se zabarvil karmínovou krví, která mu stříkala z krku proťatého až k páteři.

Conan se otočil a spatřil dívku, stojící opodál. Pohlížela na něj očima rozšířenýma hrůzou. Všechna zlomyslnost jí teď z obličeje zmizela. Conan vyrazil vítězný výkřik a kapky krve se rozlétly z čepele meče, kterým třásl ve své divokosti.

“Zavolej své další bratry! Hodím jejich syrová srdce vlkům! A ty mi neutečeš!”

S vyděšeným výkřikem se dala znovu na útěk. Už se nesmála, už jej nedráždila, běžela o život. I když napínal každý nerv a vydával poslední zbytky sil, i když mu žíly po celém těle vyvstávaly jako provazy a svaly praskaly námahou, vzdalovala se mu. Jako rudým závojem viděl, jak se její postava s narůstající vzdáleností zmenšuje. Na pozadí záře, planoucí na černé obloze, ji viděl nejprve jako malé dítě, pak jako bílý plamínek, tančící ve sněhu a nakonec jako malý bod, ztrácející se v šedomodré dálce. Ze zaťatých rtů mu prýštila krev a on pokračoval v pronásledování s úporností zvířete. Už spatřil zase plamínek, tančící ve sněhu, ten se zvětšil v malé dítě a pak již běžela necelých osmdesát kroků před ním. Pomalu, skok za skokem se vzdálenost zmenšovala.

Běžela již s námahou, viděl zlatorudé, vlající vlasy a slyšel její přerývaný dech. Zahlédl i výraz nesmírné hrůzy v pohledu, který rychle vrhla přes rameno. Krutá, barbarská výchova k sebeovládání a nečitelnosti k bolesti mu teď skvěle posloužila. Její běh se zpomaloval, krok už nebyl tak lehký a jistý jako dřív. V Conanově divoké duši vzplály pekelné plameny, které předtím tak dovedně rozdmýchala. S nelidským výkřikem ji dostihl. Otočila se, jako by jej chtěla odstrčit, ruce zvednuté v obranném gestu.

Zahodil meč do sněhu a přitiskl ji k sobě. Štíhlé tělo se prohnulo jako luk v marné snaze vyrvat se ze stisku jeho železných paží. Zlatorudé vlasy mu vlétly do obličeje a oslepovaly jej svým leskem, štíhlé tělo, které se mu tak marně bránilo, v něm vzbuzovalo stále větší touhu. Silné prsty se jí zatínaly do těla – do těla chladného jako led. Měl pocit, že namísto ženy z masa a krve objímá ženu z pálícího ledu. Odvracela zlatovlasou hlavu stranou v marném pokusu vyhnout se žhavým polibkům, které jí zraňovaly rty. “Jsi chladná jako ten sníh,” zamumlal přiopile, “ale já tě zahřeji žárem své krve…”

S výkřikem se jí podařilo vytrhnout z jeho objetí a v ruce mu zůstal její závoj – jediný oděv, který měla. Uskočila dozadu a pohlížela na něj. Vlasy v divokém nepořádku, ňadra se jí prudce zdvíhala a oči svítily úzkostí.

Na okamžik se zarazil, zmražen její oslňující krásou, jak stála nahá uprostřed nekonečného sněhu a ledu.

Pak pozvedla bíle paže k severní záři a vykřikla hlasem, který bude při té vzpomínce znít Conanovi navěky v uších: “Ymire! Otče! Zachraň mne!”

Conan se vrhl kupředu, aby ji znovu sevřel do náruče, když celé nebe vzplálo ledovým ohněm za zvuku praskajících ledovců. Dívčino tělo se zahalilo do chladné, modravé záře, tak oslepující, že si Conan musel rukama zakrýt oči. Na letmý okamžik se celý kraj i hory v pozadí ztratily v divokém chaosu bílých, rudých a modrých světel.

Pak Conan vzhlédnul a vykřikl. Dívka zmizela. Matně zářící sníh ležel před ním prázdný a neporušený. Na mrazivé obloze se míhala podivná barevná světla v bláznivém tanci. Od vzdálených hor se neslo temné dunění, jako by odjížděl obrovský válečný vůz, tažený divokým spřežením, jehož kopyta vykřesávají z ledu jiskry a to dunění se ozvěnou vracelo z hustých mraků.

Pak se Conanovi před očima vše rozmazalo. Viděl tisíce ohnivých koulí chrlících déšť jisker a z oblohy se stalo obrovské, otáčející se kolo, které pohlcovalo hvězdy. Země se mu zahoupala pod nohama jako vzbouřené moře a Cimmeřan se zhroutil do sněhu, kde zůstal bezvládně ležet.

V chladném, tmavém vesmíru, ve kterém se pohyboval, ucítil Conan jakýsi podivný, cizí pohyb. Začalo zemětřesení, které s ním házelo sem a tam a zároveň mu něco odíralo ruce a nohy. Až v okamžiku, kdy bolest byla nesnesitelná, divoce vykřikl a pokusil se vytáhnout meč.

“Přichází k sobě, Horso,” řekl nějaký hlas. “Pospěš si, musíme jej pořádně třít, aby se mu ty omrzliny prokrvily, jinak už meč nikdy nevezme do ruky.”

“Nechce otevřít levou ruku, něco v ní drží.”

Conan otevřel oči a spatřil kruh vousatých tváří, které se nad ním skláněly. Byl obklopen vysokými, zlatovlasými bojovníky v pancířích a kožešinových pláštích.

“Conane! Tak přece žiješ!”

“U Croma! To jsi ty, Niorde?” zasípal Cimmeřan. “Jsem živý nebo jsme se už všichni sešli ve Valhale?”

“Žijem,” zahučel As, který pilně třel Conanovy omrzlé nohy sněhem. “Museli jsme se vysekat z pasti, kterou na nás nastražili, jinak bychom dorazili dřív, než boj začal. Mrtví byli už na kost zmrzlí, když jsme dorazili na bojiště. Nenašli jsme mezi mrtvými tebe jediného a šli jsme po tvých stopách. Při Ymirovi, Conane, kam jsi se to vydal tímhle směrem? Hodiny jsme sledovali tvoje stopy ve sněhu. Kdyby napadl čerstvý sníh nebo přišla vánice, nikdy bychom tě nenašli! Přísahám při Ymirovi!”

“Jen nevolej Ymira tak často,” odpověděl Conan nejistě. “Srazili jsme se s Bragiho muži v pláních. Nevím, jak dlouho trval boj. Já jediný jsem zůstal naživu. Bylo mi zle a byl jsem zesláblý. Okolní krajinu jsem viděl jako ve snu. Pak se objevila nějaká žena a dráždila mne. Byla krásná, jako plamen ledového pekla. Když jsem ji uviděl, zmocnilo se mne podivné šílenství. Zapomněl jsem na celý svět. Šel jsem za ní. Nenašli jste její stopy? Nebo dva obry v ledových pancířích, které jsem zabil?”

Niord potřásl hlavou. “Ve sněhu byly pouze tvoje stopy, Conane.”

“Možná, že jsem se zbláznil,” řekl Conan nejistě. “A přeci se mi zdála skutečná jako vy v této chvíli. Běžela přede mnou nahá po sněhu, se záplavou rudozlatých, vlajících vlasů… A pak se mi v rukou změnila v mrazivý plamen!”

“Mluví v deliriu,” zašeptal jeden z válečníků.

“To ne!” zvolal jakýsi starší bojovník s podivnýma, divokýma očima. “Byla to Atali – dcera Ymira – pána mrazů a boha války! Atali často přichází na bojiště a zjevuje se umírajícím! Já sám jsem ji viděl, když jsem jako mladík ležel na bojišti u Wolfravenu s těžkým zraněním. Viděl jsem ji – kráčela sněhem mezi mrtvými a její nahé tělo bylo jako vyřezané ze slonoviny. Zlatorudé vlasy svítily oslepující září ve svitu měsíce. Ležel jsem tam bezmocný a vyl jsem jako vlk, protože jsem se nemohl ani pohnout, abych ji následoval. Láká raněné muže do ledových pustin, kde je její bratři – ledoví obři – zabijí a pak nesou rudé, ještě kouřící srdce na stůl svého otce – Ymira. Cimmeřan viděl Atali, dceru boha války a pána mrazů!”

“Ba!” zavrčel Horsa, “starý Gorm byl v mládí raněn do hlavy a od té doby je trochu bláznivý! Conan byl v deliriu po zraněních, která utržil a po ztrátě krve. Podívejte se na jeho přilbu, jak je zprohýbaná. Každý z těch úderů mu mohl otřást mozkem. Byl to jen přelud, který stíhal po nekonečných pláních. Je z Východu. Co on může vědět o Atali?”

“Asi máš pravdu,” zamumlal Conan. “Bylo to všechno tak zvláštní a tajemné – u Croma!”

Náhle se odmlčel a vytřeštěně hleděl na věc, která mu stále visela ze zaťaté pěsti. I ostatní v tichém údivu hleděli na kus tkaniny, který pozvedl v ruce. Byl to kus závoje tak jemného a krásného, že nemohl být utkán ani lidskýma rukama, ani na pozemském stavu.

KRÁLOVNA ČERNÉHO POBŘEŽÍ

1. Conan a piráti

Věř, že s jarem ožijí poupata něžná

a na podzim listí smutným ohněm zahoří.

Věř, že v srdci svém jsem stále čistá,

že čest svou odevzdám ti na loži.

– Bélitina píseň –

Na cestě, procházející kolem přístaviště, zaduněly podkovy. Lidé, kteří uskakovali a nadávali, stačili pohledem zachytit obrněnou postavu na černém hřebci, s šarlatovým pláštěm vlajícím ve větru. Daleko, na vzdáleném konci ulice, se ozval řinkot zbraní a křik hlídek, ale jezdec se ani neohlédl. Zatočil k přístavišti a strhl pádícího koně těsně na okraji mola na zadní nohy. Námořníci, kteří právě vytahovali pruhovanou lodní plachtu mohutné galéry s vysokou přídí, na něj zírali s otevřenými ústy. Kapitán, zavalitý muž s černými vousy, který právě odrážel loď železným hákem od mola, vyrazil sprostou nadávku, když jezdec, který se svezl ze sedla, přeskočil dlouhým skokem rozšiřující se prostor a dopadl na střední palubu.

“Kdo tě zval?”

“Na cestu!” vykřikl jezdec a máchl obrovským dvouručním mečem, ze kterého kanuly rudé krůpěje.

“Ale my plujeme do království Kush,” odpověděl kapitán.

“Výborně, já tedy také, vyplujte ihned,” zněla lakonická odpověď. Kapitán pohlédl rychle do ulice, kde se zjevila skupina jezdců a za nimi oddíl střelců se samostříly na ramenou.

“Zaplatíš cestu?” dožadoval se kapitán.

“Pokud ihned nevypluješ, zaplatím ti tohle otálení,” zařval ozbrojenec a zatočil mohutným mečem, z jehož čepele se širokým obloukem rozlétly rubínové krůpěje. “U Croma, muži, jestli ihned nevypluješ, umyju palubu těch špinavých necek krví tvé posádky!”

Kapitán byl dobrým znalcem lidí. Stačil jeden pohled do snědé, zjizvené tváře tohoto válečníka, ztemnělé vztekem a již se nesly vzduchem rozkazy námořníků. Kapitán se opřel plnou silou o molo a galéra s kolébáním odrazila. Vesla se začala rytmicky pohybovat a pak se s hlasitým plesknutím napjala zářivě bílá plachta. Lehká loď se obrátila k výjezdu z přístavu, pak nabrala přímý směr a jak míjela molo, začala nabírat i rychlost.

Na přístavním můstku stála skupina jezdců a hrozila za lodí meči. Ozývaly se nadávky a příkazy, aby se loď vrátila a povely střelcům, aby pálili, pokud je loď na dostřel.

“K čertu s nimi,” ušklíbl se ozbrojenec, “jen ji držte pod větrem, kapitáne!”

Kapitán sestoupil z nízké přední paluby, prošel mezi řadami veslařů a vystoupil na zvednutou střední palubu. Tam stál cizinec, zády opřený o stožár, oči ostražité, meč v ruce. Kapitán jej prohlížel a dbal pečlivě, aby se rukama nepřiblížil k opasku, kde měl zastrčený dlouhý námořnický nůž. Před sebou viděl vysokého, mohutně stavěného muže v černém, kroužkovém pancíři, kalených chráničích na nohou a rukou, v přilbě z oceli kalené do modra, ozdobené párem leštěných býčích rohů. Z obrněných ramen mu splýval šarlatový plášť, který vlál v mořském vánku. Na širokém opasku z jemné kůže, sepnutém zlatou přezkou visela pochva těžkého meče, který třímal v rukou, pod okrajem helmy bylo vidět husté černé, rovně zastřižené vlasy, které ostře kontrastovaly s modrýma očima.

“Když už tedy musíme cestovat společně,” řekl kapitán, “měli bychom spolu vycházet přátelsky. Já jsem Titus a vlastním kapitánský patent vydaný přístavním úřadem v Argosu. Plujeme do Kushe. Vezeme látky, hedvábí, cukr a meče s mosaznými rukojeťmi a chceme uskutečnit výměnný obchod a získat slonovinu, kopru, měděnou rudu, otroky a perleť.”

Rytíř se ohlédl zpět na mizející přístav, kde na molu bylo ještě vidět bezmocně gestikulující postavy. Vypadalo to, že se pokoušejí najít plavidlo dost rychlé na to, aby dostihlo vzdalující se galéru.

“Já jsem Conan, Cimmeřan,” odpověděl, “hledal jsem v Argosu nějaké zaměstnání, ale neměl jsem se čeho chytit.”

“Proč tě vlastně pronásledovala královská stráž?” zeptal se Titus, “ne, že by mi do toho něco bylo, ale člověk je zvědavý…”

“Nemám co tajit,” odpověděl Cimmeřan, “při Cromovi, strávil jsem dost dlouhý čas mezi vámi, civilizovanými lidmi, ale jsou chvíle, kdy vám vůbec nerozumím. Bylo to takhle: včera večer jsem seděl v jedné hospodě ve městě. Nějaký kapitán královské gardy tam začal hrubě obtěžovat děvče nějakého mladého vojáka a voják ho samozřejmě probodl. Vypadá to, že je nějaký mizerný zákon, který zakazuje zabíjet královské gardisty, a tak hoch s dívkou utekli z hospody. Někdo potom prohlásil, že jsem jim pomohl k útěku. Ale řekni sám, můžu za to, že jsem se ocitl ve dveřích té putyky právě v okamžiku, kdy se snažili dostat ven královi vojáci, a tak jsem je chvíli zdržel? Dnes ráno mě předvolali k soudu a soudce chtěl vědět, kam ten mládenec utekl. Řekl jsem jim, že je to můj přítel, takže jim nemohu posloužit. Porota se velice rozčílila a soudce pronesl dlouhou řeč o tom, jaké jsou mé povinnosti vůči státu a společnosti a další podobné nesmysly, kterým jsem příliš nerozuměl a znovu mi přikázali, abych oznámil, kam utekl můj přítel. V té chvíli už jsem sám dostával pěkný vztek, protože já jsem jim už řekl, jak se na to dívám. Držel jsem stále na uzdě svoji zlost, snažil jsem se zachovat klid, ale soudce začal vykřikovat, že jsem urazil důstojnost soudu a že musím do vězení a pokud neřeknu, kde se skrývá můj přítel, shniju tam zaživa. V té chvíli jsem si uvědomil, že celá porota se skládá z bláznů, kteří nerozumí normální lidské řeči. Vytáhl jsem meč, rozťal jsem soudci hlavu a pak jsem si prosekal cestu ven ze soudní síně. Před budovou stál naštěstí skvostný hřebec náčelníka královské gardy a tak jsem si ho vypůjčil, protože situace mě nutila ke spěchu. Rozjel jsem se do přístavu, kde jsem doufal najít loď, která by mě odvezla z téhle země, kde se důležité úřady svěřují bláznům.”

“Abych se přiznal,” řekl Titus, “tenhle soudní dvůr mě už několikrát na přání předních obchodníků města skoro stáhl z kůže a nechovám k němu žádnou velkou lásku. Až se sem znovu vrátím, budu muset zodpovědět víc, než jednu otázku, ale můžu tvrdit, že jsem jednal pod nátlakem. Klidně zastrč svůj meč. My jsme mírumilovní obchodníci a nic proti tobě nemáme. Kromě toho si myslím, že není na škodu mít na palubě bojovníka jako jsi ty. Pojď na přední palubu, dáme si džbán piva.”

“Díky, vidím, že si rozumíme,” odpověděl Conan a zastrčil meč do pochvy.

Argos byla malá, dobře stavěná loď, typická ukázka těch obchodních plavidel, která obstarávala dopravu mezi přístavy Argosu a Zingary a plavila se podél jižního pobřeží. Většinou se tyhle lodi držely pobřeží a jen výjimečně se vydávaly na širý oceán. Měla vysoký stěžeň, štíhlou příď, byla široká ve středu a krásně tvarovaná v liniích. Vesla sloužila hlavně k tomu, aby se loď dostala ze zátok a přístavů a pomohla v době bezvětří. Bylo jich deset na každé straně, pět před a pět za sníženou střední palubou. Nejdražší náklad se ukládal právě pod střední a přední palubou. Posádka spala na střední palubě nebo mezi sedačkami vesel a při nepříznivém počasí se chránila nesrolovanými plachtami. Dvacet mužů u vesel, tři u kormidelního vesla a kapitán, tvořili celou posádku.

Argos neúnavně plul na jih, v relativně krásném počasí. Slunce den za dnem pražilo do rozpálených palub a na ochranu posádky byly roztaženy pruhované plachty, jejichž jasné barvy malebně doplňovaly zářící mosazné kování přídě a střílen.

V dohledu se objevilo pobřeží Shemu – táhlé, zvlněné pastviny, které jako koruny zdobily bílé věže vzdálených měst a jezdci s modročernými plnovousy a zahnutými nosy, kteří hlídali pobřeží, pozorovali Argos ostražitýma očima. Loď nezamířila ke břehu. S divokými a opatrnými syny Shemu se těžko obchodovalo a zisk býval minimální.

Kapitán Titus nezamířil ani do široké delty, kde řeka Styx vyvrhovala svůj gigantický proud do oceánu a kde se mohutné, černé zámky a hrady Khemu tyčily nad modrými vodami. Málokterá loď zamířila bez vážného důvodu do tohoto přístavu. Byl sídlem prastarých mágů, kteří šeptali příšerná zaklínadla v přítmí chrámů a v oblacích posvěceného dýmu, které věčně vystupovaly nad krví zbrocené oltáře. Tam zněly děsivé výkřiky nahých, obětovaných žen. Prahad Atset – hrůzný ďábel Hybořanů, ale nejvyšší bůh Stygičanů stáčel a rozvinoval (jak se říkalo) své lesklé závity před očima svých uctívačů.

Kapitán Titus se vyhnul této zátoce, s klidnou, jakoby zasněnou hladinou, širokým obloukem a nezpomalil ani když z přístavu vyplula krásná gondola s přídí vyřezávanou do tvaru velikého hada. Bylo na ní jen pár námořníků, zato však plno krásných nahých žen tmavé pleti, které měly v černých vlasech vpleteny veliké rudé květy. Volaly na námořníky, mávaly a stavěly se do vyzývavých, jednoznačných póz.

Teď už nebylo vidět žádné věže ve vnitrozemí. Loď minula jižní hranice Stygie a plula podél pobřeží Kushe. Pro Conana v té době bylo moře a jeho věčná tajemství. Jeho vlast ležela mezi vysokými kopci daleko na severu. Potulný dobrodruh už přestal vzbuzovat v námořnících zvědavost, i když zatím jen několik z nich se setkalo s lidmi jeho rasy.

Byli to typičtí zástupci argosských námořníků, nevelcí, mohutně stavění. Conan se mezi nimi tyčil jako obr, a ani dva z nich najednou by pro něj nebyli nebezpečnými protivníky. Byli sice silní a vycvičení tvrdou prací na moři, ale on byl houževnatý a vytrvalý jako vlk, svaly zocelené, reflexy vybroušené nelítostným bojem o přežití v nekonečných pláních světa. Tak, jak byl veselý a oblíbený mezi přáteli, tak byl divoký a hrozný mezi nepřáteli. Byl statným jedlíkem a silný nápoj byl jeho vášní i slabostí. Byl v některých věcech naivní jako dítě a nechápal často vyumělkovanost civilizovaného světa. Byl však přirozeně inteligentní, hájil vždy to, co považoval za své právo a vydrážděn byl nebezpečný jako hladový tygr. I když byl vlastně velmi mladý, byl již zocelen v bojích, kterých se při svých toulkách účastnil a z jeho zjevu bylo možno vyčíst, že již prošel mnoha zeměmi světa. Rohy zdobenou helmicí, kterou nosil, se chránili aesirští válečníci ze vzdáleného Nordhému, pancíř a chrániče předloktí byly nádhernou ukázkou kovotepectví Kothu. Jemná kroužkovaná zbroj, chránící ruce a nohy se vyráběla pouze v Nemedii. Široký meč v závěsníku byl vyroben v Aguilonii a obrovský rudý plášť, který mu splýval z ramen, nemohl být utkán jinde než v Ophiru.

Argus mířil stále dál na jih a kapitán Titus začal vyhlížet kovové hradby, které chránily domorodé vesnice. Ale narazili pouze na dýmající trosky jedné vesnice v malé o zátoce. Břeh zátoky byl poset mrtvými černými těly. Titus divoce zvolal: “Minule jsem tady udělal výborný obchod. Tohle může být jen dílo pirátů.”

“Co když se s nimi střetneme?” zeptal se Conan a uvolnil širokou čepel v pochvě po boku.

“Tohle není válečná loď. Nebojujeme, my utíkáme! Když na to přijde, jsme však schopni odstranit i dost silné útočníky a také se to již stalo, nesměla by to však být Bélitina Tygřice.”

“Kdo je to Bélit?”

“Nejdivočejší ďáblice, na kterou čeká oprátka. Pokud se moc nemýlím, a to se mi nestává, byla to její horda mordýrů, která zničila vesnici v zátoce. Kéž bych ji tak viděl jednoho krásného dne viset na ráhně! Říkají jí Královna Černého pobřeží. Je to Shemitka a má posádku složenou ze samých černochů. Přepadají lodě i pobřežní vesnice a poslala už ke dnu spoustu dobrých námořníků.”

Zmizel v průvlaku a za chvíli se vynořil s náruči plnou silných kožených kabátů, ocelových přílbic, luků a toulců plných šípů.

“Pokud by nás přepadla, moc by nám to nepomohlo,” zavrčel, “ale prý to škodí duši, když dá člověk život bez boje!”

Varovný výkřik hlídky zazněl přesně při východu slunce. Za dlouhou špicí nízkého ostrova na levoboku se vynořil dlouhý, nebezpečně vyhlížející tmavý stín. Byla to nízká, hadovitě štíhlá galej s vyvýšenou palubou, táhnoucí se od přídě k zádi. Pod údery čtyřiceti párů vesel se rychle blížila a kolem lodního zábradlí bylo vidět zástup nahých černých válečníků, kteří skandovali válečný pokřik a rytmicky bušili oštěpy do oválných štítů. Na hlavním stěžni se třepotal dlouhý rudý prapor.

“To je Bélit,” vykřikl Titus a zbledl. “Rychle! Otočte loď. Tam do ústí té říčky! Když se nám podaří vylodit se tam dříve, než nás dostihnou, zachráníme aspoň holé životy!”

Argus ostře zahnul vpravo a zamířil přímo k čáře příboje, který se pěnil podél pobřeží porostlého palmami. Titus přecházel netrpělivě po palubě a pobízel zadýchané muže u vesel k ještě většímu vypětí. Kapitánův černý plnovous se ježil a oči se mu blýskaly.

“Dejte mi nějaký slušný luk,” dožadoval se Conan, “není to mužská zbraň, co se mě týče, ale trochu jsem se naučil střílet mezi Hyrkanďany a velice bych se divil, kdybych támhle na té palubě neozdobil peřím chlapa, nebo dva.”

Stojíc na zádi, pozoroval hadovitou loď pronásledovatelů, která lehce klouzala po vlnách a jakkoliv byl suchozemec, bylo mu jasné, že Argus tento závod musí prohrát. V té chvíli začaly první šípy vystřelené z pirátské lodi se svistotem padat do vody, necelých deset metrů za zádí Argusu.

“Uděláme lépe, když se jim rovnou postavíme,” zavrčel Cimmeřan, “jinak tady pochcípáme všichni se šípy v zádech a kde bude pověstné oko za oko, zub za zub?”

“Zaberte pořádně, vy psi!” zařval Titus s divokými gesty svých chlupatých pěstí. Vousatí veslaři sténali a veslovali ze všech sil, svaly a šlachy napjaté k prasknutí, zaléváni proudy potu, který jim prýštil ze všech pórů. Všechny části malé silné galeje praskaly a vrzaly, jak se v marné snaze o útěk hnala vodou. Vítr utichl, plachta se ochable třepotala na stožáru. Nelítostní pronásledovatelé se blížili blíž a blíž a pronásledovaná loď byla stále ještě dobrou míli od spásného břehu, když jeden z veslařů vydal podivný chrčivý zvuk a upadl přes držadlo vesla. Z krku mu trčel dlouhý šíp s rudým opeřením. Titus skočil na jeho místo a Conan, doširoka rozkročený na rozkývané zádi zvedl luk. Teď už viděl na palubě piráta všechny podrobnosti. Veslaři byli chráněni řadou zvednutých vesel, ale válečníci, rozčileně poskakující po palubě, byli zcela nekryti. Byli divoce pomalováni, většinou nazí, jen s ozdobami z peří, vyzbrojeni převážně oštěpy a oválnými štíty.

Na vyvýšené plošině na přídi stála štíhlá postava, jejíž bílá kůže zářila v neskutečném kontrastu k tmavým, lesklým tělům černochů okolo ní. To byla bez pochyby Bélit. Conan natáhl tětivu, až se přiložený šíp dotkl jeho ucha. Pak jej cosi neurčitého zadrželo a on prohnal šípem tělo vysokého oštěpníka stojícího vedle ní.

Metr za metrem doháněla pirátská galej menší loď. Šípy se sypaly na Argus jako déšť a výkřiky raněných se ozývaly stále častěji. Všichni kormidelníci byli raněni a Titus se pokoušel ovládat sám těžké kormidelní veslo. Z úst se mu řinuly divoké kletby, nohy zapřené pevně do paluby byly klubkem napínaných svalů. Pak, když dlouhý šíp zasáhl jeho odvážné srdce, pustil kormidlo a se slabým vzlyknutím se mrtev zřítil na palubu. Argus ztratil směr a do jeho boků začaly divoce narážet vlny. Zbylí muži posádky začali křičet v začínající panice a v té chvíli se Conan ujal vedení zcela charakteristickým způsobem.

“Vzhůru, mládenci,” a se zadrnčením tětivy vypustil další šíp. “Chyťte se každý své oceli a dáme těm psům aspoň trochu zabrat, dřív než nám podřežou krky! Je zbytečné, abyste dál ohýbali záda! Stejně by nás každou chvíli dostihli!”

Námořníci v zoufalství opustili vesla a chopili se zbraní. Bylo to odvážné a obdivuhodné, nicméně marné.

Měli čas právě tak vystřelit jednu salvu šípů, než je piráti dostihli. S neovládaným kormidlem se Argus divoce převaloval napříč vln a ocelí okovaná příď piráta narazila přímo do jeho středu. Vržené háky s lany se zasekly do dřeva. Z nízkých střílen se vyřinul pravý vodopád šípů, které snadno pronikaly silnými koženými kabáty ke zkáze odsouzených námořníků a pak na palubu Arga naskákala smečka černých pirátů s oštěpy v rukou, aby dokončila dílo zkázy. Na palubě piráta leželo několik mrtvých, jako důkaz Conanova střeleckého umění.

Boj na palubě Arga byl krátký a krvavý. Těžkopádní námořníci nebyli pro vysoké divochy valnými soupeři a byli pobiti do posledního muže. Boj se však v závěru podivně změnil. Conan, stojící na ochozu Arga byl právě v úrovni paluby pirátské lodi. Když okovaná příď nepřátelské galeje narazila do boku své oběti, byl Conan připraven. Široce rozkročen očekával náraz a při rachotu tříštícího se dřeva odhodil luk, který svíral v ruce. Vysoký černoch, který přeskočil zábradlí, byl v letu zasažen širokým mečem, a to s takovou silou, že tělo padlo na palubu Arga a nohy na palubu pirátské lodi. Pak ve výbuchu divokosti, který za sebou nechával jen sténající raněné a mrtvé, přeskočil Conan lodní pažení a jediným skokem se přenesl na palubu Tygřice.

V okamžiku se stal cílem záplavy bodajících oštěpů a svištících válečných kyjů. Pohyboval se však jakoby v oslepující věži spletené z modravých záblesků obratné čepele. Oštěpy se buď lámaly na jeho pancíři nebo zasahovaly prázdný prostor, zatímco jeho meč zpíval svou píseň smrti. Na Conana sestoupilo divoké a slepé šílenství.

Před planoucíma očima závoj rudé mlhy, roztínal lebky, drtil hrudi, odtínal končetiny a páral břicha. Tak jako sekáč kráčí s kosou obilným polem, tak kráčel Conan palubou Tygřice. Místo kosy třímal meč a paluba za ním byla pokryta krví a mozky těch, kteří se mu postavili do cesty. Nezranitelný ve svém pancíři, široká záda opřená o stěžeň pirátské lodi, vršil u svých nohou hromadu mrtvých, až konečně jeho nepřátelé, zadýchaní a zpocení ustoupili, plni nenávisti a strachu.

A pak, v okamžiku, kdy pozvedli své oštěpy k osudnému hodu, ve chvíli, kdy se Conan chystal k poslednímu výpadu, aby zemřel, jak by si to přál velký Crom, ostrý výkřik zastavil zvednuté paže. Všichni, ztuhli jako sochy. Černí bojovníci s oštěpy v napřažených rukou, obrovský válečník s mečem, z jehož čepele kanula krev, v pozdvižené pravici.

Do popředí vyskočila Bélit. Rukou odstrčila oštěpy svých bojovníků a obrátila se ke Conanovi. Hruď se jí divoce dmula, oči jí plály. Conanovo srdce bylo v jediném okamžiku naplněno obdivem. Bylá štíhlá a přece urostlá jako bohyně. Pružná, ale plná ženských půvabů. Jediným jejím oděvem byl široký pás z rudého hedvábí. Při pohledu na smetanové paže a plná, krásná ňadra, se v Conanovi, navzdory jeho situaci, probudila palčivá touha. Záplava vlasů černých jako stygická noc, jí volně splývala na široká ramena. Tmavé oči se vpíjely do očí Cimmeřanových.

Byla nezkrotná jako pouštní vítr, krásná a nebezpečná jako černý panter. Přiblížila se k němu, aniž by věnovala jediný pohled jeho tělu rudému krví černých válečníků. Její klenutý bok se dokonce opřel o krvavou čepel, tak blízko přistoupila ke Conanovi. Rty se jí pootevřely, když se zahleděla do jeho zachmuřených, hrozivých očí. “Kdo jsi? U Ishtary, projela jsem moře od pobřeží Zingary až k vesnicím vzdáleného jihu, ale nikdy jsem neviděla jediného muže, který by se ti mohl rovnat. Odkud přicházíš?”

“Z Argosu,” odpověděl krátce, stále připraven k obraně pro případ, že by se pokoušela jej obelstít. Stačí, aby její štíhlá ruka zamířila k drahokamy zdobené rukojeti dýky, která jí vyčnívala z pásu a jediný úder Conanovy obrovské dlaně ji srazí v bezvědomí na palubu. Ve skutečnosti Conan necítil strach. Svými svalnatými pažemi svíral tolik žen všech národů a ras, že bezpečně poznal oheň, který zářil v očích téhle.

“Ty nejsi zhýčkaný Hybořan!” zvolala. “Jsi divoký a tvrdý jako šedý vlk. Tyhle oči nikdy nezeslábly v městském osvětlení a tvoje svaly nezměkly životem v mramorových zdech!”

“Jsem Cimmeřan a jmenuji se Conan,” odpověděl.

Pro obyvatele rovníkových zemí byl sever mlhavou, napolo mýtickou krajinou, zabydlenou divokými modrookými obry, kteří čas od času sestupovali ze svých ledovcových pevností s pochodní v jedné a mečem v druhé ruce. Nájezdy seveřanů nikdy nezasáhly daleko položený Shem a tak tato dcera Shemu nerozlišovala mezi Aesiřanem, Vaniřanem nebo Cimmeřanem. S neselhávajícím instinktem prapůvodního ženství vycítila, že právě našla svého druha. Jeho rasa pro ni neznamenala nic, snad kromě toho, že ho opředla vůní exotických krajů.

“Já jsem Bélit!” zvolala tak, jak by jiná zvolala “já jsem královna!” “Pohleď na mne, Conane!” rozpřáhla doširoka paže. “Jsem Bélit, Královna Černého pobřeží. Ó, Tygře severu, jsi chladný jako ta zasněžená pohoří, která tě odchovala. Obejmi mě a rozdrť v milostném objetí. Pojď se mnou na konec světa, popluj se mnou na kraj oceánů! Jsem královna ohněm, ocelí a bojem – buď mým králem!”

Conanovi oči pátravě přelétly kruh krví zbrocených pirátů, který jej obklopoval. Hledal známky nepřátelství nebo žárlivosti. Nenašel nic takového. Divokost zmizela z ebenových tváří. Uvědomil si, že pro tyto muže byla Bélit něčím víc, než obyčejnou ženou, byla bohyní, jejíž vůle byla zákonem. Vrhl pohled zpět na Argus, jímž zmítaly zkrvavené vlny, paluba nakloněná v podivném úhlu, připoutaný k Tygřici záchytnými háky. Zrak mu sklouzl k pobřeží, ohraničenému bílou pěnou příboje a vrátil se k postavě ženy stojící před ním a jeho duše barbara se zachvěla. Plout modrou hladinou nekonečného oceánu podél Smaragdových břehů ozářených paprsky žhavého slunce s touhle bílou mladou tygřicí –milovat, smát se, toulat se bez cíle a bojovat…

Poslední rudé krůpěje skanuly z čepele širokého meče. “Popluji s tebou.”

“Hó, N’yago!” její hlas zazněl jako puštění šediví vlci. “Přines byliny a ošetři zranění svého pána! A vy ostatní přineste na Tygřici kořist, abychom mohli odrazit!”

Zatímco Conan seděl opřen o stěžeň a starý šaman mu ošetřoval sečné rány na rukou a na pažích, náklad nešťastného Arga byl přenesen na Tygřici. Tam byl uskladněn v malých kójích v podpalubí. Mrtví, ať už to byli piráti nebo námořníci z Arga, byli naházeni přes palubu, do vody zpěněné rozdivočelými žraloky, a ranění černoši byli uloženi v řadě na palubě, aby mohli být šamanem postupně ošetřeni. Háky byly uvolněny a Argus byl ponechán svému osudu. Tygřice se vydala na jih, poháněna rytmicky se zvedajícími čtyřiceti páry vesel.

V té chvíli se Bélit vrátila ke Conanovi. Oči jí plály jako divoké kočce za noci, když ze sebe strhla všechny ozdoby, vyzula sandály a odepjala pás. To vše pak hodila před Conana. Pak se pozvedla na špičky, ruce vztáhla k nebi, strnula jako nahá socha a vykřikla na svou divokou posádku:

“Vlci modrého oceánu, teď vám zatančím, zatančím vám zásnubní tanec Bélit, té, jejímiž předky byli králové Asoduku!”

A tančila, vířila jako písečný vír, jako divoký plamen, její tanec byl tancem stvoření i smrti, bílé nohy se vznášely po zkrvavené palubě a ti, kteří umírali, zapomněli na smrt a hleděli na ni u vytržení. Pak, ve chvíli, kdy první hvězdy prorazily modravým sametem večerního nebe a její tělo se v jejich záři proměnilo v bělavý plamen, s divokým výkřikem se vrhla Conanovi k nohám. Jeho touha přehlušila vše ostatní, snadno, jako dítě, ji zadýchanou zvedl z paluby a bezohledně přitiskl na svou ocelí pokrytou hruď.

2. Černý lotos

V těch mrtvých hradbách, kde se kámen věkem drolí,

mé oči vnořily se v černé prokletí

a podivná síla sevřela mi hrdlo, jak milence bych spatřila,

šťastného v cizím objetí.

– Bélitina píseň –

Tygřice vládla moři a černé pobřežní kmeny se třásly hrůzou. Tamtamy duněly noc co noc a pralesy se nesla zvěst, že mořská ďáblice našla druha – muže z ocele, jehož divokost předčila divokost raněného lva. Ti ojedinělí šťastlivci, kteří se zachránili ze zmasakrovaných stygických lodí, vyslovovali Bélitino jméno mezi proudy kleteb a stejně mluvili o bílém válečníku s divokýma modrýma očima. Vládcové Stygie si tohoto muže pamatovali roky a roky a jejich paměť byla jako jedovatý strom, který měl přinést v budoucnosti krvavé ovoce.

Zatím však Tygřice, právě tak nepolapitelná, jako nespoutaný vítr, křižovala podél jižního pobřeží. Jednoho dne zakotvila v ústí ne zrovna přívětivé řeky, jejíž břehy byly pokryty neprostupnými pralesy, jako jediným zeleným závojem tajemství.

“To je ústí řeky Zarkheby. A ta řeka je sama smrt,” řekla Bélit. “Její vody jsou jedovaté. Vidíš, jak černý a kalný je její proud? V té vodě žijí jen jedovatí plazi. Černí lidé se jí vyhýbají. Jednou před mou lodí prchala stygická galej a aby se zachránila, plula proti proudu, až nám zmizela z očí. Zakotvila jsem tady, přesně na tomhle místě a čekala jsem. O několik dnů později přinesl galej černý proud. Paluba byla prázdná, zbrocená krví. V podpalubí jsme našli jednoho muže. Byl vysílený k smrti a šílený. Bez přestání vyrážel nesouvislé výkřiky a zemřel toho dne večer. Vzácný náklad lodi byl netknutý, ale celá posádka tajemně a nevysvětlitelně zmizela. Můj statečný milenče, říká se, že tam nahoře proti proudu leží prastaré opuštěné město. Slyšela jsem vyprávět o obrovských věžích a mohutných hradbách. Pár námořníků se odvážilo plout alespoň kus cesty proti proudu. My nemáme strach, Conane, pojď, poplujme a prohledejme to město!”

Conan souhlasil. Většinou souhlasil s jejími plány. Ve společných akcích byla ona mozkem a on paží, která její nápady realizovala. Málo mu záleželo na tom, kam plují a s kým bojují, pokud pluli a bojovali. Byl to krásný život.

Boje a nájezdy oslabily posádku. Zbývalo asi osmdesát černých válečníků, sotva dost na ovládání dlouhé galeje. Ale Bélit nechtěla ztrácet čas dlouhou cestou na jih k ostrovním královstvím, kde vždy po čase verbovala své bukanýry. Byla posedlá touhou do novém dobrodružství a tak Tygřice vplula do pochmurného ústí řeky. Celá posádka pracovala u vesel a s námahou překonávala síly širokého proudu.

Brzo propluli první zákrutou řeky a moře se jim ztratilo z dohledu. Západ slunce je zastihl již dál proti proudu, kde bojovali s neklidnou vodou, navíc se museli vyhýbat častým písčinám, na kterých se vyhřívali podivní mohutní plazi. Za celou dobu nespatřili ve vodě jediného krokodýla, na břehu jediné čtyřnohé zvíře, ve vzduchu jediného ptáka. Pluli dál v nejhlubší temnotě, která vždy v tropech předchází východu měsíce. Břehy byly jedinou pevnou hradbou temnoty a z té temnoty se ozývaly tajemné zvuky, šustot a kradmé kroky. Místy zahlédli světélkování podobné leskům očí živých tvorů. Jednou zaslechli divoký nelidský výkřik. Byl to křik veliké opice, řekla Bélit a dodala, že duše zlých lidí jsou uvězněny v tělech těchto člověku podobných tvorů, aby nesly trest za své zločiny. Conan o tom pochyboval. Kdysi totiž viděl takovou opici v jednom hyrkánském městě. Byla uvězněna ve zlaté kleci a v jejím zjevu ani ve zvucích, které vydávala, nebylo nic z té divoké zlomyslnosti, ozývající se v podivném smíchu, který se nesl černou džunglí.

Jako krvavý kotouč vyšel měsíc a okolní džungle jako by čekala jen na tuto chvíli. Propukla pravá bouře zvuků – řev, vytí a divoký jekot k smrti děsily černé válečníky. Všechny ty zvuky, jak si Conan uvědomil, však přicházely z větší vzdálenosti. Jako by se i zvířata stejně jako člověk vyhýbala černým vodám řeky Zargheby.

Jak měsíc pomalu vystupoval nad černé koruny stromů a kývající se větve, rozlil svou stříbrnou zář i po hladině řeky. Její vlny se proměnily ve světélkující chaos vírů a bublin, které změnily proud v neskutečnou cestu, stvořenou ze zářících drahokamů. Vesla se nořila do třpytné vody a zvedala se jako pokrytá sněhem a ledem. Pera v čelenkách černochů se kývala ve větru a ozdoby na jejich tělech a zbraních studeně zářily.

Chladné světlo rozsvítilo ledový oheň v drahých kamenech, které zdobily Bélitiny dlouhé vlasy, jak ležela na leopardí kožešině, položené na palubě. Ležela opřena o lokty, bradu v dlaních a hleděla do tváře Conanovi, který odpočíval vedle ní. Černá hříva mu povlávala ve větru. Bélitiny oči byly černými drahokamy, zářícími v měsíčním svitu.

“Kolem nás se vznáší násilí a tajemství, Conane, a my plujeme do království hrůzy a smrti,” řekla. “Máš strach?”

Jeho pancíř a chrániče tiše zazvonily, jak pokrčil rameny. Pokrčení ramen a tiché zazvonění zbroje bylo jeho jedinou odpovědí.

“Ani já se nebojím,” řekla zamyšleně. “Nikdy jsem se nebála. Příliš často jsem se dívala smrti do tváře. Bojíš se bohů, Conane?”

“Nešlapu na jejich stíny,” odpověděl obrovský barbar vyhýbavě. “Někteří bohové mají dost síly na to, aby uškodili, jiní na to, aby pomohli. Alespoň to tvrdí kněží. Hyborský bůh Mitra musí být silný bůh, když jeho lidé vybudovali města skoro po celém světě. Ale i Hybořané se bojí Seta. A Bel, bůh zlodějů, je dobrý bůh. Když jsem byl zlodějem v Zamoře, hodně jsem se o něm naučil.”

“A co tví bohové? Nikdy jsem tě neslyšela se jich dovolávat.”

“Jejich vládcem je Crom. Žije na nejvyšších horách. Proč o něm mluvit? Málo se stará o to, zda člověk žije nebo umírá. Je lepší o něm mlčet, než přivolávat na sebe jeho pozornost. Spíš ti sešle zkázu, než štěstí. Je pochmurný a bez lásky, ale při narození vdechne člověku do duše sílu bojovat a zabíjet. Co jiného by si člověk mohl od svého boha přát?”

“A co svět, který leží za řekou smrti?” naléhala Bélit.

“Naděje nemá ve víre mého lidu mnoho místa ani na tomto, ani na onom světě,” odpověděl. “Na tomto světě lidé zápasí a strádají, štěstí většina z nás nachází jen v okamžicích válečného šílenství. Duše mrtvých pak vstoupí do šedivého, mlhavého království mračen a ledových větrů, aby věčně zachmuřeny bloudily věčností.”

Bélit se zachvěla. “Život jakkoliv těžký, je lepší, než takový osud. V co vlastně věříš ty, Conane?”

Pokrčil rameny, “Poznal jsem mnoho bohů. Ti, kteří je popírají, jsou stejně slepí, jako ti, kteří v ně věří příliš silně. Netoužím vědět, co bude po smrti. Může tam být věčná temnota, jak prohlašují nemedijští skeptici, Cromovo království mračen a ledu, nebo sněhové pláně a prostorné síně Vazhalu, jak věří nordheimští. Nevím a nestarám se o to. Dokud žiji, chci žít naplno. Chci vychutnávat šťavnaté maso a ostré víno, chci cítit žhavé objetí bílých paží a bláznivé vzrušení boje, v němž čepele mečů blýskají modře a rudě. Pak jsem spokojen. Nechme otázky skutečna a neskutečna učitelům, kněžím a filozofům. Myslím si tohle: jestli je život iluzí, iluzorní svět je pro mě skutečností. Žiju, hoří ve mně život, miluji, bojuji – a jsem spokojen.”

“Ale bohové jsou skuteční,” řekla, sledujíc vlastní proud myšlenek. “A mezi nimi nejvýše stojí bohové Shemitů – Ishtar a Ashtoreth a Derketa a Adonis i Bel je bůh, protože se zrodil v pradávném Shumiru, před dávnými a dávnými časy. Odsud se vydal do světa, rozesmátý s kudrnatým vousem a šibalskýma očima, aby kradl drahé kameny králům dávných časů.

Jistě existuje posmrtný život, vím to. A také vím, Conane z Cimmerie,” lehce se pozvedla na kolena a objala jej pružnými pažemi, “že moje láska je silnější než smrt. Ležela jsem v tvých pažích, zadýchaná divokostí naší lásky, objímal jsi mě, drtil a vždy znovu dobýval. Při tvých žhavých a zraňujících polibcích se má duše chvěla na tvých rtech! Mé srdce je spojeno s tvým a má duše je částí duše tvé. Kdybych ležela chladná ve spánku smrti a tys bojoval o život, vrátila bych se z nekonečna, abych ti stála po boku – ano, i kdybych se plazila pod rudými plachtami na krystalovém moři ráje nebo na ohnivých vlnách pekelného oceánu! Patřím tobě a žádní bohové tohoto světa nás nerozdělí!”

Z přídě, kde stála hlídka, zazněl náhle výkřik. Bélit se svezla stranou, když Conan vyskočil, a meč jako dlouhý stříbrný záblesk v měsíčním světle vyletěl z pochvy. Vlasy se mu zježily, když pohlédl tím směrem. Černý válečník se zmítal nad palubou držen něčím, co vypadalo jako černý ohebný kmen stromu, klenoucí se přes lodní zábradlí. Vzápětí pochopil, že je to obrovský had, který vylezl po lodním boku a sevřel nešťastného bojovníka do strašlivých čelistí. Obrovské vlhké šupiny se v měsíčním světle jedovatě leskly, když se jeho tělo vztyčilo vysoko nad palubou, zatímco nešťastný námořník křičel a zmítal se jako myš v čelistích hroznýše. Conan se rozběhl na příď, rozmáchl se obrovským mečem a zaťal čepel do poloviny průměru hadího těla, silného téměř jako trup dospělého člověka. Krev zalila palubu i zábradlí, když se obluda ve smrtelné křeči vymrštila i se svou obětí do výšky a ponořila se do řeky. Voda v tom místě se zčeřila krvavou pěnou a muž i plaz zmizeli pod hladinou.

Conan pak sám držel hlídku na přídi, ale žádná další hrůza už nevylezla z kalných hlubin. Když nebe nad džunglí zrůžovělo úsvitem, spatřil Conan mezi větvemi stromů černé zuby podivných věží. Vzbudil Bélit, která spala přímo na palubě, zahalena do svého šarlatového pláště. Postavila se s planoucíma očima vedle něj k zábradlí. Její rty se už už otvíraly, aby přikázala bojovníkům ozbrojit se oštěpy a luky, pak se její krásné oči rozšířily údivem.

To, na co se dívala, byl pouze jakýsi stín města, jak zjistili, když obepluli výběžek porostlý hustou džunglí a zamířili do hluboké zátoky pod hradbami. Řasy a chomáče vodních trav rostly mezi troskami sloupů a na dláždění, které kdysi tvořilo ulice, náměstí a promenády. Ze všech stran se džungle plížila do města, jen pohled od řeky byl volný. Trosky budov a chrámů byly pokryty jedovatou zelení. Tu a tam se rýsovaly proti rannímu nebi opile nakloněné věže a osamělé pilíře se tyčily k obloze mezi rozpadlými zdmi. Na ústředním náměstí stála mramorová pyramida, na špici zakončená štíhlým sloupem. Na vrcholku sloupu sedělo či dřepělo něco, o čem si Conan zprvu myslel, že je to socha. Pak jeho bystré oči zjistily, že je to živé.

“Je to veliký pták,” řekl jeden z bojovníků, stojících u zábradlí.

“Je to obrovský netopýr,” tvrdil jiný.

“Je to opice,” řekla Bélit.

Přesně v té chvíli stvoření rozepjalo mohutná křídla a.kolísavým letem zmizelo v džungli.

“Okřídlená opice,” řekl starý N’yaga nejistě. “Měli jsme si raději podříznout hrdlo, než se vydat na tohle místo. Je prokleté.”

Bélit se vysmála jeho obavám a přikázala posádce přistát s galérou u pobřeží a připoutat ji ke ztrouchnivělým kůlům. První vyskočila na břeh, těsně následovaná Conanem. Za nimi se vylodili i ebenoví piráti s oštěpy připravenými k ráně, bílá pera vlající v ranním větru. Jejich oči však s nejistotou sledovaly hustou okolní džungli.

Nad vším se vznášelo ticho tak hrozivé, jako ticho v doupěti spícího hada. Bélit se vyjímala mezi zříceninami pitoreskně. Její štíhlé tělo překypující životem podivně kontrastovalo s okolní zkázou a rozkladem. Slunce nad džunglí vycházelo pomalu, jakoby neochotně a zaplavovalo věže matnou, zlatou září, která nestačila rozptýlit hluboké stíny plížící se mezi rozpadlými budovami. Bélit ukázala na štíhlou válcovou věž, nakloněnou na rozpadajících se základech. K její patě vedlo schodiště ze širokých stupňů, popraskaných a zčásti zarostlých travou. Schodiště bylo lemováno zborceným sloupořadím. Nahoře stál mohutný oltář. Bélit svižně vyběhla nahoru a zastavila se před ním.

“Tohle byl chrám Pradávných,” řekla. “Podívej – tady po stranách oltáře vidíš stružku na krev. Všechny deště posledních staletí z ní nesmyly ty tmavé skvrny. Zdi se dávno rozpadly, ale tenhle mohutný kámen vzdoruje času i živlům.”

“Kdo byli ti Pradávní?” ptal se Conan.

V bezradném gestu rozhodila štíhlé paže. “O tomhle městě se nemluví ani v legendách. Ale všimněte si těch otvorů po stranách. To jsou otvory pro ruce. Knězi často ukrývali pod oltáře své poklady. Chopte se toho, vy čtyři, a zkuste, zda se vám podaří oltářem pohnout.”

Ustoupila stranou, aby udělala místo a pohlédla vzhůru na věž, která se nad nimi opile tyčila. Tři nejsilnější černoši vložili ruce do otvorů pro ruce – tak podivně nepohodlných pro lidské prsty, když Bélit s ostrým výkřikem uskočila. Ztuhli na svých místech a Conan, který se jim chystal pomoci jako čtvrtý, se otočil s divokou kletbou.

“Tady v trávě je nějaký had,” řekla a ustoupila o několik kroků. “Pojď a zab ho. A vy tam, dejte se do toho!”

Conan došel k Bélit a jeho místo zaujmul jeden z černých válečníků.

Zatímco Cimmeřan netrpělivě pročesával trávu a hledal hada, čtyři obrovští černoši se doširoka rozkročili a zabrali vší silou. Pod ebenovou kůží se napnuly mohutné pletence. Oltář se nezvedl ze země, ale náhle se překlopil na jednu delší stranu. V téže chvíli se rozlehl dunivý skřípot kdesi nahoře a věž se zřítila. Pod záplavou rozpadlého zdiva zmizeli všichni čtyři černoši.

Jejich druzi vykřikli v hrůze. Bélitiny štíhlé prsty se zaťaly do Conanovy paže.

“Nebyl tady žádný had,” zašeptala, “byla to jen záminka, jak tě dostat stranou. Měla jsem strach. Pradávní střeží své poklady dobře. Teď odklidíme kamení.”

S nadlidským úsilím se jim to nakonec podařilo a vyprostili rozdrcená těla čtyř černých bojovníků. A pod nimi, vytesanou v jednolitém kameni a zalitou krví čtyř lidí, našli piráti kryptu. Oltář, podivně zavěšený na kamenných osách, uložených v kamenných ložích na jedné straně, tvořil její víko. Na první pohled se zdálo, že je krypta plná živého ohně, jak se ranní slunce odráželo na milionech broušených plošek. Před očima užaslých pirátů leželo nepopsatelné bohatství – brilianty, rubíny, safíry, opály, smaragdy, ametysty a neznámé kameny, které zářily jako oči zlých žen. Krypta byla po okraj naplněna zářícími kameny, které ranní slunce zalévalo tekutým ohněm.

Bélit klesla s výkřikem do krví zbroceného prachu na okraji kamenné schránky a zabořila bílé paže až po ramena do tohoto úžasného jezírka. Když je vytáhla, svírala něco, co vynutilo z jejího hrdla další výkřik. Byla to dlouhá šňůra karmínově zabarvených kamenů, které vypadaly jako kapky sražené krve, navlečené na silném, zlatém drátu. Na jejich povrchu se zlatá sluneční záře změnila ve vodopád krvavých krůpějí.

Bélitiny oči neviděly nic jiného, rozostřily se jako oči ženy, která upadla do naprostého vytržení. Duše Shemitů se vždy poněkud opájela bohatstvím a hmotným nadbytkem a pohled na toto bohatství by otřásl i duší samotného vládce Shushamu.

“Vyberte ty kameny, psi!” Její hlas zhrubl vzrušením.

“Podívejte!” svalnatá černá paže se rozmáchla směrem k Tygřici a Bélit se rychle otočila s tváří zrůzněnou divokým výrazem jakoby očekávala skupinu nepřátel, kteří se chystají připravit ji o její kořist.

Z horní paluby lodi se vznesl temný stín, který tiše klouzal nad zelenou střechou pralesa. “Ta ďábelská opice prohlížela loď,” zamumlal černoch nejistě.

“A co má být,” vykřikla Bélit s divokou kletbou a odhrnula si z čela neposlušnou kadeř. “Udělejte nosítka z plášťů a oštěpů, abychom mohli odnést ty kameny – kam k čertu jdeš?”

“Prohlédnout loď,” zavrčel Conan, “ten netopýr mohl prorazit loď pod čarou ponoru – co víš?” Rychle přeběhl vzdálenost k lodi a po praskajícím lodním můstku vyběhl na palubu. Po krátké, ale pečlivé prohlídce divoce zaklel a vrhl nepřátelský pohled směrem, kterým zmizelo podivné netopýří stvoření. Pak se vrátil zpět k Bélit, která dohlížela na vyprazdňování krypty. Náhrdelník si zavěsila kolem krku a kameny teď rudě zářily na jejích bílých ňadrech. Jeden obrovský černoch stál až po stehna v záplavě kamenů a podával je hrst po hrsti těm nahoře. V jeho hnědých dlaních svítila ledová záře, mezi prsty mu propadávaly kapky rudého ohně a s každou hrstí předanou dál, zazářila na slunci nová duha. Zdálo se, že to černý Titán, stojící v samotných ohnivých hlubinách pekla pozvedl vzhůru ruce plné hvězd.

“Ten létající ďábel prorazil všechny sudy s pitnou vodou,” řekl Conan, “kdybychom nebyli tak omámeni pohledem na ty kameny, museli bychom ten hluk slyšet. Vodu z řeky pít nemůžeme. Vezmu si dvacet mužů a vydám se hledat do džungle pitnou vodu.”

Krátce na něj pohlédla, oči stále ještě zamlženy podivnou vášní a v prstech sevřela rudé kameny na prsou. “Dobrá,” odpověděla nepřítomně, jako by jej skoro nevnímala, “já zatím dopravím kořist na palubu.”

Džungle se kolem nich zavřela rychle a zlatá sluneční záře se změnila v šedý opar. Liány visely jako hadi z pokroucených větví. Bojovníci postupovali v dlouhé řadě, jeden za druhým a vypadali jako řada neskutečných černých stínů, vedených bílým fantomem.

Nízký porost nebyl tak hustý, jak se Conan obával. Zem byla houbovitá, ale úplně suchá. Směrem od řeky zem neustále stoupala. Tak pronikali hlouběji a hlouběji do zeleného moře, ale po vodě nebylo stále ani stopy. Nenarazili na jediný potůček, ani na jedinou kaluž, byť i stojaté vody. Conan se náhle zastavil a válečníci za ním strnuli jako ebenové sochy. Nastalo napjaté ticho a Conan potřásl podezřívavě hlavou.

“Běžte dál,” obrátil se na podnáčelníka N’goru, “půjdete přímo kupředu tak dlouho, až vám zmizím z dohledu, pak se zastavíte a počkáte na mě. Myslím, že nás někdo sleduje. Určitě jsem něco slyšel.”

Černoši chvilku nejistě přešlapovali, ale pak se vydali na cestu podle jeho příkazu. Když vyrazili kupředu, Conan rychle ustoupil, za kmen mohutného stromu a upřel pohled směrem odkud přišli. Z husté stěny listoví se mohlo vynořit cokoliv. Nepohnul se ani list. Opodál pomalu slábl zvuk kráčejících válečníků. Conan si náhle uvědomil, že vzduch je prosycen podivnou exotickou vůní. Něco mu slabě zavadilo o spánek. Rychle se otočil. Z chomáče zelených stromů s podivnými listy se k němu nakláněly veliké černé květy. Právě jeden z nich se ho dotkl. Zdálo se mu, že se květy k němu blíží, že k němu naklánějí své pružné stonky. Otvíraly se a šustily, i když bylo naprosté bezvětří.

Rychle uskočil, protože poznal černý lotos, jehož šťáva znamenala smrt a jehož vůně vyvolávala hluboký spánek plný podivných snů. Pak ucítil slabou malátnost, která jej pomalu ovládala. Pokusil se zvednout meč, aby přesekl hadovité stonky, ale ruce mu visely jako bez života podél těla. Otevřel ústa, aby zavolal své druhy, ale ze rtů se mu vydralo jen slabé zachroptění. V následujícím okamžiku se mu okolní džungle náhle a bez jediného varování zamžila před očima. Neslyšel hlasité výkřiky, které se současně ozvaly z nedalekého porostu, kolena se mu podlomila a Conan se zřítil bezvládně k zemi. V nehybném vzduchu se nad jeho hlavou tiše kývaly obrovské černé květy.

3. Hrůza v džungli

Což byl to jenom sen, jímž omámil mě lotos černý?

Ten sen já proklínám, zlehčil můj život obyčejný.

Proklínám každou hodinu, kdy krev – ty slzy z rubínu,

nerodí lesklá čepel a píseň bojová nečeří žití klidnou hladinu.

– Bélitina píseň –

Na počátku to byla jen věčná temnota nekonečné prázdnoty, kterou se řítily jen kosmické bouře. Pak se v nekonečném prostoru začaly tvořit podivné, zrůdné a nepochopitelné tvary, převalovaly se a houstly v nicotě, jako by sama temnota nabírala hmotnou podobu. Nesmírný vítr vál a tvořil víry, rotující kužele řvoucí temnoty. Z nich se vytvořil Tvar a Rozměr. Náhle jako mraky po bouři, rozplynula se temnota a na břehu široké řeky protékající nekonečnou plání se zjevilo město z tmavozeleného kamene. Toto město bylo obydleno stvořeními mimozemského zjevu.

Byli vyvrženi na kus hmoty, který zatím obývalo lidstvo, ale jejich zjev nebyl nikterak lidský. Měli křídla a jejich rozměry se nedali posuzovat lidskými měřítky. Nebyla to postranní vývojová větev prazvláštního stromu, jehož hlavní větev představovalo lidstvo, ale naplno rozkvetlý vývojový strom, který nevzešel ze země našeho světa. Když si odmyslíme křídla, připomínaly tyto bytosti člověka tak, jak připomíná člověk gorilu. A přesto, v době, kdy oživovaly ulice svého města, prapředci lidstva se stále ještě pohybovali ve vodách pramoří.

I tyto bytosti byly smrtelné, jako ostatně každý, stvořený z masa a krve. Žily, milovaly a umíraly, ačkoliv délka jejich života byla nesmírná. Pak přišla po nesčetných miliónech let změna. Situace s podmínky se začaly měnit. Celý poklidný obraz života se roztřásl a rozostřil jako obraz na větrem rozevláté oponě. Přes planinu a město se přehnaly věky tak, jak se valí vlny nad žlutým pískem pláží a každá taková vlna přinesla další změny. Kdesi v zemské kůře se posouvaly magnetické póly, s nimi a za nimi se pomalu přesouvaly i obrovské ledovce a ledová pole.

Klima kolem řeky se změnilo. Pláně se postupně změnily v močály, které se hemžily obojživelníky a plazy. Tam, kde se vlnily šťavnaté louky, rozbujely s divokou silou porosty, které se rychle změnily v husté pralesy. I na obyvatelích města se projevily změny. Neodešli do příznivějších míst. Příčina nepochopitelná lidské logice je připoutala k městu a tím je zároveň předurčila ke zkáze… A tak, jak se kdysi bohaté a mocné město propadalo hlouběji a hlouběji do bahna močálů a věčného šera pralesů, tak se jeho obyvatelé postupně propadali do zmatků a jejich život se začal řídit zákony džungle. Nesmírné zemětřesení otřáslo zemí. Noci byly osvětleny záblesky a žhavou lávou z nespočetných vulkánů, které ozdobily temný obzor ohnivými pilíři.

Tak se zřítily vnější valy a nejvyšší věže města. Vody řeky zčernaly jakousi látkou, vyplavenou z hlubin země a i chemické složení vody, kterou obyvatelé města pili celé věky, se podstatně změnilo.

Mnozí, kteří ji pili, zemřeli. Ti, kteří přežili, se začali měnit. Nejdříve pomalu, pak stále rychleji a změna byla hrozná. Jak se přizpůsobovali změněným podmínkám, klesli hluboko pod svou původní úroveň. Ale životně důležitá tekutina způsobila změnu mnohem horší a to od generace ke generaci. Ti, kteří byli okřídlenými bohy, se změnili v létající démony. Jediné, co jim zbylo po dávných předcích, bylo nesmírné množství znalostí, teď však už nesouvislých a pokroucených, které je teď vedly po podivných cestách. Snad proto, že tento národ dosáhl výšin, o kterých se lidstvu ani nesnilo, poklesl mnohem níž, než si člověk dovedl představit v těch nejhroznějších snech. Vymírali nesmírně rychle, stali se z nich kanibalové, kteří se požírali a vedli mezi sebou příšerné boje ve vlhkých a temných hlubinách okolních pralesů. Nakonec se v lišejníkem obrostlých ruinách plížil poslední strašidelný stín – zakrnělý, odporný a zatracený výtvor přírody.

Pak se v těch místech objevil poprvé člověk. Muži tmavé pleti, ostrých profilů, oblečeni v kožených pancířích ozdobených mědí a s luky v rukou. Válečníci dávné Stygie. Byla jich hrstka – padesát divoce vyhlížejících mužů vyhublých hladem a přestálou námahou, špinavých a roztrhaných po dlouhém pochodu džunglí. Mnozí z nich ještě s obvazy slepenými zaschlou krví, které svědčily o přestálých bojích. Jejich myšlenky byly plné války a utrpěné porážky, strádání a útěku před silnějším kmenem, který je hnal daleko na jih tak dlouho, až se ztratili v zeleném moři pralesů a řek.

Zesláblí a vyčerpaní ulehli uprostřed ruin, kde se ve světle úplňku rozvíjely rudé květy, kvetoucí jednou za sto let a spánek je pohltil. Zatímco spali, vyplížila se ze stínů odporná postava s rudě planoucíma očima a prováděla okolo každé spící postavy i ve vzduchu nad nimi své příšerné obřady. Na temné obloze visel obrovský měsíc a zaléval džungli barvou krve a neproniknutelnými stíny. Nad spícími postavami se leskly karmínové květy jako krvavý vodopád. Pak měsíc zašel a z očí zloducha se staly planoucí rubíny, zasazené v ebenu noci.

Když nad řekou rozprostřelo ráno svůj bílý závoj, muži byli pryč. Jen chlupatá, okřídlená obluda seděla uprostřed kruhu padesáti obrovských skvrnitých hyen, které zvedaly roztřesené čenichy k zachmuřenému nebi a vyly jako duše v očistci.

Pak začal výjev stíhat výjev tak rychle, že se daly těžko sledovat. Zmatený pohyb, chaos a vír stínů a světla na pozadí tmavého pralesa zelených ruin a kalné řeky. V dlouhých kanoích zdobených rozšklebenými lebkami připluli proti proudu řeky černí muži. Jiní se plížili pralesem s oštěpy v pěsti. Všichni prchali v hrůze před rudýma očima a trhajícími tesáky. Stíny se chvěly výkřiky umírajících, tiché kroky měkkých tlap se nesly okolím, rudé upíří oči rudě plály. Za svitu měsíce, na jehož pozadí se noc co noc objevoval stín, podobný nesmírnému netopýru, se odehrávaly příšerné hostiny.

Jednoho dne se na pozadí této impresionistické krajiny a dějů objevila na řece za ostrým výběžkem pralesa dlouhá galéra, ozářená vycházejícím sluncem. Kontrast, kterým působila v okolní krajině, ještě zdůrazňoval zástup černých mužů na palubě a bílý obr v modře se lesknoucí zbroji, stojící nehnutě na přídi.

Až v tomto okamžiku si Conan uvědomil, že sní. Až do této chvíle si ani v nejmenším neuvědomoval existenci vlastního já. Vědomí se mu však vrátilo ve chvíli, kdy spatřil sám sebe na prkenné palubě Tygřice, zatím se neprobudil, ale byl schopen rozeznat od sebe skutečnost a sen. Jak se mu pomalu vracelo vědomí, scéna se náhle změnila. Viděl mýtinu v pralese, kde stál N’gora a devatenáct černých kopiníků, kteří nehnutě stáli a zdálo se, že na něco čekají. Uvědomil si, že je to on, na koho čekají a v témže okamžiku se z nebe snesla okřídlená hrůza. Nehybnost a ticho byly porušeny výkřiky hrůzy. Jako lidé zachvácení panikou odhazovali bojovníci zbraně a nazdařbůh prchali džunglí. V patách se jim držela obluda, jejíž křídla jim pleskala nad hlavami.

Pak se celý výjev změnil ve zmatek a rozostřil se a Conan se namáhavě pokoušel sebrat vědomí a probudit se jako v mlze. Viděl sám sebe ležet pod rozvlněným chomáčem černých květů a viděl také odporný stín, který se k němu plížil podrostem. S divokým vzepětím všech sil, přetrhl neviditelná pouta, která ho spojovala se spánkem a otevřel oči.

V pohledu, který vrhl okolo sebe, byl úžas. Nad hlavou se mu stále kývaly lotosové květy, a proto se rychle odvalil stranou.

Ve vlhké, houbovité – půdě opodál objevil otisk zvířecí tlapy. Zvíře se zřejmě chystalo vylézt z houští, ale v posledním okamžiku se stáhlo zpět. Stopa, pokud mohl Conan odhadnout, patřila neuvěřitelně mohutné hyeně.

Z plných plic vykřikl N’gorovo jméno. Džunglí vládlo hluboké, nehybné ticho, ve kterém se jeho výkřiky rozléhaly slabě, prázdně a bezmocně. Slunce nebylo vidět, ale jeho smysly, dlouho cvičené v divočině mu říkaly, že den se chýlí ke konci. Pocítil paniku, když si uvědomil, že ležel beze smyslů celé hodiny. Spěšně se vydal po stopách válečníků, které se jasně rýsovaly ve vlhké půdě před ním. Táhly se v jednoduché řadě a on za nedlouho vyběhl na pralesní mýtinu. Tam se zastavil, jakoby zasažen bleskem, protože na první pohled poznal mýtinu, kterou viděl ve svém lotosovém snění. Mýtina byla poseta štíty a oštěpy odhozenými v naprostém zmatku.

Podle stop, které vedly z mýtiny do hloubi džungle, poznal Conan, že bojovníci skutečně prchali v divém zmatku. Stopy vedly jedny přes druhé a slepě se točily mezi stromy, pak vyběhl Conan nečekaně a náhle z pralesa a ocitl se na úpatí skalnatého pahorku. Úbočí stoupalo příkře vzhůru a pak se lámalo dolů v kolmou stěnu, zhruba dvanáct metrů vysokou. Na okraji útesu se krčil jakýsi živý tvor.

Při prvním pohledu Conana napadlo, že je to veliká, černá gorila. Pak poznal, že je to obrovský černý muž, který dřepěl v opičím postoji, dlouhé paže se mu kývaly volně podle těla a z ohrnutých rtů mu odkapávala pěna. Až ve chvíli, kdy tento tvor se vzlykavým.výkřikem zaútočil, poznal Conan N’goru. Černý válečník si nevšímal Conanových výkřiků, oči se mu koulely a odhalovaly téměř celá bělma a v obličeji, staženém v nelidskou masku se bíle blýskaly vyceněné zuby.

Conana přeběhl záchvěv hrůzy, kterou téměř u všech normálních lidí vyvolává setkání se šílencem. V následujícím okamžiku probodl mečem tělo bývalého druha a vyhnul se zakřiveným pažím, kterými se ho ještě v pádu pokoušel N’gora dosáhnout. Pak přešel ke kraji útesu.

Na okamžik se tam zastavil a upíral zrak na divoce rozeklané balvany hluboko dole. Mezi balvany leželi N’gorovi kopiníci, v příšerných groteskních pozicích, které mluvily o přelámaných údech a rozdrcených kostech. Žádný z nich se nehýbal. Mračna velikých černých much hlasitě bzučela nad kameny postříkanými krví a mravenci začali svou příšernou hostinu. Na okolní stromy se slétali draví ptáci a několik šakalů při pohledu na muže, stojícího na útesu, ucouvlo od mrtvých těl.

Conan stál chvíli bez jediného pohybu. Pak se obrátil a rozběhl se zpět stejnou cestou, kterou přišel, běžel neúnavným tempem vysokou travou a hustým křovím, přeskakoval liány, které se jako hadi kroutily napříč stezkou. Meč mu volně visel v ruce a nezvyklá bledost mu.pokrývala opálenou tvář.

Nic nerušilo nekonečné ticho, které zaplavovalo džungli. Slunce zapadlo a dlouhé stíny vykvetly z bahnité, černé země. Conan se proplétal těmito obrovskými stíny, vyslanci plíživé smrti, jako záblesk šarlatu a modré oceli. Jediný zvuk, s výjimkou jeho přerývaného dechu, nerušil mrtvé ticho, když vyrazil z tmavého podrostu do šera na břehu řeky.

Viděl galéru, přiraženou bokem k ztrouchnivělému molu a trosky města, které se opile tyčily proti hasnoucímu nebi.

A tu a tam mezi pobřežními kameny svítily jasnější barevné skvrny, jakoby bezstarostná ruka pokropila okolí karmínem.

Znovu stál Conan nad dílem smrti a ničení. Tam na zemi leželi jeho kopiníci, kteří už mu nikdy nevzdají čest. Od kraje džungle až k říčnímu břehu, mezi práchnivějícími pilíři a podél zborcených zdí, ležely zohavené, potrhané zbytky mužů, teď již napůl ohlodané zvířaty, ptáky a hmyzem.

Všude kolem těl a jejich zbytků byla ve vlhké půdě spousta velikých otisků, podobných stopám hyeny.

Tiše vykročil Conan po molu a vstoupil na galéru, nad jejíž palubou bylo zavěšeno cosi, co svítilo v šeru večera bílou barvou slonoviny. Neschopen slov hleděl Cimmeřan na Bélit, Královnu Černého pobřeží, visící z ráhna její vlastní galéry. Mezi ráhnem a bílým hrdlem se napínal řetěz rudých perel, které zářily ve slabém světle jako ztuhlé krůpěje krve.

4. Útok ze vzduchu

Měl nad hlavou stín, co blížil se tmou tmoucí,

čelisti dravé chtěly jej trhat a rvát,

hustěji než déšť padaly krůpěje rudé, má láska však silnější než smrt bude

a ani pekel brány horce žhnoucí mi nezabrání mu po boku stát.

– Bélitina píseň –

Džungle, mlčenlivý černý obr, sevřela zříceninami pokrytou mýtinu do ebenových paží. Měsíc nevyšel a hvězdy zářily jako kapky roztavené ambry na obloze, která páchla smrtí. Na pyramidě, uprostřed pobořených věží seděl Conan – Cimmeřan, nehybný jako socha odlitá z bronzu. Hlavu měl opřenu o mohutné pěsti. V okolních temných stínech bylo slyšet plíživé kroky měkkých tlap a tu a tam se zaleskly rudé oči. Mrtví leželi stále tam, kde padli. Ale na palubě Tygřice, na hranici z rozbitých lavic, rozlámaných oštěpů a leopardích kožešin, ležela královna Černého pobřeží, zahalená do rudého Conanova pláště a připravená k poslední cestě. Její poslední lože bylo opravdu královské. V hromadách kolem ní byla nakupena celá její kořist – role hedvábí, zlatem protkávaných látek, stříbrných lemovek, soudky drahých kamenů a zlatých mincí, stříbrné cihly a bohatě zdobené zbraně.

O kořisti získané v proklatém městě by mohly vyprávět už. jen chladné vody řeky Zarkheby, do kterých ji Conan s divokými kletbami naházel. Teď seděl zachmuřeně na vrcholku pyramidy a čekal své neviditelné nepřátele. Divoký vztek, který jej ovládal, zahnal jakýkoliv náznak strachu. Nevěděl, co se z temnoty může vynořit, ale ani o to nedbal.

Už nepochyboval o tom, že to, co se mu zdálo pod černým lotosem, se skutečně stalo. Pochopil, že N’gora a jeho válečníci, kteří na něj čekali na pralesní mýtině, byli skutečně zahnáni na útěk okřídlenou obludou, která je napadla ze vzduchu. S výjimkou svého náčelníka v panickém úprku popadali z vrcholku útesu. N’gora jediný unikl jejich osudu, i když jen proto, aby propadl šílenství. Mezitím, těsně potom, nebo snad těsně před tím, postihl příšerný osud i skupinu, která zůstala na říčním břehu. Conan nepochyboval o tom, že utkání u řeky bylo spíš masakrem, než bojem. Černoši zachváceni neovladatelným strachem pravděpodobně nebyli schopni pozvednout zbraně k obraně, když je napadl nelidský nepřítel.

Neměl ani ponětí o tom, proč on sám byl ušetřen tak dlouho. Snad proto, že jej zlomyslná síla, která ovládala okolí řeky, chtěla ušetřit a mučit jej smutkem a strachem. Všechno ukazovalo na inteligenci lidskou nebo vyšší – nejdřív rozbité soudky s pitnou vodou, aby piráti museli rozdělit své síly, pak vyvolání paniky v černých válečnících a jejich útěk řízený tak, aby skončili v hlubině pod útesem. Naposled pak příšerný žert s rudým náhrdelníkem, zadrhnutým kolem Bélitina bílého hrdla jako popravčí smyčka.

Bylo jasné, že se tajemný protivník, který si Conana vyhlédl jako poslední oběť a nechal jej projít tím největším duševním utrpením, chystá uzavřít celé drama tím, že jej pošle za jeho druhy. Conanovy rty, chmurně sevřené, se ani nezachvěly, ale v očích se mu objevil podivný, téměř pobavený záblesk.

Měsíc pomalu stoupal vzhůru a jeho záře se odrážela od Cimmeřanovy přilby zdobené rohy. Žádný výkřik neprobudil spící ozvěnu a přece náhle džungle zatajila dech a ve vzduchu bylo cítit napětí. Conan instinktivně uvolnil v pouzdře široký meč. Pyramida, na jejímž vrcholku seděl, byla čtyřboká. Po jedné straně, té obrácené k džungli, stoupalo široké schodiště. V Cimmeřanových rukou se ocitl silný shemitský luk, takový, s jakým naučila svou posádku zacházet Bělit. U nohou mu ležela hromádka šípů, obrácených opeřenými konci k němu. Conan poklekl na jedno koleno.

V neproniknutelné temnotě mezi stromy se cosi pohnulo. Teď uviděl Conan tmavě skvrnitou hlavu a ramena, zdůrazněná září měsíce. Pak z temnoty začaly vybíhat přikrčené tmavé siluety, tiché a rychlé. Dvacet skvrnitých hyen, jejichž tesáky se matně leskly v měsíčním svitu a jejichž oči plály tak, jak neplanou oči žádného obyčejného zvířete.

Bylo jich dvacet. Takže pirátské oštěpy si přeci jen vybraly v divoké smečce svou daň. Už ve chvíli, kdy si uvědomil tohle, natáhl Conan tětivu luku až k uchu, zaznělo zadrnčení, jeden z útočících stínů vyskočil vysoko do výšky a padl. Ostatní to nezpomalilo ani v nejmenším. Jako smrtící déšť mezi ně padaly Cimmeřanovy šípy, hnané silou jeho ocelových svalů a divokou nenávistí, která se mu usadila v srdci.

Nepříčetná zuřivost zbystřila jeho smysly tak, že ani jeden šíp nechybil. Vzduch se naplnil opeřenou smrtí, zkáza, kterou rozséval mezi útočící smečkou, byla úděsná. K úpatí pyramidy z nich doběhla necelá polovina. Další padaly na schodišti. Při pohledu do jejich planoucích očí, Conan věděl, že to nejsou obyčejná zvířata. Nebyla to jen jejich nepřirozená velikost, která je činila jinými. Vyzařovaly auru tak zřetelnou, jako černá mlha, vznášející se nad bahniskem plným mrtvých. Jakým zrůdným alchymistickým procesem byly tyto bestie oživeny, si netroufal ani hádat, ale věděl, že stojí proti zlu, temnějšímu než sama Skelská studna.

Vyskočil, ze vší síly znovu natáhl luk a vystřelil poslední šíp na mohutný, chlupatý stín, který se mu vrhl po hrdle. Šíp se proměnil v letící záblesk měsíčního světla, který oko téměř nestačilo sledovat a zrůdné zvíře, zaražené uprostřed skoku, se zřítilo k zemi prostřeleno skrz na skrz.

Pak se na něj vrhl zbytek smečky, úděsný vír planoucích očí a vyceněných tesáků. Prvního z útočníků smetla čepel Conanova širokého meče, ale společný náraz několika těl jej srazil k zemi. Jednu úzkou lebku rozbil masivní hlavicí rukojeti a cítil, jak mu po ruce stéká krev, mozek a úlomky kostí. Pak upustil meč, který mu v boji na tak krátkou vzdálenost nebyl už nic platný a uchopil za krk další dvě z odporných stvoření, která jej škrábala a trhala. Všichni bojovali bez jediného zvuku. Odporný, nakyslý pach jej dusil, oslepoval jej vlastní pot. Jen díky zbroji nebyl ve chvíli roztrhán na kusy. Vzápětí se jeho pravá ruka sevřela na chlupatém krku a roztrhla jej. Levou rukou minul hrdlo druhého zvířete, ale podařilo se mu zachytit jednu přední nohu a zlomit ji. Z chřtánu zraněného zvířete se vydral krátký, lidskému hlasu podobný výkřik, jediný zvuk, který zatím v boji zazněl. Při tomto příšerném zvuku Conan na okamžik povolil stisk.

Další hyena, které z poraněné krční tepny stříkala krev, se na něj vrhla v posledním záchvatu divokosti a zaťala mu zuby do krku. Naštěstí přesně v té chvíli, kdy Cimmeřan cítil, jak se mu její tesáky svírají na hrdle, zcepeněla a povolila sevření.

Druhá, poskakující jen na třech nohách, se pokoušela Conanovi seknutím čelisti roztrhnout břicho tak, jak to dělají vlci. Naštěstí mu jen pokřivila články kroužkové košile. Conan odhodil mrtvé zvíře a uchopil rukama zmrzačenou hyenu. S úsilím, které vynutilo z jeho krví potřísněných rtů bolestné zaúpění, zvedl zápasící a trhající obludu nad hlavu. Na okamžik se zakymácel, tvář mu ovanul páchnoucí dech, silné čelisti se mu svíraly těsně u hlavy, ale pak odhodil nesmírnou silou zvíře od sebe, takže dopadlo na mramorové schody o kus níž.

Otočil se na široce rozkročených nohách a namáhavě chytal dech. Jak se mu pomalu zaostřoval zrak, znovu spatřil tmavou džungli a zářící měsíc. V uších mu hlasitě zazněl pleskot obrovských netopýřích křídel. Když se vrhl pro meč, potácel se, ale pak se opile rozkročil a pozvedl těžkou čepel oběma rukama nad hlavu. Z čela a očí setřásl krev a zrakem těkal po nebi, aby včas uviděl posledního nepřítele.

Útok ze vzduchu zatím nepřišel, zato pyramida se mu náhle zachvěla pod nohama. Uslyšel dunivý rachot a spatřil, jak se silný pilíř vedle něj zavlnil jako stéblo. Jako probuzen z těžkého snu odskočil bleskově stranou. Vyrazil ke schodišti a vrhl se dolů. Cítil, jak se mu stupně bortí pod nohama. Ve chvíli, kdy ucítil pod nohama pevnou zem, se pyramida za ním za děsivého skřípání a dunění zřítila. Pilíř spadl s třeskotem dolů a rozpadl se na tisíce kusů. Na krátký oslepující okamžik se Conanovi zazdálo, že z oblohy padá mramorový déšť. Pak hromada rozdrceného kamene znehybněla a bíle světélkovala v měsíčním světle.

Conan se pohnul a setřásl ze sebe mramorovou tříšť, která jej pokrývala. Jeden z větších úlomků mu srazil přilbu a napůl jej omráčil. Přes nohy mu ležel kus pilíře, který jej tiskl k zemi. Nebyl si jist, zda nemá zlomené nohy. Černou hřívu měl slepenou potem. Z ran na krku a rukou mu prýštila krev. Pozvedl se na jedné ruce a zápasil s kamenem, který jej věznil.

V ten okamžik cosi na zlomek minuty zastínilo hvězdy a dosedlo na trávník nedaleko něj. Namáhavě se otočil a spatřil křídlatého! S nesmírnou rychlostí tvor zaútočil a vtom krátkém okamžiku stačil Conan zachytit zmatený obraz obrovského stvoření, lidské karikatury, pohybující se na silných, křivých nohách. Napřažené paže vypadaly spíš jako černé pařáty, znetvořená hlava připomínala hlavu lidskou jen párem krvavě rudých očí. Nebyla to ani věc ani člověk, zvíře ani ďábel. Tvor byl směsí prvků lidských, právě tak jako podivných a neznámých.

Cimmeřan však neměl čas se zabývat úvahami na toto téma. Vrhl se po svém meči, který ležel nedaleko, ale prsty jeho ruky minuly zbraň o několik centimetrů. V divokém zoufalství uchopil úlomek sloupu, který jej věznil a žíly na spáncích mu naběhly, když napjal všechny svaly v pokusu se osvobodit. Cítil, jak se kámen pomalu posunuje. Zároveň si však uvědomil, že obluda jej dostihne dřív, než bude volný a byl si jistý, že paže s černými pařáty znamenají smrt.

Okřídlený netvor neváhal. Vzápětí se již tyčil nad Conanem, paže doširoka rozpřažené a v tom okamžiku se mezi ním a jeho obětí objevil bílý záblesk.

Na jeden krátký, nesmyslný okamžik tam stála vibrující bílá silueta, plná divoké lásky. Omámený Cimmeřan viděl její pružnou postavu mezi sebou a útočícím netvorem. V měsíčním svitu matně světélkovala jako leštěná slonovina, viděl záblesk tmavých očí a poletující vír černých lesklých vlasů. Rudé rty měla pootevřeny a z nich se vydral ostrý výkřik, kovově zvonivý, když zaútočila na hruď obludy.

“Bélit,” vydralo se Conanovi ze ztaženého hrdla. Vrhla po něm rychlý pohled a v jejím zraku viděl plát lásku, lásku divokou a vše pohlcující, lásku nespoutanou jako živly a pálící jako tekoucí láva. Pak byla pryč a Conan viděl jen okřídleného tvora, který se v neovladatelném strachu zapotácel s pažemi pozvednutými k obraně. Conan si znovu s bolestí uvědomil, že Bélit ve skutečnosti leží na hranici navršené na palubě Tygřice. V uších mu zazněla její vášnivá slova: “Kdybych byla mrtva a ty jsi bojoval na život a na smrt, vrátila bych se z prázdnoty…”

S příšerným výkřikem znovu napjal všechnu sílu a odvalil balvan stranou. Křídlatý se vzpamatoval a zaútočil znovu. Tentokrát se mu vrhl Conan v ústrety a v žilách se mu rozléval oheň šílenství. Když se rozmáchl těžkým mečem, svaly na předloktích mu naběhly jako provazce. Otočil se na patě a pak přidal k síle svalů i setrvačnost, kterou široká čepel získala ve svištivém oblouku. Ostří zasáhlo útočící obludu ve výši boků a v následujícím okamžiku padly křivé nohy na jednu stranu a trup na druhou, když meč přeťal celé zrůdné tělo v půli.

Conan stál v tichu naplněném měsíční září, krvavý meč v ochablé ruce, a zachmuřeně se díval na pozůstatky svého nepřítele.

Rudě se lesknoucí oči pomalu pohasly a potáhly se matnou blankou, obrovské znetvořené ruce se zprvu divoce zavíraly a otvíraly a pak ztuhly. Nejstarší rasa, žijící na Zemi vyhynula.

Conan pozvedl hlavu, aby zjistil, zda jsou i všechna zvířata, která obluda používala jako otroky a katy, mrtva. Těla, která spatřil na trávě okolo, nepatřila zvířatům. Zem okolo něj byla poseta těly lidí, nahých mužů s tmavou pletí a orlími profily, těly zohavenými údery meče nebo posetými šípy. Před Conanovýma očima se jeden po druhém postupně měnili v prach.

Proč křídlatý nepřišel na pomoc svým otrokům, když s nimi Conan bojoval? Bál se snad dostat se na dosah tesáků a drápů, které by se mohly obrátit proti němu? V té deformované hlavě byla uložena zchytralost i opatrnost, ale nakonec mu to nebylo nic platné.

Cimmeřan se otočil na podpatku, vydal se k práchnivějícímu molu a vstoupil na palubu galéry. Pár úderů mečem přeťalo lana a Conan přešel ke kormidlu. Tygřice se pomalu zahoupala ve stojaté vodě a začala líná klouzat ke středu řeky, kde ji nakonec uchvátil hlavní proud. Conan stál nehybně opřený o kormidlo a zachmuřený zrak upíral na tmavý obrys rudým pláštěm zahaleného těla, ležícího na hranici, jež byla hodná králů.

5. Pohřební hranice

Konec je nájezdů a bojů společných, zmrtvěla vesla,

umlkl vítr v lanoví a rudou vlajku, postrach pobřeží,

už nerozvine nikdy větru van,

zas lásku, kterou dals mi kdys, pohltí modrý oceán.

– Bélitina píseň –

Vlny oceánu znovu pozlatil úsvit. Ústí řeky však zrudlo jinou září. Na bílé pláži stál Conan – Cimmeřan opřený o svůj meč a. pozoroval Tygřici, která se právě vydala na svou poslední plavbu. Oči, kterými pozoroval nekonečné moře byly prázdné, bez lesku. Zázračné štěstí i sláva, které prožíval na nekonečné modré hladině, nenávratně zmizely. Proběhl jím divoký záchvěv, když upřel oči k zelenému obzoru, který pozvolna přecházel v růžovou záři úsvitu, plnou tajemství.

Bélit pocházela z moře, kterému dávala půvab a lesk. Bez ní se valilo prázdné; šedá pustá pláň prostírající se od pólu k pólu. Patřila moři a on teď vracel její tělo věčně tajemným a nekonečným mořským pláním, víc udělat nemohl. Třpytící se modř jej teď odpuzovala mnohem víc, než hustá, zelená stěna, která mu šuměla za zády a šeptala o nesmírné divočině, do jejíchž hlubin se zanedlouho musí ponořit.

Žádná ruka nesvírala kormidlo Tygřice, žádná vesla ji nepoháněla modrozelenou vodou. Ale svěží vítr nadul její hedvábnou plachtu a tak, jak letí oblohou divoká labuť, vyplula galéra na širé moře. Plameny na palubě se vzpínaly výš a výš, až pohltily stěžeň a zahalily postavu v šarlatovém plášti ležící na rozhořené hranici.

Tak odešla Královna Černého pobřeží a Conan opřený o těžký meč, stál nehybně na břehu, dokud rudá záře nezmizela v modravém oparu a úsvit nepostříkal mořskou hladinu barvami zlata a krve.

ÚDOLÍ ZTRACENÝCH ŽEN

V době, kdy Conan žil a bojoval po boku Bélit, získal jméno Amra – Lev, a to jméno jej pak provázelo po celý zbytek života. Bélit byla jeho první velikou láskou a po její smrti mnoho let nevyplul na moře. Místo toho se vydal do vnitrozemí a přidal se k prvnímu černému kmeni, který mu poskytl útulek – k bojovným Bamulům. V několika měsících se bojem a intrikami dostal na místo válečného náčelníka Bamulů, jejichž síla pod jeho vedením rychle vzrůstala.

1.

Zvuky bubnů a rohů z mohutných sloních klů ohlušovaly, ale v uších Livie zněly jako mumlání, mdlé a vzdálené. Ležela na lůžku ve velké chatrči a potácela se mezi blouzněním a polovičním šílenstvím. Zvuky a pohyb venku k ní doléhaly jen stěží. Její vědomí, i když zastřené, se stále vracelo k nahé, svíjející se postavě jejího bratra, k jeho krvi, proudící po roztřesených stehnech. Proti mlžné temnotě šerých, propletených stínů a tvarů v pozadí se jeho tělo rýsovalo nemilosrdně zřetelně. Vzduch jako by se stále chvěl zmučeným jekem, smíšeným a proplétajícím se s šelestem ďábelského smíchu.

Neuvědomovala si své bytí jako samostatné, oddělené a lišící se od zbytku vesmíru. Byla ponořena ve víru bolesti, která ji vykrystalizovala v obličeji. Ležela bez myšlenky a bez pohybu, zatímco venku duněly bubny, troubily rohy, barbarské hlasy zpívaly příšerné melodie, bosé nohy pleskaly o udusanou zem a otevřené dlaně tleskaly jedna do druhé.

Nakonec však si uvědomila, že je stále ještě živá a bez nejmenšího zranění. Přijala tento fakt s tupým údivem, ale bez díků. Připadalo jí to naprosto bez významu. Mechanicky se posadila na lůžku a rozhlédla se kolem sebe. Její končetiny se pokusily slabě pohnout, jako by reagovaly na mechanické procitnutí nervového centra. Nahé nohy nervózně spočinuly na tvrdé, ušlapané hlíně podlahy. Paže křečovitě trhly lemem slabé spodní tuniky, která byla jejím jediným oděvem. Mechanicky to zkusila ještě jednou. Připadalo jí dávno, velmi dávno, co jí sprosté ruce strhly ostatní šat a ona se rozplakala zděšením a hanbou. Teď už by taková malá, zlá věc nezpůsobila tak velké hoře. Velikost urážky a potupy po všem, co prožila, ustoupila do pozadí, jako všechno kolem.

Dveře chatrče se otevřely a vstoupila žena, pružná, kočičí bytost. Její tělo zářilo jako vyleštěný eben. Oblečena byla pouze do proužku hedvábí obtočeného kolem beder. Bělmo jejích očí odráželo záři ohňů venku, jak jimi zlobně koulela.

Přinesla bambusovou mísu s jídlem. Kouřící maso, opečené sladké brambory, moučné, nepoddajné kusy domorodého chleba a nádobu z tepaného zlata, plnou piva z yarati. Všechno to položila na lůžko, ale Livie si toho nevšímala. Seděla a otupěle hleděla na protější zeď, ověšenou rohožemi upletenými z bambusových výhonků. Mladá domorodka se zasmála, tmavé oči a bílé zuby se jí zableskly a se syčením nevraživých oplzlostí a zlomyslných lichotek se otočila a pyšně odešla z chatrče. Posměšně nestoudným pohybem kyčlí vyjádřila víc, než by mohla – urážlivě – vyjádřit civilizovaná žena slovy.

Hlas dívky, ani její jednání neproniklo pod povrch Liviina vědomí. Byla stále obrácena do sebe. Stále ještě obrazy v její duši zastiňovaly vnější svět, který vypadal jako nereálné panoráma zjevení a stínů. Mechanicky, aniž by cokoliv cítila, jedla a pila.

Nakonec stejně mechanicky vstala a nejistě prošla chatrčí, aby se mezerou v bambusu podívala ven. Její vědomí zaznamenalo nějakou změnu v zabarvení zvuku bubnů a rohů, aniž by si to uvědomila.

Nejprve nerozeznávala vůbec nic. Vše bylo chaotické a zastřené, tvary se spojovaly a mísily, kroutily a vinuly, černé, beztvaré špalky se pohybovaly proti krvavě rudému pozadí, které chvílemi tmavlo a pak zase vzplálo. Potom pohyb i předměty přijaly své náležité proporce a ona rozeznala muže a ženy pohybující se kolem ohňů. Rudé světlo se lesklo na stříbrných a slonovinových ozdobách, bílá pera se rýsovala proti záři, nahé postavy si pyšně vykračovaly, siluety vystupovaly z temnot a rýsovaly se proti rudému světlu.

Na stoličce ze slonové kosti seděla, obklopena obry v přilbách zdobených peřím, oblečenými pouze do pásů z leopardí kůže, tlustá, dřepící postava, odporný, ropuše podobný tlusťoch, kolem něhož se vznášel pach vlhké hnijící džungle a noční bažiny. Jeho týl byl tak obalen tukem, že to vypadalo, jako by hlava byla naražena přímo na tělo, oči vyhlížely jako třpytící se uhlíky ve vyschlém černém pařezu. Jejich strašlivá vitalita kontrastovala s nehybností obrovského těla.

Dívčin upřený pohled spočinul na této postavě. Její tělo ztuhlo a napjalo se, jako by se v ní vzedmula vlna šílenství. Z neinteligentního automatu se náhle stal vnímavý, živý tvor, podrážděný a citlivý. Bolest se změnila v nenávist stejně intenzivní, jako byla před tím bolest. Měla pocit tvrdosti a křehkosti, jako by se celé její tělo proměnilo v ocel. Cítila, jak z ní nenávist proudí téměř hmatatelně ven, po přímce jejího pohledu. Připadalo jí, že cíl té nenávisti musí padnout ze své vyřezávané stolice mrtev jen silou zášti.

Ale jestliže Bajujh, král Bakalahu, cítil nějaký duševní neklid, způsobený pohledem jeho zajatkyně, nedal to na sobě znát. Dál si plnými hrstmi cpal žabí ústa jídlem z mísy, kterou držela klečící žena. Upřeně se díval dolů na širokou cestu, vytvořenou jeho poddanými, kteří se s ohnutými hřbety rozestoupili na obě strany. Tou cestou přicházela, jak si Livie uvědomovala, nějaká důležitá osobnost. Livie tak usoudila z pronikavého zvuku rohů a bubnů. Nemýlila se.

Zástup bojovníků, seřazených do trojstupu, pochodoval přímo ke slonovinovému trůnu, hustá řada vlajících chocholů a lesknoucích se kopí se vinula pestrým davem. V čele ebenových kopiníků kráčela postava, na kterou Livie překvapeně pohlédla. Srdce se jí na okamžik zastavilo, než se rozbušilo vzrušením. Proti temnému pozadí se rýsovala postava toho muže naprosto zřetelně. Byl oblečen stejně jako jeho průvod v leopardí suknici a přilbě s chocholem, ale byl to běloch.

Neměl chování prosebníka či podřízeného, když došel před slonovinový trůn. Zastavil se před sedící postavou a zástup se náhle ztišil. Livie cítila napětí, i když jen nejasně tušila, co se děje. Bajujh chvíli seděl a natahoval svůj krátký krk jako obří žába. Potom, jako by proti své vůli, byl vytažen pevným upřeným pohledem příchozího, vykolébal se z trůnu, postavil se a groteskně škubal oholenou hlavou.

Náhle napětí zmizelo. Strašlivý pokřik zazněl z davu domorodců. Na cizincův pokyn vztyčili jeho bojovníci kopí a vzdali králi Bajujhovi čest. Ať to byl kdokoliv, musel být příchozí v této divoké zemi nesmírně obávaný a silný, jestliže sám král Bajujh vstal, aby jej přivítal. Silou rozuměla Livie vojenskou zručnost, protože násilí byla jediná věc, kterou tato divoká rasa uznávala.

Livie hleděla trhlinou ve zdi chatrče a pozorovala cizince. Jeho vojáci se smísili s Bakalahy, tančili, hodovali a pili pivo. Cizinec seděl s několika veliteli, Bajujhem a náčelníky Bakalahů se zkříženýma nohama na rohožích a vydatně se cpal a popíjel. Viděla, jak se jeho ruce noří do kuchyňských nádob, společných pro všechny a jak se jeho ústa dotýkají poháru s pivem, ze kterého pil i Bajujh. Nicméně si všimla, že dbal na respekt patřící králi. Protože cizinec neměl důstojné sedadlo, Bajujh také opustil svůj trůn a usedl na jednu z rohoží spolu s hosty. Když byla přinesena nová konvice piva, král Bakalahu z ní sotva usrkl, než ji podal bělochovi. Celá tato obřadná zdvořilost ukazovala cizincovu moc, sílu a prestiž. Livie se chvěla vzrušením a dech se jí tajil, jak se jí v mysli náhle vynořil plán. Pohlédla na bělocha, s bolestným napětím si vtiskla do paměti každý detail jeho postavy. Byl vysoký. Žádný z obřích černochů ho nepřevyšoval ani vzrůstem, ani silou. Pohyboval se s lehkou pružností velkého pantera . Když se v jeho očích odrazilo světlo plamenů, zazářily modrým ohněm. Nohy mu chránily vysoko šněrované sandály, u pasu měl zavěšen meč v kožené pochvě. Jeho vzhled byl cizí, neznámý, ale byl to běloch a to Livii stačilo.

Hodiny míjely a zvuk hýření pomalu slábl, jak muži a ženy upadali do opilého spánku. Nakonec se i Bajujh potácivě vztyčil a zvedl ruce. Nebyl to ani tak pokus o pokyn k ukončení oslavy, jako spíš projev kapitulace v boji s nadmírou jídla a pití. Klopýtl, a byl zachycen bojovníky, kteří ho odnesli do jeho chatrče. Bílý muž vstal, aniž by se na něm jakkoliv projevilo množství piva, které vypil. Jeden z náčelníků Bakalahu, který byl ještě schopen chůze, ho doprovodil do chatrče pro hosty. Sotva v ní zmizel, tucet jeho kopiníků se rozestavilo kolem chýše, kopí pohotově. Cizinec přátelství Bajujha zřejmě příliš nevěřil.

Se srdcem bijícím jako kladivo vyklouzla Livie z chatrče, která byla jejím vězením, minula chrápající Bajujhovu gardu a jako slonovinový stín se blížila k cizincově chatrči. Seděl u ní černý obr s hlavou položenou na kolenou. Původně byla vězněna v této chatrči a věděla o otvoru na zadní straně, zastřeném rohoží. Našla ho, protáhla jím své pružné tělo a odhrnula zavěšenou rohož.

Zář ohňů z venku měkce osvětlovala vnitřek chatrče.

Zrovna když spouštěla rohož, zaslechla tichou kletbu, ucítila ve vlasech pevné sevření a pak byla provlečena otvorem a sražena na kolena. Zapotácela se, ale rychle se vzpamatovala, odhrnula si kadeře z očí a pohlédla vzhůru do obličeje bělocha, který stál před ní s výrazem úžasu v zachmuřeném obličeji. V ruce držel obnažený meč, z očí mu sršely blesky. Nedokázala posoudit, zda hněvem, podezřením či úžasem. Hovořil jazykem, kterému nerozuměla. Jazykem, který nebyl černošského původu, ale přesto neměl civilizovaný zvuk.

“Oh, prosím,” zasténala. “Ne tak hlasitě. Uslyší to…”

“Kdo jsi?” zeptal se ophirštinou s barbarským přízvukem. “U Croma, nikdy by mě nenapadlo, že se v této ďábelské zemi setkám s bílou ženou!”

“Jmenuji se Livie”, odpověděla. “Jsem Bajujhova zajatkyně. Oh, prosím, vyslechněte mě. Nemohu zde zůstat dlouho. Musím se vrátit dříve, než zjistí, že jsem zmizela z chatrče. Můj bratr,” vzlykla, ale pak pokračovala: “Můj bratr byl Theteles, oba jsme z domu Chalkuse, vědce a šlechtice z Ophiru. Na zvláštní pověření krále Stygie byl můj bratr vyslán do Kheshatty, města čarodějů, aby studoval jejich umění. Já ho doprovázela. Byl to ještě chlapec, mladší než já…” Zajíkla se a ztichla. Cizinec nic neříkal, stál a hleděl na ni spalujícím pohledem. Jeho zamračený obličej nic nevyjadřoval. Bylo v něm něco nezkrotného a divokého, co ji děsilo a rozčilovalo.

“Černí Kushité vpadli do Kheshatty,” pokračovala rychle. “Blížili jsme se k městu s velbloudí karavanou, když nás napadli. Naše stráž utekla a nájezdníci nás odvlekli sebou. Neublížili nám, říkali, že budou vyjednávat se Stygijci a budou za nás požadovat výkupné. Jeden z náčelníků chtěl ale celé výkupné pro sebe a se svými lidmi nás svázal, vykradl se v noci z tábora a utekl s námi daleko na jihovýchod, na velké pláně Kushe. Tam je přepadla a pobila banda bakalahských nájezdníků. Theteles a já jsme byli odvlečeni do tohoto zvířecího brlohu…” vzlykala křečovitě. “Dnes ráno mého bratra zmrzačili a pak zavraždili přímo před mýma očima…” Odmlčela se, protože jí na okamžik paměť vypověděla službu. “Hodili jeho tělo šakalům. Nevím, jak dlouho jsem byla v bezvědomí…”

Nedostávalo se jí slov, jen zvedla oči k neproniknutelné cizincově tváři. Náhle ji přepadla šílená zuřivost. Zvedla ruce a bušila do jeho silných prsou. Očividně to na něj nezapůsobilo víc, než bzukot hmyzu.

“Proč tu stojíš jako tupé zvíře?” šeptala vztekle. “Jsi snad stejná bestie jako všichni zde? Oh, Mithro, a já si kdysi myslela, že většina lidí má svou čest. Teď vím, že každý člověk se dá koupit. Co víš o soucitu, cti či mravnosti? Jsi stejný lump jako ti ostatní, jen tvá kůže je bílá, duše je stejně černá jako jejich. Vůbec tě nezajímá, že muž tvé rasy byl odporně zavražděn těmito psy, že já jsem jejich otrokyně! Dobrá…”

Odstoupila od něho.

“Mohu ti dobře zaplatit,” vykřikla vztekle a strhla si tuniku z krásných bílých ňader. “Nejsem hezká? Nevzrušuji tě víc než ty domorodé holky? Nejsem dost dobrá odměna za trochu krvavé práce? Není panna s bílou pletí dost vysokou cenou za smrt? Zab toho černého psa Bajujha! Dopřej mně pohled na jeho prokletou hlavu, až se bude válet ve zkrvaveném prachu! Zab ho! ZAB HO!” Bila ho v rozrušení sevřenými pěstmi. “Pak si se mnou můžeš udělat, co budeš chtít. Budu tvou otrokyní!”

Stál mlčky, jako obrovský pochmurný symbol ničení a smrti, s rukou na jílci meče.

“Mluvíš, jako bys mohla sama rozhodovat o svém osudu a jako by krása tvého těla mohla otřást královstvím. Proč bych měl zabíjet Bajujha, abych tě dostal? Ženy jsou v této zemi levnější než banány a jejich ochota či neochota vůbec nic neznamená. Hodnotíš se příliš vysoko. Kdybych tě chtěl, nemusel bych proto bojovat s Bajujhem. Raději by mi tě dal, než by se mnou bojoval.”

Livie zalapala po dechu. Veškerý zápal z ní vyprchal, chatrč se jí v závrati zatočila před očima. Zapotácela se a klesla na zmačkanou hromadu pokrývek Hrubá slova neznámého, která jí vmetl do tváře a náhlé vědomí vlastní bezmocnosti ji připravily o všechnu naději a uvrhly do zoufalství. Lidské vědomí bezděčně lpí na známých hodnotách a postupech a to většinou i za situací a v prostředí, pro které jsou tyto veličiny cizí a nepoužitelné. I po tom všem, co Livie v poslední době zažila, se stále domnívala, že ženino svolení je klíčovým bodem hry, kterou chtěla hrát. Byla zaskočena skutečností, že na ní nezáleží. Nemohla pohybovat muži jako figurkami ve hře, protože sama byla jen malou figurkou.

“Vidím, že je nesmyslné doufat, že by se nějaký muž choval slušně, jak je zvykem v ostatních částech světa,” promluvila tiše, sotva si vědoma toho co říká, spíš jen myslela nahlas. Omráčena touto nejnovější schválností osudu, ležela bez hnutí, dokud neucítila ocelový stisk barbara na rameni. Muž ji opět postavil na nohy.

“Řekla jsi, že jsem barbar,” řekl drsně, “a to je pravda, Crom buď pochválen! A kdyby ses namísto změkčilým civilizovaným mužům svěřila na své cestě pod ochranu barbara, nebyla bys této noci otrokyní toho prasete. Jsem Conan, Cimmeřan, a můj život závisí na ostří mého meče. Ale nejsem takový pes, abych nepomohl ženě zajaté divochem. I když jsi mě nazvala lumpem, nikdy si neberu ženu bez jejího souhlasu. V různých zemích jsou různé zvyky, ale je–li muž dost silný, může své vlastní dodržet kdekoliv. A mne nikdy nikdo nenazval slabochem! I kdybys byla stará a ošklivá jako sup, ten ďáblův miláček, dostal bych tě pryč od Bajujha jen proto, že jsi mé rasy. Ale jsi mladá a krásná, a já už se dívám na domorodé holky tak dlouho, že je mi z toho špatně. Budu tu hru hrát po tvém, protože některé tvé zvyky odpovídají mým. Vrať se zpět do své chýše. Bajujh příliš pil, a této noci k tobě nepřijde. Příští noci to už bude Conanova postel, kterou budeš zahřívat, ne Bajujhova.”

“Jak toho dosáhneš?’ třásla se smíšenými pocity. “To jsou všichni tví bojovníci? Víc jich nemáš?”

“Je jich dost,” zabručel. “Jsou to Bamulové, každý z nich je odkojen válkou. Přišel jsem na žádost Bajujha. Potřebuje mě, abych se připojil k jeho útoku na Jihije. Dnes večer jsme hodovali. Zítra jsme se měli radit. Až s ním skončím, bude se radit v pekle!”

“Ty porušíš příměří?”

“V této zemi jsou příměří jen na to, aby se porušovala,” odvětil ponuře. “On porušil příměří s Jihiji. A až bychom společně vyplenili město, zničil by mne při první příležitosti, kdyby se mu podařilo oddělit mě od mé gardy. Co je v jiné zemi nejčernější zradou, zde je moudrostí. Nestal bych se vojevůdcem Bamulů, kdybych se nenaučil všechny lekce černých království. Nyní jdi zpět do své chatrče a spi, když teď už víš, že svou krásu nechráníš pro Bajujha, ale pro Conana.”

2.

Livie se přitiskla k otvoru v bambusové zdi a rozechvělá sledovala dění venku. Obyvatelé vesnice, otupělí a s myslí kalnou po včerejším hýření sice vstali pozdě, ale hned se pustili do příprav slavnosti nadcházející noci. Celý den seděl Conan v chatrči Bajujha, ale na čem se uradili, nemohla Livie vědět. Přemáhala se, aby skryla své vzrušení před jedinou osobou, která vstoupila do její chatrče, mstivou domorodou dívkou, nesoucí jí jídlo a pití. Dívka ale byla příliš vyčerpána po včerejším popíjení, než aby poznala změnu v chování své vězeňkyně.

Když se opět snesla noc, ohně ozářily vesnici a náčelníci opustili královu chatrč. Usedli na otevřené prostranství uprostřed vesnice, aby hodovali a provedli poslední obřadnou poradu. Teď nebylo tolik piva. Livie si všimla, jak se Bamulové jakoby náhodou stahují směrem ke kruhu, kde seděli náčelníci. Viděla Bajujha i naproti sedícího Conana, který se smál a hovořil s obrem Ajou, Bajujhovým válečným náčelníkem. Cimmeřan okusoval ohromnou hovězí kost a Livie zpozorovala, že vrhl pohled přes rameno. Jako by to byl signál, na který čekali, pohlédli všichni Bamulové na svého velitele. Conan se smál, ještě když vstal, jako by chtěl sáhnout do sousedního hrnce, a pak náhle Aju udeřil těžkou kostí. Bakalahský vojevůdce klesl pod strašlivou ranou, která jeho lebku naprosto rozdrtila. K nebi se vznesl strašlivý jekot, jak se Bamulové pustili do boje, podobni krví rozdrážděným šelmám.

Kuchyňské nádoby se převrhly, a opařily sedící ženy. Bambusové zdi se prohýbaly pod nárazy padajících těl, výkřiky agónie zněly do noci a nad vším tím zmatkem se nesl jásot nadšených Bamulů. Tu a tam zablesklo kopí, jako ponořené do purpurové záře.

Pak začala jatka. Akce nájezdníků překvapila nebohé vesničany svou nečekanou prudkostí. Vůbec nepočítali s možností útoku ze strany svých hostí. Většina kopí odpočívala v chatrčích, mnoho bojovníků bylo zpola opilých. Pád Aji byl signálem. Ostří se zabořila do stovek nic netušících těl. Potom nastal masakr.

Livie se nedokázala odtrhnout od otvoru. Bílá jako socha, odhodila dozadu zlaté kadeře a oběma rukama si stiskla spánky. Výkřiky hrůzy a vzteku zraňovaly její duši. Posekaná těla se svíjela a zmítala před jejíma očima, viděla, jak do nich vnikají kopí, viděla stříkající krev. Viděla kyje svištící vzduchem a dopadající strašlivou silou na hlavy obětí. Z ohňů, rozkopaných běžícíma nohama, byly vytrhávány pochodně, vylétaly jiskry, doškové střechy chatrčí doutnaly a pak vzplály. Pronikavé výkřiky bolesti se nesly nad vesnicí, jak byli její obyvatelé ještě živí házeni do plamenů. Pach sežehnutého masa prosytil vzduch, zamořený už pachem potu a čerstvé krve.

Liviino napětí povolilo. Z hrdla se jí vydral pronikavý výkřik utrpení, který zanikl v ryku vraždění a hukotu ohně. Marně přesvědčovala sebe samu, že jsou to její nepřátelé, kdo tak hrozně umírá, že v tohle doufala, tohle si přála, že právě tento strašný masakr je odplatou za zlo, které jimi na ní bylo spácháno. Hrůza jí sevřela hrdlo. Necítila s obětmi, které hromadně umíraly, žádnou lítost. Cítila jen strašný, panický strach.

Uviděla Conana. Jeho bílé tělo vystupovalo z tmavého pozadí, spatřila záblesky jeho meče, sledovala, jak muži okolo něho padají. Teď se celý chumel bojujících převalil kolem ohně a dívka letmo zahlédla tlustou, na bobku sedící postavu, která se svíjela v jeho středu. Conan se k ní prodíral davem, kryt ze stran svými černochy. Bylo slyšet tenké, nesouvislé kňučení. Tlak náhle povolil a ona letmo zahlédla vrávorající, zoufalou, ale stále sedící postavu, potřísněnou krví. Pak se dav opět semkl, zaleskla se ocel a dopadla do davu jako blesk do tmy.

Slyšela téměř zvířecí vytí, přecházející v primitivní jásot. Davem si klestila cestu Conanova vysoká postava. Kráčel k chatrči, ve které se krčila dívka a v ruce držel jako relikvii useknutou hlavu krále Bajujha, ozařovanou rudými plameny. Černé oči byly skelné, obrácené v sloup, takže bylo vidět pouze bělmo. Čelisti volně visely v úšklebku idiota, červené kapky hustě kropily zem.

Livie zasténala a couvla. Conan splnil své slovo. Přicházel si pro odměnu, v ruce nesl cenu, kterou žádala. Za chvíli ji sevře svýma krvavýma rukama a přitiskne na její rty ústa poznamenaná vražděním… Při té myšlence se jí zmocňovalo šílenství.

S výkřikem proběhla chatrčí a vrhla se ke dveřím v zadní stěně. Byly otevřené. Prosmykla se otvorem jako bílý duch, procházející říší černých stínů a rudých plamenů. Nějaký instinkt ji zavedl k ohradě, kde byli zavřeni koně. Bojovník, který právě spustil mříže oddělující ohradu koní od hlavní ohrady proti šelmám, vyjekl úžasem, když se kolem něho mihla. Chňapl po ní a uchopil výstřih tuniky. Téměř šílená se mu vytrhla a nechala přitom oděv v jeho rukou. Koně se plašili a vzpínali, cválali těsně kolem a srazili bojovníka do zvířeného prachu. Byli to hubení, šlachovití koníci kushitského chovu, zdivočelí ohněm a pachem krve.

Zachytila se vlající hřívy. Podklouzly jí nohy, ale pak se odrazila, vykopla nohy do výše a vydrápala se na hřbet koně. Zvířata, zdivočelá a šílena strachem se vrhla mezi plameny. Jejich malá kopyta rozhazovala jiskry v oslepujícím dešti. Překvapení černoši letmo spatřili nahou dívku, sedící na hřbetě koně letícího jako vítr. Plavé vlasy za ní vlály. Přeskočila ohradu proti šelmám a zmizela ve tmě.

3.

Livie nemohla koně vést, ani kdyby chtěla. Křik a světlo ohňů za ní se pomalu ztrácely. Vítr jí cuchal vlasy a laskal její nahé údy. Věděla jen, že se musí držet hřívy a jet, jet až na kraj světa, pryč od všeho trápení, smutku a hrůzy. Šlachovitý oř uháněl stále kupředu, až vyjel na pahorek ozářený hvězdami, klopýtl a jezdkyně mu přeletěla přes hlavu.

Dopadla na měkkou trávu. Chvíli ležela zpola omráčená a jako v mlze slyšela vzdalující se zvuk koňských kopyt

Když vstala, uvědomila si Ticho. Bylo téměř hmatatelné, měkké, temně sametové po strašném ryku barbarských rohů a bubnů, které ji doháněly po celé dny k šílenství. Pohlédla vzhůru, na veliké hvězdy bíle zářící na tmavé obloze. Měsíc nesvítil, ale světlo hvězd ozařovalo zemi klamným světlem s neobvykle ostrými stíny. Stála na tmavé vyvýšenině, která klesala mírnými svahy, jemnými jako samet pod světlem hvězd. V dálce zahlédla nejasný, temný pás, který označoval počátek vzdáleného pralesa. Byla zde pouze noc, neuvěřitelný klid a slabý vánek, který jako by klesal přímo z hvězd. Všechno bylo ponořeno do hlubokého spánku. Horké záchvěvy vánku jí připomenuly její nahotu. Neklidně se zachvěla a snažila se zakrýt tělo rukama. Pak si uvědomila osamělost noci. Byla sama, stála na pahorku a kolem nebyl nikdo a nic, jen noc a vítr. Najednou se jí ulevilo. Byla ráda, že je noc a že je sama. Nebyl zde nikdo, kdo by ji děsil, kdo by ji uchopil drsnýma, silnýma rukama. Podívala se směrem, kde svah klesal do širokého údolí. Vějířovité listy kapradin se tam lehce vlnily a světlo hvězd ozařovalo mnoho malých předmětů, rozesetých všude, po celém údolí, o kterém černoši mluvili s hrůzou. Údolí, kam utekly mladé ženy cizí, hnědé rasy, která obývala zemi před příchodem Bakalahů. Tam, vyprávěli černoši, byly proměněny v bílé květy. Tak je začarovali staří bohové, aby jim pomohli uniknout uchvatitelům. Nebylo radno tam chodit. Ale Livie se toho odvážila. Sešla dolů travnatými svahy, které hladily její něžné nohy jako samet. Šla se ponořit mezi kývající květy, kde na ni žádný muž nevztáhne své hrubé ruce. Conan řekl, že dohody jsou uzavírány proto, aby se porušovaly. Dobrá, porušila tedy dohodu s ním. Půjde do Údolí ztracených žen, ztratí se v samotě a věčnosti…

Pak stanula na dně údolí. Kolem byla spousta vlnících se stínů, velké bílé květy se kývaly a cosi si šeptaly. Potulovala se nazdařbůh, rozčesávala vějířovité listy drobnýma rukama, naslouchala šepotu větru v listech a nacházela dětské potěšení v zurčení neviditelného potůčku. Pohybovala se jako ve snu. Stále měla na mysli jediné: zde je v bezpečí před brutalitou mužů. Plakala, ale ten pláč byl radostný. Lehla si na trávník a přitiskla se k němu, jako by si jej chtěla udržet navždy.

Trhala květy a vplétala je ve věnci do svých zlatých vlasů. Jejich vůně byla jako všechno v údolí, snivá, a okouzlující.

Nakonec došla na mýtinu uprostřed údolí, kde spatřila velký kámen. Vypadal, jako by jej přitesaly lidské ruce a byl ozdoben kapradinami, květy a řetězy z květin. Zastavila se a hleděla k němu. Náhle se kolem ní probudil život, pohyb. Otočila se a uviděla postavy vystupující z mlhavých stínů. Štíhlé, pružné, nahé hnědé ženy s květy ve vlasech černých jako noc. Jako přízraky ze sna se shromáždily kolem ní a mlčely. Jakmile jim však pohlédla do očí, jala ji hrůza. Ty oči ve tmě svítily. Zářily světlem hvězd, ale nebyly to lidské oči. Postavy měly lidské, ale duše cizí a to se jim odráželo v očích. Livie se roztřásla strachy, had v jejím nově nalezeném ráji vztyčil svou odpornou hlavu.

Neměla kam utéct. Pružné, hnědé ženy byly všude kolem ní. Jedna z nich, hezčí než ostatní, přistoupila tiše k chvějící se dívce a objala ji hnědými pažemi. Dech jí voněl stejně, jako bílé květy. Její rty se přisály na rty Liviiny v dlouhém, strašném polibku. Ophiřanka cítila chlad, který jí proběhl žilami, údy jí zkřehly a jako bílá socha z mramoru ležela v rukou své uchvatitelky, neschopna řeči ani pohybu.

Rychlé, měkké ruce ji zvedly a položily na oltářní kámen, doprostřed lůžka z květin. Hnědé ženy spojily ruce v kruh a tančily kolem oltáře cizí, temný tanec. Nikdy slunce ani měsíc takový tanec neviděly. Velké, bílé hvězdy se rozzářily mnohem jasnějším světlem, jako by temné kouzlo žen našlo odpověď ve věcech kosmických a mocných.

Bylo slyšet monotónní zpěv, který se podobal lidským hlasům méně než volání bouře, šelest hlasů podobný šumu květů, které se pokyvovaly pod hvězdnou oblohou. Livie ležela sice při vědomí, ale neschopna ani toho nejmenšího pohybu. Nesnažila se nic pochopit. Ty podivné bytosti tančící kolem ní byly skutečností, ať jakkoli strašnou. A pak porozuměla. Skutečnost, která měla přijít, ji zastihla, jak bezmocně leží s pohledem upřeným na hvězdami poseté nebe, odkud, jak už věděla s naprostou jistotou, přijde něco, co z ní udělá stejně bezduchou bytost jako z těch nahých, hnědých žen okolo ní.

Nejprve vysoko nad sebou spatřila mezi hvězdami černý bod, který rostl a zvětšoval se. Rychle mohutněl do podoby netopýra, ale dál rostl, i když jeho tvar se už neměnil. Vznášel se nad údolím, pak začal padat kolmo k zemi. Jeho velká křídla se nad ní rozprostřela, takže ležela v jeho stínu. Všechen okolní zpěv stoupal do výše, do měkkého chvalozpěvu bezduché radosti, vítající boha, který si přišel pro čerstvou oběť, růžovou jako květina v rose rozbřesku.

Byl přímo nad ní. Její duše se krčila, mrazení sílilo. Věc měla netopýří křídla, ale tělo a nejasný obličej, který na ni shlížel, se nepodobal ničemu, co se narodilo na zemi, ve vodě nebo ve vzduchu. Věděla, že hledí na nejvzdálenější možnou mez hrůzy, na černou, ošklivou bytost, stvořenou v propastech černějších než noc, mimo dosah i těch nejdivočejších, šílených snů.

Protrhla neviditelná pouta, která svírala její hlas a vykřikla. Odpověděl jí hluboký, hrozivý pokřik. Slyšela dusot bosých nohou, všechno kolem ní se rozvířilo jako rozbouřená voda. Bílé květy se divoce zazmítaly, hnědé ženy v mžiku zmizely. Ohromný černý stín se nad ní stále vznášel, ale pak uviděla jinou postavu, s peřím kývajícím se ve světle hvězd, která mířila přímo k ní.

“Conane,” vykřikla mimoděk.

S divokým výkřikem se barbar ocitl jediným skokem na oltáři a dlouhé ostří zasvištělo vzduchem.

Velká, černá křídla se neslyšně vlnila. Livie, ztuhlá hrůzou uviděla, jak Cimmeřana, stojícího nad ní, obklopily černé stíny. Muž těžce oddechoval a jeho nohy dupaly po bílých květech. Tichem zněl jeho hlasitý dech a svist meče. Byl mrštěn vpřed a pak zpět jako krysa v sevření loveckého psa. Cosi jím otřáslo, krev prudce stříkala, tráva se zbarvila doruda, pak se smísila s bílými květy, které ležely rozdupané na zemi jako koberec.

Potom dívka, sledující ďábelský boj jako ve snách, jako v těžké noční můře, spatřila černou, okřídlenou věc, kolísající a vrávorající vysoko nad zemí. Ozval se tlukot zmrzačených křídel a zrůda, potrhaná a zbitá, prudce stoupala, až zmizela mezi hvězdami Její přemožitel, který se potácel závratí, držel rovnováhu jen díky meči, o který se opíral, nohy měl široce rozkročeny a tupě hleděl k obloze, ohromen vítězstvím, ale připraven okamžitě pokračovat v boji.

Po chvíli přistoupil Conan k oltáři. Těžce oddechoval a při každém kroku z něho kapala krev. Když se dotkl dívky, přerušil kouzlo, které na ni působilo. Zvedla se, sklouzla z oltáře a ucukla před jeho rukama. Opřel se o kámen a pohleděl na ni.

“Muži tě viděli utíkat z vesnice,” řekl. “Spěchal jsem za tebou tak rychle, jak jen to šlo. Sledoval jsem tvou stopu, i když to při světle pochodní nebylo jednoduché. Došel jsem do míst, kde tě kůň shodil. I když jsem pak neviděl tvou stopu v trávě, byl jsem si jist, že jsi šla do údolí. Moji muži sem nechtěli jít se mnou, proto jsem přišel sám. Co je to za ďábelské místo? Co to bylo za obludu?”

“Bůh,” zašeptala. “Černoši o něm vyprávěli. Bůh z daleka, z dávných časů.”

“Démon temnot,” zamumlal. “Oh, to není nic zvláštního. Za pásem světla, který obklopuje náš svět, je jich jako blech. Slyšel jsem o nich vyprávět mudrce ze Zamory. Občas se ty nestvůry dostanou do našeho světa, ale musí přitom přijmout nějakou hmotnou podobu. Muž s dobrým mečem, jako mám já, je vyrovnaným soupeřem jakémukoliv množství tesáků a drápů, pekelných i pozemských. Pojďme, moji muži čekají na pokraji údolí.”

Krčila se bez hnutí, neschopna slova, zatímco se na ni mračil. Pak řekla:

“Utekla jsem před tebou. Chtěla jsem tě podvést. Nesplnila jsem slib, který jsem ti dala. Podle dohody jsem byla tvoje, ale chtěla jsem před tebou utéct. Potrestej mě, jestli chceš.”

Setřel si z vlasů pot a krev a schoval meč do pochvy.

“Jdeme”, zabručel. “Nebyla to dobrá smlouva, kterou jsem uzavřel. Nelituji toho černého psa Bajujha, ale ty nejsi holka, kterou lze prodat nebo koupit. Zvyky mužů jsou v různých zemích různé, ale čest je jen jedna. Když jsem se na chvíli zamyslel, poznal jsem, že nechat si tě podle naší smlouvy by bylo totéž, jako tě znásilnit. Kromě toho nejsi pro tuto zemi dost tvrdá. Jsi dítě měst, knih a civilizovaných cest, což není tvá chyba, ale nemůžeš žít mým životem. Mrtvá žena není k ničemu. Dovezu tě na hranice Stygie a Stygijci tě dopraví domů, do Ophiru.”

Vzhlédla k němu, jako by nic nepochopila.

“Domů?” řekla mechanicky. “Domů? Do Ophiru? Moji lidé? Města, hrady, mír, můj domov?” V očích se jí objevily slzy, padla na kolena a objala mu nohy.

“U Croma, děvče,” mručel Conan v rozpacích, “tohle nedělej. Nebo si myslíš, že ti prokazuji službu, když tě posílám pryč z této země? Což jsem ti nevysvětlil, že pro vojevůdce Bamulů nejsi vhodnou ženou?”

ČERNÝ KOLOS

Rufiin zájem o Conanovu osobu patrně nevydržel déle, než výtěžek z kořisti získané v Asgalungu (povídka Hawks over Shem R.E.Howard, L.Sprague de Camp). Možná také, že ji Cimmeřan vyměnil za lepšího koně, dříve než vstoupil do služeb Amalrica Nemedijského, žoldnéřského generála princezny Yasmely z malého pohraničního království Khoraja. Zde rychle postupoval po služebním žebříčku až na místo setníka. Yasmelin bratr, khorajský král, byl držen v zajetí v Ophiru, zatímco hordy nomádských nájezdníků pod vedením tajemného čaroděje Natokha ohrožovaly pohraniční oblasti.

“Noc moci, kdy osud ztěžka kráčí po cestách světa, jako kolos, který se pozvedl z prastarého granitového trůnu…”

E.Hoffmann Price, Děvče ze Samarkandu

1.

Jen mlčení věků se rozkládalo nad tajuplnými ruinami města Kutchemesu – a ve vzduchu visel strach. Onen strach vycházel ze Shevata, mistra zlodějů. Jako jediný živoucí tvor tu stál mezi ohromnými monumenty, nabízejícími obraz beznaděje a rozkladu, a ztěžka dýchal. Ani sup nezakroužil v dáli na modré nebeské klenbě, na které zářilo žhnoucí slunce.

Všude kolem se vzhůru vypínaly relikty dávno zapomenuté doby: ohromné pobořené sály s polámanými sloupy; dlouhé, rozpadlé zdi; zřícené obří kamenné bloky; fresky, jejichž obrysy byly napůl vyhlazené větrem a písečnými bouřemi.

A v okolí ani stopa života, jen do dálky se táhnoucí holá poušť, rozřízlá klikatým a již dávno vyschlým řečištěm. Uprostřed této nekonečné pustiny se mezi ruinami tyčily k nebi jako bílé tesáky šelmy řady sloupů a vítr se o ně zarážel.

Ale to, co vše v okolí zastiňovalo, co se vypínalo nad tím vším kolem, byla veliká bílá kopule ze slonoviny. Právě před ní nyní stanul Shevatas, všecek roztřesený strachem. Kopule se zvedala z obří mramorové plošiny rozložené na terasovitém návrší u vyschlé řeky. Široké schodiště vedlo až k bronzovým dveřím, zahrazujícím přístup do nitra stavby. Kopule sama byla vytvořena z čisté slonoviny, která se blýskala neposkvrněná na slunci, jako by ji neustále leštily neviditelné ruce. Také zlatá špice na vrcholu a zlaté nápisy po obvodu kopule se jen blyštěly. Nikdo na světě by je nedokázal přečíst, ale Shevatas se otřásl i při představách, které v něm nápisy vzbuzovaly. Vždyť pocházel ze staré rasy, jejíž legendy sahaly dále, než si lidé současné epochy dokázali představit.

Shevatas byl štíhlý a mrštný, jaký ostatně mistr zloděj ze Zamory musel být. Malou kulatou hlavu měl hladce vyholenou, na sobě bederní pás ze šarlatového hedvábí jako jediný kousek oděvu. Jako všichni lidé jeho rasy byl tmavé pleti a z úzkého, dravému ptáku podobného obličeje ostře shlížely černé oči.

Prsty na rukou měl štíhlé a citlivé jako motýlí křídla. Na opasku ze zlatých šupin mu visel úzký krátký meč s rukojetí posázenou drahými kameny, zastrčený v umělecky zdobené kožené pochvě. Shevatas zacházel se zbraní se zřetelnou opatrností. Pouhý dotek pochvy na holé kůži ho lekal. Ale jeho opatrnost nebyla bezdůvodná.

On byl Shevatas, zloděj mezi zloději, jeho jméno bylo vyslovováno v doupatech neřesti a temných zákoutích pod Bélovým chrámem s obdivem. A možná i po tisíci letech bude ještě opěvováno v písních a vzpomínáno v legendách.

Nyní ale, když stál před slonovinovou kopulí v Kutchemesu, se jeho srdce zmocňovala nečekaná bázeň. Každý hlupák by ovšem poznal, že tu není vše v pořádku. Po tři tisíce let působilo slunce společně s větrem na budovu, a přesto se zlato i slonovina leskly a blýskaly jako v den, kdy je neznámé ruce použily pro stavbu kopule na břehu bezejmenné řeky.

A ke všemu tu byla ta aura, vyzařující z okolních ruin obývaných démony.

Poušť zabírala rovinu v jihozápadní části Shemu. Velbloud by svého pána dopravil po třech dnech jízdy na jihozápad k řece Styx, právě k místu, kde řeka měnila náhle svůj tok v pravém úhlu ke svému dřívějšímu směru, aby si to pak namířila k západu vstříc vzdálenému moři. Ve špici takto vytvořeného oblouku začínala Stygie. Její krajina, zásobovaná vláhou z velké řeky, se ostře vydělovala z okolní pouště. Na východě pak poušť přecházela ve step, která se táhla až k hyrkánskému království Turanu s jeho barbarskou nádherou, k pobřeží velkého vnitrozemního moře. Na severu, asi sedm dní jízdy, se poušť měnila v holé kopce, na jejichž druhé straně začínala úrodná vysočina, nejjižnější území obývané hyborskou rasou.

Na západě se poušť postupně měnila v zelené pastviny Shemu, které se táhly až k oceánu. To vše měl Shevatas zaznamenáno v podvědomí, aniž by si to přímo uvědomoval, asi tak, jak člověk zná ulice rodného města.

Byl to zkušený a zcestovalý muž a vyplenil poklady mnohých království. Ale teď, tváří v tvář největšímu pokladu a možná svému nejnebezpečnějšímu podniku, zaváhal a mráz mu přeběhl po zádech.

V slonovinové kopuli spočívaly ostatky Thugra Khotana, černého mága, který panoval v Kutchemesu před třemi tisíci lety, kdy království Stygie a Acheron sahala až k velké řece, přes lučiny Shemu vzhůru k vysočině. Ale pak nastalo stěhování hyborských národů dolů na jih z kolébky jejich rasy poblíž Nordopolu. Bylo to strašlivé putování, které trvalo mnohá staletí. A během vlády Thugra Khotana, posledního mága Kutchemesu, přicválali ze severu do úrodné vysočiny šedoocí barbaři se světlehnědými vlasy, ve vlčích kůžích a kroužkové zbroji, aby si podrobili železnými meči kothské království. Přihnali se jako přílivová vlna, spálili Kutchemes, vykoupali mramorové věže v krvi a království Acheron se změnilo v popel a prach.

Zatímco se po městských ulicích proháněli krví opojení dobyvatelé a kosili Khotanovy lukostřelce k zemi jako zralé obilí, spolkl vládce podivný, hrozivý jed. Jeho kněží ve strašidelných maskách ho dopravili vzhůru do hrobky, kterou si sám nechal připravit. Vládcovi poddaní umírali okolo jeho hrobky v líté seči, ale barbarům se nepodařilo rozbít dveře ani za pomoci beranidel či ohně.

Nakonec odtáhli a zanechali město v troskách. Jen kopule ze slonoviny, hrobka velkého Thugra Khotana, zůstala nedotčená a pohroužila se do staletého spánku, zatímco se na pokácených sloupech slunily písečné ještěrky a řeka, která poskytovala vláhu okolní krajině, se vsákla do písku a vyschla.

Mnozí zloději se pokusili získat poklady, které podle legend byly nakupeny uvnitř kopule okolo čarodějových zetlelých pozůstatků. Mnoho jich zemřelo u bran hrobky a mnoho dalších mořily hrůzné sny, dokud nakonec nezemřeli v šílenství s pěnou u úst.

Proto se Shevatas chvěl bázní, když hleděl na kopuli. Ale jeho strach nebyl vyvolán pouhou legendou, která říkala, že mágovy ostatky střeží jedovatý had. Všechny pověsti o Thugra Khotanovi byly spojeny s hrůzou a hrozbou smrti. Od místa, kde zloděj stál, mohl dohlédnout na ruiny velkého slavnostního sálu, ve kterém při slavnostních obřadech byly královskými kněžími sráženy stovky hlav zajatců zakutých v řetězech jako oběť Setovi, hadímu bohu Stygijců. Zcela blízko musela být i ona tmavá, hrozivá propast, kam byly svrhávány křičící oběti, aby nakrmily amorfního netvora, který pocházel z ještě hrůznějších zemských hlubin. Legendy nevyprávěly o Thugra Khotanovi jako o pouhém smrtelníkovi, dokonce ho pokládaly za boha, uctívaného jedním zvrhlým kultem. Příslušníci kultu razili mince s jeho vyobrazením, aby s jejich pomocí zakoupili svým mrtvým převoz přes velkou tmavou řeku, pro kterou byl Styx toliko hmotným stínem. Shevatas tu podobiznu vídával na mincích, které kradl mrtvým zpod jazyka, a zůstala mu nesmazate lně vryta do paměti. Statečně se pokoušel strach ovládnout a stoupal vzhůru k bronzovým dveřím, na jejichž hladkém povrchu neviděl sebemenší známku jakéhokoliv uzavíracího mechanismu.

Shevatas se marně neúčastnil temných obřadů a nenaslouchal děsivým slovům vyznavačů Skela, kteří se setkávali o půlnoci pod tmavými stromy, aby četli ze zakázaných, železem vázaných knih Vathela, slepce.

U dveří Shevatas poklekl a počal šikovnými prsty ohmatávat práh. Jejich citlivé špičky nalezly drobné vyvýšeniny, jaké by méně zkušené prsty nikdy neobjevily. Opatrně na ně přitlačoval v určitém sledu a přitom šeptal dávno zapomenutá zaříkávání. Jakmile se dotkl posledního výstupku, spěšné uskočil zpět a současné udeřil rychlým rázným švihem dlaní do středu dveří.

Nezaznělo ani skřípání nebo vrzání dveřních závěsů. Dveře bezzvučně odskočily do nitra budovy. Shevatasův dech se přerývavě dral ven skrze stisknuté zuby. Před ním se rozprostírala krátká úzká chodba. Dveře sklouzly dozadu po celé délce chodby a nyní se nacházely na jejím druhém konci. Podlahu, strop i stěny tvořila slonovina. Vtom se z postranního otvoru vyplazila němá, vlnící se hrůza. Trhaně se napřímila a prohlížela si vetřelce hrozným, svítícím pohledem. Byl to obří had, asi dvacet stop dlouhý, s blýskavými fosforeskujícími šupinami.

Zloděj neztrácel čas úvahami, z které černé sloje asi tento zplozence pekel vylezl. Hbitě vytáhl meč. Na špici se leskla zelená tekutina, podobná té na ostrých zubech plaza. Zloděj se opatrně přibližoval, připraven bleskově uskočit stranou. A potřeboval opravdu celou svou mrštnost, když se hadí hlava vymrštila nepředstavitelnou rychlostí kupředu.

Přesto by tu Shevatas nalezl smrt i přes svou nadlidsky rychlou reakci, kdyby mu nepřispěchala na pomoc nečekaná náhoda. Dobře uvážený plán – uskočit stranou a současně tnout po plazovi mečem, byl zničen bleskovou rychlostí hadova útoku. Zloději nezbyl čas k útoku. Bezděčné zavřel oči a vykřikl. Pak mu byl z ruky vyražen meč a zaslechl silné rány na zeď. Udiven, že je dosud na živu, otevřel Shevatas oči. Spatřil, jak netvor škube svým dlouhým tělem a bičuje stěny ocasem. Meč mu čněl z obrovité tlamy.

Jen čistou náhodou se meč trefil přímo do netvorovy tlamy, kde uvízl. O několik tepů srdečního svalu později, kdy jed nanesený na ostří zaúčinkoval, klesl had mrtev k zemi.

Shevatas ho opatrně překročil a zatlačil oběma rukama na dveře, které tentokrát sklouzly stranou a uvolnily mu tak konečně cestu do kopule. Zloděj udiveně vykřikl. Místo aby vstoupil do absolutní temnoty, oslepilo jeho zrak rudé, až bolestivě pulsující světlo. Vycházelo z gigantického rudého drahokamu, umístěného vysoko pod klenbou kopule.

Shevatas se udiveně rozhlížel kolem. Ačkoliv byl zvyklý pohledu na veliké poklady, ten zdejší překračoval všechna jeho očekávání. Obří kupy rubínů, diamantů, tyrkysů, opálů a smaragdů ležely všude kolem. Zrak mu klouzal po zikkuratech z jantaru, gagátu a lapislazulu, po pyramidách zlatých cihel, teocalů ze stříbrných prutů, mečích se zlatými rukojeťmi posázenými drahokamy, zlatých helmách s pestrobarevnými chocholy či upevněnými koňskými ohony. Vedle ležely pancíře ze stříbrných šupin, drahokamy zdobená brnění patřící kdysi mocným králům, zlatem potažené lebky s očima z měsíčního kamene, řetězy z lidských zubů doplněných různými drahými kameny.

Podlaha ze slonoviny byla pokryta do výše jednoho coulu zlatým prachem, který v rudém světle zářil a vysílal tisíce blýskavých jisker. Zloděj tu stál s rozšířenýma očima ve světě divů, nádhery a magie, s hvězdami pod podrážkami sandálů.

Ale jeho oči k sobě poutal křišťálový podstavec, který se tyčil uprostřed okolní nádhery bezprostředně pod rudým drahokamem. Na něm měly ležet na prach rozpadlé ostatky již po třicet století mrtvého mága. Krev se mu ztratila z tváří, morek v kostech ztuhl v led a po zádech mu přebíhal mráz, zatímco se mu rty bezhlesně hýbaly. Pak svůj hlas opět nalezl a pod klenbou kopule se rozlehl výkřik plný hrůzy. A pak se na ruiny tajemného Kutchemesu znovu sneslo již po eony trvající ticho.

2.

Pověsti se šířily přes travnatou step až k hyborským městům. Přinášely je s sebou karavany velbloudů, které se sem dostávaly skrze rozlehlou poušť doprovázené štíhlými muži se sokolím zrakem v bílých kaftanech.

Také pastýři z pastvin se zahnutými nosy je dále rozšiřovali a od obyvatelů stanů se je dovídali obyvatelé měst, jejichž králové s nakadeřenými modročernými vousy uctívali neobvyklými rituály bohy s břichy podobnými bečkám.

Pověsti se šířily i na úpatí hor, kde se hubení nomádi obohacovali na pokladech karavan. Našly si cestu do úrodné vysočiny, kde se u modrých jezer a řek zvedala nádherná města, a pronikly i do širokých, bílých ulic, po kterých se valila volská spřežení, dobytek bučel a tlačil se mezi bohaté kupce, rytíře v ocelové zbroji, lukostřelce a kněze.

Byly to pověsti přicházející z pouště jižně od Stygie, sahající až ke Kothskému pohoří. Mezi nomády se objevil nový prorok. Mluvilo se o válkách mezi kmeny, o supech, kteří se stahovali ve velkém množství na jihovýchod, a o hrozném vůdci, který své rychle se rozrůstající hordy vedl od vítězství k vítězství.

Stygijci, od nepaměti hrozba pro severní národy, s tímto tažením neměli zřejmě nic společného, protože sami sbírali vlastní oddíly na východních hranicích. Jejich kněží se pomocí magie snažili něco podniknout proti oné hrozbě z pouště, čaroději, kterého nazývali Natokh – Zahalený, protože si neustále zastíral tvář šátkem.

Ale příval se řítil na sever a králové s tmavými vousy umírali před oltáři svých bohů, zatímco se jejich opevněná města utápěla v krvi. Vypadalo to, že Natokhovým cílem je hyborská vysočina. Nájezdy z pouště nebyly ničím neobvyklým, ale současné dění se příliš obyčejnému nájezdu nepodobalo. Natokh, jak šly zvěsti, sjednotil už na třicet nomádských kmenů a bojovníky z patnácti měst. Na jeho straně dokonce válčil i rebelující stygijský princ. To poslední dodávalo tomuto tažení vážný nádech.

Mnohé hyborské národy nebraly hrozící nebezpečí na vědomí. Ale v Khoraji, kterou vždy ohrožovaly meče kothských dobrodruhů, si byli dobře vědomi nastalé hrozby. Protože malé království leželo od Kothu směrem na jih, pocítilo by invazi naplno. Mladý khorajský král se k tomu všemu dostal do zajetí zrádného ophirského vládce, který se nemohl rozhodnout, jestli se spokojí s vysokým výkupným nebo zda–li předá zajatce jeho smrtelnému nepříteli, lakomému kothskému králi. Od něho by sice žádné zlato neobdržel, ale mohl by s ním uzavřít výhodnou smlouvu.

Mezitím leželo regentství těžce zkoušené země v křehkých rukách mladé princezny Yasmely, královy sestry. Potulní pěvci opěvovali v celém západním světě její krásu a v ní zosobněnou hrdost dlouhé královské dynastie.

Ale dnešní noci odložila hrdost jako svůj závoj. V paláci s kopulemi z lapislazuli, s mramorovou podlahou, pokrytou vzácnými kožešinami, a zlatými vlasy zdobenými zdmi dřímalo na sametových divanech okolo zlatého podestu s princezniným ložem s hedvábným baldachýnem deset dívek, vesměs šlechtických dcer, zdobených těžkými zlatými náramky.

Princezna Yasmela však na lůžku neodpočívala. Ležela na břiše, nahá, na studené mramorové podlaze jako nějaký ponížený služebník. Tmavé vlasy se jí vlnily na bílých zádech, štíhlé prsty se křečovitě zatínaly v pěst. Zmítala sebou v strašné hrůze, až se zdálo, že jí krev mizí z půvabných údů. Oči měla zastřené a po zádech jí běhal mráz.

Nad ní, v nejtemnějším rohu mramorového sálu číhal beztvarý stín. Nebyla to postava z masa a krve, ale skvrna v temnotě. Něco, co splývalo před očima, obludný noční duch, který mohl být přeludem její spánkem omámené mysli. Byly tu však dva body žhnoucího, žlutého ohně, zářící ze tmy jako dvě oči.

Kromě toho byl obludný stín vybaven hlasem, který se spíše než lidskému podobal syčení hada. Jeho zvuk i význam slov naplňoval princeznu tak neúnosným děsem, že se její štíhlé tělo vzpínalo jak pod údery biče.

“Jsi mi určena, princezno,” syčel triumfálně hlas. “Ještě dříve, než jsem procitl ze svého dlouhého spánku, jsem si tě vyvolil a toužil po tobě. Ale staré kouzlo, s jehož pomocí jsem unikl nepřátelům, mě poutalo. Jsem duše Natokha, Zahaleného. Prohlídni si mě dobře, princezno. Brzy mě spatříš v tělesné formě a vzplaneš ke mně láskou!”

Strašidelné syčení přešlo v žádostivý šelest. Yasmela sténala a tloukla v bezmocném strachu malými pěstmi do mramorové dlaždice.

“Odpočívám v komnatách paláce v Akhbiteně,” pokračoval šelestivě hlas. “Tam leží má tělesná schránka, a přece je to jen prázdná sloj, kterou před krátkou chvilkou opustil můj duch. Kdyby ses mohla podívat z okna mého paláce, poznala bys zbytečnost jakéhokoliv odporu. Poušť je pokryta ohni statisíců válečníků. Jako lavina se valí, stále rychleji, a zvětšuje se, až nakonec zničí zemi mých starých nepřátel. Jejich králové mi poskytnou své lebky pro poháry, jejich ženy a děti se stanou otroky mých otroků. Velmi jsem zesílil během dlouhých let spánku… Staneš se mou královnou, princezno. Chci tě naučit dávno zapomenutým radostem. A proto…”

Yasmela se obracela a házela sebou, jako by proud obscénností, které ze sebe stín chrlil, byl bičem, zakusujícím se do jejího těla.

“Nezapomeň,” syčel hlas, “v několika dnech budeš má.”

Yasmela přitiskla obličej na dlaždice a zacpala si uši štíhlými prsty. Přesto jí připadalo, že slyší zvláštní zvuk, podobný pleskání netopýřích křídel. Když se znovu odvážila pohlédnout vzhůru, spatřila jen Měsíc, který vysílal své paprsky jako stříbrné střely skrze okno do kouta, kde před chvílí stál strašlivý fantóm.

Princezna se zvedla se země a chvěla se po celém těle. Doklopýtala k saténovému divanu a vrhla se naň s hysterickým pláčem. Dívky spaly dál. Procitla jen jedna z nich. Posadila se, zazívala, protáhla se a rozhlédla se kolem. Okamžitě přiběhla k Yasmele, klekla si u jejího divanu a konejšivě položila paži na Yasmelina záda.

“Co… co se stalo?” Oči se jí bázlivě rozšířily. Yasmela se chvatně chytila její ruky. “Ó, Vateeso, opět to přišlo! Viděla jsem to – a slyšela jsem to i mluvit! Říkalo to své jméno –Natokh! Je to Natokh, a ne pouhý zlý sen. Vznášelo se to nade mnou, zatímco jsem spala jako v mrákotách. Co… co si mám počít?”

Vateesa si zamyšleně pohrávala se zlatým náramkem.

“Princezno,” řekla pak, “není pochyb, že pozemská moc s ním nic nesvede. Také amulet, který vám věnovali kněží bohyně Ištar, vás před ním nechrání. Vyhledejte zapomenuté Mitrovo orákulum.”

Přes sotva přestálou hrůzu se Yasmela nepolekala o nic méně, než při pohledu na fantóma. Bohové včerejška se stávali démony zítřka. Khorajci přestali uctívat Mitru již před staletími. Už zapomněli na jednoho z největších hyborských bohů. Yasmela věřila, že toto božstvo, protože je velmi staré, musí být i strašlivé. Ištar byla hrozivá bohyně, jako všichni khorajští bohové. Khorajská kultura a náboženství podlehly smíšenému vlivu shemitských a stygických zvyků.

Jednoduché obyčeje Hybořanů se velmi změnily díky smyslným, v luxusu si libujícím a přece despotickým obyčejům východu.

“A pomůže mi Mitra?” V rozrušení sevřela Yasmela Vateesino zápěstí takovou silou, že dívka tiše vykřikla. “Tak dlouho už vzýváme Ištar…”

“Určitě vám pomůže.” Vateesa byla dcerou ophirského kněze, který si přinesl s sebou svou víru a zvyky rodné krajiny, když musel uprchnout do Khoraji před politickými nepřáteli.

“Jděte k jeho oltáři. Já vás doprovodím.”

“Ano, půjdu za ním.” Yasmela se zvedla, ale hned nato zabránila Vateese, aby ji oblékla.

“Bude přiměřenější, když před Mitrou pokleknu nahá, jak se sluší na prosebnici. Mitra si nesmí myslet, že mi chybí pokora.”

“Nesmysl!” Vateesa neměla respekt před kulty, které pokládala za špatné. “Mitra chce, aby před ním stáli lidé vzpříma, a ne aby se před ním plazili po břiše jako červi, nebo poskvrňovali oltáře krví obětí.”

Uklidněná Yasmela dovolila dívce, aby jí pomohla do hedvábné šněrovačky, přes kterou přetáhla hedvábnou tuniku a převázala ji širokým sametovým páskem. Vklouzla do saténových pantoflíčků, zatímco Vateesiny šikovné prsty splétaly její tmavé vlasy do copánků.

Pak princezna následovala dívku do skrytých dveří za těžkým vlněným kobercem protkávaným zlatem. Dveře vedly do úzké klikaté chodby, kterou se obě dívky dostaly k dalším dveřím vedoucím na široký koridor. Zde stála palácová stráž v pozlacené přílbě s chocholem, stříbrném brnění a zlatými nitěmi vyšívaných kalhotách. V rukou voják držel hrozivou válečnou sekeru. Rychlý posunek strážného umlčel, ještě než mu přes rty přešlo první slovo. Zasalutoval, opět zaujal své postavení vedle dveří a strnul nehnutě jako socha. Dívky proběhly koridorem osvětleným mihotavým světlem pochodní, zavěšených na vysokých zdech, a sestoupily dolů po schodišti. U každého stínu v tmavých koutech sebou Yasmela polekaně trhla. O tři poschodí níže konečně vstoupily do úzké chodby. Klenutý strop byl posázen drahými kameny, na podlaze dlaždice z křišťálu a na zdech se blýskaly zlaté ornamenty.

Princezna se svou družkou prošly chodbou až k širokému pozlacenému portálu. Vateesa otevřela dveře. Před nimi ležel oltář, který navštěvovalo jen pár věrných a královští hosté khorajského dvora. Yasmela sem dolů dosud nezavítala, ačkoliv v paláci spatřila světlo světa. Ve srovnání s Ištařinými drahocennými oltáři působil ten zdejší jednoduchým až spartánským dojmem. Strop byl vysoký, ale bez klenutí. Tvořil ho bílý mramor, stejně jako stěny a podlahu. Jedině tu zdobil zlatý vzorek. Vzadu za oltářem z čistého malachitu, neposkvrněného krví obětí, stálo na podstavci pozemské vyobrazení božstva. Bázní rozšířenýma očima pohlížela Yasmela na mocná ramena, jemně řezané rysy, dobromyslné oči, patriarchální vous, husté kučeravé vlasy obepnuté okolo spánků jednoduchým páskem. Bylo to, ačkoliv to Yasmela nevěděla, umění ve své nejvyšší dokonalosti, volný, nefalšovaný výtvor hluboce estetické rasy, nespoutané konvenčním symbolismem.

Princezna padla před sochou na kolena a i přes Vateesiny námitky přitiskla čelo na studenou mramorovou podlahu. Vateesa pak nakonec následovala váhavě jejího příkladu. Přece jen byla pouhým mladým děvčetem a socha na oltáři ji naplňovala hlubokou bázní. Ovšem nemohla jinak a zašeptala Yasmele do ucha: “Je to pouhý idol. Nikdo nemůže vědět, jak Mitra vypadá ve skutečnosti. Proto ho zobrazili v ideální lidské postavě tak blízké dokonalosti, jak jen to lidský duch dokáže vyjádřit. Mitra nesídlí ve studeném kameni, jak to vaši kněží tvrdí o Ištar. Je všude – nad námi, okolo nás a někdy dlí vysoko nahoře mezi hvězdami. Ale sem obrací často svůj zrak. Proto ho nyní klidně zavolejte.”

“Co mám říkat?” šeptala Yasmela ustrašeně.

“Ještě než stihnete otevřít ústa, zná Mitra vaše myšlenky…”, začala Vateesa vysvětlovat a polekaně sebou trhla stejně jako Yasmela, když nad nimi rozechvěl vzduch zvláštní hlas. Hluboký, klidný, zvonkům podobný hlas nevycházel ani z kamenné sochy nebo z oltáře.

Princezna se opět zachvěla pod účinkem hlasu bez těla, který k ní promlouval, ale už ne hrůzou nebo hnusem.

“Nemluv, má dcero, vždyť čtu v tvé duši!” Hlas zněl muzikálně, podobně jako by měkké vlny rytmicky narážely na zlaté pláže.

“Je jedna cesta, jak zachránit tvoje království a s ním celý svět před smrtícím objetím hada, který se vyplazil z temnoty prastarých časů. Vyjdi sama ven do městských ulic a vlož osud království do rukou prvního muže, kterého potkáš!”

Hlas bez ozvěny umlkl. Obě dívky na sebe chvíli nehnutě hleděly. Pak se mlčky zvedly se země a nepromluvily jediného slova, dokud se opět neocitly v princezniných komnatách. Yasmela vyhlédla ven ze zlatě zamřížovaného okna. Měsíc pomalu zapadal, bylo dlouho po půlnoci. Khoraja ležela ponořena do spánku pod hvězdami, s nimiž se pokoušely soutěžit svítilny rozvěšené v zahradách, ulicích a na plochých střechách domů.

“Co hodláte udělat?” ptala se neklidně Vateesa.

“Přines mi plášť!” prosila princezna.

“Ale sama na ulici a v této hodině!” vykřikla Vateesa.

“Mitra promluvil,” odpověděla Yasmela. “A ať to byl hlas boha nebo kněžský trik, půjdu!”

Přehodila si přes ramena dlouhý hedvábný plášť, nasadila si sametovou kapuci, na které byl připevněn jemný závoj. Závojem si pak zakryla obličej.

Spěšně proběhla chodbou. Před bronzovými vraty stálo dvanáct kopiníků, kteří přihlíželi s otevřenými ústy, jak kolem nich prochází. Brána vedla přímo do města. Všechny ostatní strany paláce byly obklopeny zahradami s vysokými zdmi kolem.

Yasmela vyšla ven na ulici osvětlovanou v pravidelných vzdálenostech svítilnami zavěšenými na vysokých tyčích. Chvíli váhala, ale pak konečně za sebou přirazila vrata, než mohla opět zakolísat ve svém rozhodnutí. S trochou obav pohlédla nahoru a dolů po ulici. Ta byla tichá a liduprázdná. Ještě nikdy se královská dcera neodvážila vzdálit z paláce svých předků bez eskorty. Napřímila se a rychle kráčela dolů ulicí. Nohy v tenkých saténových pantoflíčcích nezpůsobovaly takřka žádný hluk. Přesto jí srdce silně zabušilo při každém kroku. Yasmele se zdálo, že se její chůze rozléhá po celém městě jako hromobití a probouzí vše živé. Představovala si, že ji z okolních uliček pozorují těkavé pohledy rozedraných postav. Každý stín pro ni skrýval nájemného vraha a každé dveře slintající psy temnoty.

Náhle se polekaně zastavila. Z temné uličky vystoupila doprostřed ulice rozložitá postava. Yasmela se spěšně přitiskla do stínu zdi. Srdce jí bilo jako posedlé. Blížící se postava se však nepřikrádala jako zloděj nebo bojácně, jako ten, kdo musí z kteréhokoliv důvodu projít rychle městem. Pevný, rázný krok dokazoval, že není nic, čeho by se postava musela obávat. Škorně dopadaly ztěžka na městskou dlažbu. Když chodec procházel kolem jedné z lamp, mohla si ho Yasmela konečné prohlédnout. Byl to muž obří postavy v řetízkové zbroji žoldnéře. Princezna sebrala veškerou svou odvahu a vyběhla ven ze stínu na světlo.

“Sa – ha!” Žoldnéř napůl vytrhl meč z pochvy, ale pak ho opět zarazil zpět, když uviděl, že má před sebou ženu. Přesto se ostražitě rozhlížel kolem, zdali se někde ve stínu nekrčí lapkové, jejichž vějičkou by žena mohla být.

S rukou na dlouhé rukojeti meče, která vyčnívala z šarlatového pláště, přehozeného přes drátěnou košili, si ji pátravě prohlížel. Světlo lucerny se odráželo na blýskavě modré oceli jeho zbroje a helmy. Ale o mnoho silněji se jiskřily jeho ocelově modré oči.

Už při prvním pohledu princezna poznala, že to není Khorajec. A když promluvil, bylo zřejmé, že nepochází ani z hyborských království. Oděv prozrazoval, že se jedná o kapitána žoldnéřských oddílů.

V nich sloužili muži z mnoha rozličných zemí, barbaři stejně jako vysoce civilizovaní cizinci. Nepřehlédnutelná divokost prozrazovala barbara. Oči civilizovaného člověka by nikdy nemohly hořet takovým ohněm, i kdyby byl sebevíc divoký nebo zlotřilý. Dech mu páchl vínem, ale muž se nemotal ani nepotácel.

“Vyhodili tě na ulici?” ptal se barbarskou kothštinou a vztáhl k ní ruku. Prsty se jen zlehka dotýkal princeznina zápěstí, ale přesto cítila, že by ho rozdrtil bez větší námahy, kdyby chtěl.

“Vyšel jsem ven z poslední, ještě otevřené krčmy. Ištařino prokletí na všechny bídné napravovatele světa. Nejradši by všechny hospody zavřeli brzo navečer! ‚Muži mají spát, ne se opíjet!’ říkají. Ha! Tím mohou pro své pány lépe pracovat a bojovat. V mých očích to jsou eunuchové se zaječím srdcem. Jako žoldnéři z Corinthu jsme pili a milovali celou noc, a tím lépe jsme druhý den bojovali. Ano, krev tekla proudem pod našimi meči. Ale co je to s tebou, děvče? Odhrň si ten proklatý závoj…”

Vymanila se z jeho sevření mrštným pohybem útlého těla. Byla si dobře vědoma nebezpečí spojeného s tímto opilým barbarem. Kdyby mu řekla, kdo je, vysmál by se jí. Nebo by ji klidně nechal stát. Nebyla si jistá, zda by jí jednoduše nezakroutil krkem. Barbaři byli všeho schopní. Bojovala proti vzrůstajícímu strachu.

“Tady ne,” pronesla s nuceným smíchem. “Pojď se mnou!”

“Kam?” Divoká krev mu bušila v žilách, ale byl stále ostražitý jako vlk. “Chceš mě nahnat do rukou lupičů?”

“Ne, ne, slibuji!” Nebylo lehké se opět vyhnout ruce, která sahala po závoji.

“Ať tě vezme čert, ženská!” vrčel zlostně. “Nejsi lepší než Hyrkánky se svými závoji. Nech mě alespoň prohlédnout tvoji postavu.”

Než tomu mohla zabránit, strhl jí plášť z ramen. Uslyšela, jak s obdivem vydechl. Držel její plášť, díval se na ni a vypadalo to, že při pohledu na její drahocenný oděv vystřízlivěl. Znovu v něm vzklíčila nedůvěra.

“Kdo, k čertu, jsi?” vrčel. “Ty nejsi pouliční děvka – jestliže tvůj pasák neukradl tyhle šaty v harému krále.”

“S tím si teď hlavu nelámej.” Dokonce se mu odvážila položit paži na svalnatou ruku. “Raději pojď pryč z ulice!”

Zaváhal a pak pokrčil rozložitými rameny. Dohadovala se, že ji pokládá za vznešenou dámu, která se chce takto trochu pobavit, unavená změkčilými milenci. Dovolil, aby se znovu zahalila do pláště a následoval ji. Pozorovala ho koutkem oka, jak spolu kráčeli vzhůru ulicí. Zbroj nedokázala zakrýt mohutné svaly a dravčí sílu v nich. Vše na něm bylo divoké, nezkrotné. Byl jí cizí zrovna jako džungle, když ho srovnávala se vznešenými dvořany, na které byla zvyklá. Bála se ho. Pokoušela se namluvit si, že se jí jeho hrubá síla a barbarské chování hnusí. A přesto ji nechtěně přitahoval, oslovoval cosi v její duši. Samotné vzpomínky na doteky jeho paže v ní vzbuzovaly příjemné mrazení. Mnozí muži před ní klesali na kolena. Zde však byl jeden, který se před nikým neskloní.

Cítila se jako žena, která jde na procházku s nezkroceným tygrem. Měla strach a současně byla tímto strachem fascinovaná.

U palácové brány se zastavila a lehce na ně zatlačila. Kradmo pohlédla na svého průvodce, ale v očích mu nevyčetla ani stín nedůvěry.

“Palác, hm?” pokýval hlavou. “Jsi tedy dvorní dáma!”

Se slabým nádechem žárlivosti si v duchu říkala, jestli už někdy její služebné nevzaly tohoto válečníka s sebou do paláce. Stráže stály nehnutě, když ho kolem nich vedla. Přesto je pozoroval jako vlk cizí smečku.

Uvedla ho do svých komnat, kde se kolem sebe zvědavě rozhlížel. Pak spatřil na malém ebenovém stolku džbán s vínem. S úlevným vydechnutím po něm sáhl a pozvedl ho ke rtům. V tu chvíli vběhla do místnosti z vedlejší komnaty Vateesa a vyhrkla ze sebe jedním dechem: “Má princezno…”

“Princezno!” Džbán s vínem spadl na podlahu a roztříštil se. Bleskovým pohybem strhl žoldnéř Yasmele s tváře závoj. S divokým zaklením uskočil zpět a v ruce se mu jakoby kouzlem objevil meč. Oči se mu blýskaly jako tygrovi. Ve vzduchu viselo napětí jako před bouří. Aniž by Vateesa pronesla další slovo, klesla na podlahu naplněná děsem. Ale Yasmela klidně stála před barbarem a nemrkla ani jedním okem. Věděla, že její život visí na vlásku. Ve své nedůvěře by ji barbar mohl zabít jediným mávnutím.

Přesto princezna vychutnávala vzrušení nastalé situace.

“Neměj strach!” ujišťovala ho. “Jsem Yasmela, ale nemáš důvod se mě bát!”

“Proč jste mě sem zavedla?” zavrčel a ledovým pohledem se kolem sebe nedůvěřivě rozhlížel. “Páchne to tu pastí.”

“Žádná past!” ujišťovala ho. “Dovedla jsem tě sem, protože potřebuji pomoc. Vzývala jsem bohy… Mitru jsem prosila o radu a on mi přikázal, abych vyšla na ulici a prvního muže, kterého potkám, mám požádat o pomoc.”

To bylo něco, čemu rozuměl. Také barbaři měli své orákulum. Sklonil meč, ale do pochvy ho zpátky nezastrčil.

“Jestli jste Yasmela, pak pomoc opravdu potřebujete,” podotkl. “Království se ocitlo v neutěšené situaci. Ale jak bych vám mohl pomoci já? Jestli chcete, abych někomu podřízl hrdlo…”

“Posaď se!” prosila ho. “Vateeso, přines mu víno!”

Usadil se zády ke zdi, aby měl celou místnost na očích. Meč si položil na kolena, chráněná řetízkovou zbrojí. Tlumený lesk zbraně jako by vyprávěl o zběsilých bojích a prolévání krve. Nevěřila, že by měla dostatek síly, aby takový meč uzvedla. Přesto si uvědomovala, že žoldnéř s ním dokáže vládnout tak lehce, jako by to byl jezdecký bičík.

Všimla si velikosti jeho obřích rukou, ve kterých musela vězet hrozná síla. Ulekaně se přistihla při představě, jak jí tyto silné prsty projíždějí černými vlasy.

Barbarova nedůvěra se rozplynula, jakmile se princezna posadila na divan proti němu. Sejmul si přilbu a položil ji na stůl.

Yasmela teď na něm přece jen nalezla jakousi podobnost k hyborské rase. Tmavý, sluncem opálený obličej prozrazoval nádech ponurosti a tahy obličeje působily dojmem zasmušilosti. To vše ještě zdůrazňovaly blýskající se oči. Rovně zastřižené vlasy, černé jako havran, mu padaly do vysokého čela.

“Kdo jsi?” vyptávala se.

“Conan, kapitán žoldnéřských kopiníků,” odpověděl, jakmile vyprázdnil jedním douškem pohár s vínem a znovu ho natáhl k naplnění. “Narodil jsem se v Cimmerii.”

Toto jméno jí mnoho neříkalo. Jen mlhavě si vzpomínala, že Cimmerie je drsná hornatá krajina na vzdáleném severu hraničící s poslední výspou hyborského národa. Měla to být domovina divoké, zuřivé rasy. Ale dosud se nikdy s Cimmeřanem nepotkala.

Položila si bradu na ruce a pohlédla na něj jasnýma tmavýma očima, které už okouzlily nejedno srdce.

“Conane z Cimmerie,” zašeptala. “Říkáš, že nutně potřebuji pomoc. Proč?”

“Tedy,” začal, “to je každému zřejmé. Král, váš bratr, je v zajetí v Ophiru. Koth usiluje o vaše zotročení. A k tomu přichází onen čaroděj, co svolává na Shem peklo. Mimoto každý den dezertuje stále více vojáků.”

Neodpověděla hned. Bylo značně nezvyklé, že k ní někdo promluvil takto otevřeně, aniž by svá slova halil do dvorných frází.

“Proč dezertují mí vojáci, Conane?” chtěla vědět.

“Mnozí přebíhají ke kothskému králi, protože jim slibuje mnohem víc,” zavrčel a zavdal si z poháru. “Mnozí jsou toho názoru, že Khoraja stejně brzy ztratí svou nezávislost. A u mnohých vyvolávají strach a hrůzu děsivé historky o tom psovi Natokhovi.”

“Budou žoldnéři za námi stát?” ptala se ustaraně.

“Tak dlouho, dokud jim budete dobře platit,” odpověděl otevřeně. “Vaše politika pro nás nic neznamená. Můžete důvěřovat svému generálovi Amalricovi, ale zbytek jsou muži, pro které je důležitá jen kořist, kterou mohou získat. Když zaplatíte výkupné, které Ophir požaduje, nezbude už mnoho na náš žold. Takové alespoň kolují zvěsti. V tom případě se může lehce stát, že velká část žoldnéřů přejde na stranu kothského krále, ačkoliv je to skrblík, jaký se hned nenajde. Nebo mohou také vyplenit město. V občanských válkách se pokaždé sežene slušná kořist.”

“Proč nepřeběhnou k Natokhovi?” ptala se Yasmela.

“Čím by nám mohl zaplatit?” odpověděl pohrdlivě Conan. “Bečkovitými idoly, které uloupil v shemitských městech? Dokud budeme bojovat proti Natokhovi, můžete nám věřit.”

“Budou tě tvoji druzi následovat?” změnila téma.

“Co tím míníte?”

“Jen to, že tě jmenuji velitelem khorajské armády.”

Prudce odložil pohár stranou, zrovna když se hodlal napít a překvapeně se na ní podíval. Najednou se začal spokojeně šklebit. “Vrchní velitel! U Croma! Ale co na to řeknou vaši navonění šlechtici?”

“Poslechnou mě!” Tleskla do dlaní, aby přivolala otroka, který vstoupil s hlubokou úklonou.

“Ať ke mně přijde okamžitě hrabě Thespides spolu s kancléřem Taurusem, lordem Amalricem a Agha Shuprou!”

“Důvěřuji Mitrovu sdělení,” vysvětlovala princezna a zpříma se podívala na Conana, který se právě věnoval jídlu přinesenému roztřesenou Vateesou. “Bojoval jsi už v mnoha válkách?”

“Já se v bitevní vřavě narodil,” odpověděl, dříve než urval pevnými zuby z obří kýty kus masa. “První, co jsem zaslechl v tomto životě, bylo řinčení mečů, bitevní pokřik a sténání raněných. Bojoval jsem v kmenových válkách i v těch, které proti sobě vedly mocné říše.”

“Dokážeš ale své muže vést a zformovat do bitvy?”

“Mohu se o to pokusit,” odpověděl klidně. “Není to nic více, než souboj s meči ve větším měřítku. Protivník se vyláká tak, aby odkryl své tělo pro smrtící úder. Pak leží na zemi buď on, nebo vy.”

Otrok se vrátil zpět a ohlašoval příchod mužů, pro které byl poslán. Yasmela vstoupila do vedlejší komnaty a zatáhla za sebou sametový závěs. Šlechtici se uklonili. Byli viditelně překvapeni, že je zavolala v tak pozdní hodinu.

“Pozvala jsem vás, abyste byli přítomni mému rozhodnutí,” řekla Yasmela. “Království je v nebezpečí.”

“Správně, princezno.” Hrabě Thespides se chopil slova. Byl to urostlý muž s vlnitými černými vlasy. Jednou rukou se hladil po špičce svého vousu, zatímco v druhé držel sametový baret se šarlatovým perem. Byl obut do špičatých střevíců a zlatem zdobený kabátec mu sahal až ke kolenům. Jeho pohyby působily strojeně, ale svaly pod nádherným oblekem se přehlédnout nedaly.

“Chtěl jsem vám už navrhnout, aby se Ophiru nabídlo více zlata za propuštění vašeho bratra,” řekl.

“Já jsem zásadně proti,” namítl kancléř Taurus. Byl to postarší muž, do jehož rysů se znatelně vryla dlouholetá služba v úřadu kancléře. Na sobě měl hermelínem podšitý oděv. “Už jsme nabídli více než si můžeme dovolit. Dávat ještě větší sumu by povzbudilo již beztak velkou ophirskou hrabivost. Má princezno, jsem přesvědčen, že Ophir nic nepodnikne, dokud nepadne rozhodnutí mezi námi a Natokhovými nájezdníky. Jestliže prohrajeme, vydá Ophir krále Khossuse Kothu. Když vyhrajeme, bezpochyby ho po doručení výkupného propustí.”

“A mezitím denně dezertuje spousta vojáků,” podotkl Amalric. “Žoldnéři jsou neklidní, protože jsme dosud nic nepodnikli.” Generál byl obří Nemedijec se žlutou lví hřívou. “Musíme rychle jednat, jestliže…”

“Ráno potáhneme na jih,” ujistila ho Yasmela. “A zde je muž, který vás povede.”

Odhrnula závěs a ukázala ne bez určitého dramatického gesta na Cimmeřana. Ovšem nezvolila právě vhodný okamžik, protože Conan se natáhl na divanu a položil si nohy na stůl. Současně okusoval hovězí kýtu, kterou držel oběma rukama. Lhostejně pohlédl na udivené šlechtice a zašklebil se na Amalrica. Pak pokračoval nerušené v jídle.

“Mitra nás ochraňuj!” ulevil si Amalric. “To je Conan, Seveřan, nejdivočejší z mých žoldnéřů! Měl jsem ho už dávno nechat oběsit. Kdyby to nebyl tak dobrý šermíř…”

“Vaše Výsost jistě žertuje!” řekl Thespides ostře. Jeho aristokratické rysy se zachmuřily. “Ten muž je divoch – bez kultury a vychování! Sloužit pod ním …pro muže mé krve se to rovná takřka urážce! Já…”

“Hrabě Thespide,” přerušila ho Yasmela. “Máte za opaskem mou rukavici. Vraťte mi ji a pak jděte!”

“Jít?” vzkřikl udiveně. “Kam?”

“Do Kothu nebo k Hadu,” odpověděla princezna. “Když mi nechcete sloužit, jak vás žádám, pak mi už nebudete sloužit vůbec.”

“Činíte mi příkoří, princezno,” pronesl zraněným hlasem Thespides a uklonil se. “Já vám věrnost nevypovím. Je–li to vaše přání, poskytnu tomu divochovi svůj meč.”

“A vy, lorde Amalricu?”

Generál tiše zaklel a pak se ušklíbl. Něco takového se ho jako dobrodruha nemohlo dotknout.

“Budu pod ním sloužit. Krátký a veselý život je to, co jsem si vždy přál. As Conanem jako velitelem se mi to může snadno vyplnit. Mitro! Když ten pes nedokáže víc než velet jednomu oddílu darebáků, sežeru ho celého i s brněním!”

“A vy, Agho?” obrátila se Yasmela k Shuprovi.

Odevzdaně pokrčil rameny. Byl typickým zástupcem rasy, která se vyvinula na území podél jižní hranice Kothu – vysoký a hubený, ostře řezané rysy podobné dravému ptáku, jako jeho pokrevní bratři v poušti.

“Děj se Ištařina vůle, princezno.” Hovořil z něj fatalismus jeho rasy.

“Počkejte zde,” přikázala Yasmela, zatleskala na otroky a zmizela za závěsem. Thespides zatím zuřivě drtil v ruce svůj sametový baret, Taurus si něco bručel a Amalric přecházel sem a tam jako hladový lev.

Na princezniny pokyny sem otroci přinášeli brnění, které měl Conan nosit místo řetízkové zbroje, k tomu prstencový nákrčník, ocelové rukavice, prsní pancíř, zadní chránič, chrániče na nohy a helmu.

Když Yasmela znovu odhrnula závěs, stál před nimi Conan oděný do ušlechtilé oceli. V pancéřové zbroji s otevřeným hledím a tmavým obličejem stíněným velikým černým chocholem na přílbě působil opravdu velkolepě. I sám Thespides si to musel v skrytu duše přiznat. Na Amalricových rtech uvázla sarkastická poznámka.

“Při Mitrovi,” řekl vážně. “Nikdy bych nečekal, že tě kdy spatřím v ušlechtilé zbroji, ale padne ti proklatě dobře. Conane, viděl jsem krále, kteří svou zbroj nesli méně majestátně než ty.”

Conan mlčel. Díval se někam do dálky. Jakoby hleděl do budoucnosti. Za mnoho let, až se naplní jeho sen, vzpomene si na Amalricova slova.

3.

Už za časného rána se obyvatelé Khoraje tlačili a mačkali v ulicích, aby spatřili odchod vojsk jižní branou do pole. Konečně se vojska dala do pohybu. Předvoj tvořili rytíři v bohatě zdobeném brnění, s barevnými chocholy, které se třásly na blýskavých helmách.

Koně ve zbroji z leštěné kůže, se zlatými postroji přes hedvábné čabraky pod vedením svých jezdců tančili a točili se na místě. První paprsky vycházejícího slunce se odrážely na špičkách kopí, trčících do výše jako hustý les. Praporce vlály v lehkém větru. Každý rytíř nesl na znamení přízně své dámy rukavici, šál nebo růži připevněné na přílbici nebo vetknuté za opaskem. Rytíři v počtu asi pět set patřili vesměs mezi khorajskou šlechtu. Vedl je hrabě Thespides, který si, jak se obecně šeptalo, dělal naděje na princezninu ruku.

Za nimi následovala lehká kavalerie na dlouhonohých vytrvalých koních. Jezdci byli převážně muži z hor – hubení, s dravčími obličeji. Na hlavách jim seděly špičaté přílbice z oceli a na těle měli pod dlouhými kaftany navlečenu blýskavou kroužkovou zbroj. Jejich hlavní zbraní byl hrozivý shemitský luk vystřelující smrtící šípy na vzdálenost pěti set stop. Všech pět tisíc jezdců podléhalo Shuprovu velení, který jel před nimi s mrzutým výrazem v obličeji.

Těsně za jejich zády pochodovali khorajští kopiníci, jako všude v hyborských zemích v malém počtu, protože jezdectvo platilo za jedinou počestnou část vojska. Kopiníci, právě tak jako rytíři, byli staré kothské krve – synové zchudlých rodin, kteří neměli žádnou budoucnost a nemohli si dovolit koupit ani koně, ani zbroj. Proto jich také bylo jen pět set.

Zadní voj tvořili žoldnéři v počtu tisíce jezdců a dvou tisíc kopiníků. Velcí koně kavalérie působili stejně divokým dojmem jako jejich jezdci – válečníci z povolání, všechno veteráni mnohých krvavých bitev. Od hlavy až k patě v řetízkové zbroji. Na řetízkové kápi sahající až na ramena jim seděla jednoduchá helmice bez hledí. Kopí, která třímali v rukou, nebyla opatřena praporky a ani štíty nebyly zdobené. U sedel se jim houpaly těžké válečné sekyry nebo palcáty a na boku jim visely široké meče. Kopiníci byli vyzbrojeni obdobně, ale místo jezdeckých kopí nesli píky.

V oddílech žoldnéřů byli zastoupeni muži nejrůznějších ras. Vyskytovali se mezi nimi vysocí Hyperborejci, hubení, málomluvní a vznětliví; tmavoocí Gundermani ze severozápadních hor; hrdě vyhlížející corinthští renegáti; snědí Zingařané s ježatými černými kníry a ohnivým temperamentem; Aquiloňané z dalekého západu. Ale všichni, mimo Zingařanů, byli Hyborejci.

Na konci výpravy kráčel velbloud s nádhernou čabrakou, kterého vedl rytíř na ohromném válečném oři. V těsném závěsu ho následoval oddíl vybraných válečníků tělesné stráže. Pod hedvábným baldachýnem umístěném na velbloudu byla usazená štíhlá, do hedvábí zahalená postava, při jejímž zahlédnutí propukalo obyvatelstvo ve výkřiky nadšení.

Conan, oblečený do pancéřové zbroje, se na nazdobeného velblouda díval nelibě a s neklidem. Pak promluvil na Amalrica, který jel vedle něj ve své vzácné zbroji tvořené řetízkovou košilí, zlatým náprsním pancířem a helmicí s koňským ohonem.

“Princezna trvala na tom, že s námi pojede. Je sice odhodlaná, ale chybí jí tělesná síla. Měla by se zbavit toho překážejícího a nepohodlného oděvu.”

Amalric si pohladil žlutý vous, aby zakryl úšklebek. Conan se patrně domníval, že Yasmela má v úmyslu opásat se mečem a osobně se zúčastnit bitvy, jak to činily ženy barbarů.

“Hyborské ženy nebojují jako cimmerské, Conane,” vysvětloval. “Yasmela s námi jede, aby bitvu sledovala. Mimoto,” otočil se v sedle a ztišil hlas, “jen tak mezi námi, mám pocit, že se princezna bojí zůstat sama ve městě. Má z něčeho strach…”

“Obává se vzpoury? Možná jsme měli preventivně pověsit pár obyvatel, dříve než jsme vyjeli…”

“Ne, o to nejde. Jedna z jejích služek nedokázala udržet jazyk za zuby a kdákala cosi o Něčem, co v noci proniká do paláce a Yasmelu děsí k smrti. Jistě je to jeden z Natokhových ďáblů. Conane, budeme muset bojovat nejen proti lidem z masa a kostí!”

“V každém případě je lepší vyjet nepříteli vstříc, než na něj čekat.”

Conan vrhl rychlý pohled na dlouhou řadu vozů trénu, pak uchopil pevně do své pravice, navlečené do železné rukavice, otěže a vyrazil ze sebe ze zvyku bojový pokřik žoldnéřů: “Bohatou kořist nebo do pekla, kamarádi – kupředu, jdeme!”

Vzadu za dlouhým zástupem se uzavřela těžká městská vrata. Z hradeb je provázely ustarané pohledy. Khorajci dobře věděli, že jejich životy závisí na této armádě. Když bude poražena, dá se očekávat, že Khoraja zahyne v krvi a požáru. Divoké hordy z jihu neznaly slitování.

Po celý den putovala kolona po pahorkovité stepi, kterou protínaly početné úzké říčky. Krajina postupně počala stoupat. Před nimi se rozkládal nízký pás hor, táhnoucí se bez přerušení od východu na západ. Noc přečkali v severním podhůří. K ohňům do ležení přicházeli po desítkách horalé s žhnoucíma očima a supími nosy a vyprávěli novinky z tajuplné pouště. Natokh se proplétal jejich zprávami jako plazící se had.

Na jeho příkaz přinášeli démoni povětří hromy, vítr a mlhu, a démoni podsvětí otřásali se strašlivým skučením zemí pod nohama. Natokh přivolával ze vzduchu oheň, který pohlcoval brány opevněných měst a také ty, kteří se mu postavili do cesty. Jeho válečníci převyšovali počtem zrnka písku v poušti a k tomu se k němu přidalo pět tisíc Stygijců na válečných vozech pod vedením rebelského prince Kutamuna.

Conan jim naslouchal lhostejně. Válka byla jeho řemeslem a život mu plynul v nepřetržité řadě bitev. Od narození ho neustále doprovázela smrt. Klopýtala kolem něho s klapajícími údy, nahlížela mu přes rameno u hracího stolu a její pařáty sahaly po džbánech vína. Zvedala se nad ním jako neurčitý, monstrózní stín, když uléhal ke spánku. Conan si na ni tak přivykl, že na její přítomnost bral zřetel jako král na své páže. Jednoho dne se její hnáty obepnou kolem jeho těla a vše skončí. Jemu stačilo, že vychutnává současnost. Jiní však byli méně nebojácní než Cimmeřan.

Když se Conan vracel zpět po kontrole stráží, zůstal stát při pohledu na štíhlou postavu, celou zahalenou v plášti.

“Princezno, měla jste zůstat ve stanu!”

“Nemohla jsem usnout.” Její tmavé oči prozrazovaly rozrušení. “Conane, mám strach.”

“Bojíte se nějakého muže?”

“Ne, z lidí nemám strach. Conane, je něco, čeho se bojíš?”

Zamyšleně si třel bradu. “Ale ano,” přitakal nakonec, “prokletí bohů.”

Zděsila se. “Jsem prokletá. Ďábel z nejhlubších pekel na mne pohlédl. Noc co noc na mne číhá v nejtemnějším stínu a šeptá mi hrozné věci. Chce mě učinit svou královnou a vzít k sobě do pekel. Už se neodvážím spát, protože určitě přijde do mého stanu, jako mě vyhledal v paláci. Conane, jsi silný – nech mě u sebe. Tolik se bojím!”

Už to nebyla princezna, ale jen vyděšená dívka. Hrdost z ní spadla, přesto se však nestyděla. V zoufalství přišla k muži, kterého pokládala za nejsilnějšího. Jeho nespoutaná síla, která ji dříve odrazovala, ji teď naopak přitáhla.

Jako odpověď si sňal plášť a drsně jí ho položil na ramena, jako by mu měkkost byla zcela cizí. Conanova ocelová ruka spočinula zlehka na její ruce. Znovu se otřásla, ale ne hrůzou. Jako elektrický blesk přešla Conanova dravčí vitalita při doteku na princeznu a předala jí trochu z Conanovy nadlidské síly.

“Udělejte si zde trochu pohodlí.” Ukázal na volné místo vedle nízko planoucího ohně. Pro něj nebylo nic překvapivého na tom, že se princezna zabalila do jeho pláště a ulehla u táborového ohně. Bez váhání udělala, co jí radil. Conan sám se posadil poblíž na kamenný balvan a na kolena si položil obnažený meč. Plameny se odrážely na jeho namodralé zbroji. Yasmele připadal jako ocelová socha. Jeho obří síla byla v tomto okamžiku sice nehybná, ale neodpočívala, spíš jako by čekala, aby při nejmenším důvodu vybuchla jako sopka. Obraz plamenů se zrcadlil na Conanově tváři a činil ji nepoddajnou. Byla sice nehybná, ale v očích svítil nespoutaný živočišný žár. Nebyl pouhým divochem, ne, byl částí divočiny, nezkrotný jako ona. V žilách mu proudila vlčí krev, v mozku mu číhaly hloubky severní noci, srdce bilo ohněm hořících lesů.

Ponořená ve svých myšlenkách a napůl spící, podřimovala Yasmela s příjemným pocitem jistoty z jeho blízkosti. Nepochybovala, že stín s planoucíma očima se stáhne do temnot, dokud ji bude střežit tento zachmuřený bojovník dalekého severu.

Probudil ji vír hlasů. Když nadzvedla víčka, všimla si, že oheň dohořel. Ráno už nebylo daleko. Spatřila Conana, jak pořád sedí na kameni s mečem na kolenou. Těsně vedle něj se krčila postava, slabě osvětlovaná svitem žhavých uhlíků z dohasínajícího ohně. Ještě stále rozespalá si Yasmela všimla skobovitého nosu a zářících očí pod bílým turbanem. Muž mluvil rychle a ještě shemitským dialektem, kterému rozuměla jen stěží.

“Ať mě Bel odejme ruku. Mluvím pravdu. Při Darketovi, Conane, jsem král lhářů, ale starého přítele nikdy neoklamu. Přísahám ti při dnech, kdy jsme byli oba zloději v Zamoře, dříve než sis nasadil žoldnéřskou přílbici. Viděl jsem Natokha. Vrhl jsem se na kolena s ostatními, když vzýval Seta. Ale nezaryl jsem nos do prachu jako všichni kolem. Jsem zloděj ze Shumiru a mé oči jsou ostřejší, než zrak lasice. Díval jsem se vzhůru, právě když vítr poodvál jeho závoj stranou. A tu jsem viděl – viděl… Bele, stůj při mně, Conane, přísahám, viděl jsem to! Krev mi ztuhla v žilách a vlasy vstaly hrůzou. To co jsem viděl se mi vpálilo do duše, jako doběla rozžhaveným železem. Už jsem nenašel klid, dokud jsem se nepřesvědčil. Odjel jsem do Kutchemesu. Dveře kopule ze slonoviny byly otevřené. Poblíž východu ležel veliký mrtvý had. Vězel v něm zabodnutý meč. V hlavním sále jsem objevil zkroucené a tak znetvořené mužské tělo, že mi chvíli trvalo, než jsem ho poznal. Byl to Shevatas, Zamořan, jediný zloděj na světě, o kterém b ych přiznal, že mě předčí. Poklad byl netknutý, ležel v blýskavých kupách kolem mrtvoly.”

“To bylo vše?” přerušil ho Conan. “Žádné kosti…”

“Nic,” ujistil ho spěšně Shemita. “Vůbec nic! Jen toto jedno tělo.”

Chvíli panovalo ticho. Yasmele přebíhal mráz studenými prsty po zádech.

“Odkud přišel Natokh?” ptal se Shemita šeptem, a hned si na otázku odpověděl: “Z pouště, za noci, kdy byl svět oslepen a drásán bouřlivými mračny. V divokém tahu zakrývala zděšené hvězdy a kvílení větru se spojilo s křikem pouštního supa. Vampíři té noci poletovali v temnotách, čarodějnice se pohybovaly nahé v povětří a v divočině vyli vlkodlaci. Přijel na černém velbloudu rychlostí bouře. Kolem něj plál nečistý oheň a stopy velblouda žhnuly v temnotě. Když Natokh sestoupil před Setovým oltářem v oáze Aphaka na zem, odběhl velbloud do noci a zmizel. Rozprávěl jsem o tom s nomády. Ti přísahali, že najednou roztáhl mocná křídla, vzlétl k mrakům a přitom za sebou zanechával ohnivou stopu. Od té doby žádný smrtelník onoho velblouda nespatřil. Ale černá zvířecí kreatura, jen vzdáleně podobná člověku, se přikrádá každou noc krátce před rozedněním k Natokhovu stanu a hovoří s ním jazykem, kterému žádný smrtelník nerozumí. Řeknu ti, kdo je Natokh, Conane…počkej, ukážu ti obraz tváře, kterou jsem tehdy v Shushanu vid ěl, když vítr odvál Natokhův závoj.”

V Shemitově ruce se zablýsklo cosi zlatého, nad čím se oba muži sklonili. Yasmela zaslechla Conanův překvapený hvizd protlačený skrz sevřené zuby. A tu se nad ní pojednou roztáhla absolutní černota. Poprvé v životě upadla princezna do mdlob.

4.

Ráno nebylo nic víc než šedivý pruh na horizontu, když se khorajské vojsko opět vydalo na pochod. Přicválali nomádové na koních, klopýtajících vyčerpáním, a oznamovali, že pouštní horda rozbila ležení u oázy Altaku. Proto vojáci spěšně přecházeli přes horský pás a zanechali za sebou vozatajstvo. Yasmela jela s útočnými oddíly. Z očí jí promlouval strach. Bezejmenná hrůza dostala ještě strašlivější podobu od té chvíle, kdy poznala minci v ruce Shemity – jednu z těch tajně ražených zvrhlým zugitským kultem. Mince, která na sobě nesla tvář muže, mrtvého přes tři tisíce let.

Cesta vedla mezi příkrými skalami a sráznými vrcholky. Tu a tam se na úpatí hor krčily chudičké vesnice o několika kamenných chýších. Muži z těchto drobných domků se sbíhali a připojovali se k výpravě. Než měli hory za sebou, rozrostla se khorajská armáda o tři tisíce lukostřelců.

Když pak vyšli z hor, naskytl se jim ohromující pohled na rozlehlou planinu, která se táhla až za horizont. Na východní straně spadalo horstvo prudce dolů a vytvářelo zřetelnou dělící čáru mezi kothskou vysočinou a jižní pouští. Hory byly okrajem vysočiny a táhly se do dálky bez jakékoliv průrvy jako obří val. Zde byly holé a pusté. Žil zde jen kmen Zaheemů. Jeho povinností byla ochrana karavanní stezky. Vzadu za kopci se rozkládala písečná poušť bez sebemenších ostrůvků života. Ale na druhé straně horizontu se nacházela oáza Altaka. Tam dnes tábořila Natokhova horda.

Vojáci se dívali dolů na Shamlatskou soutěsku, kterou protékalo bohatství severu a jihu. Často tu procházely armády Kothu, Khoraje, Shemu, Turanu a Stygie. Právě zde se příkrá horská zeď rozštěpovala. Horské hřebeny odsud vybíhaly až do pouště. Tvořily tak holé rokle, které, až na jedinou, byly na severu uzavřeny příkrými skalními stěnami. Tato jediná rokle se rozšiřovala v soutěsku tvaru velké ruky. Dva z natažených prstů vytvářely vějířovité údolí. Prsty představovaly široké hřebeny pahorků. Jejich vnější strany spadaly příkře dolů. Údolí stoupalo do průčelí vybíhajícího do špičky a končilo na plošině s rozeklanými skalnatými boky. Uprostřed plošiny se vedle studně tyčilo několik kamenných věžovitých staveb, ve kterých žili Zaheemové.

Tam přikázal Conan zastavit a seskočil se svého hřebce. Zaměnil těžké pancéřové brnění za jemu dobře známou řetízkovou zbroj. Přicválal k němu Thespides. “Proč jste tu zastavil?” zeptal se příkře.

“Počkám tu na nepřítele,” odpověděl Conan.

“Bylo by rytířské vyjet jim naproti,” podotkl svrchu hrabě.

“Aby nás rozdrtili pouhým počtem?” Conan zavrtěl hlavou. “Mimoto tam venku není voda. Rozbijeme tábor na planině…”

“Mí rytíři spolu se mnou se utáboří v údolí,” přerušil ho prudce Thespides. “Jsme předvoj. My se nebojíme nějaké odrané pouštní bandy.”

Conan pokrčil rameny a zachmuřený šlechtic cválal dál.

Amalric, který právě uděloval kolem sebe hlasité povely, se zarazil uprostřed slova a podíval se za oddílem jezdců, sjíždějících dolů do údolí.

“Ti blázni!” zaklel. “Měchy s vodou se jim vyprázdní a pak budou muset zajet ke studni, aby napojili koně.”

“Budou muset,” přikývl Conan. “Nelíbí se jim poslouchat mé příkazy. Předej dál lidem, že se tu utáboříme. Muži si musí pořádně odpočinout a nasytit žaludky, jakmile napojí koně.”

Vysílat špehy nebylo nutné. Poušť ležela otevřená před očima, i když na jihu omezovaly výhled nízké bílé mraky. Jednotvárnost krajiny narušovaly o pár mil dále v poušti roztroušené ruiny, původně snad nějaký stygijský chrám.

Conan rozmístil lukostřelce na hřebenech spolu s nomádskými hlídkami. Žoldnéři a khorajští kopiníci zaujali pozice na plošině okolo studny. Yasmelin stan dal postavit trochu dál vzadu, kde karavanní stezka zahýbala v ostrém oblouku k planině. Protože nepřítel nebyl dosud v dohledu, užívali bojovníci zaslouženého odpočinku. Sejmuli si helmy, odhodili stranou řetízkové kápě a odepjali si opasky s meči. Vzduchem se neslo drsné žertování, zatímco muži u ohňů žvýkali opékané maso a splachovali ho mohutnými doušky piva. Horští nomádi se pohodlně rozložili po stráních kolem a posilovali se datlemi a olivami. Amalric přišel ke Conanovi, který se usadil na veliký kámen.

“Conane, slyšel jste, co si nomádi vyprávějí o Natokhovi? Říkají– Mitro, je to příliš bláznivé, abych to ještě opakoval. Co si o tom myslíte?”

“Semena mnohdy spočívají v zemi po staletí, aniž by svou klíčivost ztratila,” odpověděl Cimmeřan. “Ale Natokh je jistě jen člověk.”

“To bych zakřikl nerad,” bručel Amalric. “V každém případě jste vojska rozestavil jako zkušený velitel. Proto nás Natokhovi ďáblové určitě nepřekvapí. Mitro, co je to za podivnou mlhu?”

“Z počátku jsem to pokládal za obyčejné mraky,” řekl Conan. “Podívejte se, jak se valí.”

To, co předtím vypadalo jako mračno, byla ve skutečnosti hustá mlha, která se vlnila jako obrovský oceán a rychle zastírala výhled na poušť. Během krátké doby už pohltila staré ruiny a valila se pořád dál. Vojáci ji sledovali s očima navrch hlavy. Něco podobného dosud neviděli. Bylo to nepřirozené a nevysvětlitelné.

“Vysílat špehy nemá smysl,” vrčel Amalric zlostně. “Neviděli by ani na pár kroků. Okraj mlhy už dosáhl vnější strany horského hřebene. Brzy zahalí celou soutěsku a hory kolem…”

Conan, který pozoroval mlhu se vzrůstající starostí, se náhle sehnul a přitiskl ucho k zemi. Se zaklením spěšně vyskočil.

“Koně a válečné vozy ve velkém počtu! Země se chvěje pod kopyty a koly. Hej, vy!” zakřičel přes údolí, aby vytrhl své vojáky z odpočinku. “Nasadit helmy! Chopte se zbraní! Na místa, chlapi!”

Vojáci se rychle zvedali se země, znovu si nasazovali helmice, brali zbraně a štíty a zaujímali bojové postavení. Téměř současně se mlha odvalila nazpět, jako by už nebyla dále k užitku. Nerozptýlila se však jako jiné obyčejné páry, ale zmizela okamžitě jako plamen sfouknuté svíce. Ještě před chvílí byla poušť zakryta kypící vrstvou vatového příkrovu sahajícího až k nebi, a už svítilo slunce na bezmračné obloze na písčitou pláň. Ta však nebyla prázdná. Na planině se hýbalo obrovské vojsko a hlasitý bitevní pokřik otřásl horami.

Při prvním pohledu se Conanovým vojákům zdálo, že hledí dolů na blýskavé, sršící moře z bronzu a zlata, z kterého vyčnívaly jiskřivé ocelové špice kopí jako myriády hvězd.

Když se mlha zvedla, zastavili se nájezdníci v dlouhých, těsně semknutých řadách. Vpředu stály nespočetné válečné vozy tažené velkými, ohnivými stygijskými hřebci s vlajícími chocholy. Koně frkali, vzpínali se. Polonazí vozatajové se opírali svalnatýma nohama o okraje vozů v úsilí zadržet bujná spřežení. Válečníci na vozech byli bez výjimky urostlí muži s obličeji vzezření dravého ptáka. Bronzové helmice jim zdobil půlměsíc nesoucí zlatou kouli. Byli to lukostřelci, ale ne ledajací. Samí šlechtici z jihu, jejichž největším potěšením byla válka a lov. Svými šípy nezabíjeli jen lvy. Vzadu za nimi se pak nacházely pestrobarevné řady divokých jezdců na polodivokých koních – bojovníci z Kushe, prvního z velkých černých království ve stepi jižně od Stygie. Ebenově zbarvená pokožka jezdců se leskla na slunci, ohební a obratní seděli na holých koňských hřbetech, bez sedel a udidla. Za kushitskou jízdou se mačkaly další nekonečné řady válečníků. Zdálo se, že pokrývají celou poušť. Tisíce a tisíce bojovných synů Shemu , řady a řady jezdců v řetízkových zbrojích a válcovitých přílbách, Ashurové z Nippru, Shumiru, Eruku a jejich sesterských měst, divoké bíle oděné hordy nomádských kmenů.

Řady nepřátel se daly do pohybu. Válečné vozy zabočily stranou a hlavní část vojska se připravovala k útoku. Dole v údolí nasedali jezdci na koně a ke Conanovi cválal vzhůru po stráni hrabě Thespides. Těsně před ním zarazil koně a aniž se namáhal sesednout, promluvil:

“Patrně vás zmátlo náhlé zmizení mlhy. Teď je správný okamžik k útoku. Kushité nemají luky a zabraňují pohybu vpřed. Útok našich jezdců je zatlačí zpět do shemitských řad a roztrhne jejich formaci. Následujte mě! Vyhrajeme bitvu jedním mávnutím ruky!”

Conan zavrtěl hlavou. “Kdybychom bojovali proti obyčejnému nepříteli, souhlasil bych. Ale zdá se mi, že nepřítel zmatek ve svých řadách jen předstírá. Chce nás vylákat k nepředloženému útoku. Bojím se, že je to past.”

“Vy se zdráháte zaútočit?” vykřikl Thespides s obličejem zarudlým hněvem.

“Buďte přeci rozumný!” pokoušel se ho Conan uklidnit. “Máme tu výhodné postavení.”

Thespides se zlostným zaklením obrátil koně a odcválal zpět do údolí, kde ho už netrpělivě očekávali jeho jezdci.

Amalric zavrtěl hlavou. “Neměl jste ho pouštět zpátky, Conane. Já… podívej!”

Cimmeřan vztekle vyskočil. Thespides se zastavil vedle svých lidí. Slyšeli jeho hlas jen velice nezřetelně, ale jeho gesta byla nad slunce jasná. O chvilku později pokleslo pět set kopí do útočné polohy a oddíl opancéřovaných jezdců se rozjel dolů údolím.

Z Yasmelina stanu vyběhlo mladé páže a volalo na Conana: “Můj lorde, princezna se ptá, proč nenásledujete hraběte Thespida a neútočíte po jeho boku.”

“Protože nejsem takový bezhlavý blázen jako on,” vrčel Conan a znovu se usadil na balvan, aby se dále věnoval hovězí pečeni.

“S pravomocí velitele jste se stal rozumnější,” podivoval se Amalric. “Dříve by byl takový nesmysl přesně podle vaší chuti.”

“Ano, ale zde neodpovídám jen za sebe,” odpověděl Conan. “Ale nyní… co, k čertu…!”

Horda se zastavila. Ze strany vyjel válečný vůz a vzadu za dunícími koly zůstávala dlouhá, prašná čára – fosforeskující stopa podobná jedovatému hadu.

“To je Natokh!” zaklel Amalric. “Jaká ďábelská semena tam rozsévá?”

Útočící rytíři svou rychlost nesnížili. Ještě dalších padesát metrů a narazí do neuspořádaných kushitských řad, které stály nehnutě na místě s oštěpy trčícími k nebi. Přední rytíři právě dosáhli místa s tenkou blýskavou stopou prachu v písku.

Ve chvíli, kdy se nebezpečné čáry dotkly kopyta koní, zablýsklo se, asi jako když ocel udeří o pazourek – ale účinek byl mnohem strašlivější. Pouští otřásla strašlivá exploze a prachová linie vzplanula bílým plamenem. V příštím okamžiku narazily následující řady jezdců do zuhelnatělých těl svých kamarádů a postihl je stejný osud. Vzhledem ke své rychlosti nestačili zastavit včas a tak řada za řadou vjížděla do náručí smrti. Past bleskově zaklapla a skoncovala v krátké chvíli s celým oddílem rytířů. Zmatek v řadách divoké hordy se přeměnil v pevnou formaci. Kushité prudce udeřili na popadané rytíře. Ty, co ještě žili, nabodli na kopí a helmy jim rozbíjeli kamením nebo palicemi. Vše proběhlo tak rychle, že přihlížející vojáci na horských stráních kolem byli zcela šokováni. A nepřátelské vojsko se dalo opět do pohybu ve spořádaných šicích. V khorajských šicích zazněl křik: “Naši protivníci nejsou lidé, ale ďáblové!”

Na obou horských hřebenech ztráceli muži odvahu. Jeden z nich vyběhl na planinu s pěnou u úst. “Utíkejte,” křičel. “Utíkejte, nikdo nepřemůže Natokhovu magii!”

S dravčím svitem v očích seskočil Conan z balvanu a udeřil utíkajícího chlapa hovězí kýtou do lebky. Zbabělec klesl v bezvědomí na zem.

Conan vytáhl meč z pochvy. Napůl zavřené oči se změnily ve štěrbiny planoucího ohně. “Zpět na místa!” řval. “Další, kdo opustí své stanoviště nebo ustoupí jen o jeden krok, bude o hlavu kratší! Proklatě, bojujte, vy zbabělci!”

Uprchlíci se obrátili nazpět. Conanova divoká osobnost zapůsobila na plameny jejich strachu jako chladivá sprcha.

“Ani krok z místa,” varoval Cimmeřan. “Člověk nebo ďábel, nikdo dnes neprojde Shamlatskou soutěskou!”

Tam, kde planina přecházela ve svah vedoucí do údolí, se rozestavili žoldnéři a sklonili své oštěpy vstříc nepříteli. Vzadu za nimi sedili na koních jezdci s dlouhými kopími a po stranách jako záloha stáli khorajští kopiníci.

Yasmela, bílá jako stěna, stála u vchodu do stanu. Ve srovnání s ohromnou početní převahou pouštní hordy se jí vlastní armáda jevila jako ubohá hrstka vojáků.

Conan stál mezi žoldnéři. Bylo mu jasné, že protivník nezaútočí na soutěsku válečnými vozy, ale podivil se, že jezdci sesedají s koní na zem. Natokhovo vojsko nedoprovázel žádný trén. Vaky s vodou a potravinami měli vojáci přivázány u sedel. Teď dopíjeli vodu do poslední kapky a prázdné vaky odhazovali na zem.

“To je útok smrti,” zabručel Conan, když se řady opěšalých formovaly k útoku. “Jezdecký útok by mi byl milejší. Zranění koně se vzpínají a rozbíjejí útočné řady.”

Horda se sbírala do obrovitého klínu. Špici tvořili Stygijci, za nimi se řadili po zuby ozbrojení Ashurové s Nomády na bocích. V hustých řadách se zvednutými štíty se valili na sever, zatímco za nimi ve stojícím válečném voze udělovala urostlá postava v bílém plášti nečisté požehnání.

Když horda dorazila do širokého vchodu do údolí, vystřelili bojovníci horských kmenů své šípy. Přes ochranu štítů padali útočníci po tuctech. Stygijci odhodili luky. Skláněli hlavu pod krupobitím střel a vyhlíželi kupředu přes okraje štítů. Tak se valili v nezadržitelné vlně stále blíž, aniž by se ohlíželi na padlé druhy. Shemité opětovali střelbu. Hustá mračna střel zatemnila nebe. Conan se díval za vlnící se řady a říkal si, jaké další hrůzy kouzelník vyvolává. Měl neurčitý pocit, že je Natokh, jako všichni jemu podobní, méně nebezpečný při obraně než za útoku. Zahájit útok proti němu by znamenalo přivolávat neštěstí. Byla to určitě magie, která hnala útočníky do náruče smrti. Conan na chvíli zatajil dech při pohledu na zkázu mezi řadami nepřátel. Okraje klínu tály jako sníh a údolí bylo již teď poseto mrtvými. Přesto živí nezakolísali. Jako by si ani nebyli vědomi hrozící smrti, tlačili se stále dál. Ale i jejich střely nacházely cíl. Jen díky svému vysokému počtu tísnili střelce na hřebenech. Mračna šípů vylétala do výše a nutila muže vyhledávat úkryt. Strach zachvacoval jejich srdce při pohledu na neustávající příliv útočících nepřátel. Ale jako zuřiví vlci tím více nechávali drnčet tětivy vlastních luků.

Když se nájezdníci přiblížili k úzkému krku soutěsky, začaly dolů padat kamenné bloky a drtily Natokhovy bojovníky po desítkách. Ale ani to je nezadrželo. Conanovi vlčí válečníci se připravovali na neodvratnou srážku. V semknutých řadách a kvalitní zbroji utrpěli při ostřelování luky jen malé ztráty.

Čeho se Conan bál, byla nesmírná prudkost útoku, až obrovitý klín udeří do řad obránců. Bylo mu jasné, že hordu nemůže zadržet. Zamyšleně položil ruku na ramena jednoho ze Zaheemů a otočil ho čelem k sobě.

“Ano, nebezpečná, příkrá stezka, kterou nikdo nehlídá. Ale…”

Conan dovedl Zaheema k Amalricovi, sedícímu na mocném válečném oři.

“Amalricu,” supěl. “Následujte tohoto muže. Zavede vás do vnějšího údolí. Přejeďte okolo hřebene a vpadněte nepříteli do zad. Moc se nezdržujte a vyrazte! Vím, je to šílenství, ale stejně jsme odsouzeni k záhubě. Ještě než vydechneme naposledy, musí nás nepřítel proklínat. Pospěšte si!”

Amalricův knír se zkroutil do zlostného úšklebku a za několik okamžiků následovali jezdci svého průvodce směrem k úzké pěšině. S mečem v ruce se Conan vrátil ke svým kopiníkům.

Na obou hřebenech vystřelovali Shuprovi muži plni zoufalství v očekávání nastávající porážky střelu za střelou do řad útočníků. Muži v údolí umírali jako mouchy – přes to s ohlušivým řevem narazili Stygijci v nezadržitelném náporu do připravených žoldnéřů. V bouři zvonící ocele nepřátelské řady na chvíli zakolísaly. Štíty narážely do štítů, oštěpy bodaly do mezer mezi nimi a krev tryskala z ran.

Conan spatřil na chvíli výraznou postavu prince Kutamuna nad mořem mečů, ale vřava, ve které bojoval hruď na hrudi proti zuřivě sekajícím a bodajícím mužům s tmavou pletí, mu nenechala mnoho času na rozhlížení. Za Stygijci se tlačili řvoucí Ashurové. Na obou stranách údolí šplhali pouštní nomádi vzhůru po skalách, aby bojovali proti svým rasovým příbuzným. Všude podél hřebenů planul nelítostný boj. Se zuby a nehty, s fanatismem a starými krevními spory zkřivenými ústy trhali, kousali a zabíjeli nomádi své protivníky, zatímco se nazí Kushité vrhali do víru boje.

Conan měl pocit, že se dívá s očima zalitýma potem dolů na bouřlivé ocelové moře, které zaplňovalo celé údolí. Obě armády stály proti sobě v pevném smrtícím objetí. Horští nomádi drželi hřebeny a žoldnéři krvavými oštěpy soutěsku. Lepší postavení a výzbroj vyrovnávaly nepřátelskou přesilu, ale nemohlo to trvat dlouho. Vlna za vlnou tváří zkřivených nenávistí se hnala s napřaženými blýskavými oštěpy vzhůru soutěskou. Ashurové zaplnili trhliny v řadách Stygijců. Conan se rozhlížel po Amalricovi a jeho jezdcích. Ti se však neobjevovali a kopiníci počali pod neustálými útoky kolísat. Conan se vzdal všech nadějí na vítězství a další život. Dal svým setníkům příkazy a vyrazil přes plošinu ke khorajské záloze, která se nemohla dočkat povelu k útoku. Už nevěnoval jediný pohled princezninu stanu. Na Yasmelu zcela zapomněl. Byl tu jen instinkt divočiny: zabít, než sám padne.

“Dnes se stanete rytíři!” zvolal s úšklebkem a ukázal mečem na stádo koní horských nomádů. “Na koně a následujte mě do pekla!”

Zvířata se vzpínala pod nezvyklým zvoněním kothské zbroje. Conanův drsný smích přehlušil hluk boje, když vedl své bojovníky k východnímu hřebeni, kde plošina klesala do údolí. Pět set pěšáků – zchudlých patricijů, mladších šlechtických synů, černé ovce – útočilo na polodivokých shemitských koních po srázu, aby se utkalo s celou armádou. Procválali okolo vchodu do soutěsky zacpané bojujícími vojáky, pak vzhůru na hřeben, kde mrtví leželi těsně vedle sebe, a pak opět dolů. Téměř dvě desítky mužů se zřítily pod kopyta koní svých kamarádů.

Nepřátelé pod srázem zvedali ruce do výše, jako by tím chtěli odvrátit smrt. Zástup jezdců se přes ně přehnal jako lavina přes les mladých stromků. Projížděli skrze zástupy hustě natlačených nepřátel a zanechávali za sebou koberec rozdupaných mrtvol.

A pak, když se pouštní horda rozestupovala, aby se kolem nich opět sevřela ve smrtícím objetí, objevili se Amalricovi jezdci. Amalric si musel nejdříve prorazit cestu kordonem bojovníků ve vnějším údolí. Pak byla cesta volná.

V klínu, ze kterého vyčnívaly ocelové špice kopí, udeřili na nepřítele. Útok měl ochromující, silně demoralizující účinek neočekávaného přepadení zezadu. S přesvědčením, že je vzala do kleští mocnější armáda, a z hrůzy, že budou odříznuti od volné pouště, se daly celé skupiny nomádů na slepý útěk. Přitom rozráželi řady statečnějších kamarádů. Nepřátelské šiky zakolísaly a rozpadly se dříve, než k nim khorajská jízda dorazila. Také na horských svazích nájezdníci zakolísali a horští nomádi na ně udeřili s novou silou. Sráželi je dolů se strání, kde se těla nepřátel tříštila o skalnatou půdu. Natokhova armáda zaskočená dvojitým útokem se dala na útěk. V této chvíli by ji k poslušnosti nepřinutil sebelepší maršál či čaroděj. Přes moře hlav a oštěpů bylo vidět, jak se Amalricovi muži probíjejí skrze nepřátelské řady stále blíž a pokračují v krvavé žni. Divoká závrať vítězství naplnila každého vojáka v khorajském oddílu a zocelila mu paže.

Bojovníci vyzbrojení oštěpy se dali v soutěsce do pohybu a vrhli se na zmatené protivníky. Stygijci nápor zadržovali, ale Ashurové se dali na útěk. Žoldnéři smetli stygijské šlechtice bojující do posledního dechu, aby pak drtili v nezadržitelném útoku kolísající masu nepřátel a rozprášili je do všech stran.

Na jednom z kamenů ležel starý Shupras. Do srdce mu vnikl šíp. Amalrica zasáhl oštěp do stehna a srazil ho ze sedla. Amalric klel jako pirát a rozhlížel se kolem sebe.

Z Conanovy pěchoty přesedlané na koně zbylo jen asi sto padesát mužů. Ale horda byla rozprášená. Nomádi a kopiníci utíkali zpět k táboru pro koně. Se strání sbíhali horští nomádi a podřezávali raněné nepřátele. Pojednou se před Conanem vynořila z okolního krvavého chaosu postava prince Kutamuna. Byl teď, nehledě na bederní pás, celý nahý. Brnění měl rozsekané, přílbu pomačkanou a údy potřísněné krví. S hrozivým výkřikem mrštil Conanovi do obličeje zbytek svého meče. Pak přiskočil blíže a sáhl po otěžích Conanova hřebce. Cimmeřan se v sedle zakymácel napůl omráčený. S nepředstavitelnou silou strhl obr s tmavou pletí ržajícího koně stranou. Kůň ztratil rovnováhu a zřítil se do zkrvaveného písku na svíjející se raněné vojáky.

Conan stačil seskočit včas se sedla, než se hřebec převalil na zem. S ohlušujícím řevem se na něj Kutamun vrhl. V hrozivém snu divokého boje se Cimmeřanovi podařilo protivníka zabít, ale později si nedokázal vybavit, jak. Jen vzdáleně se upamatoval, že Stygijec neustále mlátil velikým kamenem do jeho přílby, takže téměř nic neviděl pro odletující jiskry. Sám bodal dýkou do princova těla, ale Stygijec jako by díky své obrovské životní síle nic necítil. A pak, kdy vše před Conanovýma očima doslova plavalo, jeho soupeř sebou škubl a zhroutil se na něj.

Zpod pomačkané helmy proudila Conanovi do obličeje krev. Potácivě se zvedl a omámeně se rozhlížel kolem sebe na dílo zkázy. Od hřebene k hřebeni leželi všude mrtví a vytvářeli tak krvavý koberec po celém údolí. Padlí ucpávali vstup do soutěsky a byli roztroušení i po horských stráních. A dole v poušti ti, co přežili, vylézali do sedel a prchali dál hnáni svými pronásledovateli do pouště. Tam divoká řež ještě pokračovala.

Conan nevěřil svým očím, když viděl, jak málo jich zůstalo.

Hluk bitevní vřavy rozřízl ulekaný křik. Z údolí se hnal nahoru bitevní vůz a drtil pod koly mrtvá těla. Netáhli ho však koně, ale obří černá kreatura podobná velbloudu. Na voze stál Natokh ve vlajícím plášti. Vedle něj se krčila černá antropomorfní bytost, jen vzdáleně podobná opici. V jedné ruce svírala otěže a druhou bičovala jako posedlá velbloudí kreaturu, aby ji popohnala k větší rychlosti. Vůz svištěl rychlostí větru přes stráň pokrytou mrtvými, přímo ke stanu, před kterým stála osamocená Yasmela, opuštěná strážemi v žáru bitvy.

Conan ztuhl. Slyšel hrozný výkřik, který Yasmela vyrazila, když ji Natokhova ruka vtahovala na vůz. Pak se přízračné tažné zvíře obrátilo a opět pádilo dolů do údolí. Nikdo se neodvážil vrhnout kopí či vystřelit šíp ze strachu, aby nezasáhl Yasmelu, která se zmítala v Natokhově náručí.

Z Cimmeřanova hrdla se vydral nelidský řev. Zvedl meč, který mu při boji vypadl z ruky, a vyběhl vstříc Natokhovu válečnému vozu. Ale ostří meče se sotva pozvedlo do výše, když Conana jako blesk trefily přední nohy černé kreatury a odhodily ho vzduchem na dvanáct stop daleko. Přistál napůl omráčen na skalnaté zemi. Když kolem něj přehřměl válečný vůz, opět mu do uší vnikl Yasmelin zoufalý křik.

Vyskočil, chopil se uzdy jednoho z koní pobíhajících bez jezdce po údolí. Vyšvihl se do sedla, aniž by zvíře zastavil. Zamířil přímo za mizejícím vozem a cválal jako tornádo táborem Shemitů ven do volné pouště, kolem vlastních oddílů i prchajících nepřátel.

Válečný vůz ujížděl dál a Conan pokračoval ve stíhání, ačkoliv kůň už prozrazoval známky únavy. Pak se kolem něho rozkládala otevřená poušť, zcela ponořená do zářící nádhery zapadajícího slunce. Před ním se zvedaly z písku prastaré ruiny. S ostrým výkřikem, který zmrazoval krev v žilách, shodil nelidský vozataj dívku spolu s Natokhem z vozu. Skutáleli se na písčitou zem. Před Conanovým zrakem narostly černé kreatuře obří křídla. Ta už se mezitím zcela přestala podobat velbloudu a vzlétla zapražená do ohnivého vozu, ve kterém triumfálně řvala bytost vzdáleně podobná člověku, vzhůru k nebi.

Natokh vyskočil na nohy a vrhl rychlý pohled na zamračeného pronásledovatele, který se nezastavil, ale cválal stále blíž s krví potřísněným mečem v ruce. Kouzelník pozvedl omdlelou princeznu do náruče a běžel s ní k ruinám.

Conan seskočil s koně a hnal se za nimi. Dostal se do místnosti neobvykle světlé, ačkoliv venku se už smrákalo. Natokh položil Yasmelu na černý oltář. Princeznino tělo zářilo ve strašidelně nazelenalém světle jako slonovina. Její oděv byl rozházený po podlaze. Zřejmě jí byl svlečen ve velkém spěchu. Natokh zastoupil Cimmeřanovi cestu – byl nelidsky vysoký a hubený, oblečený do opalizujícího zeleného hedvábí. Odhalil si tvář krytou závojem a Conan spatřil stejné tahy obličeje, jaké byly vyraženy na zugitské minci.

“Zpátky, pse!” Hlas zněl jako zasyčení obřího hada. “Jsem Thugra Khotan! Dlouho jsem ležel v hrobce a čekal na den, kdy procitnu a osvobodím se z pout, která mě poutala. Umění, které mě zachránilo před dávnou dobou před barbary, mě zároveň připoutalo k mé hrobce. Ale věděl jsem, že jednou někdo přijde a zemře takovou smrtí, jakou už po tři tisíce let člověk nezemřel. Hlupáku, myslíš si, žes zvítězil, když jsou mí vojáci rozprášeni do všech stran? Protože mě démon, kterému jsem se zavázal, zradil a opustil? Jsem Thugra Khotan, který povládne světu i přes vaše ubohé bohy! Poušť je plná mých lidí. Démoni země poslechnou mé volání, tak jako mě poslouchají i plazi. Touha po ženě oslabovala mou čarodějnou sílu. Nyní je ta žena má a až se posílím na její duši, budu neporazitelný. Zmiz, blázne! Thugra Khotana jsi neporazil.”

Hodil Conanovi k nohám svoji hůl. Cimmeřan uskočil s nechtěným výkřikem zpět. Jak hůl dopadla, změnila se k nepoznání. Obrysy hole se zavlnily a najednou se ke Conanovi plazila syčící kobra. Prudkou ranou Conan zaútočil na velkého hada a rozťal ho na dvě poloviny. Na zemi opět ležely obě půlky ebenové hole. Thugra Khotan se strašlivě zasmál. Otočil se kolem své osy a zvedl cosi, co se plazilo v prachu na zemi.

V natažené ruce držel něco živého. Tentokrát to nebyl trik. Thugra Khotan uchopil černého skorpiona délky alespoň jedné stopy – smrtícího obyvatele pouště. Jed v jeho žihadle okamžitě usmrtil zvíře i člověka. Thugra Khotan se strašlivě usmíval.

Conan zaváhal, ale pak bez varování vrhl meč přímo po svém protivníkovi.

To čaroděj nečekal. Neměl čas uhnout. Špička meče pronikla do těla v oblasti srdce a vyjela asi na stopu délky ven ze zad. Čaroděj se zhroutil k zemi a při nárazu rozdrtil jedovatého štíra v ruce.

Conan spěchal k oltáři a zvedl princeznu krvavýma rukama vzhůru. Prudce ho objala bílými pažemi a přitiskla se k němu.

“U Croma, děvče,” bručel. “Pusť mě! Padesát tisíc mužů dnes padlo a musím toho ještě spoustu udělat…”

“Ne!” vykřikla a přitiskla se k němu ještě silněji. “Nenechám tě odejít. Jsem tvá skrze oheň, ocel a krev. A ty jsi můj! V paláci patřím jiným – zde jen sobě – a tobě! Neodejdeš!”

Zaváhal. Hlava se mu točila divokou vášní, která v něm prudce stoupala. Zářící, nepozemské světlo stále osvětlovalo kopulovitou místnost a padalo na mrtvý obličej Thugra Khotana. Venku v poušti a v horách umírali další stateční lidé v bolestech, žízni a šílenství a království se kymácela.

Ale žhoucí záplava, která zachvacovala jeho duši, když k sobě pevně tiskl zářivě bílé tělo, odplavila všechny jiné myšlenky.

STÍNY V MĚSIČNÍ ZÁŘI

Přestože princezna Yasmela byla ženou velmi krásnou, Conanova hrdost nepřipouštěla, aby zaujal pouhé místo “přítele trónu”. Po osvobození princeznina bratra krále Khossa (povídka Stíny v temnotách) navštíví Conan znovu rodnou Cimmerii. Většina jeho pokrevních bratří mezi Cimmeřany a Aesiřany se oženila a zplodila potomky, synové některých jsou už skoro ve věku, ve kterém se Conan zúčastnil přepadu Venaria. Roky krvavých bojů však natolik posílily Conanova kořistnického ducha, že nemohl následovat jejich příkladu.

A tak když kupci přinesou zprávy o válečných půtkách na jihu, vrací se Conan zpět do hyborských království.

V Kothu se vzbouří jeden z princů a pokusí se svrhnout vládu lakomého krále Strabonida. Conan se připojuje k povstalecké armádě. Bohužel princ nakonec uzavře s králem mír a Conan se spolu s dalšími žoldnéři ocitne bez zaměstnání. Vytvoří tedy zbojnický oddíl – Svobodné bratrstvo. S nimi podniká nájezdy do hraničních oblastí Kothu, Zamory a Turanu. Postupné proniknou až do stepí sousedících s Vilajetským mořem, kde se přidají k nechvalně proslulé hordě kozáků.

Conan si mezi nimi brzo vydobude vůdčí postavení a plení západní hranice Turánského impéria tak dlouho, až král Yldiz vyšle mohutnou armádu pod vedením šacha Amuratha, aby nájezdníky zničil. Amurathovi se podaří vlákat kozáky hluboko na turánské území a v krvavé bitvě u Ilbaru je rozdrtí.

1.

Kůň rozrazil hustý rákosový porost, klopýtl a s žalostným zaržáním se zhroutil k zemi. Od těla umírajícího koně se potácivým krokem oddělila postava mladé štíhlé dívky v sandálech a přepásané krátké tunice. Na bílá ramena jí padaly dlouhé prstence tmavých vlasů. V očích jí tkvěl výraz štvaného zvířete.

Úzkostlivě hleděla vstříc jezdci, který za ní vyjel na malou mýtinu obklopenou džunglí rákosových stvolů. Pouze malá část palouku se otevírala na písečnou pláž omývanou modrou vodní hladinou Vilajetského moře.

Jezdec před dívkou zarazil svého koně a sesedl. Byl to vysoký štíhlý muž působící dojmem ocelové tvrdosti. Od hlavy až k patě vězel v lehké stříbrné řetízkové zbroji vyrobené na míru. Zpod zlatem ciselované kruhové helmy hleděly na dívku studené oči s jiskřičkami výsměchu.

“Ani o krok dále,” vykřikla. “Šachu Amurathe, jestli se mne dotkneš, skočím do vody a utopím se!”

Usmál se. Jeho úsměv se podobal zablýsknutí ostří meče vytaženého z hedvábné pochvy.

“To by nešlo tak lehce, Olivie, protože břeh není srázný a já bych tě dostihl dříve, než by ses dostala dostatečně daleko. Při všech bozích, byl to ale lov! Všichni mí muži zaostali daleko vzadu. Na západ od Vilajetského moře není koně, který by se Iramovi vyrovnal.” Zalétl spokojeným pohledem k pouštnímu hřebci.

“Nech mě běžet!” zaprosila dívka se slzami zoufalství. “Nevytrpěla jsem toho už dost? Je vůbec na světě nějaké ponížení, potupa nebo bolest, kterou bys mě nezahrnul? Jak dlouho mě chceš ještě mučit?”

“Dokud budu nacházet potěšení v tvých prosbách, naříkání a bezmocnosti,” odvětil s krutým úsměvem. “Máš v sobě neuvěřitelnou životní sílu, Olivie. Říkám si, jestli ji někdy otupím, jak se mi to dosud dařilo u každé ženy. Jsi pořád čerstvá a čistá, přese všechno, co jsem ti způsobil. Každý další den v tvé společnosti mi přináší nová potěšení. Ale teď už pojď, vrátíme se do Akifu, kde pořád slaví porážku těch ubohých kozáků, zatímco jsem opět zajal uprchlici, bláznivou, ale milou.”

“Ne!” Uskočila a rozběhla se k vodě, která v modrých vlnkách měkce narážela na pobřeží.

“Ano!” Náhle z něj vylétla nezastřená zloba jako jiskra z pazourku. S hbitostí, jakou i přes svou štíhlou půvabnou postavu nedokázala vyvinout, ji chytil za zápěstí a s dobře rozváženou krutostí s ní smýkl, až poklesla s výkřikem na kolena.

“Děvko! Mám tě dotáhnout do Akifu na koňském ocasu nebo dát průchod milosti před spravedlností a posadit tě před sebe do sedla? Za to bys mi musela poníženě děkovat…”

Uprostřed řeči se zarazil, s potlačenou kletbou ji pustil a vytasil z pochvy šavli. Z rákosí se vynořila hrozivá postava a s nenávistným výkřikem se vrhla vpřed.

Olivia zůstala ležet na zemi a s úžasem sledovala příchozího, jak se blíží v hrozivém postoji k šachu Amurathovi. Byl to urostlý obr, nahý, nehledě na bederní pás, pokrytý bahnem a krví. I černá hříva vlasů byla slepená špínou a krví. Stopy zaschlé krve se vyskytovaly také na jeho prsou, pažích a nohách a krvavé skvrny pokrývaly zároveň i jeho široký meč. Pod vlasy, které mu padaly do čela, žhnuly modrým plamenem krví podlité oči.

“Hyrkánský pse!” zasyčel s barbarským přízvukem.“Sám ďábel pomsty mi tě poslal do cesty!”

“Kozák!” uniklo šachu Amurathovi z úst. “Netušil jsem, že jeden z těch psů unikl. Myslel jsem, že všichni leží ztuhlí v Ilbarských stepích.”

“Všichni, mimo mě,” řekl příchozí nebezpečně tiše. “Ha, snil jsem o tomto setkání, když jsem se prodíral a plazil po břiše trnitým křovím, ležel pod skalami a hmyz se na mně pásl. I když jsem vězel v bahně močálů až po ústa, přesto jsem o tom snil, ale neodvažoval jsem se doufat, že se můj sen naplní. Ach, pekelní bozi, jak jsem po tom toužil!”

Bylo strašné přihlížet nadšení zrozenému z touhy po krvi. Na cizincových rtech se objevovala pěna.

“Nepřibližuj se!” varoval ho šach Amurath a bedlivě ho pozoroval zpod přivřených víček.

“Cha!” zaznělo to jako vlčí štěknutí. “Šach Amurath, lord z Akifu! Pohled na tvou vzácnou osobu mě naplňuje nevýslovným potěšením. Těly mých druhů jsi nasytil supy, trhals je koňmi, oslepovals je, mrzačil a mučil! Ty pse – ty prašivý pse!” Cizincův hlas se zvedal až ke křiku podbarvovanému šílenstvím. Pak skočil.

Přes všechen strach, který v ní vyvolávala jeho divoká postava, se o něj Olivia strachovala. Čekala, že padne již po prvním zazvonění ostří. Co by mohl pořídit nahý divoch proti vládci Akifu v plné zbroji? Ostří obou zbraní vzplála při krátkém setkání modrým plamenem, okamžitě odskočila a opět se prudce srazila. Vtom sklouzl široký meč po čepeli šavle a s hrozivou silou vnikl do Amurathova ramene. Olivia bezděčně vykřikla. Přes skřípění kovu proráženého brnění zaslechla zcela zřetelný praskot klíční kosti. Hyrkánec zavrávoral o několik kroků nazpět. Obličej mu zpopelavěl a krev proudila ven z rozšklebené rány v řetízkové košili. Šavle mu vyklouzla z ochablých prstů a zazvonila při dopadu o zem.

“Milost!” zasípěl.

“Milost?” Z cizincova hlasu jasně zněla divoká, ničím nespoutaná nenávist. “Milost, jakous nám poskytl i ty, prase!”

Olivia zavřela oči. To už nebyl boj, ale krvavá jatka hnaná nenávistí, živená vzpomínkami na strašlivou bitvu, masakr, nelítostné mučení a takřka nekonečný, hladem a žízní do neúnosnosti stupňovaný útěk.

Ačkoliv Olivia věděla, že si šach Amurath nezaslouží od jakékoli živé bytosti milost, tiskla k sobě vší silou oční víčka, aby nemusela přihlížet, jak krví potřísněný meč, podobný řezníkově sekyře, padá dolů. Do uší se jí zaryl strašlivý, kloktavý výkřik, který brzy utichl.

Po chvíli opět otevřela oči. Cizinec se právě odvrátil od Hyrkáncovy mrtvoly. Hruď se mu prudce zvedala pod přerývavým dechem a po čele mu stékal pot. Pravičku měl celou pokrytou krví.

Aniž by pronesl nějaké slovo nebo by Olivii věnoval jediný pohled, rozhrnul rákosí a cosi z něj tahal ven. Mezi stvoly rákosového porostu se objevil malý člun. Olivii svitlo, co zamýšlí.

“Prosím tě, počkej!” vykřikla. Unaveně se postavila na nohy a rozběhla se k němu. “Nenech mě tu samotnou. Vezmi mě s sebou.”

Otočil se a zahleděl se na ni. Jeho chování se změnilo. V očích nezbylo nic z předešlého šílenství. Prolitá krev patrně uhasila oheň nenávisti.

“Kdo jsi?” zeptal se.

“Olivia. Byla jsem jeho zajatec. Utekla jsem a on mě pronásledoval až sem. Prosím tě, nenechávej mě tu. Brzo sem dorazí jeho vojáci. Najdou mrtvolu, blízko ní mne a …” Rozeštkala se plná strachu a zoufalství a lomila bílýma rukama. Udiveně si ji prohlížel.

“Cítila by ses v mé společnosti lépe?” ptal se. “Jsem barbar a v očích ti čtu, že se mě bojíš.”

“Ano, bojím,” připustila příliš rozrušená, aby lhala. “Ale Hyrkánců se obávám mnohem více. Vem mě s sebou. Mučili by mě, kdyby mě nalezli vedle svého mrtvého pána.”

“Tak pojď.” Udělal jí místo a Olivia rychle vlezla do člunu. Snažila se, aby se ho nedotkla a proto se usadila na přídi, zatím co on se uvelebil na veslařské lavici a za pomoci vesla člun odstrkával od břehu zarostlého rákosím, než se konečně dostali na otevřené moře. Pak uchopil i druhé veslo a počal veslovat silnými, pravidelnými rázy. Na pažích a ramenech se mu pod lesknoucí se kůží napínaly mocné svaly.

Oba dva zachovávali po dlouhou chvíli mlčení – dívka schoulená na přídi a muž u vesel. S bojácným zájmem si ho prohlížela a hodnotila.

Určitě to nebyl Hyrkánec a nebylo v něm nic ani z hyborské rasy. Vlčí drsnost, kterou se vyznačoval, ukazovala na barbara. Rysy, zvýrazněné námahou přestálých dní bojů a útěku, prozrazovaly nepotlačitelnou divokost, avšak žádnou zkaženost nebo špatnost.

“Kdo jsi?” prolomila nakonec mlčení. “Šach Amurath tě nazval kozákem. Patříš k téhle hordě?”

“Jsem Conan, Cimmeřan,” zabručel. “Byl jsem u kozáků, jak je nazývají ti hyrkánští psi…”

Matně se upomenula, že Cimmerie leží na severozápadní hranici nejvzdálenějšího hyborského království.

“Jsem dcera ophirského krále,” řekla. “Otec mě prodal jednomu shemitskému náčelníkovi, protože jsem si nechtěla vzít kothského prince, jak mi přikazoval.”

Cimmeřan překvapeně hvízdl skrze sevřené zuby. Rty se jí stáhly do hořkého úsměvu.

“Ano, civilizovaní lidé často prodávají své děti jako otroky divochům. Říkají lidem tvé rasy barbaři, Conane z Cimmerie.”

“My své děti neprodáváme!” zavrčel a vystrčil výbojně bradu.

“Já jsem v každém případě byla prodána. Ale syn pouště se mnou jednal slušně. Chtěl si zajistit přízeň šacha Amuratha, a tak mě poslal jako jeden z darů do Akifu, města purpurových zahrad. Pak…” Otřásla se a skryla obličej v dlaních. “Měla bych odložit obvyklý stud,” zamumlala. “Ale vzpomínky pálí jako rány bičem. Bydlela jsem v Amurathově paláci. Před pár týdny vytáhl v čele vojska proti hordě nájezdníků, kteří plenili turánské pohraničí. Když se včera vítězně vrátil, konala se na jeho počest velká slavnost. Během hostiny bohatě zásobené vínem se mi naskytla příležitost k útěku. Opustila jsem město na hřbetě ukradeného koně a už jsem doufala, že se mi útěk zdařil, když jsem zjistila, že mě pronásleduje. A dnes k poledni mě téměř dostihl. Byla jsem rychlejší než všichni jeho lidé, ale Amurathův kůň byl mnohem lepší než můj. Proto jsem se mu znovu dostala do rukou. Pak jsi přišel ty.”

“Schoval jsem se v rákosí,” zabručel barbar. “Patřil jsem k obávanému Svobodnému bratrstvu, které plenilo podél celé hranice. Bylo nás na pět tisíc, z různých kmenů a ras. Předtím jsme, tedy mnoho z nás, sloužili v žoldnéřské armádě rebelského prince ve východním Kothu. Ale pak se princ se svým prokletým vládcem smířil a nás už nepotřeboval. Což znamenalo, že už jsme nedostali ani měďák žoldu. Tak jsme se rozhodli, že zůstaneme bez všech smluv spolu a popleníme stejnou měrou pohraniční oblasti Kothu, Zamory i Turanu. Před několika týdny jsme se dostali na březích Ilbaru do léčky šacha Amuratha. Mitro! Obloha zčernala pod supími křídly. Když po dni nepřetržitého boje pukly naše řady, pokusili se někteří z nás probít na sever a jiní na západ. Pochybuji, že se odtud dostali živí. Těsně vedle sebe, sraženi rameno na rameno, projeli Amurathovi muži přes řady uprchlíků. Já se vydal na východ a dostal jsem se až sem, na pobřeží Vilajetského moře. Od té chvíle jsem se schovával v močálech. Ještě včera se rákosím pro dírala jedna z pátracích skupin, které hledají uprchlíky jako jsem já. Zavrtal jsem se do bahna jako červ. Živil jsem se ondatrami, které jsem chytal holýma rukama a pojídal je syrové. Ani oheň jsem nemohl zapálit. Dnes ráno jsem narazil v rákosí na tenhle ukrytý člun. Vlastně jsem neměl v úmyslu vyplout na moře před příchodem noci. Ale poté, co jsem zabil šacha Amuratha, nebylo jiného východiska. Jeho honící psi vyzbrojení ocelí jsou určitě nablízku.”

“Co myslíš, že udělají?”

“Určitě nás budou pronásledovat. I když na břehu stopy po člunu, které jsem zahladil, nenaleznou, uhodnou, že jsme uprchli na moře. Ale máme náskok a opřu se do vesel, dokud se nedostaneme do bezpečí.”

“A kde takové místo nalezneme?” tázala se s beznadějí v hlase. “Vilajetské moře není nic víc než hyrkánský rybník.”

“Je mnoho lidí, co ale mají jiný názor.” Conan se ušklíbl. “Především otroci, kteří uprchli z galejí a stali se piráty.”

“Jaký máš plán?”

“Na jihozápadním pobřeží jsou stovky mil v hyrkánských rukách. Máme před sebou dlouhou cestu, než se dostaneme na jejich severní hranici. Chci veslovat na sever tak dlouho, až si budu jistý, že je máme za sebou. Pak obrátíme na západ. Tam vystoupíme na břeh. Za ním začínají neobydlené stepi.”

“Co když ale vběhneme do rukou pirátům nebo nás překvapí bouře?” namítala. “Možná zahyneme ve stepi hlady.”

“Nežádal jsem, abys mě doprovázela,” připomenul jí.

“Promiň.” Sklonila krásný, tmavými vlasy orámovaný obličej. “Piráti, bouře, hlad – všemu dávám přednost před Turánci.”

Conanův obličej potemněl. “Ještě jsem se s nimi nevyrovnal. Ale nedělej si zbytečné starosti, děvče. Bouře jsou zde v tuto roční dobu vzácné. A ve stepích hlady trpět určitě nebudeme. Vyrostl jsem v horách. Ty prokleté bažiny se svým zápachem a komáry – málem mě to vyřídilo. A co se týče pirátů…” Tajuplně se usmál a sklonil se nad vesly.

Slunce kleslo jako matně žhnoucí měděná koule do ohnivého moře. Mořská modř se smísila s modří oblohy a obě nabyly zabarvení měkkého tmavého sametu, posetého hvězdami a jejich zrcadlovým obrazem. Olivia se zasněně natáhla na přídi zlehka se kolébající loďky. Připadala si, že se vznáší v povětří mezi hvězdami. Mlčenlivý společník se nezřetelně rýsoval na pozadí tmavnoucí oblohy. Stále vesloval v pravidelném rytmu. Vypadal jako mýtický převozník, který ji převáží přes temné moře smrti. Ale strach v ní už otupěl a monotónnost kolébání člunu ji nakonec uspala.

Bylo časné ráno, když se probudila a pocítila hlad. Vlastně ji vzbudila změna v pohybu člunu. Conan odpočíval skloněný nad vesly a pohled upíral někam do dálky za ní. Došlo jí, že musel veslovat bez odpočinku celou noc. Pocítila obdiv k jeho železné vytrvalosti. Otočila se, aby zjistila, nač se Conan tak upřeně dívá. Zrak jí padl na stěnu stromů a keřů, která vyrůstala ze břehu a obklopovala v širokém oblouku malou zátoku. Vodní hladina v zátoce byla klidná a nehybná jako zrcadlo.

“To je jeden z mnoha ostrovů Vilajetského moře,” vysvětloval Conan. “Jsou většinou neobydlené. Hyrkánci o ně projevují zájem jen velmi zřídka. Obvykle se drží s galérami při pobřeží, zatímco my jsme urazili pozoruhodný kus cesty. Země zmizela za obzorem už za soumraku.”

Několika rázy vesel najel s člunem na pobřeží a přivázal ho ke kořenům stromu, co rostl hned těsně u vody. Pak vyskočil na písčitou pláž a podal Olivii ruku, aby jí pomohl vystoupit z člunu. Přijala ji s trochou rozpaků nad skvrnami zaschlé krve, ale zároveň cítila neuvěřitelnou sílu vězící v tomto muži.

Nad lesem, který ohraničoval modrý záliv, se rozkládalo zasněné ticho. Lehký větřík ševelil ve větvích a listy mu odpovídaly tichým šuměním. Oliviiny smysly byly napnuté, očekávala každým okamžikem, že se něco stane, i když neměla nejmenší tušení, oč by mělo jít. Číhá něco v okolním porostu tak přátelsky a mírumilovně vyhlížejícím?

Zatímco se trochu ustrašeně dívala mezi kmeny stromů, ve sluneční záři se zatřepotala svižná křídla velkého papouška, který se hned opět snesl na listnatou větev a pohupoval se na ní, oděný do zelenorudého hávu lesklých per. Po chvíli otočil hlavu a blýskavýma černýma očima pozoroval oba rušitele klidu.

“U Croma!” vyrazil ze sebe Conan. “To je určitě pradědeček všech papoušků! Musí být starý nejméně tisíc let. Podívej na ty zlé, moudré oči. Jaká tajemství asi chráníš, moudrý ďáble?”

V tom okamžiku pták roztáhl křídla, slétl s větve a skuhravě křičel: “Yakhoolanyoktha, xuthalla!” Pak zmizel v opalizujícím lesním stínu se skřípavým, takřka lidsky znějícím smíchem.

Dlouhou chvíli za ním Olivia nehnutě hleděla. Cítila, jak jí po zádech přejíždějí ledové prsty předtuchy přinášející neštěstí.

“Co říkal?” zašeptala vyděšeně.

“Určitě slova lidské řeči,” odpověděl Conan, “ale které, to nevím.”

“Ani já ne,” řekla. “Ale určitě se je naučil z lidských úst. Lidských nebo…” Zalétla zrakem do klenby stromů a po zádech ji přeběhl mráz, aniž tušila proč.

“Hrome, mám děsný hlad!” vykřikl Cimmeřan. “Spořádal bych celého býka. Ale obávám se, že se budu muset spokojit s jahodami. Teď však smyji z těla zaschlou krev a špínu. V močálu člověk bohužel nezůstane dlouho čistý.”

Odložil meč, ponořil se až po ramena do průzračné vody a chvíli nechal působit vodní lázeň na zatvrdlou špínu. Když opět vystoupil na pláž, jeho tělo jiskřilo v tmavém, čistém bronzovém tónu a mokré vlasy již nepůsobily předchozím odpuzujícím dojmem. Modré oči už sice nebyly podlité krví, ale dál v nich plál neuhasitelný oheň divokosti. Zachována zůstala i dravčí mrštnost Conanova těla a z rysů obličeje sálala veliká vnitřní síla.

Opět se opásal opaskem s mečem a pokynul dívce, aby ho následovala. Opustili slunečnou pláž a vešli mezi lesní velikány obalené hustým listovím na propletených větvích. Ohebná šťavnatě zelená tráva tlumila jejich kroky. Mezi kmeny stromu se jim naskýtal pohádkový pohled.

Conan potěšeně zabručel a ukázal na zlatavé plody visící ve velkých hroznech na velkém košatém stromu. Posadil dívku na kmen padlého dubu a do klína jí vložil hromadu lahodného ovoce, které pak sám se zřetelným požitkem pojídal.

“Ištaro!” křikl mezi dvěma sousty. “Od bitvy u Ilbaru jsem se živil jen krysami a kořínky, které jsem si vyhrabával z páchnoucího bahna. Je to příjemná změna. Bohužel ovoce není příliš syté. Ale když ho sníme dost, mohli bychom chvíli vydržet.”

Olivia byla příliš zaměstnaná, než aby odpověděla. Když Conan utišil největší hlad, prohlížel si krásnou společnici s větším zájmem než doposud. Obdivoval lesklé černé kadeře, broskvovou barvu hladké kůže a měkká zaoblení graciézní postavy, kterou tunika spíše zvýrazňovala než zakrývala.

Teprve když se nasytila, ucítila na sobě palčivý pohled a tvář jí zahalil ruměnec rozpaků. Conan jí bezeslovně naznačil, že nastal čas poohlédnout se po okolí. Vstala a následovala ho mezi stromy ke světlině, na jejíž druhé straně rostl hustý neproniknutelný porost bujného pralesa. Když vkročili na mýtinu, zaslechli pojednou silný praskot větví. Conan uchopil dívku kolem pasu a strhnul ji stranou. Jen o vlásek kolem nich cosi zasvištělo a mohutný kmen se otřásl pod mocným úderem.

Conan vytrhl z pochvy meč. Dlouhými skoky přeběhl mýtinu a vběhl do porostu na druhé straně. Chvíli bylo ticho. Olivia se krčila ve vysoké trávě. Konečně se Cimmeřan vrátil zpět a kroutil zamyšleně hlavou.

“Nic tam není,” vrčel podrážděně. “Ale cosi bylo…”

S údivem si prohlížel projektil, který je těsně minul. Byl to velký zelený balvan, pod jehož tíhou kmen stromu praskl jako stéblo trávy.

“Neobvyklý kámen na neobydleném ostrově,” říkal nespokojeně Cimmeřan. Oliviiny krásné oči se rozšířily údivem. Kámen tvořil absolutně symetrický blok, který bezpochyby otesala lidská ruka. A byl překvapivě těžký. Conan ho popadl oběma rukama a do široka se rozkročil. Svaly hrozily prasknutím, když ho zvedal nad hlavu a plnou silou ho mrštil od sebe. Přesto dohodil jen pár kroků.

“Žádný člověk by nedokázal přehodit s takovým balvanem celou mýtinu. To by dokázal jen velký prak. Ale nejsou tu stopy ani po balistě nebo onageru.”

“Možná ho vypálili podobným strojem odněkud z větší dálky,” dohadovala se Olivia. Conan zavrtěl odmítavě hlavou.

“Nespadl přece seshora. Určitě přilétl z druhé strany pralesa. Vidíš ty polámané větve? Kámen byl vržen způsobem, jako by ho hodil člověk. Ale kdo? Pojď.”

Váhavě ho následovala do houští. Uvnitř kruhu listnatých křovin bylo houští méně husté. Obklopilo je absolutní, hrozivé ticho. V pružné travnaté půdě nebylo vidět žádné stopy. A přesto odtud někdo mrštil těžký balvan se smrtící přesností. Conan se sehnul až k trávě, kde byla na dvou místech podupaná. Zlostně se zašklebil. Ani jeho ostrý zrak mu neprozradil, kdo nebo co zde stálo. Pohled mu zalétl k zelené střeše šťavnatých listů a větví, které vytvářely neproniknutelný příkrov. Náhle ztuhl.

Pak zvedl meč, chytil dívku a rychle se stahoval zpět.

“Pryč odsud!” zasykl varovně. Dívce ztuhla krev v žilách.

“Co je? Viděl jsi něco?”

“Ne,” odpověděl opatrně, aniž by ustal v ústupu.

“Ale co číhalo v křoví?”

“Smrt,” řekl a pohled mu ostražitě visel na zelené klenbě zakrývající oblohu. Sotva za sebou nechali křoviny, vzal Conan dívku za ruku a spěšně ji vlekl za sebou řidnoucím lesem k stráni porostlé travou a pak vzhůru na nízkou plošinu, kde byla tráva mnohem vyšší a stromy zde rostly od sebe značně vzdálené a jen tu a tam. Uprostřed planiny se do šířky rozkládala stavba z rozpadajícího se zeleného kamene.

Hleděli na ni s mlčenlivým údivem. Žádná z legend se o něčem takovém nezmiňovala. Opatrně kráčeli blíž. Kameny byly porostlé mechem a lišejníkem. Propadlá střecha otvírala k nebi zívající ústa. Na všech stranách se kupily malé a větší kamenné trosky napůl zakryté vysokou trávou. Dříve tu muselo být mnoho domů, možná dokonce i celé město. Nyní se zde však vzpínala k nebi jen dlouhá, velkému chrámu podobná stavba. Po stěnách se plazily stvoly popínavých rostlin.

Brána, dříve uzavírající přístup portálem, se již rozpadla. Conan s Olivií stáli v širokém vchodu a nahlíželi dovnitř. Slunce pronikalo štěrbinami ve zdech a dírou ve stropě do velkého sálu a tvořilo na podlaze pavučinu světla a stínu. Conan uchopil jílec meče a lehce přikrčen vstoupil plavným krokem lovícího pantera do budovy. Olivia ho po špičkách následovala.

Najednou Cimmeřan něco překvapeně zavrčel a Olivia sotva potlačila výkřik.

“Podívej! Tam!” šeptala.

“Já je vidím,” odpověděl. “Neboj se. Jsou to jen sochy.”

“Ale jako živé – a tak zlověstné.” Přitiskla se blíž k němu.

Stáli v rozlehlém sálu s podlahou z hlazeného kamene pokrytou vysokou vrstvou prachu a kusy kamenného zdiva z propadlého stropu. Plazivé rostliny vyrůstající mezi kameny zakrývaly díry a štěrbiny. Řada mohutných sloupů po obou stranách podpírala vysokou plochou střechu. A v každé sloupové mezeře stála na podstavci jedna z těch neobvyklých soch.

Byly zřejmě vyrobeny z černého železa, které se lesklo, jako by ho někdo pravidelně leštil. Představovaly urostlé, štíhlé a svalnaté muže v životní velikosti. Sochy byly nahé a zhotovené s neuvěřitelným realismem. Nejvíce živým dojmem však působily jejich hrdé, nesnášenlivé obličeje s rysy podobnými dravým ptákům. Ani dvě tváře nebyly stejné. Každá měla vlastní tahy, prozrazující různé osobnosti. Rasová podoba však byla zřetelná. Na sochách nebo alespoň na jejich tvářích nebylo nic z jednotvárné monotónnosti idealizovaného uměleckého zobrazení.

“Vypadají, že naslouchají a vyčkávají!” šeptala dívka neklidně.

Conan zaklepal jílcem meče o jednu ze soch. “Železo,” řekl konejšivě. “Ale v jakých formách je odlili?”

Zmateně krčil čelo. Olivia se stísněně rozhlížela po velké tiché hale. Její zrak zaznamenával stále stejný pohled jako předtím – spoustu kamení, sloupy porostlé popínavými rostlinami a tmavé černé sochy. Neklidně přešlápla a zatoužila, aby byla odsud někde hodně daleko.

Jejího společníka však záhadné sochy čímsi přitahovaly. Pozorně si je prohlížel a jako pravý barbar zkoušel, jestli by se jejich končetiny daly urazit. Bylo to stejně beznadějné jako pokus s nimi hnout. Nakonec kapituloval.

“Ti muži, podle kterých sochy zhotovili, co asi byli zač?” říkal si Conan přemítavě. “Sochy jsou černé, ale nemají nic společného s černou rasou, jak ji znám. Podobný národ jsem dosud neviděl.”

“Pojďme raději ven na slunce,” naléhala Olivia. Conan s lehce zmateným výrazem ve tváři přikývl.

Opustili šero sálu a vyšli ven do jasné sluneční záře. Olivia s překvapením zaznamenala postavení slunce na obloze. Strávili v ruinách více času, než myslela.

“Odplujme odsud,” prosila. “Bojím se. Ostrov je místem zla. A každou chvíli nás může napadnout záhadný vrhač kamenů.”

“Dokud se nebudeme zdržovat mezi stromy, měli bychom být v bezpečí,” usuzoval Conan. “Pojď.”

Na západě, východě a jihu se svahy plošiny dotýkaly zalesněných strání. Na severu se vzpínaly skalní stěny, které vytvářely nejvyšší bod ostrova. Právě sem Conan zamířil. Musel přizpůsobit svůj dlouhý krok krátkým krůčkům Olivie. Tu a tam na ní spočinul pohledem a Olivia si toho všimla.

Konečně došli k příkré skalní stěně. Na východním a západním okraji rostly stromy hustě u sebe a občas se nějaký zachytil na skalním srázu. Conan přejel nedůvěřivým pohledem lesní porost, ale pak počal šplhat vzhůru po skále. Stěna nebyla až tak příkrá a neustále ji přetínaly četné římsy a výstupky.

V horách zrozený Cimmeřan by vyšplhal po kamenité stráni jako kamzík, ale Olivia měla s výstupem potíže. Conan jí pomáhal přes překážky, které byly nad její síly, a tak rychle postupovali vzhůru. Olivia přitom neustále žasla nad jeho obří silou. Ani doteky Conanových silných paží ji už neodpuzovaly. Naopak, cítila se v jeho blízkosti bezpečně. Konečně stanuli na vrcholku ostrova. Vítr vanoucí z moře jim cuchal vlasy. Pod nohama jim spadal příkrý skalní sráz do hloubky čtyř set stop. K úpatí se tiskl úzký pruh pobřežního pralesa. Směrem na jih se rozkládal celý velký ovál ostrova. Pokrývala ho různé tónovaná zeleň lesa až na místa, kde vyčnívaly skály. Po všech stranách, kam až dohlédli, obklopovala ostrov hladká, modře zabarvená vodní plocha, která se ztrácela za horizontem.

“Moře je klidné,” podotkla Olivia. “Proč nepokračujeme v cestě?”

Conan, podobný bronzové soše, ukázal na sever. Olivia musela značně namáhat zrak, aby zahlédla malý bílý bod zavěšený v modrém oparu.

“Co je to?”

“Plachta.”

“Hyrkánci?”

“Jak to mám z takové dálky rozeznat?”

“Přistanou zde a budou prohledávat celý ostrov!” propadla Olivia panice.

“Pochybuji. Připlouvají ze severu a určitě o nás nevědí. Možná z nějakého důvodu vystoupí na břeh. Pak se budeme muset dobře ukrýt. Spíše se ale jedná o pirátskou galéru nebo Hyrkánce, který se vrací z loupežné výpravy na sever. Ten by tu však sotva přistál. Přesto nebudeme riskovat a vyplujeme na moře, až loď zmizí z dohledu. Bohužel připlouvají ze směru, kam máme namířeno. K ostrovu dorazí asi navečer. Za svítání bychom mohli vyrazit.”

“Ale to zde strávíme noc.” Při té představě se otřásla.

“Je to nejjistější.”

“Pak bychom mohli přenocovat na skále,” prosila.

Potřásl odmítavě hlavou. “Roste tu poblíž příliš mnoho stromů. Raději přespíme v ruinách.”

Počala hlasitě protestovat.

“Nemusíš mít strach,” pokoušel se ji uklidnit. “Ten, kdo po nás mrštil kámen, za námi na volné prostranství nevyšel. A v ruinách není po nebezpečné zvěři ani stopa. Mimo to jsi příliš křehká a zvyklá na spánek pod pevnou střechou. Já mohu spát nahý na sněhu a nic mi to neudělá. Civilizovanému člověku jako jsi ty by ale vlezlo do kostí vlhko.”

Olivia ho neochotně následovala. Sešplhali dolů po srázu, přešli planinu a opět vstoupili do polorozpadlé stavby. Slunce se mezitím klonilo za obzor. Na stromech v blízkosti útesu nalezli dostatek ovoce, takže lehce utišili probouzející se hlad a žízeň.

Do okolí se rychle snášela jižní noc a na tmavě modrém pozadí oblohy rozesela tisíce zářících hvězd.

Conan prošel portálem a vtáhl do nitra budovy i vzpírající se Olivii. Otřásla se při pouhém pohledu na tmavé černé stíny v řadách výklenků. Světlo hvězd pronikalo jen velmi slabě do okolní temnoty, a proto Olivia nedokázala rozeznat obrysy soch. Zřetelně však vnímala auru očekávání, která z nich vyzařovala. Ano, čekali již po mnoho, mnoho staletí.

Conan zatím nasekal náruč mladých hustých větví, z kterých zručně připravil pro dívku měkké lože. Natáhla se na vonící lůžko. Přesto měla v hloubi duše pocit, že uléhá na hnízdo zmijí.

Ať už trápily Olivii jakkoliv hrůzné předtuchy, na Conanovi nebylo znát ani stín obav. Klidně se opřel zády o jeden ze sloupů a přes kolena si položil obnažený široký meč. Oči se mu ve tmě blýskaly jako nějakému panterovi.

“Spi, děvče,” zabručel. “Můj spánek je lehký jako spánek vlka. Cokoli by vstoupilo do budovy, mne probudí.”

Olivia neodpověděla. Jen upřeně hleděla na nehybné siluety soch. Připadalo jí velmi zvláštní, že ji ochraňuje barbar, příslušník rasy, o níž od dětství slýchávala jen strašlivé pověsti a které se bála víc než čehokoli jiného. Pocházel z krvežíznivého, nespoutaného a zlostného národa. Z každého Conanova pohybu, činu, z ledově žhnoucích očí bylo zřejmé, že je to syn divočiny. Přesto jí nic neudělal. Naopak, jednal s ní mnohem lépe než takzvaní civilizovaní lidé.

Počala ji zmáhat únava a postupně se propadala do hlubokého spánku. Poslední myšlenka patřila příjemné vzpomínce na Conanovu pomocnou ruku, jak jí spočívala na paži.

2.

Olivia snila a skrze sny se jí proháněly hrozivé postavy jako černé zmije plazící se po kvetoucí zahradě. Sny byly zlomkovité a nepříjemně barvité, podobné exotickým střepům neznámého roztříštěného obrazu. Nakonec se složily do scény plné šílenství na pozadí titánských kamenů a sloupů. Ocitla se uprostřed velikého sálu, jehož strop podpíraly řady vysokých sloupů rozmístěných podél stěn. Mezi sloupy poletovali velcí zelenočervení papoušci. Do sálu vbíhali černí bojovníci s dravčími rysy v obličejích. Nešlo však o příslušníky černé rasy. Ani oni, ani jejich oblečení, nic nepocházelo ze světa, který znala.

Tlačili se kolem štíhlého mládence s bílou pletí, přikovaného k jednomu sloupu. Zlaté vlasy mu padaly do alabastrového čela. Jeho krása byla nadpozemská. Vypadal jako bůh vytesaný z živoucího mramoru.

Černí bojovníci se mu vysmívali, tropili si z něho posměch a častovali ho urážlivými slovy. Pružná, nahá postava se zmítala v nelítostných rukách trýznitelů. Na lesklou podlahu stékala ze slonovinově bílého těla rudá krev. Sálem se neslo sténání mučené oběti. Zcela na konci svých sil pozvedl mladík hlavu k obloze a strašným hlasem vyřkl jakési jméno.

Umlčela ho dýka v ebenové pěsti a plavovlasá hlava klesla na slonovinová prsa. V odpověď na zoufalý výkřik se rozlehlo dunění hromu jako od kol nebeského vozu a nad vrahy se vztyčila postava, jakoby vzniklá z čirého vzduchu. Vypadala sice jako člověk, žádnému ze smrtelníků však nebyla dána do vínku taková nepozemská krása. Podoba mezi mrtvým mladíkem a ní byla patrná na první pohled, ale v rysech cizince chyběla ona stopa lidskosti zmírňující mladíkovo božství. Krásná tvář shlížela dolů nehybně a hrozivě na černé bojovníky, kteří hledali spásu v útěku. Oči se mu slily ve dvě ohnivé štěrbiny. Zvedl ruku a promluvil. V hlubokých zvukových vlnách se hlas nesl celým prostorem budovy. Černí bojovníci přistupovali jako v transu blíže a počali vytvářet podél zdí vyrovnané řady. Z hrozivých rtů strašlivého cizince vyšel děsivý příkaz: “Yagkool an yok tha, xuthalla!”

Černé postavy ztuhly. Těla zůstala vztyčená, jakýmsi podivným způsobem zkamenělá. Cizinec se pak dotkl ochablého těla mladíka a okovy sklouzly na zem. Pozvedl mrtvolu do náručí, ale dříve než se otočil, sklouzl mu pohled na němé řady ebenově zabarvených postav. Ukázal na měsíc, jehož stříbrné paprsky dopadaly skrze úzká okna na blýskavou podlahu. A nehybné, čekající stíny, které byly ještě nedávno muži plnými života, pochopily.

Olivia procitla a vztyčila se na lůžku z větví. Srdce jí bilo jako na poplach a na kůži se perlily krůpěje studeného potu. Divoce se rozhlédla. Conan spal opřený o sloup. Hlava mu ve spánku poklesla na rozložitou hruď. Skrze polorozpadlý strop pronikalo dovnitř měsíční světlo a na prašné půdě vytvářelo dlouhé bílé pruhy. Olivia zahlédla i nezřetelné postavy soch. Napjaté očekávání z nich přímo čišelo. Chvíli bojovala se vzrůstající panikou a sledovala měsíční paprsky, jak měkce kloužou mezi sloupy a dotýkají se soch.

Co to bylo? Mezi stíny se cosi zachvělo! Hrůza ji ochromila. Tam, kde měla panovat nehybnost smrti, byl pohyb – pomalý a škubavý. Ebenové končetiny se napínaly a uvolňovaly. Oliviina ústa vydala pronikavý výkřik a neviditelná pouta hrůzy, která jí dosud bránila v pohybu a ochromovala řeč, zmizela. Conan vyskočil se země s napřaženým mečem. Bílé zuby se mu blýskaly ve tmě.

“Sochy. Ty sochy! Ó, bohové, sochy procitly k životu!”

Ve slepé hrůze se vrhla k trhlině ve zdi a prorážela si divoce cestu mezi hustým porostem. Běžela a poděšeně křičela, až ji cosi pevně chytilo a zadrželo. Zoufale bojovala, aby se vymanila z železného sevření paží, které ji nehodlaly pustit, dokud k ní skrze omámení z přestálé hrůzy nepronikl známý hlas. V měsíčním světle spatřila Conanův udivený obličej.

“U Croma, děvče, co je to s tebou? Trápí tě noční můra?” Conanův hlas zněl zvláštně, jakoby z dálky. S hlasitým zaštkáním se mu vrhla kolem krku a pevně se k němu přitiskla.

Pak opět nalezla řeč a zajíkavě se počala vyptávat: “Kde… jsou? Pronásledují nás?”

“Nikdo nás nepronásleduje,” ujišťoval ji Conan.

Opatrně se rozhlížela kolem, ale ještě se k němu pořád tiskla. Slepý strach ji zavedl až na okraj jižní plošiny. Hned za ní spadal svah dolů a přecházel o kus dál do temných stínů mlčenlivého pralesa. Vzadu za nimi osvětloval měsíc siluetu polorozpadlé budovy.

“Ty jsi je neviděl? Sochy – hýbaly se, zvedaly ruce a v temnotě jim oči žhnuly rudým svitem.”

“Nic takového jsem neviděl,” odpověděl Conan poněkud zneklidněn. “Spal jsem tvrději než obvykle. Je to už dlouho, co jsem mohl spát po celou noc. Ale ať by vstoupil dovnitř kdokoli, já bych se ihned probudil…”

“Do budovy nic nevstoupilo!” Olivia se ostře zasmála. “Vždyť už to bylo dávno uvnitř! Mitro, leželi jsme mezi nimi v klidu jako ovce na jatkách…”

“O čem to vlastně mluvíš?” divil se. “Vzbudil mě tvůj křik. Než jsem se stačil porozhlédnout, vyběhla jsi ven. Běžel jsem hned za tebou. Říkal jsem si, že tě asi trápí nějaký hrozný sen.”

“Také ano!” otřásla se. “Ale skutečnost byla mnohem horší. Poslouchej…”

Pak mu vypověděla vše, co se jí zdálo a co myslela, že viděla. Conan pozorně naslouchal. Neznal přirozenou skepsi civilizovaných lidí. K jeho víře patřili ghůlové, koboldové a kouzelníci. Když dívka skončila s vyprávěním, chvíli si zamyšleně pohrával s mečem.

“Mladík, kterého mučili, se podobal muži, který přispěchal na jeho volání?” ujišťoval se nakonec.

“Jako syn otci,” potvrzovala. Pak váhavě dodala: “Mladík přesně odpovídal představám, vytvořených o dítěti člověka a boha. Stará božstva se někdy spojovala s ženami smrtelníků. Tak to alespoň vyprávějí legendy.”

“Kteří bohové?” vrčel Conan.

“Bezejmenní, zapomenutí. Kdo ví? Vrátili se zpět do tichých vod oceánů, srdcí hlubokých hor a nekonečných propastí vesmíru mezi hvězdami. Bohové nejsou stálejší lidí.”

“Ale i kdyby ty sochy byly dříve lidmi, které do jejich nynější podoby zaklel bůh či démon, jak by mohly procitnout opět k životu?”

“Kouzlo. Odchází zároveň s východem měsíce. Dokud svítí, žijí.”

“Oni nás však nepronásledovali,” prohodil Conan a ohlédl se směrem k ponuré stavbě. “Možná se ti jen zdálo, že se hýbají. Vrátím se zpět a přesvědčím se.”

“Ne, to ne!” vykřikla a znovu se k němu přitiskla. “Možná je kouzlo zadržuje v sále a proto nemohou ven. Prosím, nevracej se tam. Roztrhali by tě na tisíc kousků. Conane, raději vezmeme člun a odplujeme pryč z tohoto prokletého místa. Galéra už ostrov jistě obeplula.”

Oliviiny zoufalé prosby na Conana přeci jen zapůsobily. Jeho zvědavost ohledně soch značně ztlumila nevěřícnost. Nepřátel z masa a kostí se nebál, lhostejno, v jaké přesile byli. Ale přítomný náznak nadpřirozena v něm probouzel nezřetelnou, instinktivní bázeň, hluboce zakořeněnou v jeho přirozenosti barbara.

Vzal dívku za ruku. Sestupovali dolů po svahu do náručí hustého lesa, kde listí šumělo a cizokrajní ptáci ospale krákorali. Pod korunami stromů se šířily stíny. Conan se vyhýbal stromům, které rostly příliš blízko u sebe. Pronikavým zrakem těkal ze strany na stranu a často se zahleděl do větví vytvářejících nad jejich hlavami divokou spleť. Kráčel ostražitě dál a tiskl ruku k dívčině boku takovou silou, že měla často pocit, jakoby ani nešla, ale byla spíše vlečena. Nikdo nepromluvil. Jedinými zvuky byly tiché kroky malých nohou Olivie a její trhaný dech. Tak prošli lesem až k okraji vodní plochy zářící v měsíčním světle jako tekuté stříbro.

“Měli jsme vzít s sebou trochu ovoce,” poznamenal Conan. “Ale určitě narazíme na další ostrovy. Raději vyrazíme hned. Do svítání chybí stejně jen pár hodin…”

Zmlkl v půli věty. Lano bylo sice stále uvázáno kolem stromu, ale na jeho druhém konci se nacházely roztříštěné kusy dřeva napůl potopené v mělké vodě. Olivii unikl z úst přidušený výkřik. Conan se obrátil hrozivě nahrben směrem k temným stínům pralesa. Náhle umlklo tiché houkání sov. Okolo se rozhostilo napjaté ticho. Do větví se neopíral sebemenší vánek, a přesto kdesi šelestilo listí. Conan uchopil dívku pod paží a rozběhl se kupředu. Hnal se mezi tajuplnými stíny stromů jako fantom, zatímco za ním a nad ním šustění ve větvích zesilovalo a blížilo se. Pak vyběhli ven do měsíčního světla a po svahu na plošinu.

Když se dostali až nahoru, pustil Conan dívku ze svého sevření a otočil se nazpět k lesu. Se zlostným zavrčením potřásl hlavou. Olivia se schoulila u jeho nohou jako polekané dítě a vzhlížela vzhůru s očima plnýma strachu.

“Co budeme dělat, Conane?” zašeptala.

Ohlédl se směrem k ruinám a pak opět upřel zrak k lesu.

“Najdeme si u úpatí skal bezpečný úkryt,” odpověděl a pomohl jí na nohy. “Ráno si postavíme vor a svěříme mu naše životy.”

“To nebyli – nebyli oni, kteří nám zničili člun?” Byla to napůl otázka a napůl ujištění. Conan zavrtěl odmítavě hlavou. Každý krok po planině zalité měsíčním světlem znamenal pro Olivii holou hrůzu, ale žádná černá postava se z rozvalin nevyplížila, a tak nakonec dosáhli kýžený cíl cesty – úpatí skal, které majestátně čněly vzhůru k obloze plné hvězd.

Conan se nejistě rozhlédl a vybral místo, které poskytovalo trochu ochrany před vlivy počasí díky nízké, dopředu vybíhající římse. Také zde nerostly nablízku žádné stromy.

“Lehni si a spi, jestli můžeš, Olivio,” vybídl ji Conan. “Budu hlídat.”

Ale spánek nepřicházel. Olivia upřeně hleděla ke vzdáleným ruinám a k okraji temného pralesa, až hvězdy počaly blednout a v travinách se v kapkách rosy zlatě a růžově zrcadlilo ráno.

Protáhla se a ihned si vzpomenula na události minulé noci. V jasném ranním světle se Olivii některé její hrůzy jevily jako výplod přehnané fantazie. Conan si stoupl vedle ní a jeho slova ji polekala.

“Krátce před rozedněním jsem zaslechl skřípání dřeva, zvuk plachet a šplouchání vesel. Blízko odsud, na pobřeží, zakotvila loď – patrně ta, kterou jsme včera zahlédli. Vyšplháme nahoru a podíváme se na ni trochu blíže.”

Znovu lezli vzhůru po strmě stěně. Na vrcholku ulehli na břicho mezi kameny a opatrně vyhlédli přes skalní okraj dolů. Na západní straně, za vrcholky stromů vyčníval pestře pomalovaný stožár.

“Vypadá jako hyrkánská loď. Rád bych věděl, jestli posádka…”

K uším mu dolétla vzdálená změť hlasů. Přes východní okraj skály sledovali, jak na plošinu vystupuje z lesa pestrá směsice lidských postav. Vzrušeně se dohadovali. Muži divoce gestikulovali a mávali zbraněmi. Hlasy stále sílily a nabývaly na prudkosti. Konečně se celá ta divoká cháska vydala na cestu k ruinám. Musela určitě projít kolem úpatí skal.

“Piráti!” zašeptal Conan s tichým úšklebkem. “Přepadli hyrkánskou galéru. Schovej se mezi balvany a neukazuj se, dokud tě nezavolám,” přikazoval. “Ukážu se těm psům. Jestli se můj plán zdaří, bude vše v pořádku. Odplujeme s nimi z ostrova. V případě, že potřebné štěstí mít nebudu – nu, pak se dobře schovej, než opět zmizí. Žádný ďábel z ostrova nemůže být horší než tito mořští vlci.”

Vyprostil se z jejího objetí a sešplhal se po skále dolů. Když se Olivia znovu odvážila vyhlédnout z úkrytu, blížila se pirátská smečka k úpatí hory. Conan vyšel ze stínu skal na volné prostranství s obnaženým mečem v nice. V prvním okamžiku uskočili piráti s překvapenými výkřiky zpět. Pak při pohledu na postavu, která se náhle vynořila ze skal, zůstali nejistě stát na místě. Celkem jich bylo asi sedmdesát. Divoká horda z mnoha zemí. Kothané, Zamořané, Brythunci, Corinťané a Shemité. V tvářích se jim zrcadlila divokost. Mnozí z nich byli poznamenáni bičem a cejchovacími železy. Některým chyběly nosy, oko, ucho nebo paže. Většinou byli polonazí, ale kusy obleků, které měli na sobě, byly přepychové. Zlatem protkávané kazajky, saténové opasky, hedvábné kalhoty, mnohé z toho bylo potrhané, potřísněné krví a térem. Jejich vzezření bylo podtrženo stříbřitě zářící zbrojí. Drahokamy na nosních a ušních kroužcích, na rukojetích dýk se blýskaly na ostrém slunku.

Největší kontrast k této bizarní smečce nabízel sám urostlý Cimmeřan, s jasnými energickými rysy a svalnatým, sluncem opáleným tělem.

“Kdo jsi?” vykřikovali.

“Conan, Cimmeřan!” Znělo to jako vyzývavé lví zařvání. “Jeden ze Svobodného bratrstva. Pro změnu bych chtěl zkusit štěstí u Rudého bratrstva. Kdo je váš vůdce?”

“Já, u Ištar!” zahřměl dunivý bas a z davu se vydělila mohutná postava. Byl to obr, nahý až k pasu. Sudovité břicho měl přepásáno širokou šerpou, která mu zároveň přidržovala velké široké kalhoty. Hlavu měl až na malý pramen vlasů hladce vyholenou a dlouhý knír mu visel přes koutky úst. Nohy mu vězely v shemitských pantoflích se špičkami ohnutými vzhůru. V pravé ruce držel dlouhý rovný meč.

Conan na něj zíral s udiveným pohledem.

“Sergius z Kroshy, u Croma!”

“Ano, u Ištar! To je ale setkání,” burácel obr. Černé perlové oči se blýskaly nenávistí. “Myslel sis, že bych mohl zapomenout? Ha! Sergius na své nepřátele nezapomíná! Teď tě pověsím za nohy a stáhnu ti kůži z těla. A za živa. Na něj, chlapi!”

“Ano, poštvi mi na krk své psy!” vysmíval se trpce Conan. “Byl jsi vždy zbabělec, kothský bastarde!”

“Zbabělec? Já?” Široký obličej se zkřivil zlostí. “Já ti ukážu, špinavý pse. Vyrvu ti srdce z těla!”

Piráti vytvořili kolem obou protivníků kruh. V očekávání krvavého divadla se jim blýskaly oči a dech zrychlil. Nahoře na skále zatím Olivia zatínala pěsti a zděšeně přihlížela nadcházejícímu souboji.

Oba soupeři se bez dalších slov srazili. Sergius byl i přes svou hmotnost hbitý jako divoká kočka. Prudce zaútočil. Conan však pouze prudce vydechl skrze zaťaté zuby, nastavil zbraň a paríroval. Bojoval mlčky a oči mu svítily jako dva pekelné ohně. Jedinými zvuky byly rychlé kroky v trávě, lehké supění pirátského vůdce a zvonění obou mečů. Ostří zářila v ranním slunci bílým ohněm, jak vířila, parírovala a narážela na sebe. Pod vzájemnými doteky vždy trochu odskočila a hned znovu udeřila. Sergius trochu ztrácel půdu. Jen jeho velká dovednost v zacházení s mečem ho zatím ochránila před bleskovými ranami Cimmeřana. Pak se rozlehlo hlasité zazvonění, skřípot ocele a smrtelný výkřik. Pirátská smečka zuřivě vzkřikla, když Conanovo ostří vniklo do kapitánova mohutného těla. V Sergiových zádech se chvěla špička meče – stopa bílého ohně ve sluneční záři – pak Conan škubl mečem zpět a pirát klesl obličejem k zemi. Ruce mu ještě krátce škubaly a pod tělem se počala rozlévat kaluž krve. Pak zůstal ležet bez hnutí. Conan se obrátil na zaražené korzáry.

“Nu, vy psi!” zahřměl. “Vašeho kapitána jsem poslal do pekel. Co říká v takovém případě zákon Rudého bratrstva?”

Ještě než mohl někdo odpovědět, mrštil zavalitý Brythunec s krysím obličejem, skryt za hradbou svých druhů, kámen, který prudce narazil do Conanova spánku. Cimmeřan se zřítil k zemi jako podťatý sekerou. Nahoře na skále se Olivia rozvzlykala a zrak se jí zamlžil. Přes hustý závoj slz viděla Conana ležet omráčeného v trávě, jak mu vytéká z rány na hlavě rudá krev.

Muž s krysím obličejem triumfálně vykřikl a rozběhl se, aby zraněnému vrazil do srdce svou dýku.

“Arate, ty pse, proč porušuješ zákony Bratrstva?”

“Žádný jsem neporušil!” odsekl Brythunec.

“Opravdu? Ten, kterého jsi srazil k zemi, je podle práva náš nový kapitán.”

“Ne!” protestoval Aratus. “Nepatřil k nám. Je to cizinec a ne řádný člen našeho Bratrstva. Že zabil Sergia, to z něj našeho kapitána nedělá, jak by tomu bylo, kdyby ho porazil někdo z nás v čestném souboji.”

“Ale měl v úmyslu se k nám připojit,” odporoval Corinťan. “Sám to říkal.”

Tlupa začala hlučet v hlasité rozepři. Část z nich se stavěla na Aratovu stranu a další část za Corinťana, kterého nazývali Ivanos. Vzduchem létaly divoké kletby, ruce sahaly po mečích.

Konečně tu směsici hlasů přehlušil silný hlas jednoho Shemita: “Proč se vlastně přete nad jednou mrtvolou?”

“Není mrtvý,” bručel Corinťan, který poklekl vedle Cimmeřana, aby prohlédl jeho zranění. “Kámen ho jen škrábl, i když prudce. Je jen v bezvědomí.”

Při těch slovech vypukl spor znovu. Aratus se pokusil vrhnout na Conanovo nehybné tělo, ale Ivanos ho bránil. Rozkročil se nad Conanem a odrážel všechny pokusy o útok. Olivia si byla jistá, že to nedělá kvůli Conanovi, ale spíše z nevraživosti k Aratovi. Oba muži byli zřejmě Sergiovými pobočníky, kteří se vzájemně nemohli vystát. Po delší rozepři se piráti dohodli, že Conana svážou a vezmou sebou. O jeho osudu rozhodnou později.

Cimmeřana, který mezitím přišel k sobě, pečlivě spoutali. Pak ho čtyři korzáři zvedli a s kletbami a funěním ho vlekli za tlupou, která pokračovala v pochodu přes planinu.

Sergiova mrtvola zůstala ležet ve sluncem zalité trávě jako ošklivá skvrna.

Olivia ležela v úkrytu jako ochrnutá. Nebyla schopna žádného pohybu ani ze sebe nedokázala vydat sebemenšího hlásku. Strnule se choulila mezi kameny a zděšeně hleděla za divokou tlupou, jež odvlékala pryč jejího ochránce.

Trvalo dlouho, než se probrala z utrpěného šoku. Viděla, jak piráti vcházejí do rozvalin a berou s sebou i zajatce. Přihlížela, jak pobíhají po ruinách, vylézají na zdi a prohledávají okolí. Po chvíli vyšlo na planinu asi dvacet mužů, zvedli Sergiovu mrtvolu a zmizeli mezi stromy rostoucími na pobřeží. Zřejmě ho hodlali svrhnout do moře. Další mezitím poráželi stromy a sbírali klestí na oheň. Olivia slyšela jejich volání, ale z téhle vzdálenosti mu nerozuměla. Skupina, která se vypravila k moři, se po chvíli vrátila a vlekla s sebou těžké sudy a vaky. Své počínání provázeli hlučnými kletbami.

Olivia vše vnímala jen jako ve snu. Byla blízká duševnímu zhroucení. Sama, nikým nechráněná, si poprvé uvědomila, co pro ni znamenala Cimmeřanova společnost. Rozmary osudu, který královské dceři přiřkl jako průvodce barbara přelévajícího krev, byly opravdu podivné. V Olivii při těchto myšlenkách sílilo opovržení k lidem vlastní rasy. Její otec i šach Amurath byli civilizovaní lidé, ale oba jí přinesli jen bolest a žal. Nikdy nepotkala civilizovaného člověka, který by jí prokázal laskavost bez postranních myšlenek. Conan se jí ujal, ochraňoval ji a – dosud – od ní nic nežádal. Přitiskla obličej na ruce a rozplakala se. Vzpamatoval ji až sílící hluk hodujících pirátů.

Vzhlédla k tmavým obrysům rozpadlé budovy, okolo níž se míhaly drobné lidské postavy. I když by hrůzy minulé noci byly pouhým snem, o nebezpečí číhajícím mezi stromy se to říci nedalo. Jestli Conana zabijí nebo odvlečou, může se rozhodnout jen mezi obávanými mořskými vlky a ostrovem, kde sídlila čirá hrůza a děs. Když si uvědomila bezvýchodnost své situace, opět ji opustily síly a klesla do náručí milosrdné mdloby.

3.

Když Olivia opět přišla k sobě, stálo slunce nízko nad obzorem. Lehký větřík jí přinášel k uším vzdálený divoký zpěv a smích. Opatrně se zvedla a podívala přes skalní okraj. Piráti se shromáždili okolo velkého ohně před budovou.

Srdce se jí divoce rozbušilo, když z budovy vyšla malá skupinka a vyvlekla ven cosi, co mohl být pouze Conan. Položili ho ke zdi a opět se rozproudila vzrušená diskuse, při níž rozčileně mávali zbraněmi. Nakonec ho zase odvlekli zpět do budovy a věnovali se vyprazdňování jednoho ze sudů. Olivia si ulehčené oddechla. Teď věděla, že je Conan naživu. Postupně došla k pevnému rozhodnutí. Až se setmí, připlíží se k budově a Cimmeřana osvobodí, i kdyby ji měli piráti zajmout.

Vyplížila se z úkrytu, aby si natrhala trochu ořechů. V okolí jich ale mnoho nerostlo. Žaludek se jí svíral hlady, protože od včerejška neměla v ústech. Zatímco trochu ztišila prázdno v útrobách, zmocnil se jí neurčitý pocit, že ji kdosi pozoruje. Polekaně se rozhlížela po okolí. Pak se s rostoucím podezřením naklonila nad severním okrajem skály a kradmo nahlédla dolů na vlnící se zeleň, která se barvila tmavými stíny už nyní, přestože slunce dosud nezapadalo. Nic podezřelého neobjevila. Ostatně zahlédnout z této vzdálenosti něco nebo někoho ukrytého v lese bylo takřka nemožné. Přesto neustále pociťovala slídivý pohled ukrytých očí. Cosi živého, rozumem obdařeného, ji vidělo a znalo její úkryt.

Stáhla se zpět a vyčkávala, až noc skryla okolní krajinu pod svá temná křídla. Ruiny v dálce osvětlovaly plameny ohně, kolem kterého se potácely nebo ležely opilé postavy pirátů.

Zvedla se. Nastala vhodná chvíle pro její záměry. Přesto se ponejprv přikradla k severnímu okraji a pohlédla opatrně směrem k lesu na pobřeží. Usilovně napínala zrak. Náhle jí ledová pěst strachu sevřela srdce. V hloubce pod skálou se cosi pohnulo. Mezi početnými stíny se pohyboval jeden zvlášť velký a černý. Velká masa, v temnotě beztvará. Panika stáhla Olivii hrdlo a celou svou vůlí bojovala proti touze vykřiknout, zbavit se narůstajícího strachu. Útěk dolů po kolmé skalní stěně byl děsivý. Sklouzávala, padala a znovu se zachytávala studenými prsty za vyčnívající výstupky skal. Drsné balvany, přes které ji Conan lehce přenášel, jí neustále odíraly ostrými hranami ruce a nohy. Kůže se jí pokryla četnými oděrkami.

Matně si připomněla svou závislost na barbarových železných svalech. Byla to však jen letmá myšlenka utopená ve vířícím malströmu strachu.

Sestup jí připadal nekonečný. Nakonec se přece jen dostala na travnatou planinu a rozběhla se směrem k ohni. Vzadu ze skály padaly drobné kameny a jejich rachocení propůjčilo Oliviiným nohám křídla. Nezatěžovala se dohady, kdo kameny srážel dolů. Tělesná námaha poněkud ztlumila její strach. Když dorazila až k ruinám, opět dokázala v klidu uvažovat, přestože se dosud třásla po celém těle. Zalehla do vysoké trávy a opatrně se plížila kupředu, až dorazila ke kmeni malého stromku, který piráti ušetřili. Tiše pozorovala své nepřátele. Byli po jídle a jejich hlavní činností bylo vyprazdňování cínových a zlatých, drahokamy zdobených pohárů, které ponořovali do otevřeného sudu s vínem. Někteří už spali omámeni v trávě, zatímco jiní se opile potáceli mezi rozpadlými zdmi. Conana nikde nezahlédla. Zůstala ležet přitisknutá k chladné zemi. Rosa počala pokrývat stébla trávy. Muži u ohně kleli, hádali se a opile zpívali. Zbývalo jich už jen několik, ostatní dávno spali v sále budovy. Olivia stále vyčkávala a na zádech jí naskakovala husí kůže při pomyšlení, co asi číhá v temnotě. Čas se vlekl pomalým tempem. U ohně jeden pirát za druhým upadali do opilého spánku.

Nad stromy vyšel měsíc v celé své stříbrné kráse. Dívka zaváhala, pak se ale prudce nadechla, zdvihla se a rozběhla se k budově. Celá se třásla rozčilením, když po špičkách procházela koleni opilců rozložených u portálu. Uvnitř jich bylo ale podstatně víc. Neklidně se převalovali a mumlali cosi ze svých vínem nasáklých snů. Nikdo se však neprobudil, když se kolem nich hbitě protáhla. Když konečně nalezla Conana, unikl jí z úst výdech ulehčení. Cimmeřan byl ve stoje připoután k jednomu ze sloupů. Byl vzhůru.

V očích se mu odrážely plameny dohasínajícího ohně. Aby se k němu dostala, musela překročit ještě několik spáčů. Ačkoli se chovala velmi tiše, zaslechl ji a spatřil hned poté, kdy proklouzla vchodem do budovy. Kolem úst mu zahrál lehký úsměv.

Přitiskla se k němu a Conan ucítil, jak divoce ji tluče srdce. Širokou štěrbinou ve zdi vnikl do místnosti první měsíční paprsek. Vzduch kolem nich okamžitě zhoustl. Conan to instinktivně vycítil a svaly se mu napnuly, zatímco Olivia úlekem prudce vydechla.

Spící piráty to ale neprobudilo a klidně chrápali dál. Když Olivia vytahovala jednomu z pirátů z opasku dýku, aby osvobodila Conana z pout, chvěla se po celém těle. Přeříznout pouta byla tvrdá práce, protože Conana spoutali tlustými lodními lany, které držely pohromadě pevné námořní uzly. Dívka pouta zoufale nařezávala, aby povolila. Měsíční světlo se zatím pomalu plazilo po podlaze stále blíž k černým sochám.

Námaha jí zrychlila dech. Conanova zápěstí už byla volná, ale paže a nohy dále poutaly tlusté provazy.

Spěšně hodila pohledem po postavách stojících mezi sloupy, naplněných zřetelným očekáváním. Pozorovaly ji se strašlivou trpělivostí nemrtvých. Opilci poskládaní kolem nich na podlaze supěli a převalovali se v těžkém mrákotném spánku. Konečně lana spadla i z Conanových paží. Vzal jí dýku z rukou a rozřízl jediným rychlým mávnutím provaz na nohou. Několika cviky rozhýbal tělo a obnovil krevní oběh. Lhostejně snášel bolest, když krev znovu volně proudila žilama.

Snad to bylo jen mámení, trik, který jim uchystal měsíční paprsek. Září opravdu oči černých soch v temnotě zlověstnou červení? Olivia se zděšeně přitiskla ke Conanovi. Ten nezaváhal ani minutu. S rychlostí pantera se pohyboval místností. Z hromady zbraní sebral svůj meč, chytil Olivii za ruku a protáhl se ven skrze širokou štěrbinu ve zdi. Vše proběhlo v naprostém tichu. Venku pak uchopil dívku do náruče a rozběhl se i se svým břemenem přes travnatou pláň zalitou měsíčním světlem.

Olivia sepjala ruce kolem Conanova krku a přitiskla tvář se zavřenýma očima na jeho hruď. Cítila nádherný pocit bezpečí. Když po chvíli opět otevřela oči, všimla si, že se ocitli u úpatí skal.

“Něco šplhalo po stěně,” šeptala. “Když jsem lezla dolů, zcela zřetelně jsem zaslechla šramot a hluk padajících kamenů. Nemám strach – teď už ne.” Povzdechla si.

“A když jsi mě přišla zbavit pout, také ses nebála,” dodal. “U Croma, jaký to byl den! Přeli se s takovou vehemencí, že jsem málem ohluchl. Aratus mi chtěl vyrvat z těla srdce, ale Ivanos to nehodlal strpět. Chtěl Brythunce, kterého nenávidí, pořádně dopálit. Celý den se častovali nadávkami. Mužstvo zatím vydatně popíjelo, až bylo příliš opilé, aby se na něčem shodlo…”

Prudce se zastavil. Chvíli stál v měsíční záři bez hnutí jako bronzová socha. Pak rychle postavil dívku na zem a zaštítil ji vlastním tělem. V té chvíli to spatřila.

Ze stínu skalní stěny se oddělila neohrabaně se pohybující znetvořenina lidské bytosti. Ano, čistě vzato, podle obrysů byla podobná člověku, ale obličej osvětlovaný měsíčními paprsky byl zvířecí. Rozpláclá široká nosní křídla, malá přilehlá ouška, odulé rty, z nichž vyčnívaly dva kančím klům podobné tesáky. Bytost dosahovala nestvůrného vzrůstu. Stála na krátkých křivých nohách a byla porostlá šedivou kosmatou srstí. Její dvě obrovité neforemné pracky sahaly takřka na zem. Netvorova kulovitá lebka převyšovala o značný kus výšku muže, který mu zastoupil cestu. Při pohledu na široká, hrubou srstí porostlá prsa a mocná ramena se tajil dech. Obří paže se podobaly sukovitým kmenům.

Olivii se zatmělo před očima. Zde měli nalézt oba svůj konec – který člověk by dokázal odolat útoku srstí porostlé hory svalů ukrývající nelidskou sílu? Sklouzla pohledem z netvora na bronzově zbarvenou postavu a nejasně si uvědomila, že mezi nimi panuje jakási děsivá spřízněnost. To, co nastávalo, nebyl ani tak zápas člověka a zvířete, jako spíše střet dvou bytostí divočiny. Každá z nich byla stejně nemilosrdná a nezkrotná jako ta druhá. Netvor zaútočil s vyceněnými, blýskavými tesáky. Napřáhl mocné pařáty. Přes veškerou hmotnost se pohyboval neuvěřitelně mrštně.

Conan byl ale mnohem rychlejší. Tak rychlý, že Olivia nedokázala vnímat jeho pohyby. Jen si uvědomovala, že se úspěšně vyhnul smrtícímu objetí. Cimmeřanův meč zasvištěl jako blesk vzduchem a pronikl do netvorovy svalnaté paže mezi loktem a ramenem. Trávu zaplavila fontána krve, když odťatá ruka se škubavými záchvěvy dopadla na zem. Ale bestie neustoupila ani o krok. Neforemné prsty se zaťaly do Conanovy černé hřívy.

Jen železné svaly na šíji ochránily Cimmeřana před zlomeným krkem. Conanova levice vystřelila kupředu a prsty obemkly netvorovo hrdlo. Levé koleno zapřel o srstnaté břicho. Pak začal strašlivý zápas. Netrval ani tak dlouho, ale pro strachy ochromenou dívku to znamenalo celou věčnost.

Opice Conanovy vlasy nepouštěla. Naopak. Přitahovala si jeho hlavu k blýskavým tesákům. Conan se tomu bránil celou svou silou a meč v pravičce svištěl vzduchem, neustále vnikal do netvorových prsou, břicha a stehen. Opice to strpěla, aniž by vydala hlásku. Ani velká ztráta krve ji zřejmě neoslabila. Nepředstavitelná síla antropoida postupně nalamovala barbarovu obranu. Conanova ruka se nevyhnutelně ohýbala a hlava se tak pořád více přibližovala k lačným tesákům.

Čistý, divokým ohněm planoucí Cimmeřanův zrak hleděl do krví podlitých opičích očí. V okamžiku, kdy se Conan marně pokoušel vytáhnout meč hluboko vězící v zarostlém těle, zaklapla se netvorova morda plná pěny jeden palec před barbarovým obličejem. Ve smrtelných křečích odmrštila bestie Cimmeřana daleko od sebe.

Olivia, napůl mimo sebe, sledovala, jak se op kroutí, svíjí, mlátí kolem sebe a stejně jako člověk se pokouší vytrhnout meč, který mu vězí v prsou. Ještě chvíli se vzpínal. Pak se jeho tělo zhroutilo, škublo sebou a zůstalo tiše ležet.

Conan se zvedl a dokulhal k mrtvole. Dýchal ztěžka a pohyboval se, jakoby přes něj přejel těžce naložený vůz. Sáhl si rukou na zakrvavenou hlavu a divoce zaklel, když spatřil, že část jeho krví nasáklého skalpu svírá opova huňatá ruka.

“Crom je můj svědek!” zalykal se. “Cítím se, jako by přese mne přeběhlo stádo splašených koní. Raději bojovat s dvanácti chlapy, než se znovu utkat s touhle bestií. Ještě chvíli a prokousl by mi lebku. Ať ho bohové zatratí, vytrhl mi celý pramen vlasů.”

Uchopil rukojeť svého meče a vší silou táhl, aby ho uvolnil. Olivia si stoupla vedle něj. Nevěřícným pohledem si měřila mrtvou bestii.

“Co – co je to?” šeptala.

“Šedivá opice,” odpověděl Conan. “Jsou to lidožrouti, od narození němí. Žijí v horách na jižním pobřeží Vilajetského moře. Jak se sem tahle dostala, nevím. Snad ji sem dopravila bouře na zlomeném kmeni nějakého stromu.”

“To ona po nás házela kámen?”

“Ano. Když jsme stáli v houštinách a větve nad námi vytvářely hustou střechu, hádal jsem, že by to mohla být jedna z nich. Šedivé opice žijí neustále v nejhlubších lesích a vycházejí ven jen zřídka. Co ji asi vylákalo ven na volné prostranství? Byla to šťastná okolnost. Kdyby nás napadla mezi stromy v lese, byla by ve výhodě.”

“Sledovala mě.” Olivia se otřásla. “Viděla jsem, jak šplhá vzhůru po skále.”

“A jak vyžaduje její instinkt, číhala schovaná ve stínu u úpatí skal, místo aby šla za tebou na planinu. Jsou to tvorové temnoty a tichých míst. Nenávidí slunce i měsíc.”

“Může zde žít ještě jedna?”

“Ne. Jinak by napadly piráty, když procházeli lesem. Přes svou strašnou sílu je šedivá opice opatrná. To dokazuje i její otálení, když nás mohla překvapit v křovinách. Její touha, aby se tě zmocnila, musela být velká, když na nás zaútočila na volném prostranství. Co…?”

Klid noci narušil hrůzný výkřik, který vylétl z ruin. Conan se zarazil a ohlédl se zpět. Do okolí se rozlétla změť volání, řevu, skřípání a děsivých výkřiků umírajících. Vše doprovázelo zvonění oceli.

Conan stál jako opařený. Dívka se k němu úzkostně choulila. Hluk přešel do crescenda šílenství. To Cimmeřana probralo z překvapení. Svižně doběhl k okraji lesa. Olivii se chvěly nohy tak, že sotva šla. Proto ji zvedl do náručí. Jak se opírala o Conanovo rámě, její divoce bušící srdce se brzy zklidnilo.

Stíny lesa, kterým procházeli, už v sobě neskrývaly nebezpečí a ani měsíc už neodhalil žádnou další noční můru. Výkřiky plné úzkosti za nimi utichaly a smísily se s obvyklými zvuky nočního lesa. Na větvích houkaly ostražitě sovy. Kdesi zaskuhral papoušek jako ve strašlivé ozvěně: “Yagkoolan yok tha, xuthalla!”

Konečně dosáhli mořského pobřeží vroubeného hradbou lesních velikánů. Ve slabém měsíčním světle spatřili na vlnách sněhově bílé plachtoví kotvící galéry. Blednoucí hvězdy na obloze prozrazovaly, že ráno je nedaleko.

4.

Ve strašidelné šedi časného rána se mezi stromy na pobřeží motala a klopýtala hrstka zkrvavělých, v cáry oblečených postav. Jednalo se asi o dva až tři tucty zcela vyděšených a demoralizovaných mužů. Spěšně se brodili vodou k lodi, když jim vylétl vstříc ostrý rozkaz. Proti obloze spatřili na přídi stát Conana s mečem v ruce a s vlajícími vlasy v ranním větru.

“Stůjte!” zahřměl. “Ani o krok dál. Co chcete, vy psi?”

“Nech nás vstoupit na palubu,” zaskuhral vousatý chlap tisknoucí si dlaň na zakrvavený pahýl ucha. “Chceme pryč z tohohle ďábelského ostrova.”

“Prvnímu, který se pokusí vyšplhat na palubu, rozetnu lebku na dvě části,” varoval Conan. Proti němu stálo čtyřicet chlapů, ale měl navrch. Piráti v této chvíli zcela postrádali bojového ducha.

“Conane, příteli, nech nás vstoupit na palubu,” zasténal Zamořan s rudou šerpou a vrhl polekaný pohled zpět k tichému lesu. “Jsme tak zničení, pomlácení a rozdrásaní z boje a útěkem, že nikdo není schopen pozvednout meč.”

“Kde je ten pes Aratus?” ptal se Cimmeřan.

“Mrtvý, stejně jako ostatní. Vrhli se na nás ďáblové! Trhali nás na kousky, ještě než jsme stačili úplně procitnout. Tucet dobrých veslařů nalezlo smrt ve spánku. Ruiny byly plné stínů s ohnivýma očima, ostrými tesáky a rvoucími pařáty.”

“Ano,” vskočil mu do řeči druhý, “jsou to démoni tohoto ostrova, kteří, aby nás zmýlili, na sebe vzali podobu kovových idolů. Ištaro! Uložili jsme se ke spánku mezi nimi! Věř, nejsme zbabělci. Bojovali jsme s nimi tak, jak jen mohou bojovat smrtelní proti silám temnot. Pak jsme se dali na útěk. Ještě jsme stačili zahlédnout, jak trhají mrtvoly našich kamarádů na krvavé cáry. Určitě nás budou pronásledovat.”

“Ano, pusť nás na palubu!” vykřikl pohublý Shemita. “Nech nás přijít v míru, jestli nechceš, abychom proti tobě pozvedli své zbraně. I když jsme vyčerpaní a spoustu bys nás pobil, dlouho naší přesile neodoláš.”

“Pak prorazím do boku lodi díru a galéra se potopí,” odvětil s úšklebkem Conan. Piráti zoufale zařvali. Conan je ztišil lvím hlasem.

“Psi! Mám snad pomáhat nepřátelům? Mám vás pustit na palubu, abyste mi vrazili dýku do srdce?”

“Ne, ne!” křičeli. “To nemáme v úmyslu. Jsme přátelé, Conane. Jsme tví kamarádi, chlapče. Chceme držet pohromadě. Nenávist cítíme ke králi Turanu a ne k tvé osobě.”

Pohledy jim úzkostlivě visely na Cimmeřanově zamračeném obličeji.

“Jestli mě pokládáte za člena Bratrstva,” vrčel, “pak se na mě vztahují i vaše zákony. Protože jsem porazil vašeho kapitána v čestném boji, jsem vaším kapitánem.”

Nikdo neodporoval. Piráti byli příliš unavení a vystrašení, aby měli v hlavách jinou myšlenku, než odplout ze strašlivého ostrova. Conanův pohled utkvěl na krví potřísněné Corinťanově postavě.

“A jak je to s tebou, Ivanosi?” křikl. “Už jsi se za mě postavil. Budeš se dále zasazovat za mé právo?”

“U Mitry, ano!” Pirát vycítil změny v myšlení na obou stranách a využil šanci získat Conanovu přízeň. “Má pravdu, chlapci!” zvolal. “Je to náš zákonný kapitán.”

Ostatní mu také počali slibovat věrnost. Možná ne příliš nadšeně, ale vážně míněnou.

“Přísahejte na svůj meč!” požadoval Conan.

Čtyřicet mečů se napřáhlo ke Conanovi a čtyřicet hlasů proneslo přísahu věrnosti. Conan se usmál a zastrčil meč do pochvy. “Vylezte na palubu, mí smělí přátelé, a opřete se do vesel.”

Otočil se a pomohl Olivii z úkrytu za palubním zábradlím.

“A co bude se mnou, kapitáne,” ptala se.

“Co by mělo být? Máš nějaké plány?” Pozoroval ji s přimhouřenýma očima.

“Ano! Chci jít s tebou všude tam, kam povede tvoje cesta!” vyhrkla a sepjala bílé paže kolem Conanova opáleného krku.

Piráti, kteří přelézali přes lodní zábradlí, s údivem otevřeli ústa.

“I na cestě plné krve a plenění?” Pozoroval ji pronikavým pohledem. “Kde se tenhle kýl zaryje do mořských vln, zbarví hladinu červeně.”

“Popluji s tebou, ať bude moře modré či rudé,” odpověděla vášnivě. “Jsi barbar a já vyvržená, o které můj lid nechce nic vědět. Jsme oba neklidní tuláci, lidé bez práv. Prosím, nech mě stát po tvém boku.”

S širokým úsměvem ji pozvedl ke svým žádostivým ústům.

“Učiním tě královnou Vilajetského moře. Odplouváme, vy psi! U Croma, zapálíme pod zadkem krále Yldize pěkný oheň!”

A ZRODÍ SE ČARODĚJKA

1. Rudý půlměsíc

Khauranská královna Taramis se probudila ze spánku naplněného hroznými sny do ticha, které bylo spíš mrtvolným tichem katakomb, než tichým klidem spícího královského paláce.

Ležela bez pohybu, oči upírala do neproniknutelné tmy a zvažovala o tom, proč všechny svíce ve zlatých svícnech její komnaty zhasly. Malá světélka hvězd, viditelná zlatými mřížemi, ani v nejmenším nerozptylovala hustou tmu, která halila královninu ložnici. V té chvíli si však ležící Taramis všimla jakési zvláštní záře, která se objevila přímo před ní. Strnule ji pozorovala. Záře pomalu sílila, rostla a byla stále jasnější. Pak se náhle změnila na kruh jasného světla, které se jakoby vznášelo uprostřed sametových závěsů, zakrývajících protější zeď.

Taramis se zhluboka nadechla a posadila se. V jasném kruhu se rýsoval tmavý předmět – byla to lidská hlava!

V náhlém záchvatu strachu otevřela královna ústa, aby přivolala pomoc, ale pak se ovládla. Zář zesílila a hlava byla vidět mnohem jasněji. Byla to hlava ženy, malá, dokonale tvarovaná, na dlouhém krku a ozdobená záplavou lesklých, jako uhel černých vlasů. Teď už rozeznávala rysy obličeje a právě ten obličej zadusil výkřik v hrdle khauranské královny. Ta tvář byla její tvář. Měla pocit, že hledí do zrcadla, které snad způsobilo, že v očích jejího odraženého obrazu hoří podivný plamen a že rty jsou zlomyslně zkřiveny.

“U Ishtary!” polohlasně zvolala Taramis, “co je to za čáry?”

“Čáry? Ale ne, má drahá sestřičko, to nejsou žádné čáry!”

“Sestřičko?” zarazila se užaslá dívka. “Já žádnou sestru nemám.”

“A nikdy jsi sestru neměla?” zazněl znovu ten sladký a zároveň jedovatě zlomyslný hlas. “Nikdy jsi neměla sestru – dvojče, jejíž kůže cítila bolest i pohlazení stejně jako tvá?!”

“Máš pravdu, kdysi jsem měla sestru,” odpověděla Taramis, která byla přesvědčena o tom, že se jí všechno zdá, “ale ta zemřela.”

Překrásná tvář ve světelném kruhu se zlobně stáhla. Její výraz byl tak prosycen nenávistí, že Taramis sebou nechtěně trhla a čekala, kdy se kolem překrásného, ale zlého obličeje rozvlní syčící hadi.

“Lžeš!!” Rudé rty jako by toto obvinění s odporem vyplivly. “Nezemřela! Ty hlupačko! Dost těch pitomostí! Podívej se dobře a kéž bys oslepla!”

Po krajích závěsů přeběhlo hadovitým pohybem světlo a jakoby na povel se svíce na zlatých svícnech rozhořely jasným plamenem. Taramis se vystrašeně skrčila na svém sametovém lůžku, štíhlé nohy stáhla pod sebe a strachem rozšířenýma očima pohlížela na pružnou, šelmě podobnou postavu, která před ní stála se zlomyslným úšklebkem. Zdálo se jí, že vidí samu sebe, že vidí Taramidu podobnou si tělem i do nejmenších podrobností, ale cítila, že tato Taramis má duši cizí a zlou. V obličeji této podivné vetřelkyně se odrážely vlastnosti naprosto odlišné od těch, které byly vlastní pravé Taramidě. V očích jí plála smyslnost a poživačnost, úsměv překrásných rudých rtů byl plný krutosti. Každý pohyb krásného těla byl jakoby trochu vtíravý. Účes vetřelkyně byl přesnou napodobeninou účesu královnina, na nohou měla obuty stejné ozdobné sandály, jaké ve svých komnatách nosila Taramis. I hluboko vystřižená hedvábná tunika bez rukávů, v pase stažená měkkým opaskem ze zlaté krajky, dokonale napodobovala královnin noční úbor.

“Kdo jsi?” vydechla Taramis a po zádech jí přeběhl nejasný záchvěv strachu, “okamžitě mi vysvětli, co tady děláš, nebo zazvoním na své dvorní dámy, aby přivolaly královskou gardu!”

“Můžeš křičet až budou praskat stropy,” bezcitně jí odpověděla cizí dívka. “Ty tvoje šmudly se těžko vzbudí dřív než ráno, i kdyby celý palác hořel plamenem. A stráže byly odvolány z tohoto křídla paláce, takže tvůj křik těžko zaslechnou.”

“Cože?!” vykřikla Taramis. a vzpřímila se v gestu uraženého majestátu. “Kdo se opovážil vydat mým gardistům takový rozkaz?!”

“To jsem byla já, drahá sestřičko,” zasyčela dívka. “Před malou chvílí, dřív, než jsem vstoupila do tvých komnat. Oni si totiž mysleli, že jsem jejich milovaná královna! Ha! Jak úžasně jsem zahrála tu roli! S jakou královskou vznešeností, zmírněnou citlivou ženskosti jsem oslovila ty přerostlé křupany, kteří přede mnou poklesli ve své zbroji a opeřených helmicích!”

Taramis měla pocit, že ji oplétá neviditelná síť, která ji ochromuje.

“Kdo jsi?” vykřikla zoufale. “Co je to za šílenství! Proč jsi sem přišla?”

“Kdo jsem?” odpověď zazněla jako sykot podrážděné kobry. Neznámá přistoupila těsně k lůžku, surovými prsty uchopila královnu za bílá ramena, sklonila se a upřela nenávistný pohled přímo do užaslých Taramidiných očí. Pod pohledem těch uhrančivých očí zapomněla královna protestovat proti neuvěřitelné opovážlivosti, se kterou cizinka vztáhla ruku na královský majestát.

“Ty hlupačko,” procedila dívka mezi zuby. “Dáš se poddat? Nebo budeš hádat?…Já jsem Salome!”

“Salome!” vydechla Taramis, a když si uvědomila plnou omračující pravdu tohoto prohlášení, hrůzou se roztřásla jako list. “Myslela jsem, že jsi zemřela těsně po svém narození,” řekla mdlým hlasem.

“To si mysleli mnozí,” odpověděla žena, která si říkala Salome. “Odnesli mě do pouště, aby mě tam nechali zemřít, aby je peklo pohltilo! Mě, ubohé vrnící nemluvně, tak bezmocné, že jeho život byl sotva víc, než plamínek právě zapálené svíčky! A víš, proč jsem tam měla zemřít?!”

“Já…já…slyšela jsem ten příběh.”

Salome se divoce rozesmála a udeřila se do prsou. Hluboký výstřih tuniky odhaloval celou horní polovinu jejích pevných ňader a mezi nimi bylo vidět podivné znamení. Bylo to mateřské znaménko v podobě krvavě rudého půlměsíce.

“Znamení čarodějky!” vykřikla Taramis a v hrůze se odtáhla.

“Teď jsi řekla pravdu!” Salomin smích byl plný rezavé nenávisti. “Prokletí khauranských králů! Ano, ta pověst se vypráví na tržištích, šeptem a s očima obrácenýma v sloup. Ano, ti důvěřiví prosťáčci si vyprávějí o tom, jak se první královna našeho rodu oddala samotnému ďáblu a porodila pak dceru, která je podle těch temných legend nesmrtelná. Proto se vždy jednou za sto let v naší askhaurianské dynastii narodí holčička, jejíž budoucnost je předpovězena mateřským znamením v podobě rudého půlměsíce uprostřed prsou. Každých sto let se osud naplní a zrodí se čarodějka. Tak zní prastará kletba a tak tomu také bylo. Některé z nich byly utraceny hned po narození. Tak, jak se to mělo stát mně. Jiné kráčely světem jako čarodějky, pyšné dcery Khauranu s pekelnými půlměsíci rudě zářícími na jejich sněhobílých ňadrech. Každá z nich byla pojmenována Salome. I já jsem Salome. Vždycky to byla Salome – čarodějka. I v budoucnosti to vždycky bude Salome – čarodějka, dokonce i tehdy, až severské ledovce sestoupí z pólu a rozdr tí lidskou civilizaci. A až povstane z prachu a popela nový svět, i tam bude Salome – čarodějka. Bude kráčet zemí, mámit kouzly mužská srdce, tančit před největšími králi světa a dívat se, jak pro její potěšení padají hlavy moudrých.”

“Ale – vždyť – jak jsi…?” zakoktala se Taramis.

“Já?” světélkující oči zaplály podivnou září. “Odnesli mě daleko za město, do pouště, a položili pod planoucí slunce na rozpálený písek. Pak odjeli a nechali mě na pospas šakalům, supům a pouštním vlkům. Avšak můj život je silnější než život obyčejného člověka, protože čerpá také ze sil černých hlubin, o kterých obyčejný smrtelník nemá ani tušení. Ubíhaly hodiny a slunce vysílalo své paprsky jako ohnivé šípy. Poušť žhnula jako pekelná tlama. Ale já jsem nezemřela. Matně si na ta muka vzpomínám, ale vzpomínky jsou už vzdálené. Jako by se jednalo o sen, který mi kdosi kdysi vyprávěl. Pak se najednou objevili velbloudi a muži žluté pleti v hedvábných tógách, kteří mluvili podivným jazykem. Nešťastnou náhodou sešli z karavanní cesty a dostali se tak blízko k místu, kde jsem ležela, že mě jejich vůdce zahlédl. Poznal rudý půlměsíc na mých prsou, zvedl mě z písku a daroval mi život. Ten muž byl mágem z daleké Khitáje. Podnikl dlouhou cestu až do Stygie a teď se vracel zpět do Khitájského císařství. Odvezl mě s seb ou do města Rudých věží – do Paikangu, jehož minarety se zvedají v liánami propletených bambusových pralesech. Tam mě vychovával a učil a tam jsem pod jeho ochranou dospěla v ženu. Ve svém věku byl již hluboce zasvěcen do černé magie a stáří nijak neoslabilo jeho moc nad temnými silami. A právě u něj jsem se naučila mnohé…”

S tajemným úsměvem umlkla a v tmavých očích jí znovu zableskla zlomyslnost. Pak prudce pohodila hlavou: “Nakonec mě vyhnal. Tvrdil, že navzdory jeho snaze mě naučit co nejvíc, nebude ze mě víc, než obyčejná čarodějka. Nejsem prý schopná ovládnout vyšší stupně černé magie, kterou mě hodlal naučit. Zamýšlel ze mě udělat královnu světa a skrze mne vládnout národům, řekl, ale prý jsem jen obyčejná ničemnice. A proč? Protože jsem prostě nechtěla vysedávat celé dny ve Zlaté věži a hodiny a hodiny pohlížet do křišťálové koule. Stále dokola opakovat a mumlat zaklínadla psaná panenskou krví na hadí kůži a potit se nad zaprášenými folianty psanými dávno mrtvými jazyky. Řekl, že jsem obyčejný pozemský červ, který nikdy nebude mít nejmenší ponětí o mocných silách kosmické magie. Možná, ale tenhle svět už přece obsahuje všechno, po čem toužím. Moc a slávu, okázalé bohatství, urostlé muže jako milence a půvabné ženy jako otrokyně. Řekl mi také, kdo vlastně jsem, co obsahuje kletba a jaké je mé dědictví. Proto jsem se vrát ila. Abych si vzala to, na co mám přinejmenším stejné právo jako ty! Teď bude moje všechno, právem silnějšího!”

“Co tím chceš říci?” Taramis vyskočila a postavila se své sestře tváří v tvář. Byla napůl ochromena úžasem a strachem. “Myslíš si snad, že když jsi oklamala pár mých gardistů a omámila pár dvorních dam, zajistila sis právo na khauranský trůn? Nezapomínej, že královnou Khauranu jsem já! Zajistím ti postavení hodné sestry khauranské královny, ale…”

Salome se nenávistně rozesmála. “Ó, jak jsi velkomyslná, má drahá, milovaná sestřičko! Ale než mě začneš odkazovat do patřičných mezí – řekni mi, víš, čí vojsko to táboří na pláni pod městskými hradbami?”

“Jsou to shemitští vojáci v žoldu Constantia – kothského vojvody svobodných bratrstev.”

“A copak pohledávají tady, v Khauranu?” zapředla Salome jako kočka.

Taramis cítila, že ji sestra jen zlomyslně popichuje, ale odpověděla s okázalou vznešeností, kterou ovšem v duchu vůbec necítila: “Constantius požádal o svolení, aby mohl projít se svým vojskem podél hranic Khauranu na své cestě do Turanu. Sám se jako rukojmí a záruka svých poctivých úmyslů ubytoval v mém paláci a tím mi také zaručil, že se jeho vojsko bude patřičně chovat.”

“A nepožádal tě dnes Constantius čirou náhodou o ruku?” pokračovala neodbytně Salome. Taramis na ni vrhla pohled plný podezření.

“Jak můžeš tohle vědět?”

Jedinou odpovědí jí bylo nevzrušené pokrčení krásných nahých ramen. “A ty jsi, drahá sestro, odmítla?”

“Samozřejmě, že jsem odmítla,” vykřikla rozzlobeně Taramis. “Nebo snad předpokládáš, ty, sama khauranská princezna, že královna Khauranu může udělat něco jiného, než takovou nabídku s odporem odmítnout? Vdát se za muže, jehož ruce jsou rudé krví nevinných, dobrodruha, člověka, který musel uprchnout ze své vlastní země, aby nebyl popraven pro zločiny, které tam spáchal. Za náčelníka organizovaných lumpů a námezdných mordýřů? Nikdy bych mu nedovolila přivést jeho černobradé mordýře do Khauranu. Ale je doslova a do písmene vězněm v jižní věži, kde ho střeží mí vojáci. Zítra jej požádám, aby vydal svým oddílům příkaz k opuštění Khauranu. On sám zůstane vězněm, dokud poslední z jeho vojáků nepřekročí hranice mé země. Jeho samotného jsem varovala, že se bude tvrdě zodpovídat za každé bezpráví, které by jeho vojáci spáchali na mých sedlácích nebo pastýřích.”

“Tak on je uvězněn v jižní věži?” ujišťovala se Salome.

“Jak jsem řekla. Proč se ptáš?”

Místo odpovědi Salome několikrát tleskla do dlaní a zvýšeným hlasem, který přetékal krutým pobavením, zvolala: “Královna ti uděluje audienci, Sokole!”

Zlatem zdobené dveře se otevřely a do komnaty vstoupil vysoký muž, při jehož spatření Taramis vykřikla překvapením a zlostí. “Constantie! Ty se odvažuješ vstoupit do mých komnat?”

“Jak vaše veličenstvo vidí,” sklonil tmavou ostře řezanou tvář v hrané pokoře.

Constantius, kterému se přezdívalo Sokol, byl vysoký, štíhlý v pase a široký v ramenou, pružný a odolný jako kalená ocel. Byl hezký, pokud má někdo rád bezohlednou, dravčí krásu. Tvář měl osmahnutou sluncem, vlasy, které už mu začaly ustupovat z úzkého čela, byly černé jako havraní peří. Tmavé oči byly pronikavé a ostražité a úzký knírek jen zdůrazňoval bezohlednost tenkých rtů. Oblečen byl do kabátce a spodků z hladkého, černého hedvábí, nesoucích známky táborového života a bot z vydělaného kordovánu. Jednou rukou si nakrucoval knírek a očima bloudil po postavě rozechvělé královny s drzostí, která ji vehnala krev do tváří.

“U Ishtary, Taramido,” zapředl hedvábně, “jsi ve svém nočním úboru ještě svůdnější, než ve všech královských róbách. Skutečně, tohle je šťastná noc!”

V královniných očích se teď objevil strach. Nebyla naivní a věděla, že by si Constantius nikdy nedovolil takovou drzost, pokud by si nebyl sám sebou jistý.

“Ty jsi šílený!” zvolala. “Jsem sice zde v těchto místnostech ve tvé moci, ale právě tak ty jsi v moci mých poddaných tady v paláci. A moji vojáci tě roztrhají na kusy, pokud by ses jen odvážil na mne vztáhnout ruku! Chceš–li zůstat naživu, ihned odejdi!”

Constantius i Salome se zlomyslně zasmáli a Salome netrpělivě pohodila rukou.

“Tak tohle už stačí. A teď přejděme k dalšímu jednání téhle vydařené komedie. Poslouchej, drahá sestro! To já jsem sem poslala Constantia. Když jsem se rozhodla, že získám khauranský trůn, hledala jsem spojence a vybrala jsem si Sokola, především proto, že postrádá všechny ty vlastnosti, kterým se říká dobré.”

“Jste ke mně příliš laskavá, princezno,” zamumlal Constantius sarkasticky a hluboce se uklonil.

“Poslala jsem jej do Khauranu a jakmile se jeho lidé utábořili pod hradbami města a on vstoupil do paláce, já jsem vnikla do města malou brankou v západních hradbách. Ti hlupáci, kteří ji střežili, si mysleli, že jsi to ty a že se vracíš z nějakého milostného dobrodružství…”

“Ty zmije!” Taramidiny tváře zaplály červení a její nelibost nabyla vrchu nad královským ovládáním.

Salome se ošklivě usmála.

“Samozřejmě byli nesmírně překvapeni a příslušně šokováni, ale vpustili mě bez vyptávání. Stejným způsobem jsem se dostala i do paláce a udiveným gardistům jsem vydala příkazy, které je odstranily z této části paláce. Zrovna tak jsem si poradila s mužem, který hlídal Constantia v jižní věži. No a na cestě sem jsem se postarala o dvorní dámy.”

Taramis zaťala pěsti a zbledla. “Dobrá, a co bude dál?” zeptala se rozechvělým hlasem.

“Poslouchej!” Salome naklonila hlavu. Odněkud z dálky se neslo řinčení, které mohlo působit jen větší množství pochodujících vojáků. Hrubé hlasy vykřikovaly rozkazy v cizím jazyce, a tyto zvuky se míchaly s poděšenými výkřiky.

“Lidé se budí a dostávají strach,” řekl Constantius se zlomyslným úsměvem. “Měla bys raději jít a uklidnit je, Salome!”

“Říkej mi Taramido,” odpověděla Salome. “Musíme si na to rychle zvyknout.”

“Co se děje?” vykřikla Taramis. “Co jste to udělali?”

“Obešla jsem osobně všechny brány a přikázala vojákům je otevřít,” odpověděla Salome. “Byli překvapeni, ale poslechli. To, co slyšíš, je Sokolova armáda, která právě obsazuje město.”

“Ty ďáblice!” vykřikla Taramis. “Ty jsi zradila můj lid, zneužila jeho důvěru ke mně! Udělala jsi ze mě zrádkyni! Ale já půjdu a řeknu jim…”

S krutým smíchem ji Salome uchopila za zápěstí a strhla zpátky. Urostlá královna byla proti pomstychtivé nenávisti, která dodala Salominým pažím sílu ocele, naprosto bezmocná.

“Znáš cestu, která vede z paláce do podzemních kobek, Constantie?” zeptala se čarodějka.

“Výborně. Odveď tam tuhle prskající kočku a zamkni ji do nejpevnější cely. Všichni strážci spí jako dřeva, o to jsem se postarala. Pošli spolehlivého muže, který jim dříve, než se probudí, podřeže krky. Nikdo se nesmí dozvědět, co se tady dnes v noci přihodilo. Od této chvíle jsem já Taramis a Taramis je bezejmenný vězeň v cele, o které víme já a ty.”

Pod úzkým knírkem se zableskly bílé zuby. “Rozumím, ale doufám, že mi předtím neodepřeš trochu té zábavy?”

“Naopak! Dělej si s tou pyšnou husou, co se ti líbí.” Se zlým úšklebkem vhodila Salome svou sestru do Kotháncova náručí. Pak se otočila a vydala se k východu na vnější ochoz.

Taramidiny krásné oči se rozšířily strachem, když divoce a ze všech sil zápasila v Constantiově objetí. Zapomněla na cizí vojáky, obsazující její město, zapomněla na to, jak byl potupen její královský majestát, to vše bylo zapomenuto ve chvíli, kdy bylo ohroženo její ženství. Zapomněla na vše, kromě hrůzy a hanby, když v Constantiových očích spatřila plát jen cynickou zlomyslnost a chtíč a cítila, jak bezohledné ruce drtí její bránící se tělo.

Po tváři Salome, která spěchala po vnějším ochozu, přeběhl záštiplný úsměv, když se chodbou za ní rozlehla ozvěna ženského výkřiku plného zoufalství a bolesti.

2. Strom smrti

Kalhoty a košile mladého vojáka byly potřísněny zaschlou krví, zvlhlé potem a zašedlé prachem. Krev mu prýštila z hluboké rány ve stehně, sečných ran na hrudi a rameně. Na zsinalém obličeji mu stál pot a jeho prsty se zatínaly do potahu na divanu, na kterém ležel. A přesto jeho slova odrážela duševní utrpení mnohem větší než to, které mu mohly působit jeho rány.

“Musela zešílet!” opakoval do nekonečna, jako člověk naprosto vyvedený z míry jakousi příšernou nepochopitelnou událostí.

“Je to jako hrozný sen, jako noční můra! Taramis, kterou miluje celý Khauran zradila své poddané tomu ďáblovi z Kothu! O, Ishtaro! Proč jsem nepadl v boji? Raději bych zemřel, než abych se díval na to, jak se naše královna změnila ve zrádkyni a děvku!”

“Lež tiše, Valerie,” prosila dívka, která mu rozechvělýma rukama omývala a zavazovala rány. “Prosím tě, miláčku, lež klidně! Jenom si zhoršíš své zranění. Víš, že jsem si netroufla zavolat ranhojiče…”

“Vím,” zahučel mladík. “Constantiovi modrobradí mordýři budou pátrat po všech raněných Khauráncích. Pověsí každého zraněného, protože jeho rány dokazují, že bojoval proti nim. Oh, Taramido, jak jsi mohla zradit lid, který tě zbožňoval?” Zmítal se v prudkém zoufalství a v očích se mu objevily slzy bezmocné nenávisti. Vystrašená dívka jej objala, přitiskla si jeho hlavu na prsa a snažila se jej ukonejšit.

“Lepší smrt, než černá hanba, která dnešního dne postihla Khauran,” zasténal. “Viděla jsi to, Ivgo?”

“Ne, Valerie,” jemné a šikovné prsty se daly znovu do práce. Čistila a stahovala ostré okraje ran. “Vzbudil mě až hluk boje v ulicích. Vyhlédla jsem z okna a viděla Shemity, jak pobíjejí lidi v ulicích. A pak jsem zaslechla, jak mě voláš u dveří do zadní uličky.”

“Už jsem byl na pokraji sil,” zahučel. “Padl jsem v té uličce a nemohl jsem se zvednout. Věděl jsem, že když tam zůstanu ležet, určitě mě najdou. Tri z těch modrobradých bestií jsem zabil, u Ishtary! Už se nikdy nebudou klackovat ulicemi Khauranu, u bohů! Ďáblové už se rvou o jejich srdce v pekle.”

Chvějící se dívka k němu tiše mluvila, konejšila jej jako dítě a konečně zavřela jeho pohybující se ústa svými chladnými rty. Ale plamen, který spaloval jeho duši mu nedopřál klidu.

“Když vstoupili Shemité do města, nebyl jsem právě na hradbách,” vybuchl znovu mladík. “Spal jsem v ubikacích s ostatními, kteří právě nebyli ve službě. Bylo to před úsvitem, přišel náš kapitán a byl bledý jako smrt. ‘Shemité jsou ve městě,’ řekl. ‘Sama královna přišla k jižní bráně a vydala rozkaz, abychom je vpustili. Přikázala mužům opustit hradby, na kterých drželi hlídky od chvíle, kdy vstoupil Constantius na půdu našeho království. Ani já, ani nikdo jiný tomu nerozumí, ale slyšel jsem ji vydávat tyto rozkazy a poslechli jsme jako vždy. Teď máme rozkaz shromáždit se na palácovém nádvoří. Tady máme nastoupit po oddílech a beze zbraní a bez zbroje tam odpochodovat. Jen Ishtara ví, co to má všechno znamenat, ale je to královnin rozkaz.’

Když jsme pak dorazili na nádvoří, Shemité už byli nastoupeni proti paláci, deset tisíc těch bradatých ďáblů v plné zbroji a všechna okna byla plná zvědavců. Ulice vedoucí k náměstí byly přeplněny nevěřícími lidmi. Taramis stála na palácovém schodišti, sama, jen s Constantiem. Ten si stále nakrucoval svůj odporný knír, jako velký kocour, který právě zhltnul kanára. Pod nimi však stálo na schodech v řadě padesát Shemitů s luky v rukou.

Tam přeci měla stát královnina garda, ale ta byla shromážděna u paty schodiště, a gardisté byli očividně stejně užasli jako my. Musím však říci, že navzdory královniným rozkazům, byli do posledního muže ozbrojeni.

Pak promluvila Taramis a oznámila nám, že si znovu promyslela nabídku, kterou jí Constantius učinil – a přitom jsme všichni slyšeli, jak jej včera veřejně a to ještě pěkně příkře odmítla – a rozhodla se, že jej učiní svým královským manželem. O tom, proč tak zrádně vpustila Shemity do města, nepadlo ani slovo. Zato oznámila, že protože Constantius velí velké skupině profesionálních válečníků, nebude Khauran svou armádu dále potřebovat a že ji proto rozpouští a nám přikázala, abychom se klidně rozešli do svých domovů. Víš, poslušnost královně je pro nás druhou přirozeností, ale byli jsme jako omráčení a nikdo z nás nevěděl, co na to říct. Dřív než jsme si uvědomili, co děláme, oddíly se začaly rozpadat a muži se pohybovali jako bez ducha. Když přišla řada na palácovou gardu, když měli gardisté složit zbraně a rozejít se, zasáhl kapitán Conan. Chlapi říkali, že tu noc neměl službu a byl namol opilý. Teď však byl naprosto střízlivý. Vykřikl na gardisty, ať nehnou ani prstem, dokud jim to sám nepřikáže a ovládá své muže tak dokonale, že poslechli navzdory královně. Pak vystoupil po palácových schodech a upřeně pohlédl na Taramidu. Pak vykřikl: ‘Tohle není královna! To není Taramis! To je nějaký démon v přestrojení!’

Pak se rozpoutalo peklo. Nevím přesně, jak se to seběhlo, ale mám dojem, že jeden ze Shemitů udeřil Conana a ten jej na místě zabil. V příštím okamžiku se celé nádvoří proměnilo v bojiště. Shemité se vrhli na gardisty, a jejich šípy a oštěpy srazily také mnoho mužů, kteří již složili zbraně. Někteří z nás se chopili zbraní, které jim padly do ruky a začali bojovat. Vůbec jsme nevěděli, proč bojujeme, ale bylo to proti Constantiovi a jeho ďáblům, nikoliv proti Taramidě, to ti přísahám. Constantius křičel na své vojáky, aby zabili všechny zrádce. Ale my nejsme zrádci.” Hlas se mu třásl zoufalstvím a beznadějí. Dívka mu šeptala tichá slůvka a utěšovala jej. Ničemu sice nerozuměla, ale cítila a trpěla spolu se svým milencem.

“Lidé nevěděli, na kterou stranu se mají přidat. Byl to jeden obrovský blázinec, kolotoč zmatku a chaosu. My jsme neměli v boji žádnou naději, bojovali jsme v hloučcích, bez zbroje a jen někteří z nás měli zbraň. Gardě, která byla plně vyzbrojena, se podařilo vytvořit čtverec, ale bylo jich pouhých pět set. Než je ti hrdlořezové rozsekali na kusy, vybrala si garda skutečně krutou daň! Ale výsledek boje nemohl být jiný. A Taramis! Ve chvílích, kdy jí před očima masakrovali její vlastní lidi, Taramis stála na vrcholku schodiště, Constantius ji nestoudně držel kolem pasu a ona se smála! Smála se jako by se náhle proměnila v krásného ďábla se srdcem z kamene! Bohové, to je přece šílené, to je naprosto šílené!

Nikdy v životě jsem neviděl člověka bojovat tak, jak bojoval Conan. Postavil se zády ke zdi nádvoří a než jej přemohli, byly okolo něj navršeny mrtvoly Shemitů do výše pasu. Nakonec jej však přece strhli k zemi – sto na jednoho. Když jsem jej viděl padnout, odbelhal jsem se i já a měl jsem pocit, že se mi svět rozpadá pod rukama. Slyšel jsem ještě Constantia, jak křičí na ty své psy, že chce kapitána živého a s tím nesnesitelným úsměvem na tváři si nakrucoval knírek.”

Ten nesnesitelný úsměv se rozléval po Constantiově tváři právě v téže chvíli. Seděl na skvostném hřebci uprostřed skupiny jezdců – zavalitých Shemitů s hákovitými nosy a modročernými vousy. Pomalu zapadající slunce se rudě odráželo od jejich špičatých přileb a šupinatých pancířů. Skoro míli odtud se z travnaté roviny příkře zvedaly zdi a věže Khauranu. Tady, u karavanní cesty byl zasazen těžký křiž a na tomto podivném stromě visel muž. Byl na kříž přibit silnými železnými hřeby, které mu prorážely dlaně a chodidla. Muž, skutečný obr, byl kromě bederní roušky, úplně nahý. Na těle, sluncem do tmavá osmahnutém, vystupovaly ostře obrovské pletence svalů. Bolestný pot mu zaléval tvář a mohutnou hruď, ale pod hřívou slepených černých vlasů, padajících do čela, plály nezkrotným ohněm modré oči. Z ran na rukou a nohou mu pomalu prýštila krev. Constantius ho posměšným gestem pozdravil.

“Je mi upřímně líto, kapitáne,” řekl, “že se nemohu zdržet, abych vám byl oporou v posledních hodinách vašeho života. Ale mám své povinnosti ve městě – nesmím přece nechat naši královnu čekat!” tiše se zasmál. “Takže tě ponechám tobě samému a tam těm krasavcům!” a významně ukázal na černé stíny, které vysoko na večerním nebi neúnavně opisovaly široké kruhy.

“Věřím, že kdyby nebylo jich, mohl by takový jako jsi ty vydržet na kříži živý celé dny. Ale nedělej si žádné iluze o tom, že by tě někdo mohl zachránit. Dal jsem vyhlásit, že každý, kdo by se pokusil sejmout tvé tělo z kříže, ať mrtvé či živé, bude na hlavním náměstí upálen zaživa se všemi členy své rodiny. A v Khauranu už mě touhle dobou znají, takže mé slovo je v tomto případě stejně dobré, jako oddíl stráží. Ani tady nenechám stráž, protože supi se nepřiblíží, když tady bude někdo stát. A já si nepřeji, aby je cokoliv rušilo. Proto jsem tě také dal odvézt tak daleko od města. Pouštní supové se nikdy neodváží blíž k městu.

Tak tedy, odvážný kapitáne, sbohem. Vzpomenu si na tebe za hodinu, až královna Taramis bude vzdychat v mém náručí.”

Kapitánovy, palicím podobné pěsti, se křečovitě sevřely kolem hlavic hřebů a z ran se vyhrnula čerstvá krev. Pletence s uzly svalů naběhly na silných pažích, Conan sklonil hlavu a divoce plivl Constantiovi do tváře. Vojvoda se chladně usmál, setřel slinu a pobídnutím otočil koně.

“Vzpomeň si na mě, až se ti do těla zatnou supí zobáky a spáry,” zavolal škodolibě. “Ti pouštní ptáci jsou zvlášť divocí. Viděl jsem chlapa viset na kříži, bez očí, bez uší a bez vlasů a přece žil. Trvalo mnoho hodin, než se mu supové proklovali k srdci.”

Pak bez jediného ohlédnutí pobídl koně a rozjel se k městu. Vznešená, vzpřímená postava ve vyleštěné zbroji a kolem něj smečka jeho pohůnků. Kotouče zvířeného prachu z cesty vyschlé na troud značily jejich cestu.

Den se chýlil ke konci a v pusté a zničené krajině byl jediným zástupcem života muž na kříži. Pro něj mohl být necelou míli vzdálený Khauran městem existujícím na druhém konci světa, nebo v jiné době.

Conan zatřásl hlavou, aby se zbavil potu v očích a rozhlédl se po známém okolí. Z obou stran města i za ním se prostíraly zelené pastviny, plné pasoucího se dobytka. Ty v dáli přecházely v šachovnici polí a vinic. Krajina na západ a sever byla poseta vesnicemi zmenšenými dálkou. O něco blíž, na jihovýchodě vyznačoval stříbrný pás hladinu řeky a za ní náhle začínala písečná poušť, která se táhla bezútěšně až k horizontu. Conan hleděl na tu obrovskou neplodnou a bezútěšnou pláň, která se hnědožlutě chvěla v pozdním slunci, jako jestřáb lapený v kleci hledí na volné nebe. Když pohlédl na zářící věže Khauranu, zachvěl se. To město jej zradilo – polapilo jej do pasti událostí, které způsobily, že teď visí na dřevěném kříži jako zaječí kůže přibitá na vrata. Zuřivý záchvat touhy po pomstě však vzápětí zahnal tyto myšlenky. Z Conanových úst se vyřinul proud nadávek a kleteb. Celý jeho vesmír se zmenšil, zaostřil a soustředil do čtyř železných hřebů, které jej dělily od svobody a života. Obrovské svaly se napnuly a vystoupily mu na těle jako ocelová lana. Na zašedlé kůži mu po celém těle vyrazil hojný pot, snažil se najít nejlepší polohu, páku, která by mu umožnila vyrvat hřeby ze dřeva. Ale hřeby byly zatlučeny hluboko a pevně. Pak se pokusil utrhnout ruce ze hřebů. Nebyla to šílená, nepopsatelná bolest, co jej přinutilo zanechat těchto pokusů, ale zjištění, že jeho počínání je marné. Hlavy hřebů byly těžké a veliké a tak nebyl schopný utrhnout z nich ruce. Poprvé v životě zaplavila obra vlna bezmocnosti. Teď visel bez hnutí, s hlavou skloněnou na prsa a s očima zavřenýma proti šikmým a bodajícím paprskům zapadajícího slunce.

Zapleskání křídel způsobilo, že pozvedl hlavu právě v okamžiku, kdy se z oblohy snesl opeřený šíp. Ostrý zobák, který mířil na jeho oči, mu rozsekl tvář a přinutil jej trhnout hlavou a v obranném gestu zavřít oči. Vykřikl, vydal krákoravý zoufalý výkřik, aby ptáka zastrašil. Supové, skutečně vyplašení neočekávaným zvukem, se vznesli znovu k obloze. A začali znovu pomalu kroužit vysoko nad jeho hlavou. Conan si nevědomky olízl stružku krve, která mu stékala po tváři a když ucítil její slanost, odplivl si.

Sužovala ho nesmírná žízeň. Předchozí noc pil víno v množství, které by obyčejného muže znemožnilo na několik dnů. Jeho rty se dotkly vody naposled před bojem na palácovém nádvoří a to bylo za ranního úsvitu. Při boji se hodně vypotí a zabíjení je žíznivá práce. Pohlížel na vzdálenou řeku s touhou hříšníka, který se dívá. mříží z pekla na lidský svět. Myslel na zurčící praménky křišťálové vody, kterou se kdy poléval, které mu stékaly v jiskřících kapkách po těle. Představoval si obrovské rohy plné napěněného piva, poháry jiskřivého vína, vypité jen tak mimochodem, nebo dokonce rozlité po hospodské podlaze. Zaťal zuby do rtů, aby nepropukl v řev, jak to dělají týraná zvířata.

Slunce zapadlo – světlejší kotouč ve žhnoucím krvavém moři. Proti karmínovým pruhům vlajícím na západním obzoru se černě rýsovaly věže města, neskutečné jako ve snu. Celá obloha se jeho zamlženému zraku barvila do krvava. Olízl si zčernalé popraskané rty a znovu toužebně pohlédl k vzdálené řece. I ta se ve světle zapadajícího slunce zdála plná tekoucí krve a stíny, postupující z východu, byly černé jako eben.

V otupělých uších mu zaznělo pleskání křídel znovu hlasitěji. Pozvedl hlavu a planoucíma očima šelmy pozoroval tmavé stíny, které stále kroužily nad hlavou. Věděl, že tentokrát je výkřiky neodstraší. V té chvíli jeden z nich začal klesat níž a níž. Conan zaklonil hlavu, jak to jen šlo a s nadlidským ovládáním a trpělivostí čekal. Sup se k němu snesl a přibrzdil rychle mávajícími křídly. Jeho zobák sekl a Conan bleskově otočil hlavu stranou, takže mu pták serval jen kus kůže na bradě. Ale dřív, než pták stačil znovu vzlétnout, Conanova hlava na svalnatém krku vyletěla kupředu a bílé zuby podobné v úšklebku vlčím tesákům, se sevřely na holém, kožnatém supím krku.

Sup se proměnil v křičící divoké klubko pleskotu a peří. Bijící křídla muže oslepovala a drápy silných pařátů mu rozdíraly hruď. Muž však nepovolil a žvýkací svaly mu jako mohutné uzly vystupovaly na obou stranách čelisti. Po chvíli zapraskaly pod stiskem silných, bílých zubů krční obratle lapeného dravce a sup s posledním zaškubáním znehybněl. Conan ho pustil ze zubů a z úst vyplivl krev. Ostatní ptáci, odstrašení osudem svého druha se už vzdalovali. Odletěli na vzdálený strom, kde si posedali na holé větve jako černí démoni, kteří se slétli na sněm.

Conanovi proletěl otupělým mozkem pocit divokého triumfu. Krev v jeho žilách silně a divoce zatepala. Stále ještě byl schopen rozdávat smrt – stále ještě žil. Každý záchvěv bolesti popíral smrt.

“U Mitry! Něco takového jsem v životě neviděl!”

Mluvil tady někdo, nebo už se dostavily halucinace?

Conan si vytřásl z očí pot a krev a v šeru večera spatřil čtyři jezdce na koních, kteří stáli u kříže se zvědavě zvednutými obličeji. Tři z nich, snědí, s orlími rysy, oblečeni v bílých burnusech, patřili zcela určitě ke kmeni Zuagirů, nomádů žijících v nekonečných pouštích za řekou, čtvrtý byl oblečen v bílém, přepásaném chalátu a hlavu měl pokrytu rouškou, obtočenou ve výši spánků trojitou šňůrou z velbloudích žíní, která mu padala až na ramena. Nebyl to však Shemita. Šero nebylo ještě tak husté, ani Conanovy orlí oči tak otupělé, aby nemohl rozeznat jeho rysy. Muž byl skoro tak vysoký jako Conan i když celkově lehčí postavy. Ramena měl široká a vzbuzoval dojem, že je tvrdý jako ocel a ohebný jako velrybí kostice. Krátký, černý plnovous nebyl s to zakrýt agresivní linii úzké čelisti a ve stínu kaffie se leskl pár šedých očí pronikavých jako dýky. Muž pevnou rukou utišil nepokojné zvíře a znovu promluvil: “U Mitry, toho chlapa bych měl odněkud znát!”

“Tak jest,” zazněla dopověď s hrdelním přízvukem Zuagirů. “To je přeci ten Cimmeřan, který byl kapitánem královniny gardy!”

“Od kdy se zbavuje svých věrných?” zamumlal jezdec. “Kdo by to do královny Taramidy řekl? Já bych dal přednost nějaké pěkné, větší válce. Alespoň bychom měli my, pouštní národ, příležitost něco si naloupit. Zatím jsme sice došli skoro k městským zdem a co jsme našli? Jenom tamhleto zvíře…”, pohodil hlavou směrem ke krásnému valachovi, kterého jeden z nomádů vedl za oprat, “…a tady toho umírajícího psa.”

Conan pozvedl zakrvácenou hlavu. “Kdybych mohl slézt z toho dřeva, rychle bych udělal umírajícího psa z tebe, ty zaporoský zloději!” zasípal zčernalými rty.

“U Mitry, ten křupan mě zná,” vykřikl jezdec. “Jak to, že mě znáš, ty lumpe?”

“V celém širém okolí je jediný muž tvého rodu,” zamumlal Conan. “Ty jsi Olgerd Vladislav, náčelník psanců.”

“Tak jest. A bývalý náčelník kozáků od reky Zaporosky, jak jsi uhodl. Chtěl bys zůstat naživu?”

“Jen hlupák může položit takovou otázku,” s bolestí ze sebe vypravil Conan.

“Já jsem tvrdý muž,” řekl Olgerd. “A jediné, co u mužů uznávám, je houževnatost. Teď posoudím, zda jsi skutečně muž, nebo jen pes, schopný s kňučením ležet a čekat na smrt.”

“Když podsekneme ten kříž, mohli by nás spatřit hlídky na hradbách,” namítal jeden ze Zuagirů.

Olgerd potřásl hlavou. “Soumrak už je dost hustý. Tady máš sekeru, Djebale, přesekej ten kříž dole u země.”

“Kdyby padl dopředu, tak ho ta váha rozmačká,” namítl Djebal. “Můžu kříž přesekat tak, že padne dozadu, ale při nárazu mu to může rozdrtit hlavu a potrhat vnitřnosti.”

“Jestli je ten muž hoden jezdit v mé tlupě, přežije to,” odpověděl nevzrušeně Olgerd. “Není–li, nezaslouží si zůstat naživu. Sekej!”

První úder válečné sekyry do dřeva, doprovázený otřesem, vyslal šípy ochromující bolesti do Conanových napuchlých nohou i rukou. Ostří dopadalo znovu a znovu, a každý úder pronikl jeho zjitřenými nervy do mozku jako rozžhavený drát. Zaťal zuby já přes popraskané rty mu nepřešel jediný zvuk. Když sekera konečně dopadla naposled, kříž se zakymácel na podťaté základně a převážil se dozadu. Conan sebral všechny síly a proměnil celé tělo v jediné klubko pevně napjatých, ztvrdlých svalů. Hlavu ze všech sil přitiskl temenem k dřevu kříže a zaťal zuby. Trám dopadl s dutým nárazem těžce na zem a slabě poskočil. Náraz Conanovi ještě zvětšil rány a na okamžik jej omráčil. Cítil, jak ho zaplavují vlny bolesti a nevolnosti, ale zároveň si uvědomil, že obal z železných svalů, které pokrývaly všechny důležité životní orgány jeho těla, jej uchránily před smrtelným nebo nevyléčitelným zraněním.

Nevydal jediný zvuk, přestože mu z nosu prýštila krev a břišní svaly se mu chvěly slabostí a nevolností. Se souhlasným zabručením k němu opět přistoupil Djebal a sehnul se nad ním s rezavými kleštěmi, které sloužily k vytahování hřebů z koňských podkov. Čelisti kleští se zakously do kůže a masa, než se Djebalovi podařilo zachytit hlavu hřebu hluboko zaraženou v dlani Conanovy pravé ruky. Kleště byly pro takovou práci malé. Djebal se lopotil a zaplavoval ho pot. Klekl a zápasil s nepoddajným železem, lomcoval hřebem sem a tam – ve dřevě, stejně jako v napuchlém mase. Z rány opět vytryskla krev a pomalu stékala Cimmeřanovi po prstech. Ležel naprosto tiše a nebýt křečovitých pohybů jeho hrudníku, zdálo by se, že je mrtev. Konečně hřeb povolil. Djebal pozvedl ten prokletý, krví zbrocený kousek železa se spokojeným zamručením, pak jej odhodil a sklonil se nad dalším.

Celý postup se úspěšně opakoval a pak se Djebal obrátil k Cimmeřanovým nohám. Conan se namáhavě posadil, vytrhl mu kleště z ruky a jediným pohybem ho odstrčil takovou silou, že se Djebal zapotácel dozadu a tak tak neupadl. Conanovy ruce byly opuchlé téměř do dvojnásobné velikosti. Měl pocit, že místo všech prstů má beztvaré kolíky. Pouhé sevření rukou mu působilo takovou bolest, že mu pod skřípajícími zuby vytryskla z úst krev. Když pracně uchopil kleště do obou rukou, podařilo se mu postupně vyrvat nejprve jeden a pak i druhý hřeb. Nebyly do dřeva zaraženy tak hluboko, jako hřeby v rukou.

Toporně se zvedl a postavil se na opuchlé, krvácející nohy. Opile se potácel a z těla mu stékaly potůčky ledově studeného potu. Zachvátily ho křeče. Pracně bojoval s touhou zvracet.

Olgerd, který jej nezúčastněně pozoroval, mu ukázal na volného koně. Conan se k němu vydal kulhavými kroky. Každý z těch kroků byl rezavou, pálící agónií, při které se mu na rtech objevovaly chomáčky růžové pěny. Beztvarou rukou nahmátl nemotorně hrušku sedla a krvavou nohu namáhavě pozvedl do třmenu. Zaťal zuby a vyšvihl se do sedla. Uprostřed toho pohybu skoro omdlel, ale přece jen se mu podařilo dosednout do sedla. V tom okamžiku švihl Olgerd koně prudce bičíkem, vyplašené zvíře se vzepjalo, muž v sedle se zakýval sem tam jako pytel písku a málem ze sedla vypadl. Conan si otočil uzdu okolo obou zápěstí a přidržoval ji pouze palci. Opile, napůl v bezvědomí, pak pomalu napjal oba obrovské bicepsy a strhl koně dolů. Zvíře, kterému téměř vykloubil čelist, divoce zaržálo a zklidnilo se.

Jeden ze Zuagirů pozvedl v tázavém gestu měch s vodou. Olgerd záporně potřásl hlavou. “Ať počká do tábora. Je to jenom deset mil. Jestli je schopný žít v poušti, vydrží tu cestu i bez vody.”

Skupina se rozjela jako rychlé stíny k řece. Mezi jezdci se v sedle opile kymácel Conan, krví podlité oči se mu kalily a na černých, popraskaných rtech mu zasychala pěna.

3. List do Nemedie

Učenec Astreas, který putoval zeměmi Východu v neúnavném hledání vědění a moudrosti, napsal list příteli a filozofovi Alcemidovi, žijícímu v jejich rodné Nemedii. V listě se snažil zachytit všechno, co se západnímu učenci podařilo zjistit o současném stavu a životě Východu, který je pro západní národy vždy trochu tajemnou, polomýtickou krajinou.

V jedné jeho části Astreas psal: “Těžko bys uvěřil, drahý příteli, jaké jsou životní podmínky v tom malém království od chvíle, kdy se královna Taramis spojila s Constantiem a jeho vojáky. (Tuto událost jsem ti stručně popsal ve svém minulém listu.) Od té doby už uběhlo celých sedm měsíců a za tu dobu věci došly tak daleko, že to vypadá, jakoby sám ďábel sestoupil z pekelného království na zem. Jak se zdá, Taramis docela zešílela. Zatímco dřív byla pověstná cudností, spravedlivostí a mírností, teď jsou její vlastnosti přímým opakem těch, které jsem uvedl. Její soukromý život je skandální a myslím, že slovo ‘soukromý’ není vůbec namístě. Královna se nijak nesnaží skrýt nebo utajit orgie, které se odehrávají u dvora. Neustále se oddává tomu nejzvrhlejšímu hýření, nutí účastnit se ho i nešťastné dámy, žijící u dvora, přičemž nešetří ani ženy právě vdané, dokonce ani panny.

Ona sama se nenamáhala vzít si svého milence, Constantia, který s ní usedá na trůn a vládne s ní jako král–manžel. Ten žije právě tak, a jeho důstojníci se řídí jeho příkladem. Neváhají násilím zneužít jakoukoliv ženu, které se jim zachce, bez ohledu na její postavení či původ. Zubožené království sténá pod krutými daněmi, farmy jsou obrány doslova na kost a obchodníci se oblékají do hadrů, protože výběrčí daní jim nic víc neponechali. A to jsou ještě šťastní, že vyvázli s celou kůží.

Jasně cítím tvou nedůvěru, drahý Alcemide. Budeš si myslet, že utrpení Khauranu zveličuji. Něco podobného by se samozřejmě nemohlo v žádné západní zemi stát, připouštím. Ale musíš si především uvědomit propastný rozdíl mezi Západem a Východem. A zvláště touto oblastí Východu. Tak především Khauran je království malé, jeden z těch národních útvarů, které dřív byly součástí Kothského impéria a pak získaly samostatnost. Ostatně větší díl téhle části světa se skládá z takových malých zemiček, zanedbatelných v porovnání s velikými západními královstvími nebo sultanáty dalekého Východu. Jsou však důležité, protože ovládají karavanní cesty a také proto, že se v nich soustřeďuje poměrně velké bohatství.

Khauran je nejjižnější z těchto zemiček, a hraničí přímo s pouštěmi východního Shemu. Hlavní město Khauranu se jmenuje také Khauran a je to jediné skutečné město v celém království. Leží na dohled k řece, která odděluje kraj pastvin od písečných pouští a jako strážná věž chrání úrodný kraj, který se za ním rozkládá. Ta země je tak úrodná, že dává tři až čtyři sklizně do roka a rovina na sever a západ od města je doslova poseta vesnicemi. Pro nás, kteří jsme zvyklí na obrovské statky s nedohlednými lány a obrovskými stády dobytka, je pohled na čtverečky malých políček a vinic bizardní. A přesto z nich proudí neuvěřitelné množství obilí a ovoce. Jako z rohu hojnosti. Vesničané jsou zemědělci a nic jiného. Jsou ze smíchaných ras, domorodých i přišlých, jsou mírumilovní, neumějí se bránit a nevlastní vůbec žádné zbraně. Co do bezpečí jsou naprosto závislí na vojsku a městské posádce a za současného stavu jsou naprosto bezmocní. Z toho vyplývá, že selské povstání, ke kterému by jistě došlo v západní zemi, je tady nemyslitelné.

Trpí tedy odevzdaně pod Constantiovou těžkou rukou a jeho černobradí Shemité se pyšně projíždějí s biči v rukou po polích, podobni dozorcům, kteří dohlížejí na práci černých otroků na plantážích jižní Zingary.

Lidé ve městě však na tom nejsou lépe. Jsou okrádáni o majetek, jejich nejkrásnější dcery jsou násilím odváděny do paláce, aby ukojily alespoň pro tu chvíli nenasytný chtíč Constantia a jeho důstojníků. Ti muži jsou nelítostní a nemilosrdní. Mají přesně ty vlastnosti, kterých se naučili obávat naše armády ve válce se shemitskými spojenci Argosu – nelidskou krutost, divoký chtíč a zuřivost šelem. Lidé žijící ve městě jsou vlastně khauranskou vládnoucí třídou, původně a převážně se jedná o Hybořany, odvážné a bojovné. Zrada královny je však vydala na milost a nemilost do rukou jejich utlačovatelů. Shemité jsou jedinou ozbrojenou silou v zemi a každý Khauránec, který by vlastnil zbraň, by byl potrestán nejprve tím nejkrutějším mučením a pak smrtí. Je vedena systematická kampaň, která má zastrašit mladé Khauránce schopné nosit zbraň. Mnoho z nich bylo zcela bezdůvodně popraveno či umučeno, jiní byli prodáni jako otroci do Turanu. Tisíce jich prchají z království. Část jich vstoupila do armád sousedních zemí, čás t z nich vytvořila zbojnické skupiny, které se potulují podél khauranských hranic a čekají na příležitost k odplatě .

V současnosti se mluví skutečně o jakési možnosti útoku z pouště, která je obydlena především shemitskými kočovníky. Žoldnéři Constantiových oddílů pocházejí ze západních shemitských měst – Pelishtimu, Anakimu, Akharimu a dalších a potulní pouštní Zuagirové je k smrti nenávidí. Jak drahý Alcemide víš, země těch barbarů jsou rozděleny na západní pastevecké oblasti, které se táhnou až ke vzdálenému oceánu a kde vyrostla města, a na východní pouště, kde žijí divoké kočovné kmeny. Mezi obyvateli měst a pouští je veden neustálý divoký a nelítostný boj.

Zuagirové prováděli nájezdy a bojovali s Khauránci celá století bezúspěšně, ale rozhodně odsuzují obsazení města západními soukmenovci. Šeptá se, že jejich přirozené nepřátelství je rozdmýcháváno jedním mužem – bývalým kapitánem královniny gardy. Toho dal Constantius ukřižovat za městem v poušti, ale jemu se prý jakýmsi tajemným způsobem podařilo uprchnout a vynořil se mezi zuagirskými kočovníky. Jmenuje se Conan a sám patří k barbarům – ovšem k barbarům západním nebo spíš severozápadním. Je to jeden z těch chmurných Cimmeřanů, jejichž divokost naši vojáci již několikrát zaplatili krvavou daní (vzpomeň si jen na Venárium!). Mezi lidmi se vypráví, že se tenhle Cimmeřan stal pravou rukou kozáckého dobrodruha Olgerda Vladislava, který se sem zatoulal ze severních stepí a dobyl si místo náčelníka jedné skupiny Zuagirů. Síří se také pověsti o tom, že jeho banda se v posledních měsících nesmírně rozrostla a že Olgerd, bezpochyby podněcovaný Cimmeřanem, uvažuje o nájezdu na Khauran.

Těžko by to také mohlo být co jiného, protože Zuagirové pochopitelně nemají dobývací stroje, ani zkušenost s obléháním měst. Kromě toho bylo v minulosti mnohokrát dokázáno, že kočovníci bojující ve volných skupinách nejsou v boji muže proti muži žádnými soupeři pro dobře vycvičené, plně ozbrojené shemitské žoldnéře. Původní obyvatelstvo Khauranu by pravděpodobně takovou akci uvítalo, protože ani kočovníci by s nimi nemohli nakládat hůře než jejich nynější páni, a snad by dali přednost i totálnímu vyhlazení před strádáním, ve kterém teď žijí. Jsou ovšem tak zastrašení a bezmocní, že by útočníkům nebyli schopni aktivně pomoci.

Jejich osud je ovšem zoufalý. Taramis, kterou jistě posedl ďábel, se nezastaví před ničím. Zakázala uctívání bohyně Ishtar a přeměnila její chrám v modloslužebný stánek. Dala zničit sochu této bohyně ze slonové kosti, kterou východní Hybořané uctívají (a která sice není pravým božstvem jako Mitra, kterého uctíváme my, západní národy, ale stále je to bohyně a ne ďábel, kterého uctívají Shemité) a její chrám naplnila obscénními sochami všech možných idolů. Bohové a bohyně noci, zpodobnění ve všech chlípných a zvrhlých pózách, s pohlavními atributy zdůrazněnými tak, jak to vyžaduje jejich kult jsou tak odpuzující, že mohou být pouze výplodem zvrhlého mozku. V mnohých těchto sochách se dají rozeznat bohové uctívaní Shemity, Turaniánci, Vendijci nebo Khitájci. Jiné však připomínají kulty dávno zmizelé a zapomenuté, které dnes přežívají už jen v hrůzostrašných legendách. Kde se o nich dozvěděla královna, se ani neodvažuji hádat.

Znovu zavedla lidské oběti. Od doby, kdy se oddala Constantiovi, ne méně, než pět set lidí, mužů, žen i dětí bylo zahubeno. Někteří z nich byli obětováni v chrámu na novém oltáři, který dala vybudovat, a nad kterým ona sama pozvedala obětní nůž. Většina však byla odsouzena k mnohem příšernější smrti.

Taramis totiž chová v kryptě pod chrámem jakousi příšernou nestvůru. Jak vypadá a odkud pochází, nikdo neví. Pravdou je, že krátce potom, co Taramis potlačila vzpouru svých vojáků, kteří povstali proti Constantiovi, strávila celou noc v znesvěceném chrámu. Sama, jen s hrstkou spoutaných zajatců. Vyděšení obyvatelé města viděli, jak se nad chrámem zvedá mohutný sloup hustého, odporně zapáchajícího dýmu a celou noc naslouchali frenetickému zaklínání a zaříkávání své královny. Do jejího hlasu se mísily zoufalé výkřiky mučených obětí. K těmto hlasům se před východem slunce přidal ještě jeden. Sípavé, nelidské skřehotání, při němž tuhla krev v žilách všem, kteří jej slyšeli.

Když vyšlo slunce, vypotácela se z chrámu Taramis a oči jí plály ďábelským triumfem. Zajatce už nikdy nikdo nespatřil, a také už nikdo nezaslechl skřehotavý hlas. Ale tam někde pod chrámem je místnost, do které od té doby nikdo nevstoupil. Tam vchází jen královna a před sebou pohání hlouček lidských obětí. Tyhle oběti se také už nikdy nevrátí. Všichni vědí, že v té pochmurné místnosti dlí příšera vyvolaná z temnot dávných věků a její potravou jsou hrůzou ječící lidé. A Taramis jí denně připravuje nové hody.

Už o ní nemohu přemýšlet jako o smrtelné ženě, spíš jako o nelidské stvůře, která se válí v krví zbroceném doupěti, kde se zkrvavenými pařáty přehrabuje v kostech a zbytcích svých obětí. To, že bohové dovolí, aby beztrestně pokračovala ve svém příšerném počínání, téměř otřáslo mou vírou v božstva, která uctíváme.

Když srovnám její nynější chování s tím, co jsem zažil při své návštěvě Khauranu před sedmi měsíci, jsem téměř nakloněn uvěřit tomu, co se vypráví a šeptá mezi lidmi. Totiž to, že do těla královny Taramidy vstoupil ďábel. Jeden z mladých vojáků, Valerius, tvrdí něco jiného. Věří, že jakási čarodějka přijala podobu dobré a milované královny Taramidy. Je přesvědčen o tom, že Taramis, původní Taramis, byla nenápadně odklizena a uvězněna kdesi ve vlhkých kobkách hluboko v podzemí paláce a osoba vládnoucí na jejím místě je pouze zlá čarodějka v její podobě. Valerius přísahal, že najde skutečnou královnu, pokud ještě žije, ale velmi se obávám, že on sám se stal obětí Constantiovy krutosti. Účastnil se vzpoury palácové gardy, přežil masakr a podařilo se mu uprchnout. Pak se nějaký čas ukrýval ve městě a tvrdohlavě odmítal odejít do bezpečí za městské hradby. Právě v té době jsem se s ním setkal a on se mi svěřil se svým podezřením.

Potom zmizel beze stopy, ostatně jako mnoho jiných, jejichž osud se neodvažuji hádat, a obávám se, že byl polapen Constantiovými špehy.

Teď však už musím list ukončit a tajně ho odeslat z města prostřednictvím rychlého poštovního holuba. Ten ho donese do místa na hranicích Kothu, kde jsem si holuba zapůjčil. Pak by se jej měl ujmout jezdec, který jej předá vůdci velbloudí karavany a tak by se měl nakonec dostat až k tobě. Musím si pospíšit, abych holuba vypustil ještě za tmy. Svítání není daleko a hvězdy zalévají stříbrným svitem upravené zahrady na khauranských terasách. Město je obklopeno dusivým tichem, jen zdáli slyším ponuré dunění velkého bubnu, které se ozývá ze vzdáleného chrámu. Nepochybuji, že tam někde je i Taramis, která připravuje nové hrůzy.”

Odesílatel dopisu však se poněkud mýlil ve svých úvahách, týkajících se ženy jménem Taramis. Ta, kterou teď okolní svět znal jako khauranskou královnu, stála hluboko pod královským palácem, ve vlhké kobce, osvětlené jen čadící a blikající pochodní. Světlo a stíny, které přebíhaly po jejím obličeji, zdůrazňovaly ďábelskou krutost, která usvědčovala ze lži její andělskou tvář.

Na holé kamenné podlaze u jejích nohou se krčila postava, jejíž nahotu sotva zakrývaly špinavé hadry, do nichž byla oblečena.

Do této postavy Salome štítivě strčila zvednutou špičkou svého zlatem vyšívaného sandálu a jízlivě se usmála, když sebou její oběť trhla.

“Tobě se snad nelíbí moje péče, má drahá sestřičko?”

Taramis byla stále krásná, navzdory hadrům, do kterých byla oblečena, i hrozným sedmi měsícům, které strávila v žaláři. Na jízlivost své sestry neodpověděla, pouze sklonila hlavu jako člověk, který je zvyklý přijímat potupu a příkoří.

Její odevzdanost však Salome nepotěšila. Zkousla ret mezi bílými zuby a nespokojeně zaklepala špičkou sandálu o hrubou podlahu. Zachmuřeně shlížela na nehybnou postavu. Falešná královna byla oblečena v okázalý, barbarský divoký kroj shushanských žen. Ve světle louče zářily diamanty na přezkách jejích sandálů a světlo se matně odráželo i od zlatých prsních plátů, které jí na hrudi přidržoval jen slabý řetízek ze stejného materiálu. Při každém pohybu jí na kotnících zvonily zlaté kruhy a nahé paže měla doslova obsypány zlatými náramky. Vlasy měla vyčesány do vysokého účesu shemitských žen a v uších jí na velkých zlatých kruzích visely nefritové přívěsky, které odrážely světlo při každém netrpělivém pohybu pyšné hlavy. Drahokamy posetý pás jí přidržoval na bocích hedvábnou sukni tak průsvitnou, že byla cynickým výsměchem nejen společenským konvencím, ale dokonce lidské slušnosti.

Z ramen jí na záda splýval dlouhý, tmavě šarlatový plášť, nedbale přehozený přes ruku, ve které svírala jakýsi balíček.

Salome se náhle sehnula, uchopila volnou rukou sestřiny rozcuchané vlasy a bezohledně jí zvrátila hlavu dozadu tak, aby jí viděla do očí. Taramis čelila tomuto nenávistnému pohledu bez jediného záchvěvu.

“Vidím, že už nemáš slzy tak pohotově, jako dřív, má milovaná sestřičko,” zasyčela Salome.

“Už ze mne nevynutíš jedinou slzu,” odpověděla Taramis. “Příliš často jsi uspořádala to představení, při kterém tě královna Khauranu s pláčem a na kolenou prosila o slitování. Vím, že jsi mě ušetřila pouze proto, abys mě mohla ponižovat a mučit. Proto jsi své týrání omezila pouze na takové, které mě ani nezabilo, ani nezmrzačilo. Ale já už se tě nebojím. Podařilo se ti zničit ve mně poslední záchvěvy naděje, strachu a studu. Skonči to a zabij mě, protože už nikdy neproliju slzu pro tvé potěšení, ty pekelná ďáblice!”

“Přeceňuješ se, drahá sestřičko,” zapředla Salome jako kočka. “Zatím to bylo jen tvé půvabné tělo, které trpělo a tvá pýcha a sebeúcta, které jsem rozdrtila. Zapomínáš, že oproti mně můžeš zažít nesmírná duševní muka. Dobře jsem si toho všimla, když jsem ti pro vlastní potěšení popisovala část těch zábavných představení, která jsem uspořádala s některými z tvých hloupých poddaných. Tentokrát jsem ti ovšem donesla mnohem hmatatelnější důkaz mého královského jednání. Zdalipak víš, že Krallides, tvůj oddaný kancléř, se tajně vrátil z Turanu a byl zajat?”

Taramis zbledla. “Co jsi mu udělala?”

Místo odpovědi pozvedla Salome tajemný balíček, který ukrývala pod záhyby pláště. Setřásla z předmětu hedvábný obal a pozvedla jej – byla to hlava mladého muže s rysy staženými v příšerné grimase, jako by jej smrt zasáhla uprostřed nejstrašnějších muk.

Taramis vykřikla, jakoby jí projela srdcem dýka. “Ó, Ishtaro! To je Krallides!”

“Tak jest! Pokoušel se proti mně štvát lidi, ten ubohý hlupák, a vykládal jim, že Conan mluvil pravdu, když říkal, že já nejsem Taramis. Jak by mohli ti ubozí lidé povstat proti Sokolovým Shemitům? S kameny a klacky? Pch! Teď jeho bezduché tělo požírají psi na tržišti a nakonec bude jeho ohryzaná mrtvola hozena do městského kanálu, aby tam shnila. Ale, ale, sestřičko!” Salome se odmlčela a usmála se na svou oběť. “Přeci jen jsi zjistila, že máš ještě slzy, které můžeš vyplakat? Výborně. Duševní muka jsem si nechala nakonec. Od nynějška ti dopřeju víc takových potěšení jako je tohle!”

Jak stála s uťatou lidskou hlavou v pozvednuté ruce, osvětlena blikotavým světlem pochodně, nevypadala navzdory své nesmírné kráse jako tvor zrozený z člověka. Taramis nepozvedla hlavu. Ležela s tváří přitisknutou na špinavé vlhké podlaze, její štíhlé tělo se otřásalo zoufalými vzlyky a drobnými pěstmi bezmocně bušila do hrubých kamenů. Salome se obrátila ke dveřím a zlaté kroužky na kotnících při každém jejím pohybu tiše zazvonily.

O chvíli později se vynořila pod mohutným obloukem, který se otvíral do dvora. Ten dále ústil do klikaté uličky. Tam k ní přistoupil čekající muž – obrovský Shemita, se zachmuřenýma očima a rameny býka. Na hruď krytou stříbrným pancířem mu padal dlouhý černý plnovous.

“Plakala?” Jeho hlas zněl jako vrčení medvěda, hluboké, podobné vzdálenému dunění bouře. Byl to žoldnéřský generál, který jako jeden z mála mužů v Constantiových službách znal tajemství khauranské královny.

“Tak jest, Khumbanigashi. Je ještě celá velká citová oblast, které jsem se zatím nedotkla. Až bude jeden z jejích smyslů otupen neustálým zraňováním, najdu cestu, jak jej znovu zjítřit ještě bolestivěji.

“Pojď sem, ty pse!” obrátila se Salome k jednomu z žebráků, kteří v hojném počtu spali v uličkách a otevřených dvorech. Roztřesený, vyhublý muž v neuvěřitelně špinavých a rozedraných hadrech s chomáčem vlasů slepených špínou, se váhavě zvedl a přistoupil k ní. Salome mu hodila hlavu: “Tu máš, hluchý. Hoď to do nejbližšího kanálu. Ukaž mu to rukama, Khumbanigashi. To je ten, co neslyší.”

Generál se zhostil svého úkolu a mastná hlava s sebou ochable zakývala, když se muž šouravým krokem otočil a belhal se pryč.

“Proč je třeba držet to stále ještě v tajnosti?” zaduněl Khumbanigashův hlas úzkou uličkou. “Teď sedíš na khauranském trůně tak pevně, že se už nemáš čeho bát! Proč by se ti khauranští hlupáci nemohli dozvědět pravdu? Jsou úplně bezmocní. Odhal jim svou pravou totožnost! Ukaž jim tu jejich milovanou bývalou královnu a dej jí setnout hlavu na hlavním náměstí!”

“Ne, ještě ne, Khumbanigashi…”

Zvuk zavřených dveří usekl jak ostrý a tvrdý hlas Salome, tak hluboké dunění hlasu Kushitova. Němý žebrák se stále ještě krčil na dvoře. Okolo nebylo nikoho, kdo by si všiml, jak se mu roztřásly ruce, ve kterých svíral uťatou hlavu. Byly to hnědé, silné ruce, které jaksi neladily se shrbeným tělem a zbědovaným zevnějškem.

“Věděl jsem to!” Byl to vášnivý, divoký šepot, spíš vydechnutí. “Ona žije! Ó, Krallide, tvá mučednická smrt nebyla zbytečná. Uvěznili ji v dolním vězení. Ó, Ishtaro, miluješ–li spravedlivé, přispěj mi na pomoc!”

4. Pouštní vlci

Olgerd Vladislav si naplnil pohár, vykládaný drahokamy karmínovým vínem ze zlatého džbánu a ten pak posunul po stolní desce k Cimmeřanovi. Olgerdův zjev by uspokojil i toho nejmarnivějšího mezi zaporoskými hejtmany. Chalát měl z bílého hedvábí, na prsou vyšívaný perlami. V pase byl obepnut širokým bachariotským opaskem. Přední cípy chalátu byly staženy vzad, aby byly dobře vidět široké hedvábné kalhoty, zastrčené do nízkých bot z měkké, zelené kůže, se zlatou výšivkou. Olgerdovou jedinou zbraní byl široký čerkezský nůž v pochvě ze slonoviny, zavěšený podle kozáckého zvyku vysoko na levém boku. Hejtman se pohodlně rozvalil v bohatě vyřezávaném křesle, nohy si natáhl dopředu a hlasitě usrkl ze svého poháru ohnivé víno.

Proti pompézní postavě kozáckého hejtmana působil obrovský Cimmeřan kontrastně pochmurným dojmem. Nad očima rovně zastřižená černá hříva, v dohněda opáleném, zjizveném obličeji pár modře planoucích očí. Oblečen byl v černé, kroužkové košili a jediným světlejším bodem jeho oblečení byla zlatá spona širokého opasku, na kterém visel dlouhý rovný meč v odřené pochvě.

Oba muži seděli v hedvábném stanu, který byl bohatě vyzdoben zlatem, vyšívanými koberci, sametovými závěsy a další kořistí z vypleněných karavan. Zvenčí do stanu pronikal tlumený šumot mnoha hlasů, zvuk, který je často kulisou velkých skupin lidí, v táborech i jinde. Občasné závany pouštního větru šuměly v listech palem.

“Dnes ve stínu, zítra na slunci,” zacitoval Olgerd, povolil si poněkud drahý pás a znovu se natáhl po džbánu. “Takový je život. Kdysi jsem byl hejtmanem na řece Zaporosce, teď jsem pouštním náčelníkem. Ty jsi před sedmi měsíci visel na kříži z khauranského dřeva. Teď jsi zástupcem nejmocnějšího náčelníka mezi hranicemi Turanu a západními pastvinami. Měl bys mi být vděčný!”

“Za to, že jsi rychle poznal, jak jsem ti užitečný?” zasmál se Conan a pozvedl džbán. “Když povýšíš někoho ze své tlupy, může si být každý jist, že tím povýšením získáš především ty! Všechno, čeho jsem dosáhl, jsem zaplatil potem a krví!” Letmo pohlédl na jizvy, které mu protínaly dlaně. I na těle měl jizvy a ne všechny tam měl už před sedmi měsíci.

“Je pravda, že bojuješ jako smečka ďáblů,” připustil Olgerd. “Ale bylo by hloupé, kdyby sis myslel, že to má co společného s tím množstvím nových lidí, kteří se hrnou ze všech stran, aby se k nám připojili. To bylo způsobeno pověstí o našich úspěších, o nájezdech, které jsem vymyslel a vedl! Tihle nomádi vždy hledají úspěšného vůdce, kterého by mohli následovat a většinou mají větší důvěru k cizinci, než k muži vlastního rodu.

Naše možnosti jsou bez hranic! Už máme jedenáct tisíc mužů! Během dalšího roku jich budeme mít třikrát tolik. Zatím jsme se zabývali nájezdy na předsunutá města Turanu a městské státečky na západě. S třiceti, či čtyřiceti tisíci muži však zanecháme nájezdů. Zaútočíme, dobudeme a prohlásíme se za vládce. Stanu se jednou vládcem celého Shemu a ty budeš mým vezírem, pokud budeš plnit bez odmluvy mé rozkazy. Myslím, že je čas vyrazit na východ a dobýt turanský Vezek, kterým projíždí většina karavan!”

Conan zavrtěl hlavou: “Myslím, že ne.”

“Co to má znamenat, že ty si myslíš, že ne?! Za tuhle armádu myslím já!”

“Pro moje potřeby už má tohle vojsko mužů dost,” odpověděl Cimmeřan. “Z čekání se mi už dělá špatně. Je čas, abych si konečně vyřídil své účty!”

“Aha,” zavrčel Olgerd, dopil víno a zašklebil se. “Pořád ti leží v hlavě ten kříž, co? No, líbí se mi ten, kdo umí opravdu nenávidět. Ale to počká.”

“Před nějakým časem jsi mi slíbil pomoc při dobytí Khauranu,” řekl Conan.

“Ano, ale to bylo dřív, než jsem zvážil všechny možnosti, které mi skýtá tahle vojenská síla,” odpověděl Olgerd. “Myslil jsem jen na to, jak bohatá kořist nás ve městě očekává. Ale nechci zbytečně plýtvat silami. Khauran je pro nás příliš tvrdý oříšek k rozlousknutí. Možná tak za rok…”

“Do týdne,” odpověděl Conan a kozákovi se rozšířily oči údivem, když zaslechl neochvějnou jistotu v barbarově hlase.

“Poslyš,” odpověděl Olgerd, “i kdybych byl ochoten hnát lidi do tak nesmyslného dobrodružství, myslíš si, že tihle pouštní vlci jsou schopni obléhat a nakonec dobýt město jako je Khauran?”

“Není třeba nic dobývat,” odpověděl Cimmeřan. “Vím, jak vylákat Constantia a jeho lidi na pláň před městem.”

“A co potom?” vykřikl Olgerd s kletbou. “Při lukostřeleckých soubojích to naši lidé pěkně nakoupí, protože Shemity chrání jejich brnění. A až dojde na přímý boj, jejich sevřené šiky trénovaných vojáků projdou našimi volnými oddíly jako nůž máslem!”

“To se však nestane, když na naší straně budou bojovat tři tisícovky ke všemu odhodlaných hyborských jezdců. Ti vytvoří útočný klín tak, jak je to naučím,” odpověděl Conan.

“A kde bys chtěl sebrat tři tisíce Hybořanů?” zeptal se Olgerd s jízlivým uspokojením. “To je chceš vytáhnout z klobouku?”

“Mám je,” odpověděl nevzrušeně Cimmeřan. “Tři tisíce khauranských jezdců, kteří táboří v oáze Akrel, očekává mé rozkazy.”

“Cože?” Olgerd se zatvářil jako zaskočený vlk. “Slyšels dobře. Jsou to muži, kteří uprchli před Constantiovou vládou. Mnozí z nich žili jako zbojníci a psanci v pouštích, východně od Khauranu. Jsou tvrdí, vytrvalí a odhodlaní ke všemu, jako lidožraví tygři. Každý jeden z nich bude víc než důstojným soupeřem pro tři pomalé žoldnéře. Je třeba útlaku a strádání, aby se vůle mužů zakalila do modra a aby v jejich nitru vzplanul pekelný oheň nenávisti. Byli roztroušeni v mnoha malých skupinkách, jediné co potřebovali, byl vůdce. Bez váhání uvěřili mému vzkazu, který jsem jim rozeslal po svých jezdcích. Soustředili se tedy v oáze a dali se mi neomezeně k dispozici.”

“A to všechno bez mého vědomí,” poznamenal Olgerd. V očích mu nenávistně zablýsklo a ruka mu sklouzla k opasku.

“Jsem to já, koho chtějí následovat, ne ty.”

“A co všechno jsi nasliboval těm ubožákům, abys získal jejich důvěru?” V Olgerdově hlase zazníval tvrdý tón.

“Řekl jsem jim, že použiju tohle vojsko pouštních vlků, abych jim pomohl zničit Constantia a abych vrátil město Khauran do rukou khauranských občanů.”

“Hlupáku!” zasyčel Olgerd. “Už jsi se prohlásil náčelníkem?”

Teď už oba muži stáli, a ostražitě se pozorovali přes široký stůl. V Olgerdových očích plál divoký oheň nenávisti, na tvrdých Cimmeřanových rtech se chvěl pochmurný úsměv.

“Nechám tě roztrhat mezi čtyřmi palmami,” řekl kozák chladně.

“Zavolej tedy své muže a přikaž jim, aby to udělali,” odpověděl Conan vyzývavě. “Uvidíme, zda tě poslechnou!”

Olgerd vycenil zuby ve vlčím úsměvu a pozvedl ruku – pak se zarazil. V Cimmeřanově tváři se zračilo tolik sebedůvěry, že to nemohlo uniknout ani muži mnohem méně chytrému, než byl bývalý kozácký hejtman. Oči mu zle zableskly.

“Ty lumpe, který přitáhl bůhví odkud ze západních kopců,” pokračoval pak spíš pro sebe, “že by ses odvážil podrývat moji autoritu?”

“To nebylo potřeba,” odpověděl Conan. “Lhal jsi, když jsi tvrdil, že nemám nic společného se všemi těmi muži, kteří se k nám připojili v poslední době. Naopak, mám s nimi mnoho společného. Od tebe přijímají rozkazy, ale bojují za mne! Mezi Zuagiry není místo pro dva náčelníky. Všichni vědí, že z nás dvou jsem já ten silnější. Já jim rozumím lépe než ty a oni rozumí mně, protože tak jako oni i já jsem jen divoch.”

“A co ti řeknou, až je požádáš, aby bojovali za Khauránce?” zeptal se Olgerd jízlivě.

“Půjdou, kam je povedu. Slíbím jim celou karavanu velbloudů, naložených zlatem z královského paláce. Khauran rád zaplatí takovou cenu za to, že se zbaví Constantia. Potom je povedu proti Turanu, jak jsi měl v úmyslu. Touží po kořisti a pro tu se pustí do boje s každým, proč tedy ne s Constantiem?”

V Olgerdových očích se pomalu objevilo světélko poznání. Byl poražen. Tak často se pohyboval ve svých snech v zemi, kde bude vládnout, že si nevšiml, co se děje v jeho nejbližším okolí. Drobné události a detaily, kterým dřív nevěnoval pozornost, se mu teď náhle v duchu spojily jako části skládanky. V tom okamžiku pochopil, že Conan se ani v nejmenším nechlubí. Ten obrovský muž v černé kroužkové zbroji, stojící před ním, byl skutečným náčelníkem Zuagirů.

“Nepůjdou za tebou, když zemřeš!” zahučel Olgerd a ruka mu sjela k jílci nože. Conanova ruka vyletěla pres stůl rychlostí útočící šelmy a jeho prsty se sevřely na Olgerdově předloktí. Ozval se zvuk praskajících kostí a kratičký napjatý okamžik celá scéna znehybněla. Oba muži, nehybní jako sochy, si hleděli do očí. Na Olgerdově předloktí se zaperlil pot. Conan se zasmál, aniž povolil svůj stisk na zlomené paži.

“Jsi schopný přežít, Olgerde?”

Cimmeřanův úsměv se nezměnil ani v následujícím okamžiku, kdy mu na předloktí naběhly pletence svalů a jeho prsty se ocelovým sevřením zabořily hluboko do rozechvělé kozákovy paže. Ozval se zvuk kosti skřípající o kost a Olgerdův obličej zpopelavěl. Zuby zaťal do rtů až mu vytryskla krev, ale nevydal jediný zvuk.

S hlasitým zasmáním ho Conan pustil a narovnal se. Olgerd se zapotácel a zdravou rukou se zachytil stolu. “Daruju ti život, Olgerde tak, jak jsi ho daroval ty mně,” ozval se pak Conan tiše. “I když ty jsi měl svoje důvody, proč jsi mě tenkrát nechal sundat z toho kříže. Podrobil jsi mě tvrdé zkoušce, ty ani nikdo jiný by to nepřežil. To dokáže jen barbar ze severu. Vezmi si svého koně a běž. Je uvázán za stanem a v sedlových brašnách je zásoba jídla a vody. Nikdo tě neuvidí odjíždět, když odjedeš ihned. Víš dobře, že pro sesazeného náčelníka pouštních nomádů není nikde místo. Víš dobře, že kdyby tě válečníci viděli zmrzačeného a sesazeného, nikdy by se ti živému nepodařilo opustit tábor.”

Olgerd neodpověděl. Pomalu bez jediného slova se otočil a potácivým krokem se vydal k zadnímu východu ze stanu. Opět mlčky vysedl na velikého bílého hřebce, přivázaného ve stínu mohutné palmy. Nevydal jediný zvuk ani ve chvíli, kdy se zlomenou rukou, zastrčenou do záňadří chalátu, pobídl hřebce na východ, do nekonečné pouště, aby beze stopy zmizel ze života Zuagirů.

Uvnitř stanu Conan vyprázdnil džbán a spokojeně si mlaskl. Prázdnou nádobu odhodil ke stěně stanu, popotáhl si opasek a vyšel předním vchodem ze stanu. Tam se zastavil a přeletěl pohledem řady stanů z velbloudí srsti a skupiny mužů v bílém, kteří se kolem nich pohybovali. Zpívali, přeli se, opravovali si výstroj a brousili zbraně.

Zesílil hlas, takže se nesl jako dunění hromu až k posledním stanům tábora. “Hej, psi, natáhněte uši! Všichni sem, mám pro vás něco, co vám musím vyprávět!”

5. Hlas z Krystalu

V kamenné místnosti věže, stojící nedaleko městských hradeb se shromáždila skupina mužů, která pozorně naslouchala hlasu jednoho z nich. Byli to muži ještě mladí, ale svalnatí a šlachovití s chováním lidí, kteří znají utrpení a zoufalství. Oblečeni byli převážně v kroužkovou zbroj a zašlou kůži, u opasků jim visely meče a dýky.

“Vím, že Conan mluvil pravdu, když řekl, že to není Taramis!” zvýšil mluvčí hlas. “Celé měsíce jsem se potuloval okolo paláce, převlečený za hluchého žebráka. Nakonec se mi podařilo dozvědět se to, po čem jsem pátral – že naše královna je vězněna v katakombách spojených s podzemím paláce. Čekal jsem, až se naskytla příležitost a zajal jsem shemitského žalářníka. Omráčil jsem jej jednou, když opouštěl pozdě v noci královský palác. Pak jsem jej dotáhl do sklepa jednoho opuštěného domu v sousedství a vyslechl jsem jej. Než zemřel, řekl mi to, co vám teď povím a co potvrzuje naše podezření. Žena, která teď vládne Khauranu, je čarodějka. Jmenuje se Salome. Žalářník mi řekl, že Taramis je vězněna v nejspodnějším patře katakomb.

Ten zuagirský útok je příležitostí, kterou jsme hledali. Co má Conan v úmyslu, nevím. Možná, že se chce pouze pomstít Constantiovi. Možná chce město vyloupit a zničit. Je to barbar a kdo kdy pochopí jejich pohnutky a činy?

Ale musíme udělat tohle: v době, kdy se bude bojovat, musíme zachránit Taramidu. Constantius vytáhne s vojskem z města, aby svedl boj se Zuagiry. Jeho lidé právě sedlají koně. Constantius nemá jinou možnost, protože ve městě není dost zásob, aby přežilo delší obléhání. A Cimmeřan je na obléhání připraven. Zvědové oznámili, že Zuagirové mají dobývací stroje, bezpochyby postavené pod Conanovým vedením. Cimmeřan, jak všichni vědí, se mezi západními národy naučil všem druhům válečného umění. Constantius není na delší obléhání připraven, proto vytáhne na pláň, kde chce Conanovo vojsko zničit jediným mohutným úderem. Ve městě nechá jen pár set mužů a ti budou na hradbách a ve věžích ovládajících městské brány.

Vězení bude téměř nehlídané. Až osvobodíme Taramidu, bude náš další postup záviset na okolnostech. Jestliže zvítězí Conan, ukážeme Taramidu lidem a vyzveme je k povstání! A víte sami, že lidé povstanou. Povstanou! Je jich dost na to, aby i s holýma rukama pobili Shemity, kteří budou střežit město. Pak zavřeme brány jak žoldnéřům, tak nomádům před nosem. Ani jedni z nich se do města nesmí dostat. Pak budeme vyjednávat s Conanem. Byl vždycky Taramidě věrný! Až se dozví pravdu a sama Taramis s ním promluví, věřím, že město ušetří! Jestliže však, a to je pravděpodobnější, zvítězí Constantius, musíme i s královnou potají prchnout z města a hledat bezpečný azyl. Je všechno jasné?”

Přisvědčili jako jeden muž.

“V tom případě si uvolněme meče v pochvách, poručme své duše Ishtaře a vydejme se k vězení, protože žoldnéři v těchto chvílích pochodují jižní bránou.”

Byla to pravda. Ranní světlo se odráželo na řadách špičatých helmic, které v širokém proudu pluly pod mohutnou klenbou jižní brány. Stejně tak se blýskaly zvonící postroje koní. Nastávající bitva bude bitvou jezdců, takovou bitvou, jaká se může odehrát pouze na nekonečných pláních východu. Jezdci se valili bránou jako ocelová řeka – pochmurné postavy v černostříbrných pancířích, dlouhé kudrnaté plnovousy, nosy jako zobáky dravých ptáků. V nehybných očích nebylo vidět ani pochybnost, ani strach či slitování. Tyto muže ovládlo pouze jedno jediné – naprostá odevzdanost osudu.

Ulice a zdi byly lemovány zástupy lidí, kteří beze slova pozorovali tyto vojáky cizí rasy, odjíždějící do boje, ve kterém měli hájit jejich rodné město. Neozval se jediný zvuk, obyvatelé města zírali na tuto podívanou bez zájmu, bez emocí. Většina z nich byla oblečena v potrhané šaty, sežmoulané čepice v rukou.

Ve věži, ze které byl nejlepší výhled na ulici vedoucí k jižní bráně, se povalovala na sametovém lehátku Salome a zlomyslně pozorovala Constantia, který si připnul na štíhlé boky opasek s mečem a právě si natahoval rukavice. V místnosti byli sami. Zvenčí dovnitř doléhalo rytmické zvonění postrojů a klapot podkov, tlumený zlatými závěsy.

“Ještě před večerem,” prohlásil v té chvíli Constantius a nakroutil si tenký knírek, “budeš mít dost zajatců, abys mohla dosyta nakrmit toho svého chrámového ďábla. Ještě se mu nepřejedlo měkké a tučné maso obyvatel města? Možná, že mu přijde vhod tužší kus masa z pouštního nomáda.”

“Dej si pozor, aby ses sám nestal kořistí ještě horší šelmy, než je Thaug,” varovala ho dívka. “Nezapomeň, kdo vede tu pouštní sebranku!”

“Tak na to nikdy nezapomenu,” odpověděl. “Mám dobré důvody proto, abych na to nezapomněl. Ten pes bojoval v západních zemích a naučil se obléhacímu umění. Moji zvědové měli sice málo příležitostí přiblížit se k postupujícím oddílům, protože jejich hlídky mají oči jako ostříži, ale přece jen se dostali dost blízko na to, aby na vlastní oči spatřili dobývací stroje – katapulty, berany, balisty. To všechno naloženo na volských kárách tažených velbloudy. U Ishtary! Muselo pro něj pracovat aspoň deset tisíc lidí ve dne v noci celý měsíc. A kde vzal materiál na jejich stavbu, to nikdy nepochopím. Možná, že uzavřel smlouvu s Turánci a ty stroje dostal od nich. V žádném případě mu však nepomohou. S podobnými vojsky, postavenými z pouštních nomádů jsem už bojoval dřív. Chvíli budeme střílet jeden po druhém z luků, přičemž pancíře dokonale ochrání moje lidi – pak přímý útok a moje oddíly projedou volnými řadami těch hlupáků. Pak se otočí a projedou jimi znovu a to už budou ti ubožáci prchat na všechny strany. Ještě př ed západem slunce se budu vracet jižní bránou se stovkou nahých zajatců, přivázaných k ocasu mého koně. A dnes v noci uspořádáme na velkém náměstí oslavu vítězství. Moji vojáci hrozně rádi upalují zajatce zaživa. Pár jich také dáme stáhnout z kůže a přinutíme ty změkčilé měšťany, aby se na to hezky dívali. Co se Conana týče, udělalo by mi nepopsatelné potěšení, kdybychom jej chytili živého. Dal bych ho na palácových schodech narazit na kůl.”

“Stáhni si jich kolik chceš,” odpověděla nevzrušeně Salome. “Už delší dobu přemýšlím o tom, že bych si nechala ušít šaty z vydělané lidské kůže. Ale musím dostat alespoň stovku zajatců – část pro obětní oltář a část pro Thauga.”

“Budeš je mít!” odpověděl Constantius a rukou v rukavici si uhladil daleko ustupující vlasy nad holým čelem, opáleným do tmavohnědá. “Tak tedy za vítězství a čest královny Taramidy,” dodal pak se zlomyslným úšklebkem. Pak si vložil pod paži helmu se zvednutým hledím, pozdravil zvednutím ruky Salome a s tichým cinkáním zbroje vyšel z místnosti. K Salome se vzápětí donesl jeho zvýšený hlas, kterým udílel příkazy svým důstojníkům.

Salome si lehla, zívla si, pak se protáhla jako velká kočka a zavolala: “Zangu!”

Naprosto neslyšně vstoupil hubený kněz, jehož tvář svrasklá stářím vypadala jako vydělaný, zahnědlý pergamen .

Salome se obrátila k oltáříku, na kterém stály dvě křišťálové koule. Vzala opatrně menší z nich a podala ji knězi. “Jeď s Constantiem do pole. Jeď a podávej mi zprávy z boje. Běž!”

Hubený muž se hluboce uklonil, ukryl zářící kouli v záhybech širokého pláště a spěšně vyšel z místnosti.

V ulicích města bylo zlověstné ticho. Ještě před krátkou chvílí bylo slyšet zvonění podkov, pak dunění a skřípot zavíraných bran. Salome vystoupila po širokém mramorovém schodišti, které vedlo na plochou střechu, lemovanou nízkou balustrádou. Střecha ležela výš, než střechy většiny budov ve městě. Ulice byly opuštěné, velké čtvercové náměstí před palácem prázdné. Obyčejně se na protilehlé straně náměstí, kde stál veliký chrám, hemžily zástupy lidí. Teď však město vypadalo jako mrtvé. Jen na jižní hradbě a na střechách domů, ze kterých přes jižní hradbu bylo vidět, tísnily se husté skupiny lidí. Nijak zvlášť se neprojevovali. Nevěděli, zda mají doufat v Constantiovo vítězství nebo porážku. Vítězství by znamenalo další utrpení pod jeho nesnesitelnou vládou. Jeho porážka by sebou pravděpodobně přinesla vyplenění města a krvavý masakr. Od Conana nepřišla jediná zpráva. Nikdo nevěděl, co od něj očekávat. Všichni si připomínali, že je to přece jen barbar.

Oddíly žoldnéřů vjížděly na pláň. V dálce, až na vzdáleném břehu řeky se pohybovala temná masa, tvořená sotva rozeznatelnými jezdci. Conan zatím nepřepravil dobývací stroje přes řeku. Zřejmě se bál, že by na něj nepřítel mohl zaútočit uprostřed složité operace, kterou překročení řeky představovalo. Všichni jeho jezdci však už přebrodili. Slunce pomalu vycházelo a růžové paprsky vyháněly stíny z tmavých zákoutí. Jezdci z města přešli do klusu a k lidem na hradbách se donesla ozvěna vzdáleného křiku.

Armády se srazily a prolnuly. Na tu velkou vzdálenost byl vidět jen nesmírný chaos, bez jakýchkoliv podrobností. Nebylo možno rozeznat útok a protiútok. Nad plání se začala zvedat oblaka prachu, zvířená bijícími podkovami. V prašné cloně tu a tam zableskla kopí, tu a tam se objevila skupina jezdců mířící neznámo kam.

Salome pokrčila rameny a vydala se dolů. Palác byl tichý. Většina otroků byla na hradbách a s ostatními občany marně napínali zrak směrem k bojišti.

Salome se vrátila do místnosti, kde naposled hovořila s Constantiem, přistoupila k oltáříku a pohlédla na křišťálovou kouli. Ta byla zamlžená, v jejím nitru jen tu a tam zazářil krvavě rudý záblesk. Nahnula se ke kouli a tiše zaklela. Pak zvolala: “Zangu! Volám tě, Zangu!”

Kotouče mlhy v kouli zavířily a nabraly podobu oblaků prachu, kterými projížděly nezřetelné postavy jezdců. Pološerem tu a tam zasvitla jako blesk ocelová čepel. Pak se v kouli objevila neuvěřitelně ostrá Zangova tvář. Zdálo se, že jeho doširoka otevřené oči jsou na dosah. Z těžké rány na hlavě mu proudila krev, pokožku měl pokrytu prachem, který v šedivém povlaku ulpíval na jeho zpocené kůži. Rty se pootevřely v bolestivé grimase. Komukoliv jinému než Salome, by se zdálo, že kněz nevydal jediný zvuk. Ale ona slyšela, slyšela tak jasně, jako by ty zšedlé rty nekřičely do malé koule, vzdálené několik mil, ale mluvily v téže místnosti. Jenom temní bohové věděli, jaké podivné vlákno spojovalo obě křišťálové koule.

“Salome!” zakřičela krvavá hlava. “Salome!”

“Slyším tě! Mluv! Jak pokračuje boj?”

“Čeká nás zkáza! Jsme ztraceni!” ječel hrůzou obraz v křišťálové kouli. “Khauran je ztracen! Ach, teď padl můj kůň a já padám! Špatně vidím. Všude kam dohlédnu, se hroutí naši muži. Padají ve svých stříbrem zdobených pancířích jako mouchy.”

“Přestaň blábolit jako šílenec a řekni mi, co se stalo!” zakřikla jej drsně Salome.

“Vyrazili jsme na ty pouštní psy cvalem a oni se nám rozjeli vstříc,” poněkud se uklidnil kněz. “Pak jsme vystřelili mračno šípů a nomádi znejistěli. Constantius nařídil zaútočit a my jsme proti nim vyrazili ve vyrovnaných řadách jako bouře.

Pak se najednou jejich řady otevřely vpravo a vlevo a v mezeře mezi nimi se objevilo tři tisíce hyborských jezdců, o kterých jsme neměli ani tušení. V plném trysku na nás zaútočilo tři tisíce Khauránců, přetékajících nenávistí! Urostlí jezdci v plné, těžké zbroji na mohutných koních. Byli jako ostrý ocelový klín, který vnikl do našich řad a smetl nás jediným úderem. Projeli našimi řadami dřív než jsme si uvědomili co se děje, rozdělili nás a pak se z boků vyrojili pouštní nomádi.

Trhali nás na kusy, rvali z nás cáry, drtili nás jako hmyz! Byla to lest toho prokletého Cimmeřana. Všechny jejich obléhací stroje byly falešné – jsou to jen konstrukce z palmových kmenů a pomalovaného hedvábí. Naši zvědové, kteří je viděli jen z dálky se jimi nechali snadno oklamat. Naši vojáci prchají, Khumbanigash je mrtev, Conan jej zabil. Constantia teď nevidím. Khauránci mezi námi řádí jako hladový lev, který ucítil krev. Nomádi nás zasypávají šípy. A já – ach!” V křišťálové kouli něco jasně zazářilo – jako blesk, nebo spíš vyleštěná ocel – a její stěny zevnitř postříkaly kapky jasně červené krve. Obraz se zatřásl a náhle zmizel jako propíchnutá bublina. Salome stála a upírala oči do prázdné křišťálové koule, ve které se zrcadlil jen její vztekem změněný obličej.

Chvíli stála bez hnutí, vzpřímená, oči upřeny do neurčitá. Pak hlasitě zatleskala a do komnaty vstoupil další vyzáblý kněz, stejně hubený a tichý jako jeho nešťastný druh.

“Constantius je poražen,” oznámila mu. “Jsme ztraceni. Conan bude během hodiny bušit na městské brány. Nedělám si žádné iluze o tom, co by se se mnou stalo, kdyby mě dopadl. Nejdřív se ale postarám o to, aby moje proklatá sestřička už nikdy neusedla na královský trůn. Následuj mne. Ať už věci dopadnou jakkoliv, dopřejeme Thaugovi hostinu!”

Už v okamžicích, kdy sestupovali po schodištích a ochozech paláce, donesla se k nim od městských hradeb slabá ozvěna křiku mnoha hrdel. Lidé, kteří pozorovali bitvu, si uvědomili, že tentokrát štěstí Constantia opustilo. Oblaky prachu bylo vidět početné hloučky jezdců, prchajících k městu.

Palác byl s vězením propojen dlouhou uzavřenou galerií, jejíž klenutý strop, nesený štíhlými sloupy, tonul v pochmurném šeru. Falešná královna a její sluha, či spíše otrok, prošli spěšně nejprve touto chodbou a pak těžkými dveřmi na jejím konci. Ocitli se v nižší, ale širší chodbě, v místě, kde v šerém otvoru mizely kdesi v temné hlubině úzké kamenné schody.

Salome se náhle zastavila a zaklela. Na vrcholku schodiště bylo možno i v přítmí chodby rozeznat nehybné tělo – mrtvolu shemitského žalářníka. Hlava, napůl oddělená od trupu, byla zvrácena v podivném úhlu a krátký, modročerný vous trčel ke stropu. Odněkud zdola dolehla k Salome ozvěna udýchaných hlasů. Trhla sebou, přitiskla se do temného stínu vstupního oblouku, kněze postrčila za sebe a ruka jí klesla k opasku.

6. Křídla supů

Již mnoho dnů se Taramis nacházela ve stavu, který byl směsí mdloby, snu, otupělosti a reality, ve stavu, ve kterém nacházela alespoň částečné zapomnění. Teď ji z něj vytrhlo čadivé světlo pochodně. Pozvedla se na jedné ruce, odhrnula si z očí prameny slepených špinavých vlasů a zamrkala do nezvyklého jasu. Očekávala, že spatří Salome, která jí připravila nová muka a utrpení. Místo toho uslyšela výkřik lítosti a hrůzy.

“Taramido, ó, má královno!” Ta slova se zdála jejímu sluchu podivně nezvyklá. Na krátký okamžik si pomyslela, že stále sní. Teď spatřila přes zář pochodní jakési postavy, záblesky oceli a pak se nad ní sklonilo pět tváří. Ne hrubých, se zobákovitými nosy, ale čistě řezaných tváří, opálených do hnědá sluncem.

Jedna z postav se vrhla kupředu, vztáhla k ní ruce a poklekla na jedno koleno.

“Oh, Taramido! Díky Ishtaře, našli jsme tě! Copak si mě nepamatuješ? Jsem Valerius! Sama jsi mi tenkrát po vítězné bitvě v Korvece udělila pochvalu.”

“Valerius,” zajíkla se. Najednou jí z očí vytryskly slzy. “Ó, já sním. Je to jen další způsob, kterým se mě Salome pokouší mučit!”

“Ne!” výkřik byl plný účasti. “Jsou to opravdu tví živí rytíři, kteří tě přišli zachránit! Teď si však musíme pospíšit. Constantius svádí na pláni pod městem bitvu s Conanem, který přivedl přes řeku zuagirské kočovníky. Město ale stále ještě střeží tři sta Shemitů. Zabili jsme žalářníka a vzali jsme mu klíče, žádného jiného strážce jsme zatím neviděli, ale už abychom byli pryč! Pojďme!”

Královně se podlomily nohy, ani ne tak vysílením jako duševní reakcí. Valerius ji zvedl jako dítě a vydali se na cestu. Muž s pochodní je vedl a v blikajícím světle nakonec dorazili ke kluzkému kamennému schodišti, po kterém se vydali vzhůru. Zdálo se, že je nekonečné, ale když už jim téměř docházely síly, dosáhli jeho vrcholu, obloukovitého vchodu, který ústil do široké, tmavé chodby.

Když procházeli obloukem, kdosi vyrazil prvnímu muži pochodeň z ruky, ozval se krátký, smrtelný chrapot, provázený pádem těla. V téže chvíli naplnila temnou chodbu oslepující namodralá záře, která z temnoty vyloupla vztekem a nenávistí staženou Salominu tvář, její půvabnou postavu i jejího vyzáblého průvodce, který se krčil v pozadí. Pak záře ještě zesílila a muži jí byli oslepeni.

Omámený Valerius se pokusil pokračovat s královnou v náručí potácivě chodbou. Jako z dálky slyšel za sebou zvuk čepele, která několikrát dopadla, výkřiky plné bolesti, divoké kletby a smrtelný chrapot. Pak mu někdo vyrval královnu surově z náručí a drtivý úder jej zasáhl do hlavy a srazil na zem. Díky přilbě byl jen částečně omráčen a jako ve snu se pomalu a ztěžka postavil na nohy. Před očima mu stále tančila modrá světla. Když se mu zrak pomalu navrátil, zjistil, že je v chodbě sám. Sám, jen s mrtvými. Jeho čtyři společníci leželi v kalužích vlastní krve, pořezaní a probodaní. Oslepeni a omámeni pekelným modrým ohněm zemřeli, bez možnosti bránit se. Královna Taramis zmizela.

S trpkou kletbou sebral Valerius ze země meč a zprohýbanou helmu odhodil vztekle z hlavy, až zachřestila daleko v chodbě, z rány na čele mu po tváři stékal pramének krve.

Hlava se mu točila, zoufale přemýšlel, co by měl teď udělat, když uslyšel hlas, který volal jeho jméno se zoufalou naléhavostí. “Valerie, Valerie!”

Potácivě vykročil za hlasem, a když zahnul v nejbližším ohybu chodby, padla mu do náruče hebká, pružná postava, která se k němu křečovitě přitiskla.

“Ivgo! Zbláznila jsi se?!”

“Já jsem musela přijít!” vzlykala. “Šla jsem za tebou a ukryla jsem se v průchodu na vnějším nádvoří. Před chvilkou jsem viděla tamtu, jak vyšla z chodby a za ní šel jakýsi kněz, který nesl ženu. Poznala jsem, že je to Taramis a věděla jsem, že jsme neuspěli. Oh, a ty jsi raněn!”

“To je jen škrábnutí,” stáhl si její objímající ruce z krku. “Rychle, Ivgo. Řekni mi, kudy šli!”

“Běželi přes nádvoří k chrámu!”

Valerius zbledl. “U Ishtary! Ta stvůra! Chce Taramis předhodit tomu ďáblovi, kterého uctívá. Pospěš si, Ivgo. Běž k východním hradbám, kde lidé pozorují boj! Řekni jim, že jsme našli pravou královnu – a že ta samozvaná ďáblice ji odvlekla do chrámu! Běž!”

Vzlykající dívka se rozběhla k východu, k ulici vedoucí k jižním hradbám a brzo zvuk jejích měkkých sandálů zanikl v dálce.

Valerius proběhl klenutou chodbou a krátkou uličkou se dostal na náměstí, které přeběhl v jediném okamžiku. Mířil k mohutné stavbě, která zabírala téměř celou jednu stranu náměstí.

Nohy se mu téměř nedotkly mramorového schodiště, po kterém vyběhl vzhůru, k mohutnému vchodu, lemovanému gigantickými sloupy. Únosci zřejmě neměli s královnou jednoduchou práci. Taramis, která vycítila, že se blíží její konec, bojovala o život ze všech sil, které v jejím mladém těle zůstaly. Jednou se jí téměř podařilo vyrvat se knězi ze sevření, ale pak cítila, jak ji znovu uchopil a táhne ji dál.

Skupinka byla na polovině cesty širokou chrámovou lodí, na jejímž konci se pochmurně tyčil začernalý oltář. Za oltářem bylo vidět mohutná kovová vrata pokrytá obscénními řezbami. Byla to brána, kterou prošly stovky lidí tam, ale kterou se vrátila vždy jen Salome.

Zápasící Taramis už jen obtížně lapala po dechu, už dávno z ní spadly její potrhané hadry. Vzpírala se a kroutila v rukou svého únosce jako bílá, nahá nymfa v objetí satyra – Salome celou scénu pozorovala nezúčastněně, i když netrpělivě, a spěchala k vyřezávané bráně. V šeru chrámu se její kov matně leskl a démoni, obludy a přisprostlí bohové v těch nejurážlivějších pózách shlíželi na celou scénu jakoby byli nadáni životem.

Valerius, dusící se vzteky, běžel dlouhým chrámem s mečem v ruce. Salome pronikavě vykřikla a hubený kněz se otočil. Pustil Taramidu, vytáhl z opasku těžký nůž, ještě vlhký čerstvou krví a vrhl se vstříc útočícímu Khauránci.

Je však něco úplně jiného vraždit bezmocné muže, oslepené bleskem zlé čarodějky, než se postavit šlachovitému mladému Hybořanovi, plnému vzteku a nenávisti. Krvavý nůž se pozvedl k úderu, ale než mohl dopadnout, zasvištěla vzduchem štíhlá, ostrá čepel Valeriova meče a pěst, která nůž svírala, odletěla ve spršce krve ze zápěstí. Valerius, který měl před očima rudou mlhu, sekal znova a znova, dokud postava před ním nepadla. Čepel pronikala svaly i kostmi. Lebce podobná hlava padla na jednu stranu a tělo, probodané na mnoha místech, na druhou.

Valerius se pak otočil k Salome. Pohyboval se rychle a přesně, jako divoká kočka. Čarodějka zřejmě ve vězení vypotřebovala všechen bleskový prášek. Teď se skláněla nad Taramidou. Jednou rukou svírala sestřiny dlouhé černé vlasy a v druhé zvedala dýku. Pak zazněl Valeriův divoký výkřik a jeho meč jí vnikl do prsou s takovou silou, že část čepele vyšla Salome mezi lopatkami. S nelidským výkřikem se zřítila k zemi a v křečích se válela sem a tam. Když jí Valerius vytáhl z těla meč, rudý její krví, pokoušela se čepel zachytit holýma rukama. V očích měla nelidský výraz a se stejně nelidskou úporností visela na životě, který jí prchal z těla ranou, roztínající rudý půlměsíc mezi bílými ňadry vpůli. Chroptěla na kamenné dlažbě, v agónii drásala hrubé kameny nehty a s krvavou pěnou u úst se do nich pokoušela zakousnout.

Valeriovi se z toho pohledu zvedl žaludek, obrátil se a pozvedl napůl omdlelou královnu do náruče. Pak se rozběhl k východu, klopýtaje rozčilením. Vysíleně prošel branou a na vrcholku schodiště se zastavil. Náměstí se hemžilo lidmi. Některé z nich tam přivedly Ivginy nesouvislé výkřiky, jiní utekli z hradebních zdí ve strachu před blížící se smečkou nomádů a vedeni pudem všech obyvatel měst prchali do středu města. Tupá odevzdanost zmizela jako kouzlem. Dav se vlnil a převaloval jako rozbouřené jezero a ozýval se z něj jekot a výkřiky. Kdesi mimo dohled bylo slyšet dunění bortícího se kamení a praskot lámaného dřeva.

Pak do zástupu pronikl jako klín oddíl zachmuřených Shemitů – byli to strážci severní brány, kteří spěchali na pomoc svým druhům u brány jižní. Zůstali stát, když zahlédli mladíka, stojícího na vrcholu chrámového schodiště s nahou postavou v náručí. Všechny tváře se obrátily k chrámu, zástup zašuměl úžasem. Další událost, která zvýšila zmatek a nejistotu lidí, mačkajících se na náměstí.

“Tady je vaše královna!” vykřikl ze všech sil Valerius. Snažil se přehlušit šumot toho lidského moře. Lidé mu odpověděli zmatenými výkřiky. Nerozuměli mu a Valerius se zoufale, ale marně pokoušel dav překřičet. Shemité obrátili koně a pomalu se začali probíjet zástupem k chrámovému schodišti. Dav ustupoval pod ranami jejich krátkých jezdeckých oštěpů, kterými bili na všechny strany.

Pak k celkovému zmatku přispěla další událost. Z tmavého chrámového vchodu se vypotácela štíhlá, bílá postava, od hlavy k patě zbrocená krví. Zástup v hrůze zaječel. Ve Valeriově náruči spočívala bezvládně žena, kterou považovali za svou královnu, ale tam u chrámových dveří se potácela další postava jako zrcadlový odraz té první. Bylo vidět, že lidem se na okamžik zastavily myšlenky. Valerius cítil, jak mu při pohledu na zakrvácenou Salome tuhne krev. Jeho meč jí prošel srdcem. Měla být mrtvá, podle všech zákonů přírody by měla být mrtvá. A přesto tady stála, kývala se ze strany na stranu a jakýmsi tajemným způsobem se ještě stále držela života.

“Thaugu!” zaječela a nohy jí podklesávaly. “Thaugu!” Jako odpověď na toto příšerné zvolání zadunělo odkudsi z nitra chrámu hromové, nelidské skřehotání, které následoval praskot dřeva a kovu.

“To je královna!” zařval kapitán Shemitů a pozvedl luk. “Zabte toho muže i ženu, která je s ním!”

V té chvíli však se dav vzpamatoval a zavyl jako smečka vlků. Lidé konečně uhádli pravdu a pochopili, co se jim Valerius snažil říci. Teď si byli jisti, že žena, která mu bezvládně leží v náručí, je jejich pravá královna. S příšerným jekem, plným nenávisti, se zástup vrhl na Shemity. Nenávist a zoufalství dlouhé bezmoci konečně prorazily zeď strachu a nejistoty a lidé zaútočili na vojáky holýma rukama a zuby a nehty je doslova rvali na kusy. Salome, stojící nahoře na schodišti, se naposled zapotácela a zřítila se k zemi. Zásoba tajemných zlých sil se vyčerpala, Salome byla mrtva.

Valerius se rozběhl do úkrytu mezi sloupy, protože Shemité jakkoliv bojující o vlastní život, stačili po něm vystřelit několik šípů. Královnu chránil vlastním tělem. Shemité začali bezohledně sekat a střílet na všechny strany a snažili se prodrat se zdivočelým zástupem do bezpečí. Valerius se rozhodl ukrýt se i s královnou v bezpečí chrámu. Sotva však překročil práh, zděšeně ucouvl a vykřikl hrůzou a zoufalstvím.

Ze stínů, halících zadní konec dlouhé haly se vynořila obrovská temná hmota a vydala se podivnými žabími skoky přímo k němu. Valerius spatřil pár nelidských oči a zahlédl záblesk spárů, nebo snad tesáků. Ucouvl dveřmi, ale závan vzduchu a zasvištění oštěpu, který mu proletěl kolem hlavy, jej varoval. Smrt číhala i venku. Čtyřem či pěti Shemitům se podařilo prorazit si cestu zástupem a teď se snažili ostruhami přinutit koně k výstupu po chrámových schodech. Luky měli pozvednuty a byli připraveni jej při první příležitosti bez milosti zastřelit. Uskočil za mohutný pilíř, do kterého vzápětí narazilo několik dlouhých šípů. Taramis omdlela. Visela mu v rukou jako mrtvá.

Než mohli Shemité znovu vystřelit, zaplnila rozměrný vchod do chrámu gigantická hmota. Se zděšenými výkřiky žoldnéři otočili koně a začali se divoce prodírat zpět. I zástup, galvanizovaný strachem se pokoušel ucouvnout. Ozvaly se výkřiky lidí, kteří ve zmatku upadli a po kterých ostatní bezohledně šlapali.

Zdálo se však, že příšera vidí jen Valeria s nehybnou Taramidou v náručí. Stvoření protlačilo nesmírné a neforemné tělo vraty a vydalo se k nim. Valerius se rozběhl i se svým břemenem dolů po schodišti. Cítil, jak se mu v patách vznáší hrozba smrti. Obrovská hmota, věc podobná pokřivenému stínu, parodie na živého tvora, vyříznutá ze srdce noci, černá beztvarost, na které se daly rozlišit jen krví podlité oči a lesknoucí se pařáty.

Náhle odněkud zazněl ostrý klapot podkov. Z ulic vedoucích na jih k hradbám se na náměstí vyhrnula skupina otrhaných a zkrvavělých Shemitů, kteří se začali bezohledně prodírat davem. Za nimi se z ulic vyrojila skupina jezdců, kteří mávali nad hlavou meči a jejichž výkřikům bylo zřetelně rozumět. Byli to uprchlíci, exulanti, kteří se teď vítězně vraceli do rodného města. Jim po boku cválalo přes padesát do černa opálených, zarostlých beduínů a v jejich čele na mohutném hřebci obr v černé kroužkové zbroji.

“Conane!” vykřikl ze všech sil Valerius. “Conane!”

Obr vydal v jízdě jakýsi povel. Pouštní nomádi pozvedli luky, a aniž změnily směr pádících koní, jediným plynulým pohybem natáhli a vystřelili. Nad hlavami zástupu zasvištěl náměstím mrak šípů a většina z nich se zaryla až po opeření do těla černé obludy. Stvůra se zastavila, zakymácela a divoce vzepjala – černá hmota na pozadí mramorového sloupořadí. Znovu přeletěl náměstím smrtonosný mrak a znovu a znovu. Hrůza na chrámovém schodišti se zhroutila a skutálela dolů, k úpatí schodů, mrtvá stejně jako čarodějka, která ji vyvolala z temnot dávno minulých nocí.

Conan přitáhl u schodiště uzdu svému zvířeti a svezl se ze sedla. Valerius opatrně položil královnu na mramorový stupeň a pak klesl naprosto vysíleně vedle ní. Sbíhající se lidé kolem nich vytvořili těsný kruh. Cimmeřan je s divokým klením přinutil ustoupit, pozvedl královninu tmavou hlavu a opřel ji o své rameno, ukryté v pancíři.

“U Croma, co to má znamenat? To je přeci pravá Taramis! A kdo je tedy tamhleta?!”

“To je démon, který se vtělil do její podoby!” zadýchaně vysvětloval Valerius.

Conan od plic zaklel, pak strhnul z ramen nejbližšího vojáka široký plášť a zabalil do něj nahou královnu. Taramidě se v obličeji zachvěly nejprve dlouhé řasy a pak váhavě otevřela oči. Nevěřícně pohlížela do Cimmeřanovy zjizvené tváře.

“To je Conan,” vydechla a její štíhlé prsty se mu křečovitě zaťaly do paže. “Cožpak sním? Ona mi řekla, že jsi mrtev!”

“No, daleko jsem do toho neměl, ale jak vidíš…,” ušklíbl se nevesele, “nesníš. Jsi znovu právoplatnou královnou Khauranu. Tam u řeky jsem porazil Constantia. Většina těch jeho krvavých psů nežila ani tak dlouho, aby se dostala zpět k hradbám. Vydal jsem příkaz, aby nikdo nebral zajatce – s jedinou výjimkou. Constantia jsem chtěl živého. Městská posádka stačila zavřít brány dřív, než jsme k nim dorazili, ale použili jsme berany a za pomoci koní jsme bránu vyrazili. Všechny svoje válečníky jsem nechal pro jistotu před branami, s výjimkou těchto padesáti. Mým psům se nedá ve městě věřit a ti khauranští mládenci na hlídky a městskou posádku docela dobře stačili.”

“Bylo to jako příšerný sen!” zavzlykala tiše. “Oh, můj ubohý lid! Moje ubohá země! Musím jim vynahradit všechny ty hrůzy a strádání. A ty mně pomůžeš! Od této chvíle jsi nejen kapitánem mé gardy, ale zároveň i mým kancléřem!”

Conan zavrtěl hlavou a zasmál se. Povstal, pozvedl královnu na nohy a zamával khauranským jezdcům, kteří pronásledovali prchající Shemity. Seskákali z koní a v očích jim plála touha vyplnit každé přání jejich znovunalezené královny.

“Ne, děvče, s tím je konec. Stal se ze mě náčelník Zuagirů a slíbil jsem jim, že je povedu proti pohraničním územím Turanu. Nebyl jsem asi stvořen k tomu, abych žil mezi stěnami z mramoru. Teď tě však ponechám pod ochranou tvých rytířů a dokončím, co jsem začal. V Khauranu jsou stále ještě živí Constantiovi žoldnéři.”

Nadšeně jásající dav se do široka rozestoupil, aby uvolnil cestu své královně, která vykročila k paláci. V patách jí vykročil i Valerius, který náhle ucítil, jak mu do dlaně váhavě vklouzla hebká, drobná ruka. Obrátil se a vzápětí k sobě přitiskl štíhlé Ivgino tělo. Sevřel ji do náručí a opájel se jejími polibky s vděčností bojovníka, který proplul rozbouřeným mořem, bičovaným vichřicí a konečně našel mír a klid.

Ne každý muž však hledá mír a klid. Jsou takoví, kterým v krvi koluje už od narození duch bouře, nepokojní heroldi násilí a krveprolévání, muži, kteří prostě nejsou schopni žít jinak…

Vycházelo slunce. Prastará karavanní cesta byla zaplněna jezdci v bílých burnusech. Jejich zástup se klikatil od zdí Khauranu až k místu daleko v poušti. V čele tohoto zástupu seděl na svém koni Conan – Cimmeřan. U nohou mu trčel ze země zčernalý pahýl tlustého kůlu a nedaleko pahýlu se tyčil těžký kříž. Na kříži, přibit za ruce a za nohy visel muž.

“Před sedmi měsíci, Constantie,” řekl Conan, “jsem visel tam nahoře já a na koni jsi byl ty.”

Constantius neodpověděl; olízl si zšedlé rty a pohled se mu zakalil bolestí a strachem. Na štíhlém těle mu vystupovaly svaly jako provazy.

“Jsi zřejmě také mnohem schopnější mučení nařizovat nebo provádět, než ho snášet,” pokračoval Conan nevzrušeně. “Visel jsem na kříži stejně jako ty a přežil jsem, díky okolnostem a odolnosti vlastní jen nám, barbarům. Vy, civilizovaní lidé, jste změkčilí, vy nemáte život přibitý k páteři, jak se říká u nás. Vaše nadřazenost a pocit síly plyne z toho, že umíte rozdávat násilí, snášet ho však nedokážete. Ty budeš mrtev před západem slunce. Tak tedy, Sokole pouště, ponechám tě ve společnosti tobě rovné, totiž ve společnosti vládců pouště!” Cimmeřan ukázal rukou k nebi, na supy, kteří kroužili vysoko na obloze a jejichž stíny se míhaly po písku. Z Constantiových rtů se vydral nelidský výkřik plný zoufalství a strachu.

Conan trhnul uzdou a rozjel se směrem k řece, která se v ranním slunci stříbrně třpytila. Kolona bíle oděných mužů za ním se dala do pohybu a pomalu přešla do klusu. Každý jezdec, který míjel kříž, k němu obrátil hlavu a s lhostejností obyvatel pouště pohlédl na pochmurnou postavu, černě se rýsující proti rudému východnímu nebi. Kopyta koní tiše bušila do písku. A čím víc se vzdalovali lidé tím níže se snášeli hladoví supi.

ZAMBOULSKÉ STÍNY

1. Bubny

“Nebezpečí sídlí v domě Arama Bakshe!”

Hlas hovořícího se chvěl naléhavostí. Své varování vyslovil chraplavým hlasem a hubené prsty s obloučky špíny za nehty pevně zatínal do obrovského bicepsu Conanovy paže. Mluvčí byl hubený, sluncem ožehnutý muž, s rozcuchaným divokým plnovousem. Zbytky roztrhaného oděvu jej jasně řadily mezi nomády. Ve srovnání s obrovským Cimmeřanem, s jeho mohutným hrudníkem a svalnatými končetinami vypadal ještě menší a bezvýznamnější. Stáli v jednom ze zákoutí Trhu mečířů a kolem nich se hemžil pestrý a mnohojazyčný dav, tak charakteristický pro ulice Zambouly, proud lidí všech profesí, národností a barev pleti.

Conan odtrhl svůj pohled od kolemjdoucí Ghanarky s rudými rty, drzýma očima a vyzývavou chůzí. Při každém kroku se v sukni odhalilo hnědé stehno.

“Co to podle tebe znamená, nebezpečí?” obrátil se zachmuřeně na svého společníka.

Obyvatel pouště se opatrně rozhlédl okolo a ztišil hlas do chraplavého šepotu.

“Kdo ví? Ale lidé z pouště i cizí poutníci se uložili na noc v domě Arama Bakshe a nikdo je už neviděl, ani o nich neslyšel. Co se s nimi stalo? Baksh přísahal, že odešli svou cestou a je pravda, že z jeho domu nezmizel ani jeden občan města. Ale mnoho cizích pocestných už nikdo nespatřil a lidé říkají, že se na bazaru často objevila část jejich zboží, nebo výstroje. Jedině Aram se mohl zbavit tajně svých nocležníků a pak prodat část jejich majetku na bazaru. Když to nebyl on, tak kdo?!”

“Já žádný majetek nemám,” zavrčel Cimmeřan a letmo se dotknul kůží potažené rukojeti mohutného meče, který mu visel u boku. “Prodal jsem dokonce i koně.”

“Jenže to nejsou vždy jen bohatí cizinci, kteří se v noci ztrácejí z hospody Arama Bakshe!” pokračoval v řeči Zuagir. “Uložili se tam na noc i poutníci chudí jako chrámová myš – má nižší ceny než ostatní hostince ve městě, a taky už je nikdo neviděl. Jednou se tam ubytoval syn náčelníka pouštního kmene. Když zmizel, jeho otec si stěžoval u samotného chána Jungira. Ten dal dům prohledat vojáky!”

“A našli sklep plný mrtvol?” zeptal se Conan s veselou jízlivostí.

“Nikoliv, nenašli docela nic! Náčelníka vyhnali z města s výhrůžkami a posměchem. Ale,” naklonil se ještě blíže a zachvěl se, “našli něco jiného. Na kraji pouště, za posledními domy je palmový hájek a v tom hájku objevili mělkou jámu. V jámě našli lidské kosti polámané a zčernalé ohněm. A ne jednou, ale mnohokrát!”

“A co to dokazuje?” zavrčel Cimmeřan.

“Aram Baksh je démon! Jen pomysli, v tomto proklatém městě, které vybudovali Stygičané a jemuž Turaniánci vládnou, kde se bílí, hnědí a černí lidé spojují, aby zplodili míšence všech možných odstínů a ras – kdo v tomto pekelném městě je člověk a kdo démon, převlečený za člověka? Aram Baksh je démon v lidské podobě. V noci na sebe bere svou pravou tvář a odvleče vyhlédnutou oběť do pouště. Tam se k němu připojí jeho druzi – démoni pustin a slaví sabat.”

“A proč vždy odnese cizince?” zeptal se Conan pochybovačně.

“Obyvatelé města by mu netrpěli, kdyby si vybíral oběti z jejich středu, ale kdo by se staral o cizince, kteří mu padnou do spárů? Conane, ty jsi přišel ze západu a neznáš tajemství téhle prastaré země! Démoni pouště uctívají Yoga – pána prázdných příbytků ohněm, ohněm, který pohltí lidské oběti! Dej pozor! Žil jsi ve stanech Zuagirů mnoho měsíců a jsi naším bratrem! Nechoď do domu Arama Bakshe!”

“Zmiz!” zasyčel náhle Conan. “Tamhle jde městská hlídka! Jestli tě spatří, mohli by si vzpomenout na koně, který se ztratil z vladařovy stáje!”

Zuagir zalapal po dechu a zmateně se pohnul. Pak zmizel ve stínu mezi nejbližší boudou a sochou kamenného koně, která zdobila prostranství. Jeho tvář se objevila jen na krátký okamžik, aby zvolal: “Dej pozor, můj bratře! Démon sídlí v domě Arama Bakshe!” Pak vyrazil úzkou uličkou a vzápětí zmizel v pestrém davu.

Conan si posunul zdobený opasek tak, aby měl meč při ruce a chladně opětoval pohledy královských vojáků, kteří jej otevřeně pozorovali, když procházeli kolem. Hleděli na něj s podezřením a zvědavostí. Vynikal i v tak pestrém zástupu, jaký zaplňoval klikaté uličky Zambouly. Čistě řezané rysy seveřana a zářící modré oči jej zřetelně odlišovaly od východního davu a mohutný meč s přímou čepelí jen zdůrazňoval rasovou odlišnost.

Strážní jej neobtěžovali a hlídka pokračovala v obchůzce do jižní čtvrti. Dav se před nimi rozestupoval a vzápětí pak uzavíral. Hlídka se skládala z Pelištiů, zavalitých mužů se zahnutými nosy a modročernými vousy, které jim padaly až na jejich stříbrné hrudní pancíře. Byli to žoldnéři, placení za práci, kterou vládnoucí turanianská třída pokládala za něco, co je pod její úroveň. Tato skutečnost ovšem Pelištiům v očích spodiny nikterak nepomáhala a větší část populace města je upřímně nenáviděla.

Conan pohlédl na slunce, které se pomalu sklánělo k plochým střechám domů na západním konci tržiště, upravil si znovu opasek s mečem a vydal se směrem k hospodě Arama Bakshe.

Krokem rozeného horala procházel zaplněnými ulicemi, kde se otrhané hadry žebráků mísily s hermelínem obšitými chaláty bohatých obchodníků a kupců a perlami vyšívanými róbami bohatých kurtizán. V pestrém davu se prolínali obrovští černí otroci z Darfaru s tmavými tuláky ze vzdálených měst Shemu a otrhaní nomádi z okolních pouští s obchodníky a dobrodruhy snad všech zemí východu.

Domorodé obyvatelstvo však nebylo méně pestré. Sem před stovkami let dorazila armáda pyšné Stygie a vyrvala poušti toto království. Tehdy byla Zamboula jen malé obchodní městečko ležící mezi životodárnými oázami, obydlené pouze potomky kočovníků pouště. Stygičané proměnili toto městečko postupně v mohutnou metropoli, obsadili vlastními lidmi a shemitskými a kushitskými otroky. Věčné karavany, křižující poušť z východu na západ a naopak, přinášely městu další bohatství a podporovaly další míšení ras. Pak se na východě objevili dobyvační Turaniánci, aby zastavili stygickou rozpínavost a tak teď už po generace byla Zamboula nejzápadnějším opěrným bodem mocného Turanu.

V Cimmeřanových uších zněla směsice jazyků, jak postupně procházel zamboulskými ulicemi. Tu a tam se ozval zvonivý zvuk podkov a cinkot zbroje projíždějících ozbrojenců, vysokých, mohutných vojáků Turanu, s ostře řezanými profily, ve zdobených pancířích a se zakřivenými šavlemi po boku. Dav se rychle rozestupoval před jejich koňmi, protože toto byli praví páni Zambouly. Ve stínech však stáli štíhlí a zachmuření Stygičané a pozorovali je nenávistnými pohledy. V každém z nich doutnaly vzpomínky na zašlou slávu Stygie. Smíšená populace města se však málo starala o to, zda král, který je pánem jejich osudů, sídlí v temném Khemu nebo v zářícím Aghrapuru. V Zamboule vládl chán Yungir a mezi lidmi se šeptalo, že satrapova milenka Nefertari vládne chánu Yungirovi. Nicméně lidé šli svými cestami, hemžili se, obchodovali, množili se a kradli, milovali se, hádali se, hráli a zpívali tak, jak to obyvatelé Zambouly činili od dob, kdy se její věže a minarety vztyčily nad písky pouště Kharamun.

Než Conan dorazil k domu Arama Bakshe, rozzářily se v ulicích měděné lucerny, zdobené plastickými, šklebícími se draky. Hospoda byla poslední obydlenou budovou v této ulici vedoucí západním směrem. Rozsáhlá zahrada, zarostlá hustými chomáči datlových palem a obklopená vysokou zdí oddělovala dům od těch, které stály směrem na východ k městu. Západně od hospody se tyčil nevelký palmový háj. Hájkem probíhala ulice, měnila se v těchto místech v cestu a v mírných zákrutech se ztrácela v dunách. Na druhé straně ulice, proti hostinci, ve stínu pokřivených palem, stála řada opuštěných chatrčí. Sídlili v nich jen netopýři a šakalové. Jak Conan kráčel ulicí, napadlo jej, proč žebráci, tak četní v Zamboule, neužívají tyto prázdné chatrče jako své noclehárny. Světla zůstala kus za ním. Na tomto konci ulice už s výjimkou té, která visela nad vraty hospody, nebyly lucerny. Jen hvězdy, jemný písek cesty pod nohama a šepot pouštního větru v korunách palem.

Aramova vrata se neotvírala na ulici, ale do úzkého průchodu mezi hospodou a zahradou datlových palem. Conan rázně zatahal za provaz vedoucí ke zvonu zavěšenému vedle lucerny. Hluk ještě znásobil držadlem svého meče, kterým zabušil na vrata z týkového dřeva, pobitá železnými pláty. V bráně se otevřela špehýrka a v ní se zjevila černá tvář.

“Otevři, k čertu!” dožadoval se Conan. “Já jsem zdejší host! Zaplatil jsem Aramovi za pokoj a ten také, u Croma, dostanu!”

Černoch natáhl krk a pokoušel se přehlédnout západní konec ulice za Conanem, ale pak vrata bez jediného slova otevřel. Za vcházejícím Conanem je opět zavřel, a pečlivě zastrčil těžké závory. Zeď byla neobyčejně vysoká, ale co se toho týkalo, v Zamboule bylo mnoho zlodějů a navíc stál dům na okraji města, na hranicích s pouští. Mohl být v noci napaden pouštními nomády a pak by vysoké zdi měly svou cenu. Conan prošel svižně zahradou, kde se ve světle hvězd pohupovaly veliké, bledé květy datlí a vstoupil do výčepu. Tam seděl pouze jakýsi Stygičan s hlavou vyholenou po způsobu studentů a meditoval nad záhadami tohoto světa. V koutě se pak hádala společnost podezřele vyhlížejících hráčů kostek. Pomalou, kolébavou chůzí se odněkud zezadu přikolébal Aram Baksh. Byl to tučný muž, s hustou černou bradou, která mu zakrývala polovinu obrovského břicha. Z hustého vousu mu na tváři vystupoval veliký, hákovitý nos a pod hustým, černým obočím hleděl pár tmavých, neklidných očí.

“Budeš jíst?” zeptal se. “Nebo se napiješ?”

“Měl jsem kus chleba a hovězího, tam na súku,” odpověděl Conan. “Dones mi džbán ghazánského, na víc bych stejně neměl.” Na stůl politý vínem hodil měděnou minci.

“Takže jsi neměl štěstí u hracího stolu?”

“A kdo by měl, s mizernou hrstí stříbrňáků do začátku? Proto jsem ti zaplatil už ráno, věděl jsem téměř jistě, že to tak dopadne. Chtěl jsem mít večer zajištěnu střechu nad hlavou. Jak jsem si všiml, nikdo v Zamboule nespí na ulicích, dokonce i žebráci s příchodem noci hledají nějakou díru, ve které by se mohli zabarikádovat. Vypadá to, jako by se město hemžilo zástupy krvežíznivých lumpů a hrdlořezů,” zasmál se Conan.

S chutí prolil hrdlem zbytek laciného vína a následoval Arama z výčepu. Hráči za jeho zády přerušili hru a hleděli za ním s podivnou otázkou v očích. Nikdo nepromluvil, jen Stygijci se na tváři objevil zlomyslný a vědoucí úsměv. Ostatní sklopili v nejistotě zrak a žádný z nich si netroufnul pohledět ostatním do očí. Stygijec se pak lhostejně odvrátil. Tajemné nauky, které studoval, jej patrně zaváděly do jiného světa, do světa, kde vládla jiná měřítka a city než v obyčejném světě lidském.

Conan následoval Arama chodbou osvětlenou měděnými lampami a s jistou nelibostí si všiml, jak tiše se tlusťoch pohybuje. Jeho nohy byly obuty do plstěných pantoflí a chodba byla pokryta hustým turanským kobercem. Conan však vycítil v pohybech tohoto Zamboulana podivnou plíživost.

Na konci klikaté chodby se Aram zastavil u jedněch dveří, které byly uzavřeny z chodby těžkou závorou uloženou v masivních západkách. Hospodský ji zvedl, otevřel dveře a vpustil Conana dovnitř. Místnost byla čistá, slušně vybavená a okna, jak si Cimmeřan ihned všiml, byla malá a s hustými mřížemi z umně tepaného železa. Na podlaze byly dokonce koberce, u jedné zdi nízké východní lehátko a u druhé několik krásně vyřezávaných sedátek. Pokoj byl mnohem lépe vybaven, než cokoliv, co by mohl najmout za stejnou cenu jinde ve městě. Tahle skutečnost jej upoutala už dnes ráno a to v okamžiku, kdy si uvědomil, jak skromné prostředky mu zůstaly po divokých flámech posledních dnů.

Aram zapálil bronzovou lampu a upozornil Conana na dveře, které vedly z místnosti. I ty byly opatřeny mohutnou závorou.

“Dnes v noci můžeš spát klidně, Cimmeřane,” řekl pak a jeho oči v houští neupraveného vousu zamrkaly. Stál ve dveřích vedoucích do chodby, kterou přišli.

Conan zavrčel, vytáhl z pochvy svůj těžký meč a hodil jej na lůžko.

“Tvoje zástrčky a závory jsou možná bezpečné, ale já vždy spím s tímhle kamarádem po boku.”

Aram neodpověděl, zamyšleně se probíral v hustých vousech, zrak upřený na nebezpečně vyhlížející ocelovou čepel. Pak se beze slova otočil a zavřel za sebou dveře. Conan za ním zastrčil závoru, přešel místností, otevřel druhé, protilehlé dveře a vyhlédl ven. Jeho pokoj byl na té straně domu, která byla obrácena směrem na západ a z níž bylo vidět na cestu, ztrácející se v poušti. Dveře vedly na malý dvorek, který byl obklopen zdmi. Zdi oddělovaly tuto část hostince od ostatních a byly vysoké, hladké, bez dveří. Zato zeď, která vedla přímo k cestě, byla nízká a v brance umístěné přímo uprostřed chyběl zámek.

Conan ozářený zezadu světlem bronzové lampy stál chvíli ve dveřích a hleděl na cestu, tam, kde se ztrácela mezi hustými kmeny palmového hájku. Palmové listy šelestily v nočním vánku, za nimi se rozkládala divoká a nelítostná poušť. Směrem k městu viděl Conan světla v pravidelných vzdálenostech. To byly pouliční lucerny a odsud k jeho uším slabě doléhaly noční zvuky města. Tady však bylo pouze světlo hvězd, hebký prach cesty a ploché střechy polorozbořených chatrčí na protější straně.

Někde mezi palmami se ozval buben.

Zmatená varování hubeného Zuagira se teď neodbytně vtírala do Conanova vědomí a zdála se mnohem méně fantastická, než na živé ulici uprostřed slunce a pestrého davu. Znovu zaváhal nad tajemstvím prázdných chatrčí tam naproti. Proč se jim žebráci vyhýbají? Nakonec pokrčil mohutnými rameny, otočil se dovnitř, zavřel dveře a zastrčil závoru.

Lampa náhle zablikala a on s drsnou kletbou jediným pohledem zjistil, že olej v ní téměř vyhořel. Chtěl nejprve zavolat hospodského, pak si to ale rozmyslel a světlo sfoukl.

V hebké tmě se uložil úplně oblečený na lehátko, svalnatou pravicí instinktivně našel a sevřel rukojeť meče. S očima upřenýma na korálky hvězd, stříbrně prosvítajících mezi mřížemi malých okének naslouchal šumotu palem a teplému vánku. Pomalu se propadal do říše snů a jen slabě, podvědomě vnímal údery mohutného bubnu přicházející odněkud z dálky, z pouště… To temné, hluboké dunění kůží potaženého dřevěného bubnu… Měkké, pomalé zvuky, vydávané napjatou kůží, rytmicky rozechvívanou růžovou dlaní černé ruky…

2. Hyeny noci

Byl to zvuk kradmo otevíraných dveří, který Cimmeřana probudil. Neprobudil se se zatemněnými smysly jako civilizovaní lidé, napůl omámený spánkem. Probudil se okamžitě, s mozkem i svaly zcela bdělými a přesně věděl, co přerušilo jeho spánek. Bez jediného pohybu vyčkával ve tmě a viděl, jak se dveře, které vedly ven do dvora, pomalu otvírají. Pás oblohy poseté hvězdami se rozšiřoval a v něm uviděl zarámovánu obludnou postavu, obrovský stín s širokými rameny a podivně deformovanou hlavou, která zastínila světlo hvězd.

Conan cítil, jak mu vstávají vlasy na zátylku. Byl si jist, že závoru zastrčil pevně. Jak se mohly dveře otevřít, nebyla–li v tom nadpřirozená moc? A ta hlava, která se rýsovala proti hvězdám, ta hlava nemohla patřit lidské bytosti. Všechny pověsti, které vyslechl ve stanech Zuagirů, o démonech, džinech a ifrítech, o pouštních skřetech a zjeveních, ty všechny mu teď v jediném okamžiku proběhly hlavou a na čele mu vystoupil studený pot. V té chvíli příšera vklouzla nehlučně do pokoje. Pohybovala se plíživým krokem a v přikrčeném postoji bojovníka. V tom okamžiku zachytilo Cimmeřanovo chřípí známý pach, ale to jej neuklidnilo, spíše naopak, protože zuagirské legendy tvrdily, že právě tak páchnou démoni.

Potichu Conan skrčil svoje dlouhé nohy pod sebe a meč sevřel pevně v ruce. Když zaútočil, byl to divoký a neočekávaný útok tygra, který udeří jako blesk uprostřed klidné noci. Ani démon nemohl uniknout ocelovému peru v podobě člověka, který se na něj vrhnul. Conanův meč narazil na živoucí tělo. Pronikl masem a skřípěl na kostech. Pak s přidušeným zasténáním padla na podlahu těžká hmota. Conan se krčil v temnotě nad ní, krví potřísněný meč v ruce. Ucítil smrt, tak, jak ji cítí všichni divocí tvorové, ke kterým patřil. Vrhl pohled otevřenými dveřmi na dvůr, který se třpytil ve svitu hvězd. Branka ve zdi byla otevřená, ale dvůr byl prázdný.

Conan zavřel dveře, ale závoru už nezastrčil. Bezpečně se orientoval v tmavé místnosti, našel lampu se zbytkem oleje a zapálil ji. Snad bude olej ještě na pár minut stačit. V následujícím okamžiku se skláněl nad postavou, která ležela v kaluži krve na podlaze.

Byl to obrovitý černoch, oděný pouze bederní rouškou. V jedné ruce ještě stále svíral obušek s hlavicí vytvořenou mohutně zauzlovanými kořeny. Černochovy vlasy byly za pomoci větviček a zaschlého jílu přetvořeny do podivného účesu s desítkami špičatých růžků. Tato ozdoba také způsobila, že hlava vetřelce vypadala ve tmě jako hlava příšery. Tím byla hádanka rozřešena. Conan odhrnul černochovi silné rty a s porozuměním zabručel, když se objevily zuby opilované do špiček.

Tím byla záhada cizinců, kteří se ztráceli z domu Arama Bakshe rozřešena a s ní i tajemství bubnů, tiše znějících pod palmami a jámy opálených kostí, té jámy, ve které se pod hvězdami peklo podivné, nezvyklé maso, zatímco černé stíny dřepěly okolo a čekaly na okamžik, kdy ukojí své děsivé choutky. Černý muž na zemi byl totiž otrok, který pocházel z darfarského kmene lidojedů.

Ve městě žilo mnoho jeho soukmenovců. Kanibalizmus nebyl samozřejmě v Zamboule oficiálně povolen, ale Conan teď už věděl, proč se lidé na noc pečlivě zamykali a dokonce i žebráci se vyhýbali otevřeným prostranstvím a spali v místech, která se na noc dala zabarikádovat. Zasyčel odporem, když si představil pokřivené, černé stíny plížící se sem a tam nočními ulicemi v honbě za lidskou kořistí, otřásl se hnusem nad lidmi jako je Aram Baksh, kteří jim umožní vniknout do vlastního domu. Hospodský nebyl démonem, byl něčím mnohem horším. Darfarští černoši byli proslulými zloději a bezpochyby část kradených věcí našla svou cestu v rukou Arama Bakshe. A ten platil cenu zboží v lidském mase.

Conan zhasl světlo, přistoupil ke dveřím, opatrně je otevřel a pozorně ohmatal ozdobné ornamenty na vnější straně. Brzo zjistil, že jeden z nich je pohyblivý a při jeho posunutí se odsouvá i vnitřní závora. Celý pokoj byl vlastně pastí, do které byli chytáni lidé jako divocí králíci. Tentokrát se však do pasti místo králíka chytil šavlozubý tygr.

Conan se vrátil k vnitřním dveřím pokoje, zvedl závoru a pokusil se je otevřít. Ani se nehnuly. Pak si vybavil mohutnou závoru umístěnou v chodbě. Aram se zajistil dobře, jak proti svým obětem tak proti svým divokým obchodním partnerům. Conan si připnul široký pás s pochvou, do které zasunul meč.

Vyšel na dvorek a zavřel za sebou dveře. Neměl v úmyslu odkládat svůj rozhovor s Aramem Bakshem, kterého chtěl nejen seznámit se svými objevy, ale jak bylo možno soudit podle ruky sevřené na jílci meče i s kusem chladné oceli. Přemýšlel, kolik ubožáků už bylo v té místnosti ubito ve spánku k smrti. Kolik mrtvých se odtud vydalo na krátkou poslední cestu, která vedla k háji datlových palem a končila na rožni nad jámou plnou horkého popela?

Na dvoře se zastavil. K jeho uším stále doléhalo temné dunění bubnu a zdálo se mu, že mezi palmami zahledl místy rudý záblesk plamenů. Kanibalizmus znamenal pro černé Darfárce mnohem víc, než pouhé ukojení zvrhlých chutí. Byl jedním ze základů jejich náboženského kultu. Černí supové se tedy již slétli ke společné hostině. Conan si nevzrušeně pomyslel, že pokud se jejich břicha dnes večer naplní lidským masem, jeho maso to nebude. Aby se dostal k Aramu Bakshovi, musel by přelézt jednu ze zdí, které oddělovaly menší dvorek od zbytku zahrady a stavení. Obě boční zdi byly velmi vysoké, pravděpodobně jako ochrana proti lidojedům. Ale Conan nebyl černoch, vychovaný v ploché krajině plné močálů, jeho svaly byly zoceleny na kolmých útesech rodné Cimmerie už v dětství. Přistoupil k patě bližší zdi a hledal nejvhodnější opory pro ruce a nohy, když k němu z cesty dolehl slabý výkřik.

V mžiku byl přikrčen u pootevřené brány a vyhlížel ven. Zvuk se ozval ze stínu chatrčí na protější straně ulice. Slyšel hlasitý, sípavý dech a neartikulované zvuky, jako by se někdo pokoušel vykřiknout se zakrytými ústy. Ze stínu se v té chvíli vynořil sražený hlouček postav a sunul se směrem k palmovému háji. Byli to tři obrovští černoši, kteří mezi sebou nesli štíhlé, zmítající se tělo. Conan zahlédl ve slabém světle záblesk bílých paží a v tom okamžiku se oběti podařilo s vypětím všech sil vyklouznout ze sevření krutých prstů. Byla to štíhlá mladá žena a než vběhla do stínu mezi chatrčemi, stačil si Conan všimnout, že je nahá jako v den, kdy přišla na svět. Černoši jí však byli v patách a za okamžik se ze stínu ozval výkřik plný úzkosti a hrůzy, který se zařezával až do morku kostí.

Conan, ve kterém tato odporná a neskutečná scéna vyvolala vlnu divokého vzteku a pomstychtivosti, se rozběhl přes cestu.

Ani oběť, ani jeho únosci si neuvědomili jeho přítomnost, dokud nezaslechli v jemném písku dusot měkkých sandálů. V té chvíli byl však už skoro u nich a vrhl se na ně s rychlostí divokého, horského větru. Dva černoši se obrátili a hrozivě pozvedli své silné kyje. Podcenili však rychlost, s jakou se Cimmeřan pohyboval. Než se stačili pohnout, padl jeden z nich s výkřikem na zem a rukama si svíral vnitřnosti, které mu vyhřezly z rozpáraného břicha. Úderu druhého obušku se Conan vyhnul s kočičí mrštností a těžká čepel zasvištěla v širokém oblouku. Černochova hlava odletěla z ramen, tělo udělalo ještě tři potácivé kroky a s rukama v posmrtné křeči rozrývajícíma vzduch se v rudé záplavě zřítilo k zemi.

Zbývající černoch odstrčil svou kořist a s přidušeným výkřikem se v panice rozběhl k městu. Conan mu byl v patách. Lidojeda poháněl strach, ale ještě před tím, než doběhl k první chýši ulice, cítil, že má za zády smrt. Zařval jako býk, který jde na porážku.

“Ty ďábelský pse!” vykřikl divoce Conan a vrazil svou čepel mezi černá ramena takovou silou, že více než polovina vyjela z tmavé hrudi. S výkřikem odumírajícím na rtech padl černoch na obličej. Conan se zapřel oběma nohama a vytrhl meč z jeho těla.

Nastalo ticho, přerušované jen vzdáleným šumotem palem. Conan zatřásl hlavou jako lev hřívou a divokým pohledem se rozhlédl kolem. Jeho touha po pomstě a po krvi ještě nebyla ukojena. Cesta i stíny však byly prázdné a žádný další nepřítel nebyl v dohledu. Bleskově se otočil při zvuku kroků, které se ozvaly za ním, ale byla to pouze zachráněná dívka, která k němu doběhla a pološílená právě prožitým nebezpečím a hrůzou se mu vrhla kolem krku.

“Jen klid, děvče,” zahučel. “Už je to v pořádku. Jak tě vlastně chytili?”

Zablábolila mezi vzlyky něco nesrozumitelného. Když si ji prohlížel ve svitu hvězd, zapomněl na Arama Bakshe. Byla to bílá, i když velmi výrazná tmavovláska, pocházející z některé smíšené zamboulské rasy. Byla vysoká, štíhlá s pružným tělem, což mohl v nastalé situaci snadno zjistit. Obdiv mu zaplál v očích, když pohlédl na její nádherná ňadra a dlouhé nohy, které se stále ještě chvěly strachem a přestálou námahou. Položil jí ruku kolem štíhlého pasu a řekl uklidňujícím tónem: “Tak už se přestaň, holka, třást, teď jsi v bezpečí!”

Zdálo se, že ji ten dotyk přivedl k vědomí. Odhodila nazad hřívu černých, lesklých vlasů a vrhla přes rameno vystrašený pohled. Pak se ještě těsněji přimkla k Cimmeřanovi, jako by v tom doteku hledala bezpečí a jistotu.

“Chytili mě na ulici,” řekla nejistě. “Byli schováni v jednom temném průchode – ty odporné, křivonohé opice! O něčem takovém se mi nezdálo ani v těch nejstrašnějších snech!”

“A co jsi dělala takhle pozdě v noci na ulici?” dotazoval se, fascinován hebkostí její sametové kůže, kterou cítil pod svými prsty.

Prohrábla si vlasy a upřela mu do tváře oči, které byly najednou jakoby prázdné. Zdálo se, že necítí ruku, která ji hladila.

“Můj milenec…” řekla, “můj milenec mě vyhnal na ulici. Dostal záchvat šílenství a pokusil se mě zabít. Prchala jsem před ním a padla jsem těm obludám přímo do rukou.”

“Krasavice jako ty může přivést muže snadno k šílenství,” odpověděl Conan a zabořil ruku do jejích lesklých vlasů.

Zatřásla hlavou jako někdo, kdo se probírá ze sna. Přestala se třást a její hlas byl už docela klidný.

“Všechno zavinil Totrasmek, nejvyšší kněz Hanumanova chrámu, který po mně sám touží – ten pes!”

“Za to ho nemůžeš odsuzovat,” zasmál se Conan, “ta stará hyena má lepši vkus, než jsem si myslel.”

Rychle nabírala duševní rovnováhu. “Můj milenec je… mladý turanianský voják. Z nenávisti ke mně mu dal Totrasmek drogu, která vzbuzuje šílenství. Dnes v noci právě v tomto záchvatu vytáhl meč a ve svém běsnění mě chtěl zabít, ale podařilo se mi vyběhnout na ulici. Tam mě chytili černoši a odvlekli mě až… Co to bylo?!”

Conan už byl v pohybu. Nehlučně jako stín ji zavedl za nejbližší chatrč, do stínu pokroucených palem. Stáli v napjatém tichu a naslouchali blížícím se lidským hlasům. Konečně se hlasy přiblížily natolik, že jim bylo rozumět. Byla to skupina devíti až desíti černochů, kteří přicházeli směrem od města. Dívka sevřela Conanovu paži a bylo cítit, jak se zimničně chvěje.

V té chvíli už bylo snadno rozumět hrdelnímu jazyku černochů. “Naši bratři se už shromáždili okolo ohně. Neměli jsme štěstí, ale doufejme, že budou mít dost i pro nás!”

“Aram nám slíbil muže,” zamumlal druhý a Conan v duchu Aramovi také něco slíbil.

“Aram své slovo drží,” dodal další černoch, “z jeho hospody jsme už dostali mnoho mužů. Také za to dostává dobře zaplaceno. Já sám jsem mu dal deset rolí hedvábí, které jsem ukradl svému pánovi. A u Seta, bylo to dobré hedvábí!”

Bosé nohy zapleskaly v prachu, jak černoši prošli kolem a hlasy pomalu slábly.

“Ještě, že ty mrtvoly leží ve stínu,” zabručel Conan. “A kdyby se podívali do té Aramovy pastičky, našli by tam další. Tak, a teď pojďme odtud.”

“Ano, a pospěšme si,” prosila dívka, opět téměř na pokraji hysterie. “Můj milenec v těchto chvílích bloudí ulicemi a co kdyby se mu stalo to, co mně!?”

“To je ale pěkně odporný zvyk!” zavrčel Conan, když se vydali k městu. Šli podél cesty, ale drželi se ve stínu křoví a chatrčí. “Proč se město těch černých psů nezbaví?”

“Vždyť jsou to drazí otroci,” jaksi neochotně odpověděla dívka. “Je jich tolik, že by se mohli vzbouřit, kdyby nedostali lidské maso, po kterém tak touží. Zamboulští vědí, co se v noci plíží ulicemi a tak si dávají dobrý pozor, aby po setmění zůstali za zamčenými dveřmi. Jedině, když se stane něco neočekávaného, jako se to stalo mně, může se člověk ocitnout v nebezpečí. Ti černí vezmou každého, koho chytí, ale málokdy je to někdo jiný, než cizinec. A zamboulské občany nezajímají cizinci procházející městem. Lidé jako Aram Baksh cizince dokonce černochům prodávají. Je samozřejmé, že s občanem města by si to netroufli.”

Conan si s nechutí odplivnul do prachu a za okamžik vyvedl svou společnici ze stínu na cestu, která se v těchto místech opět měnila v ulici, obklopenou domy z obou stran. Bylo mu proti mysli ukrývat se ve stínech.

“A kam chceš teď jít?” zeptal se. Nezdálo se, že by dívce vadila jeho ruka, kterou ji držel kolem pasu.

“Do mého domu, vzbudit služebnictvo,” odpověděla. “Musí hledat mého přítele. Nechci, aby se ve městě… aby se knězi… prostě kdokoliv dozvěděl o jeho záchvatech. On je – on má před sebou slibnou budoucnost. Třeba se nám podaří přivést ho k rozumu až ho najdeme.

“Až ho najdeme? My?” zavrčel Conan. “Proč si myslíš, že se mi chce strávit noc na ulicích honbou za nějakým bláznivým náměsíčníkem?”

Vrhla na něj rychlý pohled a správně pochopila záblesk, který se mu objevil v modrých očích. Každá trochu zkušená žena by poznala, že je ji ochoten následovat kamkoliv půjde, alespoň v této chvíli. Ale právě proto, že byla zkušená, nedala tuto skutečnost ani v nejmenším najevo.

“Prosím tě,” začala a v hlase se jí chvěl pláč, “nemám nikoho, koho bych mohla požádat o pomoc a ty jsi byl tak hodný…”

“No dobře, dobře,” odpověděl. “A jak se vlastně jmenuje ten mladý hříšník?”

“No, Alafdal. Já jsem Zabibi – tanečnice. Často jsem tančila před samotným satrapou – chánem Yungirem a jeho milenkou Nefertari a před nejvznešenějšími pány a dámami Zambouly. Zalíbila jsem se Totrasmekovi, ale protože jsem odmítla jeho návrhy, učinil ze mne nevinný nástroj své pomsty proti Alafdalovi. Žádala jsem Totrasmeka o nápoj lásky a podcenila jsem sílu jeho nenávisti a úskočnosti. Dal mi drogu, kterou jsem měla namíchat svému milenci do vína a Totrasmek přísahal, že až ji Alafdal vypije, zamiluje se do mě víc, než kdykoliv předtím a splní každé mé přání. Skutečně se mi podařilo prášek zamíchat do vína. Ale když se Alafdal napil, posedlo jej divoké šílenství a začal vyvádět příšerné věci, jak jsem ti už vyprávěla. Proklínám Totrasmeka toho odporného hada – ach! Pohleď!”

Křečovitě se zachytila jeho ruky a oba zůstali stát bez hnutí na místě. Byli právě v obchodní čtvrti plné stánků, v tuto pozdní hodinu opuštěných a neosvětlených. Procházeli kolem úzké uličky a v jejím ústí stál tichý a nehybný muž. Hlavu měl skloněnou, ale Conan zachytil zlý záblesk nepřirozeně rozšířených očí, které je zpod obočí bez jediného mrknutí pozorovaly. Conana přeběhl mráz. Ne proto, že muž držel v ruce obnaženou šavli, ale proto, že z celého jeho nepřirozeného a nehybného postoje vyzařovalo šílenství. Conan odstrčil dívku a tasil svůj meč.

“Nezabíjej ho,” prosila. “Při Setově jméně, jen ho nezabíjej! Jsi silný, stačí, když jej zneškodníš!”

“Uvidíme,” odpověděl krátce, přikrčil se, napřáhl pravou ruku s mečem kupředu a levou zaťal v pěst, která v slabém světle vypadala jako mohutná palice.

Postoupil opatrně několik kroků k ústí uličky. Turaniánec vyrazil příšerný smích a zaútočil. Když se přiblížil na dosah, rozmáchl se zakřivenou šavlí a pozvedl se na špičky, aby mohl do úderu vložit celou váhu těla. Conan úder odrazil svou vlastní čepelí a vzápětí se omráčený útočník, zasažený drtivou ranou Conanovy levice zřítil do prachu.

Dívka se vrhla kupředu a poklekla u ležícího těla. “Neuhodil jsi příliš silně? Snad u bohů, není mrtev!”

Conan se rychle sehnul, otočil muže na bok a hbitými prsty jej pečlivě ohledal.

“Nic mu není,” ušklíbl se. “Trochu krvácí z nosu, ale to je běžné při pořádné ráně do brady. Za chvíli přijde k sobě a možná, že mu to vyčistí hlavu. Zatím mu pro jistotu svážu ruce opaskem. Tak. A kam teď chceš, abych jej odnesl?”

“Počkej!” přiklekla k nehybnému tělu, pozvedla spoutané paže a pečlivě je prohmatala. Pak zklamaně zakroutila hlavou a vstala. Přistoupila k obrovskému Cimmeřanovi a položila mu štíhlé dlaně na klenutý hrudník. Její oči, které zářily v slabém světle jako démanty, se upřely do jeho.

“Ty jsi skutečný muž. Pomoz mi! Totrasmek musí zemřít! Zabij ho! Zabij ho pro mě!”

“Mám strčit krk do turaniánské oprátky?” odsekl. “A proč? Nikdy!” Štíhlé paže, pevné ale něžné se mu ovinuly kolem krku. Její plné tělo se k němu pevně přitisklo. “Hyrkaniánci Totrasmeka nenávidí. Setovi knězi se ho bojí. Je to prašivý pes, který ovládá lidi pletichami a strachem. Já věřím v Seta, Turaniánci v Erlika, ale Totrasmek přináší své oběti Hanumanovi – Prokletému! Turaniánští šlechtici se bojí jeho černé magie a toho, že ovládá většinu míšenců ve městě. Proto ho také nenávidí. Dokonce i chán Yungir a jeho milenka Nefertari se ho bojí a nenávidí ho. Kdyby byl v noci ve svém chrámu zabit, nikdo by po jeho vrahovi příliš nepátral.”

“A co jeho kouzla?” zeptal se Cimmeřan.

“Ty jsi přece námezdný válečník,” odpověděla. “Riskovat život patří k tvému zaměstnání.”

“Za dobrou odměnu,” připustil.

“A tu také dostaneš,” vydechla a vystoupila na špičky, aby mu viděla přímo do očí.

Blízkost toho překrásného těla mu vzpěnila krev v žilách. Její vonný dech mu pronikal až do mozku. Když ji však jeho paže již svíraly do náruče, obratně mu vyklouzla.

“Počkej, nejdřív práci!”

“Jaká bude odměna?” zeptal se zadýchaně.

“Zvedni ho a půjdeme,” neodpověděla přímo na jeho otázku. Cimmeřan se sehnul a bez nejmenší námahy zvedl nehybné tělo na své mohutné rameno. V té chvíli měl pocit, že by mohl stejně snadno vyvrátit ze základů palác samotného chána Yungira. Dívka šeptala do ucha nehybného muže zamilovaná a uklidňující slůvka. Bylo vidět, že Alafdala upřímně miluje. Ať už její slib Conanovi zahrnoval cokoliv, její vztah k Alafdalovi to neovlivnil. Ženy jsou v těchto věcech mnohem praktičtější, než většina mužů.

“Následuj mě,” rychlým krokem se vydala ulicí, zatímco Cimmeřan se jí bez ohledu na své bezvládné břemeno držel v patách. Byl ve střehu a hlídal každou temnou uličku a každý průchod, který míjeli, ale nespatřil nic podezřelého. Všichni darfarští černoši už byli bezpochyby shromážděni v palmovém háji. Dívka konečně zahnula do úzké uličky a asi v polovině opatrně zaklepala na bohatě zdobené dveře.

Téměř ihned se v horní části dveří otevřela špehýrka a v ní se objevila černá tvář. Dívka se nahnula až k okénku a cosi rychle šeptala. Závory zaskřípaly v ložiskách a dveře se otevřely. Zarámován matným světlem mosazné lampy se na prahu objevil obrovský černoch. Rychlý pohled Conanovi potvrdil, že není z Darfaru. Jeho zuby nebyly opilované a kudrnaté vlasy měl ostříhány nakrátko. Conan v něm poznal příslušníka kmene Wadai.

Na Zabibin pokyn předal Conan nehybné tělo černochovi a dohlédl na to, aby bylo uloženo na pohodlný divan. Alafdal zatím nejevil nejmenší známky života. Úder, který jej zbavil vědomí, by pravděpodobně zastavil v běhu i divokého býka. Zabibi se nad ním na okamžik nervózně sehnula, pak se však vzpřímila a pokynula Cimmeřanovi.

Dveře za nimi zapadly tiše, ale zvuk klíče se hlasitě rozlehl tmavou uličkou. Špehýrka se zasunula a za ní se ztratil i nažloutlý svit lampy. Na slabě osvětlené ulici uchopila Zabibi Conana za ruku. Bylo cítit, že se slabě chvěje.

“Nezradíš mě?”

Zavrtěl hlavou a hříva rovných, černých vlasů se mu rozlétla okolo ramen.

“Dobře, tak mne tedy následuj do Hanumanovy svatyně, a bohové nechť ochraňují naše duše!”

Jako nehmotné stíny procházeli tichými ulicemi. Nemluvili. Možná, že dívka myslela na svého milence, ležícího ve žlutém svitu mosazné lampy v bezvědomí na hedvábných poduškách, nebo na hrůzy, které je očekávají v Hanumanově chrámu, střeženém duchy a démony. Barbar myslel jen a jen na ženu, která mu tak pružně kráčela po boku. Cítil vůni hebkých vlasů a pleti a smyslné kouzlo její přítomnosti vyplnilo všechny jeho myšlenky.

V jedné chvíli zaslechli zazvonění mosazí okovaných bot na dláždění a skryli se pod tmavou klenbou nejbližšího průchodu, zatímco kolem procházela četa pelišťských strážných. Bylo jich patnáct, pochodovali v sevřeném útvaru, píky připraveny. Tři poslední měli štíty zavěšeny na zádech tak, aby je chránily před zákeřnou ranou nožem. Plíživá hrozba černých lidojedů nenechávala zřejmě klidnými ani vojenské hlídky.

Jen co se zvonění okovaných sandálů vzdálilo, vynořili se Conan a jeho společnice ze stínu a pospíchali dále. Zanedlouho dorazili k volnému prostranství, na němž stála nízká budova s plochou střechou, která byla jejich cílem.

Hanumanův chrám stál osamocen uprostřed rozlehlého náměstí, které leželo tiché a bez života, ozářené jen svitem hvězd. Chrám obklopovala nevysoká mramorová zeď, ve které byl přímo proti vstupu do budovy široký vjezd. Byl volně přístupný, nechráněný ani bránou, ani mříží.

“Proč si ti černí nehledají kořist tady,” zahučel Conan. “Vždyť přístup do chrámu je úplně volný!”

Ucítil, jak se k němu Zabibi těsněji přitiskla a zachvěla se.

“Bojí se Totrasmeka, jako všichni v Zamboule, jako sám chán Yungir a jeho Nefertari. Pojď! Pospěšme si, než se má odvaha rozplyne jako dým!”

Dívčin strach byl očividný, ale hlas jí zněl pevně. Conan vytáhl meč a první vkročil otevřeným vchodem. Věděl už něco o podivných zvycích východních kněží a byl si vědom toho, že vetřelce v Hanumanově chrámu může potkat téměř jakákoliv hmotná i nehmotná hrůza. Věděl i to, že ani on, ani dívka už se z chrámu nemusí dostat živí, ale tolikrát předtím už život riskoval, že se těmto myšlenkám nepoddával.

Vstoupili na mramorem dlážděné nádvoří, které se ve světle hvězd matně lesklo. Krátké, mramorové schodiště vedlo vzhůru ke vstupu do chrámu, lemovaného štíhlými pilíři. Obrovská bronzová brána byla otevřena dokořán a tak tomu bylo již po staletí. Uvnitř však žádný uctívač nepálil své oběti bohu. Za dne se v chrámu vystřídalo mnoho věřících, kteří kladli oběti na černý oltář opičího boha. V noci se však lidé Hanumanovu chrámu vyhýbali tak, jako se divoký králík vyhne hadímu hnízdu.

Zapálené kadidelnice zaplavovaly vnitřek chrámu měkkým, strašidelným svitem a vytvářely tak zdání neskutečnosti. Blízko zadní stěny, za černým, kamenným oltářem seděl bůh, nehybné zřítelnice upřené ke vchodu, kterým po staletí vcházeli do chrámu jeho uctívači i oběti. Od vstupního prostoru vedl k oltáři mělký žlábek, a cestička vyšlapaná v kameni a když ji Conan ucítil pod nohama, ustoupil rychle stranou, jako by šlápl na hada. Ta cesta byla vyšlapána podklesávajícíma nohama tisíců těch, kteří vzápětí s výkřiky bolesti zemřeli na černém oltáři nelítostného Hanumana.

Hanuman, ještě zrůdnější v blikavém světle se na ně z výšky divoce šklebil. Neseděl jako obyčejná opice, ale jako člověk, s nohama zkříženýma, ale jeho vzhled nebyl o to méně zvířecký. Socha byla vytesána z černého mramoru, ale v očích měla zasazeny dva velké rubíny, které zářily rudě a chtivě, jako uhlíky pekelného ohně. Obrovské tlapy měl položeny v klíně, dlaněmi vzhůru, prsty s dlouhými drápy roztažené a připravené k uchopení kořisti. V úmyslném zdůraznění jeho vzhledových odlišností, v divokém šklebu satyrského obličeje se odrážel ohavný cynizmus zdegenerovaného kultu, který jej uctíval.

Dívka obešla sochu a pustila se k zadní zdi. Když zavadila plným bokem o koleno idolu, uskočila, jako by ji bodnul štír. Mezi širokými zády sochy a zadní stěnou svatyně, zdobenou zlatými, plastickými listy byla asi třímetrová mezera. Na každé straně sochy byly ve zdi dveře vyřezané ze slonové kosti a zasazené do zlatého, klenutého oblouku.

“Ty dveře se otvírají do úzké chodby, každé z nich na jednom konci. Jednou jsem byla tam uvnitř, ale jen jednou,” zachvěla se a pohnula krásnými rameny jakoby v hrozné a odpudivé vzpomínce. “Chodba má tvar podkovy, jejíž dva konce jsou obráceny sem. Totrasmekovy komnaty jsou umístěny v oblouku podkovy a tam je také vchod. Tady v té zdi ale existují tajné dveře, které vedou přímo do vnitřních prostor.

Začala rukama ohledávat hladký povrch zdi, na kterém nebyla vidět jediná spára, ani jediný výstupek. Conan stál za ní, meč v ruce a obezřetně se rozhlížel na všechny strany. Ticho a prázdnota chrámu povzbuzovaly jeho představivost a když se domýšlel, co všechno může ležet za blízkou zdí, připadal si jako divoké zvíře, které cítí past.

“Tady!” dívka konečně našla skryté pero a ve zdi černě zazíval čtvercový otvor. Pak vykřikla: “Sete!” a když se Conan otočil k ní, viděl obrovskou černou ruku, která se jí sevřela ve vlasech. Pak byla dívka vyzvednuta nelidskou silou a hlavou napřed zmizela v otvoru. Conan se ji pokusil zachytit, ale marně. Cítil, jak mu prsty sklouzly po její nahé paži, dívka vzápětí zmizela a otvor se zavřel. Jen za zdí bylo slyšet tlumené zvuky zápasu, slabý výkřik a dunivý smích, divoký a zlomyslný.

3. V sevření černých rukou

S hrubou kletbou se Conan rozmáchl a jílcem meče zasadil drtivý úder do místa, kde zmizel tajný vchod. Skryté dveře nepovolily a Conanovi bylo jasné, že budou z druhé strany dobře zajištěny. Otočil se a vrhl se k jedněm dveřím ze slonoviny. Než pozvedl meč, aby rozbil ozdobnou výplň, zkusil kliku levou rukou. K jeho údivu se bezhlučně otevřely a on stál v ústí dlouhé chodby, která se obloukem ztrácela v šeru, osvětlována jen slabou září kadidelnic, stejných jako v chrámu. V rámu dveří byla vidět těžká, zlatá závora a Conan ji lehce přejel špičkami prstů. Jenom muž, jehož smysly byly stejně bystré jako smysly vlka, mohl ucítit na závoře teplejší místa. Na to závoru někdo sahal – odsunul ji – před několika vteřinami. Celá záležitost Conanovi připadala víc a víc jako promyšlená past. Měl počítat s tím, že Totrasmek bude vědět, když někdo vstoupí do chrámu.

Když tedy vstoupí do chodby, vstoupí také do pasti, kterou mu kněz připravil. Ale Conan neváhal. Tam někde vevnitř, v slabě osvětlených místnostech byla zajatá Zabibi. Podle toho, co věděl o knězích Hanumanových, byl si jist, že potřebuje nutně pomoc. Conan se kočičím krokem plížil chodbou, připraven udeřit doprava i doleva.

Po jeho levici se v obloucích rýsovaly dveře v pravidelných vzdálenostech. Zkoušel jedny po druhých. Všechny byly zamčeny. Ušel asi pětasedmdesát kroků, když chodba zahnula obloukem doleva tak, jak dívka popisovala. Ve vrcholu oblouku byly další dveře a ty se pod tlakem jeho ruky otevřely.

Vstoupil do široké, čtvercové komnaty, která byla osvětlena lépe než chrám a chodby. Zdi byly z bílého mramoru, podlaha ze slonoviny, strop z rytého stříbra. Viděl divany potažené drahým saténem, zlatem vykládané podnožky ze slonoviny a uprostřed místnosti oválný stůl, zhotovený z jakéhosi lesklého kovu. Na jednom z divanů se povaloval člověk a hleděl ke dveřím, přímo na Cimmeřana. Zasmál se, když na něj Conan vrhl udivený pohled.

Muž měl na sobě jen bederní roušku a řemínkové sandály, vysoko šněrované. Měl tmavohnědou až černou pleť, nakrátko ostříhané kudrnaté vlasy. Tmavé, těkavé oči zdůrazňovaly povýšený výraz jeho obličeje. Co do objemu a mohutnosti byl až děsivě obrovský. Na gigantických končetinách se mu při sebemenším pohybu vzdouvaly a převalovaly pletence svalů. Jeho ruce byly největší, jaké kdy Conan viděl. Pyšná sebedůvěra, pramenící z obrovské fyzické síly čišela z každého jeho pohybu.

“Proč nejdeš dál, barbare?” zvolal uštěpačně s přehnaně zdůrazněným gestem pozvání.

Conanovy oči začaly plát nebezpečným svitem. Pomalu vstoupil do místnosti, meč připravený k ráně.

“A ty jsi k čertu kdo?” zavrčel.

“Já jsem Baal–Pteor,” odpověděl muž. “Kdysi dávno a v jiné zemi jsem míval ještě jiné jméno, ale tohle jméno je lepší. A proč mi to Totrasmek dal, to ti poví každá chrámová služebnice.”

“Takže ty mu děláš hlídacího psa!” ušklíbl se Cimmeřan. “Dobrá, k čertu s ním i s tebou, ty hnědá kůže. Kde je to děvče, které jsi sem zatáhl tou svou špinavou prackou?”

“Můj pán si s ní trochu pohraje,” zasmál se Baal–Pteor. “Poslouchej!”

Ze dveří, ležících přímo proti těm, kterými Conan vstoupil, zazněl ženský výkřik, slabý a ztlumený vzdáleností.

“Ty mizerný grázle!” Conan postoupil o několik kroků k těmto dveřím, ale pak se zastavil a otočil s nejistým pocitem. Baal–Pteor se mu smál do očí a v tom smíchu bylo cítit hrozbu tak zřetelnou, že se Conan zachvěl. Před očima se mu mihl rudý závoj vražedného šílenství.

Vykročil k Baal–Pteorovi, kotníky pravé ruky svírající meč bílé. Náhle na něj hnědý muž něco rychlým pohybem hodil – zářící krystalovou kouli, která vrhala tisíce odlesků v pochmurném světle.

Conan se instinktivně sehnul, ale koule se jakoby zázrakem zastavila ve vzduchu nedaleko jeho tváře. Nespadla na zem. Visela ve vzduchu jakoby zavěšená na neviditelném vlákně asi půldruhého metru nad zemí. Zatímco na ni Conan v úžasu hleděl, začala se nejprve pomalu, ale pak stále rychleji točit. A jak se otáčela, současně rostla, zvětšovala a její jádro se zamlžilo. Nakonec vyplnila celou místnost. Pohltila ho. Ztratil se nábytek, zdi i posměšný úšklebek na tváři Baal–Pteorově. Conan byl ztracen v oslepujících záblescích namodralého svitu, pohybujícího se závratnou rychlostí.

Děsivý vítr zavyl okolo Conana, opřel se do něj plnou silou, pokoušel se jej srazit na kolena a vtáhnout do lesklého víru šílenství, který se před ním bláznivě točil.

S přidušeným výkřikem se Conan vrhl zpět až za zády ucítil pevnou zeď. V okamžiku, kdy se jí dotkl, iluze zmizela. Obrovská, vířící koule se ztratila jako propíchnutá bublina. Conan byl zpět v místnosti se stříbrným stropem, kolem nohou se mu vinuly obláčky jakési podivné mlhy a na divanu viděl povalujícího se Baal–Pteora, který se otřásal tichým smíchem.

“Ty synu prašivé čubky!” Conan se na něj vrhl. Mlha zavířila, zvedla se od podlahy a zaclonila mu výhled na obrovské, hnědé tělo. Conan se zapotácel v převalujícím se mraku, který jej oslepoval a měl pocit, že se ztrácí v neznámu. Pak se pokoj, hnědý obr i mlha náhle ztratili. Stál sám ve vysokém rákosí bahnitého močálu a řítil se na něj divoký býk se skloněnými rohy. Bleskově se vyhnul srpovitě zahnutým rohům ostrým jako břitva, vnořil meč za levou přední nohu zvířete a pocítil, jak pronikl žebry i srdcem. Vtom už to nebyl býk, který zmíral v bahnité vodě, ale obrovský, hnědý Baal–Pteor. S kletbou mu Conan uťal hlavu, ta se ale vymrštila ze země a zakousla se mu do hrdla dlouhými, zvířecími tesáky. Ani s nasazením všech sil si ji Conan nemohl od hrdla odtrhnout, dusil se a téměř odléval. Pak se ozval divný, pronikavý svistot, který jakoby zanikal v nezměrných prostorech vesmíru, pak Conanem pronikl náraz nezměrné, nepozemské síly a byl zpět.

Stál opět v místnosti s Baal–Pteorem, kterému seděla hlava pevně na ramenou a který se mu z lehátka očividně posmíval.

“Hypnóza!” zahučel Conan, přikrčil se a doširoka se rozkročil.

Oči mu plály. Ten hnědý pes si s ním jen pohrával! Bavil se na jeho účet. Ale tyhle hlouposti, tyhle dětské hrátky s mlhou a stíny myšlenek mu nemohou ublížit. Je třeba pouze skočit dopředu, udeřit a z toho oddaného ministranta bude jen mrtvola ležící v prachu u Conanových nohou. Tentokrát se nedá ošálit žádným stínovým zjevením. Ale přeci se dal.

Za ním se ozvalo krev zmrazující zavrčení. Jediným bleskovým pohybem se otočil a ťal po leopardovi, který se krčil ke skoku na oválném stole. Ve chvíli, kdy zvíře zasáhl, představa zmizela a čepel s ohlušujícím nárazem zasáhla sklovitě lesklou desku. Okamžitě si uvědomil, že něco není v pořádku. Čepel pevně ulpěla na stole! To už nebylo žádné mámení smyslů. Stůl byl obrovským magnetem. Uchopil rukojeť pevně oběma rukama, když jej hlas, který mu zazněl přímo za zády, přiměl k otočení. Hleděl přímo do očí hnědému obrovi, který konečně opustil své pohodlné lůžko. Baal–Pteor se před ním tyčil v sebevědomém postoji. Byl o maličko vyšší než obrovský Cimmeřan a mnohem těžší. Byl jako děsivé zosobnění hrubé síly. Mohutné ruce byly nepřirozeně dlouhé a gigantické dlaně se pomalu otvíraly a zavíraly, jakoby bez vědomí jejich majitele. Conan pustil meč a bez jediného slova pozoroval svého protivníka přivřenýma očima.

“Chci tvoji hlavu, Cimmeřane!” zařval Baal–Pteor, “připravím tě o ni holýma rukama, ukroutím ti ji jako kohoutovi. Tak synové Khosaly nabízejí své oběti Yajurovi. Barbare, před tebou stojí škrtič z Yota–Pongu! Byl jsem jako dítě vybrán Yajurovými knězi a od malička, jako dítě, chlapec, jinoch a konečně muž jsem byl cvičen v umění, jak zabíjet holýma rukama. Neboť jen takové oběti přijímá Yajur! Miluje krev, a proto ani kapka nesmí uniknout z žil jeho oběti, aby dostal vše, co mu náleží. Když jsem byl dítě, dávali mi nemluvňata, která jsem dusil, když jsem byl chlapcem, škrtil jsem mladé dívky. Jako mladík jsem se cvičil na ženách, starcích a nedospělých chlapcích. Teprve když jsem přestoupil práh mužství, dostal jsem dospělého muže a toho jsem s pýchou obětoval na oltáři Yota–Pongu. Léta jsem tak nabízel oběti Yajurovi. Stovky krků praskly pod stiskem těchto prstů,” a zahýbal prsty před Cimmeřanovýma planoucíma očima. “Proč jsem musel prchnout z Yota–Pongu, abych se stal Totrasmekovým služebníkem, do toho ti nic není. Za chvilku překročíš práh pekla a tam není zvědavosti! Khosalští kněží, Yajurovi škrtiči jsou tak silní, že se o tom obyčejným lidem ani nezdá. A já, já jsem byl silnější, mnohem silnější, než kterýkoliv z nich! Těmato rukama, barbare, ti zakroutím krk!”

S rychlostí dvou útočících kober vyletěly hnědé ruce a sevřely se Conanovi na hrdle. Cimmeřan se nepokusil ani uhnout, ani ruce odrazit, ale jeho vlastní ruce sevřely býčí šíji obrovského Khosalana. Baal–Pteorovy oči se údivem rozšířily, když ucítil pod prsty silné provazce svalů, které chránily barbarův krk. Se zavrčením napnul svou nadlidskou sílu a pletence svalů a šlach vystoupily na mohutných pažích. Pak mu však ze rtů uniklo přidušené zalapání po dechu a to v okamžiku, kdy se Conanovy prsty na jeho krku sevřely. Na okamžik tam oba stáli nehybně jako sousoší, obličeje zkřivené nesmírným úsilím a s pulzujícími žílami, které jim vystupovaly na spáncích. Conanovy rty náhle odhalily bílé zuby v divokém úšklebku. Oči Baal–Pteorovy se jakoby rozostřily a pomalu se v nich objevovalo nesmírné překvapení spolu se zábleskem strachu. Oba muži stáli jako vytesaní z kamene, jen svaly na pažích a široce rozkročených nohách se chvěly nadlidským úsilím. Oba však obklopovala aureola síly, síly, která překračovala lidská měřítka, síly, která mohla vyvracet stromy a drtit lebky býků.

Náhle mezi Baal–Pteorovými pootevřenými rty unikl hlasitý stěn. Jeho tvář začala červenat. Oči mu teď zřetelně naplnil strach. Zdálo se, že mu svaly už už protrhnou napjatou kůži paží a ramen, ale svaly Cimmeřanova mohutného krku nepovolily. Cítil je pod svými prsty tvrdé jako sametem obalená ocelová lana. Zato jeho vlastní maso se bortilo pod železným stiskem Cimmeřanových prstů, které se nořily stále hlouběji povolujícími svaly, blíž krční tepně a dýchací trubici.

Sošná nehybnost dvojice byla náhle porušena divokým pohybem, když se Khosalan začal kroutit a svíjet v marném pokusu o vyproštění. Pustil Conanův krk, uchopil jej za zápěstí a pokoušel se odtrhnout od svého krku tyto neúprosné prsty.

Náhlým pohybem jej Conan zatlačil zpět tak, že Baal–Pteor narazil křížem na hranu magnetického stolu. Přes jeho okraj ho pak začal pomalu ohýbat dozadu, víc a víc, až Khosalanova páteř hrozila prasknutím.

Conanův smích byl nelítostný a zazvonil jako ocelový kruh.

“Hlupáku,” téměř zašeptal, “řekl bych, že jsi ještě nikdy v životě nenarazil na opravdového seveřana. Považoval ses za silného, protože jsi dokázal zlomit vaz zženštilým mužům civilizovaných zemí? Těm ubohým slabochům, kteří mají svaly jako zpuchřelé provazy? Při krvi mých předků! Musel bys zlomit vaz divokému cimmerskému býku, aby ses mohl považovat za silného! Já jsem to dokázal dřív, něž mne přijali mezi muže! A dělal jsem to takhle!”

S divokým trhnutím zkroutil Baal–Pteorovu hlavu s takovou silou, že vytřeštěná tvář hnědého obra se otočila dozadu, přes levé rameno a páteř praskla jako trouchnivá větev.

Conan pustil bezvládné tělo na zem a obrátil se zpět ke svému meči. Uchopil jílec oběma rukama a pevně se rozkročil. Po mohutné hrudi mu stékaly pramínky krve z ran, které mu způsobily na krku Baal–Pteorovy nehty. Černou hřívu měl slepenou potem, krůpěje potu se mu perlily i na obličeji. Hrudník se mu divoce zvedal. Přesto, jak zesměšňoval Baal–Pteorovu sílu, nelidský Khosalan byl pro Conana víc než důstojným soupeřem. Poprvé v životě narazil Cimmeřan na někoho, kdo se mu silou téměř vyrovnal. Nečekal, až se vydýchá, ale napjal všechnu svou sílu a mohutným trhnutím osvobodil meč ze zajetí magnetické síly. V následujícím okamžiku už otvíral dveře, za kterými předtím zazněl výkřik. Ocitl se v další úzké chodbě, lemované po obou stranách stejnými dveřmi ze slonoviny, jako v hlavní chodbě. Na konci přepažoval chodbu sametový závěs. Za ním se ozývaly divoké tóny ďábelské melodie, jakou Conan ještě v životě neslyšel ani v nejhroznějších snech. Vpleteny v tyto příšerné tóny se ozývaly udýchané, hysterické vzlyky že ny. Conan stiskl pevně meč a neslyšně jako kočka se rozběhl chodbou.

4. Tanči, děvče, tanči!

Když byla Zabibi vtažena za vlasy tajným vchodem do místnosti za zdí, první, co ji v nesouvislých myšlenkách napadlo, bylo, že nastala hodina její smrti. Instinktivně zavřela oči a čekala, kdy dopadne smrtelný úder. Místo toho s ní však někdo divoce smýknul na mramorovou podlahu, takže si odřela kolena a bok. Pomalu otevřela oči a opatrně se rozhlédla kolem. V té chvíli se za stěnou ozval tlumený náraz jakéhosi těžkého předmětu. Nad sebou spatřila hnědého obra, oděného jen bederní rouškou a u protější stěny místnosti, ve které se ocitla, seděl na lehátku tučný, zavalitý muž, s buclatýma, bílýma rukama, jehož oči připomínaly oči hada. Zeď za ním byla zakryta drahocenným sametovým závěsem. Po těle jí přeběhl mráz, protože toto byl Totrasmek, Hanumanův nejvyšší kněz, který už po léta opřádal Zamboulu lepkavými pavučinami své moci.

“Barbar se pokouší prorazit si cestu násilím,” řekl Totrasmek s posměchem. “Ale závora vydrží!”

Dívka si všimla široké, zlaté závory, která zajišťovala tajné dveře zevnitř. Závora i její ložiska by musely vydržet i nápor slona.

“Běž a otevři mu jedny z dveří, Baal–Pteore,” přikázal Totrasmek, “pak ho zab ve čtvercové místnosti na druhém konci chodby!”

Khosalan se hluboce uklonil a vyšel jedněmi z četných bočních dveří. Zabibi povstala a upřela vystrašené oči na kněze, jehož zrak zálibně spočíval na jejím nahém těle. To jí nevadilo, zamboulská tanečnice byla na nahotu zvyklá. Ale krutost, která mu vyzařovala z očí, ji rozechvěla po celém těle.

“Takže jsi za mnou opět přišla potěšit mě v mé samotě, co krasavice?” zapředl s předstíranou náklonností, “je to pro mne neočekávaná čest! Měl jsem pocit, že se ti tu při poslední návštěvě příliš nelíbilo a ani jsem se neodvážil doufat, že bys přišla ještě jednou. A přitom jsem se snažil ze všech svých chabých sil, abys tady zažila něco zajímavého!”

Zamboulské tanečnice se neumí červenat, ale v Zabibiných rozšířených očích se objevil záblesk hněvu, nikoliv strachu.

“Ty tlusté, odporné prase! Dobře víš, že tady nejsem proto, že bych k tobě chovala tu sebemenší náklonnost!”

“Jistě,” zasmál se škodolibě Totrasmek. “Vlezla jsi sem jako ovce, plížila ses nocí s hloupým barbarem, který mi měl podříznout krk! Proč usiluješ o můj život?”

“Ty dobře víš proč!” vykřikla, protože věděla, že je marné zapírat.

“Myslíš na svého milence,” znovu se zasmál. “Řekl bych podle toho, že jsi se pokusila připravit mě o život, že tu výtečnou drogu, kterou jsem ti dal, skutečně zhltnul! Konečně, vždyť sis o ni řekla. A neposlal jsem ti snad to, co sis přála, z čisté lásky, kterou k tobě chovám?”

“Chtěla jsem jen něco, po čem by na pár hodin usnul,” řekla zatrpkle. “A ty? Tvůj služebník mi přinesl drogu, po které propadl záchvatu šílenství. A já byla tak hloupá, že jsem ti důvěřovala! Měla jsem vědět, že všechno to okázalé přátelství je pouze lež a klam, kterým zastíráš svou nenávist a pomstychtivost.”

“Pročpak jsi vlastně chtěla svého milence uspat?” odpověděl otázkou. “Chtěla jsi mu ukrást tu jedinou věc, kterou by ti nikdy a za nic na světě nedal. Prsten s kamenem, kterému se říká Khoralská hvězda – prsten ukradený ophirské královně, která by zasypala zlatem a drahými kameny každého, kdo by jí šperk vrátil. Nikdy by ti prsten dobrovolně nedal, protože ví, jaké kouzlo prsten skrývá. Když člověk ví, jak s ním zacházet, má ve své moci srdce každé osoby opačného pohlaví. Chtěla jsi mu prsten sebrat, protože jsi měla strach. Strach z toho, že dvorní mágové to tajemství odhalí a on tě opustí, aby se vydal dobývat ženy, které vládnou královstvím tohoto světa. Ty bys šperk prodala zpět ophirské královně, která umí využít jeho moci a ta by jej zase použila proti mně. Tak to udělala už v minulosti, než jí prsten ukradli.”

“A proč jsi prsten chtěl ty?” zeptala se zachmuřeně.

“Vím, jak využít jeho sílu. Síla mého čarodějného umění by se zdvojnásobila!”

“Tak dobře, konečně jsi dosáhl svého. Dostal jsi, co jsi chtěl.”

“Cože? Co tím myslíš? Já prsten přeci nemám!”

“Proč se unavuješ lhaním?” odsekla zlostně. “Když mě vyhnal z domu a hnal se za mnou, měl prsten na ruce. Když jsem jej pak našla, už byl prsten pryč. Tvůj sluha jistě pozoroval dům a když jsem uprchla, musel mu ho vzít. K čertu s prstenem. Chci svého milence zpět, zdravého jako byl předtím. Ty jsi dostal prsten a potrestal jsi nás oba. Proč mu teď nevrátíš jeho myšlenky a příčetnost? Dokážeš to vůbec?” V jejím hlase zazněl úzkostlivý tón.

“Samozřejmě,” ujistil ji a očividně se pásl na jejích nesnázích. Ze záhybů volného roucha vytáhl malou fialu. “Toto je šťáva zlatého lotosu. Když ji tvůj milenec vypije, vrátí se mu plné vědomí. Ano, já dovedu být milosrdný. Oba jste mnou opovrhovali a tupili jste mne a ne jednou, ale mnohokrát. On se stále stavěl na odpor mým přáním a plánům. Ale já budu milosrdný. Pojď a vezmi si ten lék,” natáhl k ní ruku s fialou.

Dívka hleděla na Totrasmeka a chvěla se touhou uchopit ampulku, zároveň se však obávala, že jde o krutý žert. Opatrně se přiblížila s nataženou rukou, už už se dotýkala vytouženého předmětu, když se kněz krutě zasmál a uhnul rukou z jejího dosahu. Na rty se jí drala kletba, když ji jakási nehlučná hrozba přinutila obrátit oči vzhůru. Od zlaceného stropu padaly čtyři oblé mísy v barvě nefritu. Přikrčila se, ale žádná z nich ji nezasáhla. Padly okolo ní a jejich střepy vytvořily vrcholy čtverce, v jehož středu stála. Pak vykřikla. A znovu. Protože v každé hromádce střepů se zvedla hlava kobry s rozšířeným krkem. Jedna z nich vzápětí zaútočila na její nahé nohy. Instinktivně uskočila stranou a tím se dostala na dosah hada v protějším rohu a opět musela bleskově reagovat, aby se vyhnula útoku odporné plazí hlavy.

Byla polapena v děsivé pasti. Všichni čtyři hadi se vztyčenými hlavami neúnavně útočili na její chodidla, kotníky, lýtka, stehna i boky, prostě na každou část jejího nádherného těla, které se ocitlo v jejich dosahu. Přitom se hadi nepohnuli ani o píď z místa. Nemohla je ani přeskočit, ani proběhnout mezi nimi do bezpečí. Mohla se pouze točit a uskakovat a prohýbat tělo, aby se vyhnula jejich útokům. Pokaždé se však dostala na dosah jiného hada, takže byla nucena udržovat se neustále v bleskovém pohybu. Prostor, ve kterém se mohla pohybovat, byl velmi omezený a hadí hlavy nad rozšířenými klobouky ji neustále ohrožovaly. Jedině nejlepší z proslulých zamboulských tanečnic mohla přežívat v tomto ďábelském čtverci.

Proměnila se v pohyb sám. Hadí hlavy ji míjely často jen o vlas. Byl to děsivý souboj, ve kterém stála rychlost jejích nohou, paží, myšlenek a tanečního umění proti nepředstavitelné rychlosti šupinatých netvorů, které její nepřítel vyčaroval doslova ze vzduchu.

Odněkud se ozvaly vysoké a tlumené tóny podivné, zlé melodie, které se mísily s nepřátelským sykotem útočících kober. Melodie připomínala svistot nočního větru v prázdných očních důlcích vybělené lidské lebky. I při vší hrůze si tančící dívka náhle uvědomila, že hadi už neútočí náhodně, ale řídí se vysokými tony příšerné hudby. Jejich hlavy se pohybovaly podle podivného, ale pravidelného systému a nutily tak její tělo točit se, skákat a prohýbat v určitém rytmu. Divoký pohyb, kterým vířila, byl směsí vynucených tanečních figur, proti kterým by se ta nejnestoudnější zamboulská tarantela zdála být tancem klidným a počestným. Zabibi, které se zvedal žaludek studem a ponížením jakoby zdálky slyšela nenávistný a zlomyslný smích svého mučitele.

“To je kobří tanec, má milovaná,” smál se Totrasmek. “Tak tančívaly před dávnými časy panny zasvěcené Hanumanovi. Pochybuji však, že se někdy před jeho zrakem objevila taková rychlost, krása, půvab a ženskost! Tanči, děvče, tanči! Jak dlouho se vydržíš vyhýbat zubům jedovatého národa? Minuty? Hodiny? Stejně se nakonec unavíš. Tvá malá chodidla začnou klopýtat, tvé dlouhé nohy ztratí jistotu, tvé půvabné boky se budou pohybovat pomaleji. Pak se jedované zuby mých služebníků zaboří do bílé pokožky…”

Závěs za jeho zády se zavlnil, jakoby závanem silného větru a Totrasmek zavyl jako divoký pes. Oči se mu rozšířily a rukama křečovitě sevřel dlouhou, ocelovou čepel, která se mu náhle vynořila z hrudi.

V tom okamžiku hudba zmlkla. Dívka se omámeně zapotácela, vypadla z rytmu a v hrůze vykřikla. Očekávala pronikavou bolest, způsobenou ostrými hadími zuby. V okamžiku, kdy se Totrasmek zřítil z lehátka na koberec, čtyři kobry se změnily ve čtyři proužky modravého dýmu, který neškodně stoupal ke stropu.

Zpoza závěsu vyšel Conan a do bohatě zdobené látky si klidně utřel meč. Pozoroval celou scénu už chvíli škvírou mezi polovinami závěsu, viděl pouze dívku, tančící mezi čtyřmi spirálami modravého dýmu a záda muže, který se dívce jízlivě vysmíval. Věděl, že ubožačka vidí úplně něco jiného a jednal. Ani čaroděj neodolá dobré oceli, jak Conan v duchu spokojeně konstatoval.

Zabibi klesla na zem, ale ve chvíli, kdy k ní Conan vykročil, potácivě se vztyčila, přestože se jí dlouhé nohy ještě chvěly vyčerpáním.

“Fiálu,” vydechla, “tu fiálu!”

Totrasmek stále svíral v tuhnoucí, ruce skleněnou ampulku. Bezohledně mu ji vytrhla ze sevřených prstů a pak začala chvatně prohledávat jeho oděv.

“Co, k čertu, tak zoufale hledáš?” ptal se Conan.

“Prsten, prsten, který ukradl Alafdalovi. Musel mu ho ukrást, když se můj milenec šílený potuloval ulicemi Zambouly. U všech Setových ďáblů!”

Nakonec došla k závěru, že Totrasmek prsten nemá. Začala prohledávat celou místnost, párala potahy lehátek, strhávala závěsy a obracela všechny nádoby dnem vzhůru.

Pak se zarazila a odhodila si z čela pramen zpocených vlasů: “Zapomněla jsem na Baal–Pteora!”

“Ten už je v pekle a ani tam mu už nikdo zlomený vaz nespraví!”

Vyjádřila bez zábran silné nadšení nad touto novinkou, ale vzápětí divoce zaklela.

“Tady nemůžeme zůstat. Brzo se začne rozednívat. Nižší kněží se mohou v chrámu objevit každou chvíli a kdyby nás tady našli s touhle mrtvolou – lidé by nás roztrhali na kusy. Ani Turaniánci by nás nezachránili.”

Odsunula závoru na tajných dveřích a za chvíli už byli venku. Rychlými kroky se vzdalovali od tichého čtverce, v jehož středu se zachmuřeně tyčil Hanumanův chrám.

Když o chvíli později procházeli úzkými, klikatými uličkami, položil Conan své společnici na rameno těžkou ruku.

“Nezapomínej na slíbenou odměnu…!”

“Nezapomněla jsem,” a obratně se mu vyvinula, “ale nejdřív musím vidět Alafdala!”

O několik minut později je vpouštěl černý otrok malými dvířky. Mladý Turaniánec ležel na lehátku, nohy a ruce spoutány sametovými šňůrami. Oči měl otevřené, ale byly to oči zdivočelého psa. Na rtech měl hustou pěnu. Zabibi se otřásla.

“Otevři mu ústa!” přikázala a Conanovy železné prsty úkol snadno provedly.

Zabibi vyprázdnila fiálu do Alafdalových úst. Výsledek byl téměř kouzelný. Mladý muž se okamžitě uklidnil a divoké světlo v očích mu pohaslo. Vzhlížel k dívce jakoby v silném zamyšlení, ale v jeho očích se pomalu začala objevovat inteligence a poznání. Pak v okamžiku usnul přirozeným spánkem vyčerpaného člověka.

“Až se vzbudí, bude zdráv,” řekla s jistotou a pokynula černému otrokovi.

S hlubokou úklonou jí vložil do dlaně těžký, kožený váček a pak jí přes ramena přehodil hedvábný plášť. Její chování se poněkud změnilo, když pokynula Conanovi, aby ji následoval ven z místnosti.

V oblouku, který se otvíral brankou do ulice se k němu otočila a narovnala se, plná jakési nové důstojnosti.

“Teď už ti musím říci pravdu,” řekla, “mé jméno není Zabibi. Jsem Nefertari. A on se nejmenuje Alafdal a není pouhým kapitánem stráží. Je to Yungir chán, zamboulský satrapa…”

Conan neřekl ani slovo. Jeho tmavá, zjizvená tvář se ani nepohnula.

“Lhala jsem ti, protože jsem si netroufla odhalit pravdu nikomu,” pokračovala. “Byli jsme sami, když chána přepadl první záchvat šílenství. Věděla jsem o tom jen já jediná. Kdyby se rozneslo, že vládce Zambouly je nepříčetný, začaly by vzápětí vzpoury a nepokoje, přesně, jak to Totrasmek, který nás chtěl zničit, naplánoval.

Teď vidíš, že odměnu, ve kterou jsi doufal, nemůžeš dostat! Vládcova milenka není – nemůže být pro tebe! Ale bez odměny nezůstaneš. Tady máš!”

Podala mu objemný váček, který převzala od černocha. Zvonil zlatem.

“Teď běž, a až vyjde slunce, přijď do paláce. Přesvědčím chána, aby tě jmenoval kapitánem palácové gardy. Ale pamatuj si, rozkazy budeš dostávat ode mne! Samozřejmě tajně. Tvůj první úkol bude prohledat Hanumanův chrám. Budeš samozřejmě hledat cokoliv, co by vás přivedlo na stopu vraha toho ubohého kněze. Ale ve skutečnosti budeš hledat Khoralskou hvězdu! Musí být ukryta někde v chrámu! A až ji najdeš, okamžitě mi ji přineseš! Tak a teď můžeš odejít,” dodala vznešeně.

Beze slova přikývl, beze slova se otočil a vykročil dolů ulicí. Dívka, která za ním hleděla si nemohla nevšimnout, že v držení jeho širokých ramen a jistém kroku svalnatých nohou, není jediná známka toho, že by ho její totožnost zarazila, nebo překvapila.

V okamžiku, kdy Conan zahnul za nejbližší roh, změnil směr cesty a zrychlil krok. Za malou chvíli dorazil do té městské čtvrti, jejíž hlavní částí byl koňský trh. Tam bušil na jedna vrata tak dlouho, až se v jednom okně v prvním patře objevilo nejprve světlo a pak vousatá tvář. Majitel se za použití šťavnatých výrazů vyptával, co znamená toto noční vyrušení.

“Chci koně,” dožadoval se Cimmeřan, “nejrychlejšího koně jakého máš na prodej!”

“V noci nikomu neotvírám!” zavrčel obchodník.

Conan zazvonil zlatem v měšci.

“Ty otroku syna čubky! Nevidíš, že jsem bělejší než ty a sám. Pojď dolů a pospěš si, nebo při Cromovi ti ta vrata rozbiju!”

Za krátkou chvíli nato už Conan seděl na krásném, kaštanovém hřebci a projížděl Zamboulou na západ, k domu Arama Bakshe.

Když dorazil k cíli, a zahnul do průchodu mezi zdí, která chránila hlavní budovu a zahradu datlových palem, ale nezastavil u hlavní brány. Zajel až k severovýchodnímu rohu budovy, zahnul podle severní zdi a zastavil se až u severozápadního rohu. Tam nerostly žádné vysoké stromy, ale nevysoké křoví v hustých chumáčích. Conan seskočil a k jednomu z nich přivázal koně. Právě, když se chystal vylézt na koně, zachytil jeho ostrý sluch zvuk hlasů, doléhajících ze silnice.

Rychle vytáhl nohu ze třmene, odplížil se k rohu budovy a opatrně vyhlédl. Tři muži kráčeli po cestě k palmovému hájku a podle charakteristické chůze snadno poznal, že jsou to černoši. Při jeho tichém zavolání se zastavili a srazili se do pevného hloučku, když se k nim přiblížil s taseným mečem v ruce. Bělma jejich očí blýskala ve světle hvězd. Ve tvářích se jim zračila divoká, zvířecí touha, ale dobře věděli, že jejich tři obušky by byly jen slabou zbraní proti těžkému meči a Conan to věděl také.

“Kam jdete?” zeptal se přímo.

“Jdeme pomoci našim bratrům uhasit oheň tam v hájku,” zněla neochotná odpověď. “Aram Baksh nám slíbil dlouhého vepře na dnešní večer, ale lhal. V lapacím pokoji jsme našli jen jednoho z našich bratrů – mrtvého. Dnes v noci zůstaneme hladoví!”

“A já myslím, že ne!” po Cimmeřanově tváři přeletěl vlčí úsměv. “Aram Baksh vám toho muže dá. Vidíte támhlety dveře?”

Ukázal na malou branku, okovanou železnými pásy, zasazenou uprostřed západní zdi.

Opatrně ustupoval, až se dostal z dosahu nebezpečných obušků, pak se otočil a zmizel za rohem zdi. Když došel ke svému koni, zastavil se, aby zjistil, zda černoši nejdou za ním. Pak se vyšvihl na koně a zvedl se tak, že stál na sedle. Nejistého koně uklidnil několika tichými slovy. Natáhl se a prsty se zachytil za hřeben zdi. Tiše se pak vytáhl nahoru, a pozorně si prohlížel celkovou situaci, zdí a domu. Hospoda byla postavena v jihozápadním rohu obvodové zdi. Zbytek prostoru byl pokryt zahradou a keřovitým podrostem. Nikde neviděl známky života. Hospoda byla temná a tichá a bylo vidět, že všechna okna a dveře jsou zavřeny a zajištěny.

Conan věděl, že Aram Baksh spí v místnosti, jejíž okna vedou do cypřiši ohraničeného prostoru ústícího k brance v západní zdi. Jako stín se proplížil mezi stromy a v následujícím okamžiku lehce zaklepal na dveře vyhlédnutého pokoje.

“Arame!” zasyčel Conan. “Černoši přelezli zeď!”

Téměř okamžitě se dveře otevřely, ve světlém obdélníku se objevil hospodský, oblečený jen v noční košili a s dlouhou dýkou v ruce.

Natáhl krk a v šeru pohlédl do Cimmeřanova obličeje.

“Co je to za divokou historku… Ty?!”

Conanovy pomstychtivé prsty zadusily výkřik, který se mu dral z hrdla. Padli společně na podlahu a Conan stačil vykroutit dýku z ruky svého protivníka. Pak se v měsíčním světle zableskla čepel a vytryskla krev. Aram Baksh vydával podivné, nelidské zvuky a bublání ústy plnými krve. Conan ho pozvedl na nohy, znovu zablesklo ostří a většina Aramova dlouhého, černého plnovousu padla na zem.

Conan stále svíral pevně hrdlo svého protivníka, protože člověk může neartikulovaně křičet i s vyříznutým jazykem. Pak jej vyvlekl ven z temné místnosti a průchodem, stíněným cypřiši k železem okované brance ve vnější zdi. Jednou rukou zvedl závoru a otevřel branku dokořán. Za ní se objevily tři tmavé stíny, jak tři černí supové, čekající na kořist. Do jejich nedočkavých rukou postrčil Conan svého zajatce.

Z hrdla Arama Bakshe se ozval příšerný výkřik, částečně zdušený krví, ale v budově se nic nepohnulo. Lidé, kteří tam žili, byli zvyklí na výkřiky, ozývající se za nocí zvenku. Aram Baksh bojoval jako šílenec. Hrůzou rozšířené oči upíral se zoufalým výrazem Conanovi do tváře. Nenašel v ní jediný stín slitování. Conan myslel na zástupy nešťastníků, kteří zašli děsivým koncem pro nesmírnou hrabivost tohoto muže bez srdce.

Černoši a jejich kořist se v jediném chumlu vzdalovali po cestě za polohlasných výkřiků a rozčileného hovoru. Jak mohli černoši poznat v té polonahé, krví zastříkané postavě s krátkým strništěm černých vousů na bradě, která vydávala jen nesrozumitelné výkřiky, pyšnou postavu zámožného Arama Bakshe?

Zvuky zápasu doléhaly ke Conanovi stojícímu vedle branky ještě ve chvíli, kdy chumel postav zmizel mezi prvními palmami hájku.

Conan zavřel branku zevnitř, vrátil se ke svému koni, nasedl a vydal se na západ, do pouště. Širokým obloukem objížděl pochmurný palmový háj. Za jízdy vyjmul z opasku prsten, ve kterém zářil ve svitu hvězd obrovský kámen jiskřivým světlem. Pozvedl jej a v obdivu s ním otáčel sem a tam před očima. Dobře napěchovaný váček zlatých mincí mu tiše cinkal u opasku jako příslib budoucího bohatství.

“Zajímalo by mě, co by řekla, kdyby věděla, že jsem je poznal hned v prvním okamžiku. Nefertari a Yungir chán! A o Khoralské hvězdě slyšel kdekdo. A já o ní vím dokonce víc, než ti ostatní. Chtěl bych být u toho, až jednou uhádne, že jsem mu prsten stáhl z ruky, když jsem jej tam na ulici svazoval jeho vlastním opaskem, ha! Ale s náskokem, jaký už teď mám, by mě stíhali marně!”

Ohlédl se k tmavému chomáči palem, mezi jejichž kmeny místy probleskovala rudá záře. Z těch míst se nocí neslo jakési nesrozumitelné, rytmické zaříkávání, naplněné divokým vzrušením. Do něj se vzápětí vpletl jiný zvuk. Zoufalý, neartikulovaný výkřik, šílené blábolení beze slov. Zvuk pomalu dozníval za Conanovými zády, když pod blednoucími hvězdami řídil svého koně k západu.

ĎÁBEL V ŽELEZO VTĚLENÝ

Po dobrodružstvích s obrovským diamantem, popsaných v povídkách Zamboulské stíny a Khoralská hvězda, navštíví Conan znovu nakrátko rodnou Cimmerii. Většina jeho přátel z minulosti je mrtvých a staré způsoby mu připadají ještě únavnější. Pak se k němu donesou zprávy o tom, že se zbytky kozáků spojily, znovu získaly svou původní sílu a jak jen mohou, znepříjemňují život králi Yezdigerdovi turanskému. Cimmeřan se okamžité vydá na jihovýchod.

Když dorazí k cíli, jeho jediným majetkem je meč a kůň, ale jak mezi kozáky, tak mezi členy Rudého bratrstva pirátů Vilajetského moře má spoustu přátel z minulých dob. Zanedlouho už proto pod jeho vedením operuje slušná armáda, složená z příslušníků obou skupin a kořist je lepší, než kdykoliv předtím.

1.

Rybář se přesvědčil, že má nůž v pouzdře volný. Byl to pohyb zcela bezděčný, protože to, čeho se bál, se nožem zabít nedalo. Dokonce ani strašlivým nožem Yuetshiů, dlouhou zahnutou čepelí s pilovitým ostřím, která mohla rozpárat člověka jediným úderem. Tady, na podivném ostrově Xapur, který se podobal tajemné pevnosti, nehrozilo nebezpečí v podobě zvířete nebo člověka.

Slezl útesy, prošel džunglí, která je ohraničovala, a teď stál uprostřed zbytků, které dokazovaly existenci zmizelého království. Mezi stromy vyčnívaly zbytky polámaných pilířů, dlouhé, polorozpadlé zdi se točily a ztrácely ve stínech a pod rybářovýma nohama odrážely tichý zvuk jeho kroků zvětralé a popraskané dlaždice, které bojovaly marný zápas s kořeny bujné vegetace.

Muž sám byl typickým příslušníkem své rasy, toho podivného lidu, jehož původ se ztrácí v šeru minulosti. Od nepaměti žil jejich rod v primitivních rybářských chýších na jižním pobřeží Vilajetského moře. Rybář byl rozložitý, měl mohutný hrudník a dlouhé, skoro opičí paže. V pase byl štíhlý, ale celou postavu nesouměrně doplňovaly krátké, křivé nohy. Tvář měl širokou, nízké čelo mu ustupovalo vzad a hlava byla porostlá hustými, rozcuchanými vlasy. Jeho jediným oblečením byl špinavý hadr, který mu na bedrech přidržoval opasek s nožem. To, že byl tady, dokazovalo, že se v něm probudila zvědavost a že je tedy méně tupý, než většina jeho soukmenovců. Xapur navštěvoval málokdo. Ostrov byl neobydlený, téměř zapomenutý, jeden z tisíců ostrovů, které svou zelení zdobily hladinu velkého vnitrozemského moře. Lidé jej pojmenovali Xapur – Opevněný, právě pro ty zříceniny pevnosti. Byly to zbytky jakéhosi dávného království, ztraceného a zapomenutého už v době, kdy se dobyvační Hybořané vydali k jihu. Nikdo nevěděl, kdo op racoval ty obrovské balvany. Jen mezi Yuetshii se vyprávěly mlhavé pověsti, které s jakousi podivnou logikou spojovaly v šeru dávných věků tento národ rybářů se zapomenutým ostrovním královstvím.

Uběhla však tisíciletí od doby, kdy by byl někdo z Yuetshiů schopen porozumět významu těchto pověstí. Teď už je opakují jako zaklínadlo, jako něco, co nedává smysl a co rty formulují z pouhého zvyku. Celé století nevstoupil žádný Yuetshi na půdu Xapuru. Pobřeží protilehlé pevniny tvořily v těchto místech neobydlené, rákosím porostlé močály. Celý dlouhý pás pobřeží ponechali lidé na pospas podivným šelmám, které se jako duchové pohybovaly rákosím. Vesnice, ze které rybář přicházel, ležela na pevnině, kus cesty dál na jih. Jeho křehké lodice se zmocnila bouře. Zahnala ji daleko od známých lovišť a v divoké noci, plné planoucích blesků a řvoucích vln, ji rozbila na úpatí rozeklaných útesů ostrova. Teď bylo ráno, obloha byla modrá a bezmračná a vycházející slunce měnilo kapky vody na mokrých listech v jiskřící diamanty. Muž vyšplhal na vrchol útesu, u jehož paty se krčil celou noc, právě proto, že byl zvědavý. V průběhu divoké noci si totiž všiml, že blesky, které bily do ostrova, doprovázelo tu a tam podivné du nění, které otřásalo celým ostrovem, a rozhodně nemohlo pocházet od bleskem zasaženého stromu.

Probudila se v něm zvědavost, která ho přivedla na vrcholky útesů. Teď konečně našel, co hledal, ale současně ucítil jakousi zvláštní, pudovou nejistotu, měl pocit skrytého, číhajícího nebezpečí.

Mezi stromy se tyčila pobořená budova podobná jakémusi chrámu, vybudovaná z obrovských kvádrů kovově šedého kamene, který se vyskytoval jen na ostrovech Vilajetského moře. Zdálo se nemožné, že je opracovaly a navršily na sebe lidské ruce. Rozhodně nebyly tyto obrovské stavby lidskou silou rozbořeny. Úder blesku však rozdrtil část tunových kvádrů jako sklo, jiné proměnil v hromady šedozeleného prachu a část chrámové kopule se pod jeho úderem zřítila.

Rybář přelezl trosky a nahlédl dovnitř chrámu. To, co uviděl, mu vnutilo na rty užaslý výkřik. Uvnitř, uprostřed zničené budovy se tyčil zlatý katafalk, obklopený úlomky zdiva a kamennou drtí, a na něm ležel muž. Jeho oblečení se skládalo z jakési suknice a šagrénového opasku. Černé vlasy, které mu padaly až na ramena, měl nad čelem sepnuty zlatou páskou. Na nahé svalnaté hrudi měl položenou podivnou dýku, která měla zahnutou čepel, rukojeť potaženou jemnou kůží a hlavici posázenou drahokamy. Velmi se podobala noži, který visel rybáři u boku. Jen ostří měla hladké a byla vyrobena nesrovnatelně dokonaleji.

Rybář po té zbrani nesmírně zatoužil. Ten muž byl samozřejmě mrtev, jistě byl mrtev už mnoho století. Ta budova nebyla chrámem, ale jeho hrobkou. Rybář nepřemýšlel o tom, jaké kouzlo uchovalo mrtvé tělo v tak dokonalém stavu, že se podobalo tělu živému. Neuvažoval o tom, jak je možné, že jeho končetiny jsou svalnaté a pleť hladká, tmavá kůže pružná. Nepříliš bystrý Yuetshiho mozek se zabýval jen jedinou myšlenkou. Zmocnit se zbraně, jejíž čepel se matně leskla na hrudi mrtvého.

Rybář sešplhal do kopule a bez zaváhání zvedl nůž z mužovy hrudi. A v okamžiku, kdy to udělal, stalo se něco podivného a strašného. Svalnaté, tmavé ruce se křečovité sevřely, víčka se zachvěla, zvedla a odkryla tak tmavé, uhrančivé oči, jejichž pohled zasáhl rybáře jako úder. Rybář uskočil a v hrůze upustil drahocennou zbraň. Muž na katafalku se posadil a rybář vykřikl úžasem nad jeho velikostí, která až teď skutečně vynikla. Podivný muž upíral na Yuetshiho hypnotické šikmé oči a v jeho pohledu nebyla žádná známka přátelství nebo vděčnosti. Svítil v nich divoký a nepřátelský plamen, stejný, jako hoří v očích tygřích.

Náhle muž vstal a vztyčil se nad rybářem jako ztělesněná hrozba. V tupém rybářově mozku nebylo místo pro strach, alespoň ne pro strach, který by postihl vzdělaného člověka, před jehož zraky byly popřeny základní zákony přírody. V okamžiku, kdy mu na ramena dopadly obrovské ruce, vytáhl rybář jediným plynulým pohybem svůj těžký nůž s pilovitým ostřím a udeřil zdola nahoru. Čepel narazila do svalnatého břicha podivného útočníka a se zazvoněním praskla, jakoby zasáhla železný sloup. Pak se obrovy ruce sevřely a svalnatý rybářův krk v nich praskl jako zpráchnivělá větev.

2.

Aga Jehungir, pán Khawarizmu a strážce pobřežních oblastí přelétl znovu pohledem zdobený pergamenový svitek s královskou Páví pečetí a vyrazil krátký, zatrpklý smích.

“Nuže?” zeptal se bez okolků jeho kancléř Ghaznavi.

Jehungir pokrčil rameny. Svým způsobem to byl hezký muž, na kterém ovšem byla vidět bezohledná pýcha spojená se vznešeným rodem a výjimečným společenským postavením.

“Král ztrácí trpělivost,” řekl. “V tom dopise, který mi píše vlastní rukou, si trpce stěžuje a vyčítá mi, že jsem zklamal při ochraně hranic. U Tarima, jestliže se mi v nejbližší době nepodaří uštědřit té stepní sebrance pořádnou lekci, bude mít Khawarizm brzo nového pána.”

Ghaznavi se v zamyšlení probíral dlouhým, prokvetlým vousem.

Yezdigerd, turanský král, patřil k nejmocnějším vládcům světa. V jeho paláci v obrovském přístavním městě Aghrapuru se kupilo bohatství mnoha vypleněných říší. Flotily jeho válečných galér pod rudými plachtami brázdily Vilajetské moře jako jezero. Tmaví Zamořané odváděli Yezdigerdovi daně, právě tak jako východní kothské provincie. Shemité se skláněli před jeho vládou až k Shushanu. Jeho armády rvaly hranice horké Stygie na jihu i zasněžené Hyperborey na severu. Jeho jezdci pronikli s pochodní a mečem na západ do Brythunie, Ophiru a Corinthie, dokonce až k hranicím Nemedie.

Stačilo jediné Yezdigerdovo slovo, aby pod kopyty koní turanských jezdců ve zlacených přilbách umírali lidé v polovině tehdejšího světa a opevněná města plála jako pochodně. Na přeplněných trzích otroků v Aghrapuru, Sultanapuru, Khawarizmu, Shahpuru a Khorusunu byly k dostání ženy za pouhé tři drobné stříbrňáky. Bílé Brythunky, žlutohnědé Stygijky, tmavovlasé Zamořanky, ebenové Kushitky, nebo Shemitky s olivovou pletí.

A přece, zatímco jeho rychlí jezdci udržovali cizí armády daleko od turanského království, na samotných hranicích země se mu vysmíval drzý nepřítel. Ta ruka, na které ještě nezaschla krev Turánců, ta ruka ještě začerněná popelem spálených turanských usedlostí, tahala za bradu nejmocnějšího panovníka světa.

Na nekonečných pláních mezi Vilajetským mořem a hranicemi nejvýchodnějších hyborských království se v posledních padesáti letech objevila nová rasa, nový druh obyvatel, společenství, které vzniklo z uprchlých či prchajících zločinců, uprchlých otroků, vojenských dezertérů, lidí, které sem zahnal zlý osud. Byla to pestrá směsice všech národností, někteří se na stepi narodili, jiní dorazili až z dalekých západních království. Říkalo se jim kozáci, což znamená odpadlíci.

Ti žili na širých pláních a uznávali jediné zákony – své vlastní. Oni jediní byli schopni zasadit citelné rány i vojskům velkého monarchy. Neúnavně útočili na turanské pohraničí, a když byli odraženi nebo ohroženi, ustupovali do rozlehlých stepí. Ve spojení s vilajetskými piráty, lidmi stejného ražení jako byli oni sami, pustošili pobřeží a přepadali obchodní lodě, které pluly mezi hyrkánskými přístavy.

“Jak mám ty vlky rozdrtit?” ptal se Jehungir. “Když je budu pronásledovat do stepí, riskuji, že buď odříznou a zničí mé oddíly, nebo že mi zmizí, a než se vojenské oddíly vrátí, vyplení za jejich nepřítomnosti půl pobřeží. A v poslední době jsou čím dál tím odvážnější.”

“To má na svědomí ten nový náčelník, který se mezi nimi objevil,” odpověděl Ghaznavi. “Víš, koho myslím.”

“To vím!” odpověděl Jehungir popuzeně. “Ten ďábel Conan! Je divočejší než kozáci sami a přitom lstivý jako horský lev!”

“Řekl bych, že u něj je to spíš instinkt divoké šelmy než inteligence člověka,” odpověděl Ghaznavi. “Kozáci jsou přece jen potomci civilizovaných lidí. Conan je divoch. Kdybychom se zbavili jeho, zasadili bychom kozákům těžký úder!”

“Ale jak?” dotíral na svého kancléře Jehungir. “Mnohokrát už si probojoval cestu z míst, kde by každého jiného čekala jistá smrt. A ať už je to chytrost nebo nějaký podivný smysl, vyhnul se i těm nejdůmyslnějším léčkám, které jsme na něj nastražili.”

“Každé zvíře i každý člověk má svou slabinu. Na každého se dá nalíčit past, do které padne,” prohlásil Ghaznavi. “Když jsme s kozáky vyjednávali o výši výkupného za zajaté, dobře jsem toho Conana pozoroval. Má velikou slabost pro ženy a silné nápoje. Dej dovést tu svou zajatkyni Oktávii.”

Jehungir zatleskal a lhostejný kushitský eunuch, socha z lesklého ebenu oblečená do hedvábných kalhot, se před Agou uklonil a odspěchal vyplnit jeho přání. Zanedlouho se vrátil a za zápěstí vedl vysokou, půvabnou dívku. Její světlé vlasy a jasně modré oči svědčily o tom, že je pravou příslušnicí své rasy. Napůl průsvitná tunika přepásaná v pase spíš zdůrazňovala, než skrývala obrysy jejího nádherného těla. Krásné oči odmítavě blýskaly a na rtech se jí usadil zatvrzelý výraz, nicméně v době svého zajetí už se naučila, že se musí rozkazům podrobit bezpodmínečně. Stála před svým pánem se svěšenou hlavou, dokud jí Jehungir nepokynul, aby si přisedla k němu na divan. Pak se s otázkou v očích obrátil ke Ghaznavimu.

“Musíme především Conana odlákat od kozáků,” začal náhle kancléř. “V současné době se jejich tábor rozkládá kdesi na dolním toku řeky Zaporosky. Ta krajina, jak víš, je divočina porostlá rákosím, bažinatá džungle, kde byla naše poslední trestná výprava rozsekána těmi ďábly na kusy.”

“Není pravděpodobné, že bych na to kdy zapomněl,” odpověděl suše Jehungir.

“Nedaleko pevniny tam leží neobydlený ostrov,” pokračoval Ghaznavi, “kterému se říká Xapur – Opevněný, protože jsou na něm zbytky jakýchsi prastarých staveb. Ten ostrov má jednu zvláštnost, pro kterou je pro náš cíl jako stvořený. Ostrov totiž nemá žádné pobřeží, ale jeho stěny se v podobě kolmých útesů vysokých stopadesát stop zvedají přímo z moře. Nevyleze po nich ani opice. Jediné místo, kde se může člověk dostat nahoru a dolů, je úzká stezka na západní straně. Podobá se starému, sešlapanému schodišti, které kdysi kdosi vytesal přímo do skály.”

“Kdyby se nám podařilo dostat Conana na ten ostrov samotného, mohli bychom na něj uspořádat lov, který by ovšem musel být dobře připraven. Lovili bychom ho s luky tak, jak lidé loví lvy.”

“Stejně by sis mohl přát modré z nebe,” odpověděl Jehungir netrpělivě. “Nebo si představuješ, že za ním pošleme posla a požádáme ho, aby vylezl na ten ostrov a tam na nás laskavě počkal?”

“Tak nějak si to skutečné představuju!” Když Ghaznavi spatřil nevěřící výraz na Jehungirově tváři, pokračoval. “Požádáme kozáky o další setkání, abychom mohli dohodnout další podrobnosti, které se týkají zajatců. Jako místo setkání určíme okraj stepi v místě, kde stojí pevnost Ghori. Jako obvykle tam dorazíme s pompou a silnými oddíly a utáboříme se pod pevností. Oni dorazí se stejně silnými oddíly a začne vyjednávání, jako vždy plné podezřívání a nedůvěry. Tentokrát však s sebou vezmeme, samozřejmě jakoby náhodou, tvou překrásnou zajatkyni.” Oktávie zčervenala a začala naslouchat rozhovoru se zvýšeným zájmem. Kancléř k ní napřáhl ruku. “A ta použije celý svůj půvab k tomu, aby přitáhla Conanovu pozornost. To by nemělo být příliš těžké. Pro toho divokého loupežníka bude jistě oslepujícím ztělesněním krásy. Její přirozenost a nezanedbatelně plná postava by na něj měla zapůsobit mnohem víc, než kterákoliv z krasavic tvého serailu, které ostatně vypadají jako loutky.”

Oktávie vyskočila. Pěsti měla zaťaté, oči jí plály a celá se chvěla potlačovanou zlostí.

“Chcete mé přinutit, abych před tím barbarem hrála obyčejnou děvku!?” vykřikla. “To neudělám! Nejsem flundra, kterou si někdo koupí na vyvolávacím špalku. Jsem dcera nemedijského šlechtice…”

“Chtěla jsi říci, že jsi patřila k nemedijské šlechtě, než té zajali moji vojáci,” připomněl jí Jehungir cynicky. “Teď jsi pouhá otrokyně, která udělá, co se jí poručí!”

“Tohle neudělám!” zuřila.

“Naopak,” pokračoval Jehungir s promyšlenou krutostí, “uděláš to. Tenhle Ghaznaviho plán se mi líbí. Jen pokračuj, ty princi kancléřů!”

“Conan ji pravděpodobně bude chtít koupit. Ty ji odmítneš prodat. Nepřistoupíš ani na to, že bychom ji vyměnili za několik zajatců. Možná, že se pokusí ji ukrást nebo získat ji násilím, i když si nemyslím, že by porušil vyjednávací příměří. V každém případě musíme být připraveni na všechno, co by mohl udělat.”

“Pak, krátce po vyjednávání, dřív než na ni zapomene, za ním pošleme posla s bílou vlajkou jako vyjednávače. Obviníme ho z toho, že dívku unesl a budeme se domáhat jejího vrácení. Možná, že toho posla zabije, ale určitě si bude myslet, že dívka uprchla.”

“Pak pošleme špeha – yuetshský rybář bude stačit – do kozáckého tábora a ten řekne Conanovi, že se Oktávie skrývá na Xapuru. Jestli ho jen trochu znám, vydá se tam okamžitě.”

“Kde máme jistotu, že se tam vypraví sám?” oponoval mu Jehungir.

“Cožpak si s sebou nějaký muž vezme oddíl vojska, když jde na schůzku se ženou, po které touží?” argumentoval Ghaznavi. “Je skutečně veliká naděje, že půjde sám. Ale o to se postaráme. Nebudeme čekat na ostrově, který by se pro nás mohl změnit v past, ale v rákosí na bahnitém mysu, který vybíhá z pevniny přímo ke Xapuru. Kdyby snad přece jen nepřišel sám, v klidu ustoupíme a vymyslíme jiný plán. Jestliže však přijde sám nebo s malou skupinou, máme ho! Spolehni se, že přijde, jen co si vzpomene na úsměvy a významné pohledy tvé půvabné otrokyně!”

“Styděla bych se něco takového udělat! K tomu se nikdy nesnížím!” Oktávie byla téměř bez sebe vztekem a ponížením. “To raději zemřu!”

“To zase ne, nezemřeš, ty moje vzpurná krasavice,” řekl Jehungir, “ale podrobíme tě velice ponižující a bolestivé proceduře.”

Znovu zatleskal a Oktávie zbledla. Tentokrát nevstoupil ebenový Kushita, ale Shemita. Byl to mohutně stavěný svalnatý muž střední výšky s krátkým modročerným a kudrnatým plnovousem.

“Tady máš, Gilzane, nějakou práci,” obrátil se k němu Jehungir. “Seber si tu hlupačku a chvíli si s ní pohraj. Jen dej pozor, abys neuškodil její kráse!”

Shemita vydal jakýsi neartikulovaný zvuk a uchopil Oktávii záruku. Při stisku těch železných prstů z ní všechna neposlušnost vyprchala. Se zoufalým výkřikem se vytrhla Shemitovi ze sevření, vrhla se před svým neúprosným pánem na kolena a mezi vzlyky prosila zoufale o smilování.

Jehungir pokynem ruky propustil zklamaného kata a obrátil se ke Ghaznavimu. “Jestli se tvůj plán podaří, nasypu ti plný klín zlata!”

3.

Nastal ten krátký čas před úsvitem, kdy krajinu zahalí největší temnota. Ticho, které se jako příkrov vznášelo nad bažinatými rákosinami a mlhou zahaleným zálivem, porušil nezvyklý zvuk. Ten zvuk nezpůsobil ani probuzený vodní pták, ani žádné zvíře, ale člověk. Člověk, který se pracně prodíral hustým rákosím sahajícím mu nad hlavu.

Kdyby byl přítomen nějaký pozorovatel, viděl by, že je to žena, vysoká a světlovlasá, jejíž potrhaná tunika se jí lepila na půvabné tělo. Oktávie uprchla v největším zoufalství, každý nerv jejího mladého těla se ještě chvěl odporem po zkušenostech ze zajetí, které se pro ni stalo skutečně nesnesitelným.

Bylo pro ni dost potupné už to, že se stala majetkem Jehungira Agy. Ale ten ji ve své promyšlené, zvrhlé krutosti daroval šlechtici, jehož jméno bylo synonymem pro zvrhlost i v samotném Khawarizmu. Při vzpomínkách na to, co zažila a musela snášet ještě před krátkým časem, se otřásla odporem a hrůzou. Nesmírné zoufalství jí nakonec dodalo dost sil a odvahy k tomu, aby sešplhala z cimbuří Jelal Chánovy pevnosti po provazovém žebříku, který si narychlo svázala ze závěsů a čalounění komnaty, kde byla uvězněna. Šťastná náhoda jí přivedla do cesty koně uvázaného o samotě. Prchala na něm celou noc a svítání ji zastihlo se schváceným zvířetem na bažinatém mořském pobřeží. Roztřesená hrůzou z představy, co by ji očekávalo, kdyby byla dostižena a odvedena zpět Jelal Chánovi, vydala se nazdařbůh do močálů. Snažila se najít úkryt před pronásledovateli, kteří jí byli nepochybně v patách. Když rákosí zřídlo a voda jí vystoupila do půli stehen, spatřila před sebou mlhavou siluetu ostrova. Mezi pobřežím a ostrovem se sice r ozprostíral široký pás moře, ale Oktávie nezaváhala ani okamžik. Brodila se dál, až jí drobné vlnky omývaly pas, pak se vrhla kupředu a způsob, jakým se ve vodě pohybovala, dával tušit vytrvalost zkušeného plavce.

Teprve když se přiblížila k ostrovu, všimla si, že jeho břehy vystupují z vody kolmo, jako stěny podivné pevnosti. Zanedlouho doplavala až k ostrovu, ale brzy zjistila, že na příkrých stěnách není ani nad vodou, ani pod ní jediné místo, kde by se mohla na chvíli postavit a odpočinout si. Plavala dál a sledovala křivky příkrých břehů ostrova. Teď se dostavilo celkové vyčerpání z dlouhého útěku a olověná tíha jí začala svazovat ruce a nohy. Rukama zoufale tápala po hladké skále a náhle nahmátla jakýsi výklenek. S úlevným nadechnutím, které se podobalo spíše vzlyknutí, se vytáhla z vody a překulila se do něj. V matném světle hvězd se podobala mokré vodní bohyni.

Pak začala stoupat vzhůru po kamenných stupních, které se podobaly věky opotřebovanému schodišti. Pokračovala ve výstupu do chvíle, kdy ji tlumený skřípot vesel přinutil přitisknout se ke skále. Když napjala oči ze všech sil, měla pocit, že v místech, která před chvílí opustila, rozeznává nejasnou hmotu. Ve tmě si však na takovou vzdálenost nemohla být jistá, a proto když se zvuk neopakoval, pokračovala ve své cestě vzhůru. I kdyby to byli její pronásledovatelé, neměla jinou možnost, než se ukrýt v nitru ostrova. Věděla, že většina ostrovů v této části bažinatého pobřeží je neobydlených. Možná, že právě tenhle je úkrytem pirátů, ale ani piráti se k ní nemohou chovat hůř, než to zvíře, před kterým uprchla.

Pokračovala ve své cestě a hlavou jí letmo proběhla myšlenka na potulného kozáckého náčelníka. Srovnávala ho v duchu se svým bývalým pánem. Tam, ve stanech tábora u pevnosti Ghori, kde hyrkánští vyslanci vyjednávali se stepními válečníky, s ním bezostyšně koketovala. Jeho planoucí oči ji děsily a ponižovaly, ale jeho zájem byl přímý a divoký, nic nezakrýval a to ho v Oktáviiných očích stavělo vysoko nad Chána Jelala, nad tu stvůru, kterou mohla zplodit jen přecivilizovaná společnost.

Konečně vystoupila na vrchol ostrova a nejistě se rozhlédla po temných stínech, které ji obklopovaly. Husté stromy rostly skoro ke kraji útesů a vypadaly jako neprostupná černá zeď. Něco jí pleskavě přeletělo nad hlavou a ona se přikrčila, i když si uvědomovala, že to může být jen netopýr.

Vzhled těch ebenově černých stínů jí naháněl strach, ale zaťala zuby, zahnala myšlenku na jedovaté hady a vykročila kupředu. Na hustých, mechových polštářích její nohy nevydávaly ani ten nejmenší zvuk.

Když vstoupila mezi stromy, okolní tma zhoustla. Stačilo pouhých pár kroků a útesy a moře jí zcela zmizely z dohledu. Dalších pár kroků a její orientační smysl ji zcela zklamal, cítila, že beznadějně zabloudila. Spletí hustých větví neprosvítala jediná hvězda. Tápala před sebou a naslepo postupovala kupředu. Pak se náhle zastavila.

Kdesi před ní se ozvalo rytmické dunění bubnu. To nebyl zvuk, který by v této noční době a na tomto místě očekávala. Pak náhle přestala věnovat pozornost bubnování, protože vycítila čísi přítomnost. Neviděla nic, ale věděla, že v temnotě těsně vedle ní něco nebo někdo stojí.

S tlumeným výkřikem uskočila, ale stačila si i ve své hrůze všimnout, že to, co ji uchopilo kolem pasu, byla lidská paže. Vykřikla znovu a s vypětím všech sil a se zoufalou silou se pokusila vyprostit se ze sevření. Její věznitel ji však zvedl jako dítě a bez nejmenších obtíží zdolal její odpor. Na zoufalé prosby i protesty odpovídal mlčením, a to v ní jen zesilovalo pocit hrůzy. Pak cítila, jak ji neznámý nese temným pralesem směrem ke vzdálenému bubnu, který hučel a duněl nocí.

4.

Ve chvíli, kdy první červánky úsvitu pozlatily moře, přiblížil se ke strmým břehům ostrova malý člun, ve kterém byl jediný muž. Jeho vzhled byl neobyčejně malebný. Kolem hlavy měl uvázaný karmínový šátek a široké hedvábné kalhoty podobně výrazné barvy měl přepásány širokým pásem, u kterého visel zakřivený scimitar v šagrénové pochvě. Boty z jemné a rytím zdobené kůže mluvily spíš o jezdci než námořníkovi, ale ve zručnosti, s jakou zacházel s malým člunem, by s ním mohl málokterý námořník soutěžit. Bílá hedvábná košile, široce rozevřená u krku odhalovala svalnatou hruď do tmava osmahnutou sluncem.

S vesly zacházel bez nejmenší námahy a na bronzových pažích se mu převalovaly mohutné pletence svalů s pružností, která připomínala pohyb obrovské kočky. V každém jeho hnutí, v každém rysu tváře se odrážela nezvyklá, intenzivní živost, která ho na první pohled odlišovala od většiny obyčejných mužů. Jeho výraz však nebyl ani divoký, ani zachmuřený, i když v planoucích modrých očích dřímala divokost, která se mohla velmi snadno probudit. Byl to Conan – Cimmeřan, který dorazil do opevněného tábora kozáků před nedávnem. V té době byl jeho jediným majetkem kůň, meč a chytrá hlava a s tímto skromným vybavením si mezi kozáky brzo dobyl postavení náčelníka.

Dopádloval přímo ke kamennému schodišti, jako ten, kdo důvěrně zná své okolí, a přivázal člun ke skalnímu výčnělku. Pak se bez váhání vydal vzhůru. Pohyboval se bystře a opatrně, ne snad proto, že by očekával skryté nebezpečí, ale prostě proto, že po letech divokého a nebezpečného života, který žil, se opatrnost stala součástí jeho já.

To, co Ghaznavi považoval za zvířecí instinkt nebo jakýsi podivný šestý smysl, byly neuvěřitelně ostře vybroušené základní smysly a schopnosti barbara. Conan ve skutečnosti neměl žádný instinkt, který by mu řekl, že právě v této chvíli jej z úkrytu v rákosí na pevnině pozorují lidé.

Jak stoupal vzhůru, jeden z pozorovatelů se zhluboka nadechl a velice opatrně pozvedl luk. Jehungir jej chytil za zápěstí a divoce mu zasyčel do ucha. “Hlupáku! Chceš nás prozradit? To nevidíš, že je mimo dostřel? Jen ať si vyleze nahoru. Bude hledat tu holku. Ještě tady chvíli zůstaneme. Třeba vycítil naši přítomnost, nebo uhádl, že je to past. Možná má někde ukryty své lidi. Počkáme. Jestliže se během hodiny nestane nic podezřelého, přeplavíme se k úpatí schodiště a tam si na něj počkáme. Jestli se nevrátí za rozumnou dobu, část z nás se vypraví nahoru a uspořádá na něj lov. Když to však nebude nezbytně nutné, rád bych se tomu vyhnul. Kdybychom za ním opravdu museli do těch křovin, mnozí z nás by to měli spočítané! Raději bych ho srazil šípy z bezpečné vzdálenosti.”

Nic netušící kozák se zatím ponořil do hlubin pralesa. V měkkých kožených botách se pohyboval naprosto nehlučně a jeho pohled prohlížel dychtivě každý stín. Netrpělivě očekával okamžik, kdy zahlédne tu překrásnou, dlouhovlasou krasavici, o které se mu zdávalo od toho dne, kdy ji zahlédl v průvodu Jehungira Agy pod hradbami pevnosti Ghori.

Byl by po ní zatoužil, i kdyby se k němu chovala odmítavě. Její tajemné pohledy a letmé úsměvy mu však zpěnily krev. Celou silou své divoké povahy, toho hlavního dědictví předků, zatoužil po té zlatovlasé a bílé ženě pocházející z civilizovaného světa.

Na Xapuru nebyl poprvé, před necelým měsícem se tady sešel tajně k poradě s pirátskými posádkami. Proto dobře věděl, kde je. Blížil se k místu, odkud je možné vidět tajemné zříceniny, podle kterých byl ostrov pojmenován, a hlavou mu proběhlo, že se dívka možná ukrývá právě tam. Myšlenka mu ještě neodezněla v hlavě, když se náhle zastavil jako zkamenělý.

Mezi stromy před ním se tyčilo cosi, co popíralo veškerou logiku. To je přece nemožné. Uprostřed pralesa se zvedala vysoká, tmavozelená zeď, přerušovaná na vrcholku v pravidelných intervalech střílnami a nad ní bylo vidět špičky věží!

Conan stál jako ochrnutý pod vlivem skutečnosti, která byla zcela nepopiratelná, a přece odporovala zdravému rozumu. Nepochyboval ani o svých smyslech, ani o své příčetnosti, ale bylo jasné, že tady narazil na něco šíleného. Před necelým měsícem byly tady, mezi těmito stromy pouhé zříceniny. Co to muselo být za člověka, jehož ruce navršily během několika minulých týdnů tu mamutí stavbu, která se mu tyčila před očima? A co víc, bukanýři, kteří neúnavně brázdili Vilajetské moře, by si jistě všimli tak nesmírné stavby a byli by na ni kozáky upozornili.

Pro celou věc neexistovalo žádné vysvětlení, a přece tu stála pevnost. On, Conan, byl na Xapuru a tohle fantastické množství zdiva je také na Xapuru. Je to šílené, nemožné, nesmyslné, ale je to skutečnost.

Conan se obrátil a chystal se vyrazit co nejrychleji zpět džunglí, dolů po kamenných stupních a přes modré vody zálivu ke vzdálenému táboru, ležícímu u ústí řeky Zaporosky. V tom okamžiku jej zachvátila bezdůvodná panika a dokonce myšlenka na to, že by měl zůstat poblíž tohoto vnitrozemského moře, mu byla odporná. Musí je nechat daleko za sebou, opustí kozácké tábory a vůbec stepi a položí mezi sebe a tajuplný Východ co největší počet mil. Chce být co nejdál od míst, kde mohou být v okamžiku základní přírodní zákony popřeny silami, jejichž ďábelský původ nebyl schopen uhodnout.

Na kratičký zlomek času se zachvěla budoucnost mnoha království, protože jejich osud byl závislý na tomhle pestře oblečeném barbarovi. Misku vah vychýlilo něco zcela zanedbatelného – pouhý útržek hedvábí, zachycený na nedalekém křoví, na který padl Cimmeřanův nejistý pohled.

Sklonil se k němu, nozdry se mu rozšířily a všechny nervy se mu rozechvěly neodbytnou pobídkou. Tenhle průsvitný cár hedvábí, jak Conan poznal spíš srdcem než smysly, nesl neomylnou a svůdnou vůni, která se pojila k pružné postavě ženy z Jehungirova pavilonu. Takže ten rybář nelhal. Byla tady! Pak uviděl v jílovité půdě stopu. Byl to jediný otisk dlouhého, bosého chodidla. Nebyl to otisk ženské, ale mužské nohy a byl neobvykle hluboký. Souhrn těchto skutečností byl jasný. Muž, který tady stopu zanechal, nesl nějakou zátěž. A co jiného mohlo být tou zátěží, než dívka, kterou tady kozák hledal?

Cimmeřan tiše stál a modře planoucíma očima pozoroval temné obrysy větví, které prosvítaly mezi stromy. Proběhla jím vlna touhy po zlatovlasé ženě promíšená nenávistí vůči tomu, kdo ji unesl. A lidská vášeň v něm svedla vítězný boj se strachem divokého tvora. Přikrčil se jako lovící leopard a vydal se ke zdi. Využíval všechny možnosti, které mu poskytoval hustý porost, aby unikl pátravým pohledům, které možná obhlížely okolí z ochozů zdi.

Když se přiblížil, viděl, že stavba je vybudována ze stejného zeleného kamene, který tvořil dřívější ruiny, a najednou měl podivný pocit čehosi známého, povědomého. Jako by měl před sebou něco, co nikdy v životě neviděl, ale co znal ze sna nebo z vlastních myšlenek. Konečně rozluštil tajemství tohoto podivného pocitu. Zdi a věže stály přesně na místech, kde se dříve kupily pouze jejich zříceniny. Zdálo se, že se zvětralé a rozpadlé zdi přeměnily a vyrostly do podoby, kterou měly původně.

Když se Conan dostal až k úpatí zdi, nerušil ranní ticho jediný zvuk. Kolmé stěny vyrůstaly přímo z husté zeleně. Tady, na jižním konci Vilajetského moře rostla téměř tropická vegetace. Na hradbách nebylo vidět jedinou známku života, zevnitř stavby se neozýval jediný zvuk. Kousek vlevo viděl Conan obrovskou bránu a nebyl důvod se domnívat, že není zamčená a střežená. Conan však byl přesvědčený o tom, že žena, kterou hledá, je kdesi za tou zdí a cesta, kterou si zvolil, byla stejná jako on. Až krutě přímá.

Vysoko nad ním se větve obrostlé liánami napřahovaly ke střílnám na vrcholku zdi. Vyšplhal po mohutném kmeni stromu snadno jako kočka, a když se dostal nad úroveň zdi, zavěsil se oběma rukama na silnou větev a pomalu se rozhoupal. Prodlužoval výkyvy, až dosáhl potřebné rychlosti. Pustil se větve, proletěl vzduchem a dopadl pružně na vnitřní ochoz zdi. Tam se přikrčil a oči upřel do ulic města.

Obvod zdi se nezdál být veliký, ale množství kamenných budov, které se vešly dovnitř, bylo překvapující. Většinou byly tří až čtyřpatrové, měly ploché střechy a byly postaveny v čistém a jednotném architektonickém stylu. Ulice, podobné loukotím kola, ústily do osmiúhelníkového náměstí uprostřed města. Tam se rozkládala jakási vznosná budova, která se svými kupolemi a věžemi vévodila celému městu. Nikde v ulicích nebylo vidět jediného člověka, v žádném okně nezahlédl jedinou tvář, přestože slunce už pomalu stoupalo na oblohu. Ticho, které tady vládlo, bylo tichem mrtvého a opuštěného města.

Kousek stranou uviděl Conan úzké kamenné schodiště, které sestupovalo podél zdi dolů do ulice, a bez zaváhání se po něm vydal.

Domy byly postaveny tak blízko ke zdi, že v polovině schodiště bylo nejbližší okno vzdálené na pouhou délku paže. Zastavil se a nahlédl dovnitř. Okno nemělo mříž a hedvábné záclony byly zdrhnuty do stran saténovými šňůrami. Naskytl se mu pohled do místnosti, jejíž zdi byly pokryty tmavým sametem. Na podlaze ležely vysoké koberce a nábytek tvořily stolky a police z leštěného ebenu a nízká lehátka ze slonoviny pokrytá kožešinami.

Chystal se k dalšímu sestupu, když zaslechl kdesi dole v uličce kroky, které se přibližovaly. Dřív, než přicházející osoba obešla nároží a došla na místo, odkud by mohla Conana zahlédnout, překročil Conan úzký prostor, který ho dělil od okna, a s taseným scimitarem lehce seskočil na hustý koberec v místností.

Na okamžik strnul nehybný jako socha, a když se nic nedělo, vydal se napříč místností k obloukovitému vchodu. Vtom se jeden ze závěsů odhrnul stranou. Látka zakrývala rozlehlý výklenek, ze kterého Conana pozorovala unylýma očima štíhlá, černovlasá dívka.

Conan ji napjatě sledoval, protože očekával, že začne vzápětí křičet. Dívka však pouze zívla a hebkou rukou si zakryla ústa. Potom postoupila kupředu a s jednou rukou přidržující závěs se zastavila přímo ve vchodu do výklenku.

Nebylo možné pochybovat o tom, že patří k bílé rase, přestože její pleť měla odstín dosti tmavý. Vlasy černé jako noční nebe měla rovně zastřižené nad čelem a jediný kus oděvu tvořil chomáč hedvábí, zdrhnutý kolem pružných boků.

Pak dívka promluvila, ale její jazyk Conan neznal, a proto zavrtěl hlavou. Dívka znovu zívla, lehce se protáhla a bez jediného náznaku strachu nebo překvapení promluvila znovu, tentokrát řečí, které Conan rozuměl. Byl to podivné zastaralý dialekt řeči Yuetshi.

“Hledáš někoho?” zeptala se tak lhostejně, jako by ozbrojení cizinci procházeli jejím pokojem několikrát denně.

“Kdo jsi?” odpověděl jí otázkou.

“Jmenuji se Yateli,” odpověděla mu pomalu. “Musela jsem asi včera do rána něco slavit, protože jsem teď hrozně ospalá. A kdo jsi ty?”

“Já jsem Conan, kozácky hejtman,” odpověděl a ostražitě ji pozoroval. Byl přesvědčen o tom, že její chování je pouhou pózou, kterou se snaží odvrátit jeho pozornost, aby mohla uprchnout z místnosti a vzbouřit celé okolí. A přece, hned vedle ruky jí visela sametová šňůra, která byla pravděpodobně určená k přivolání služebnictva, a dívka si jí ani nevšimla.

“Conan,” zašeptala ospale. “Ty nejsi Dagonian. Řekla bych, že jsi nějaký žoldnéř. Uřízl jsi hlavy mnoha Yuetshiům?”

“S vodními krysami neválčím!” zavrčel.

“Ale oni jsou příšerně zlí,” zamumlala. “Pamatuji si ještě dobu, kdy byli našimi otroky. Potom se vzbouřili, pálili a zabíjeli. Jen Khosatral–Khelova magie je držela mimo zdi našeho města,” zarazila se a ve tváři jí zápasil úžas s ospalostí. “Já jsem zapomněla,” pronesla udiveně. “Vždyť oni včera v noci přelezli zdi. Slyšela jsem výkřiky a viděla plát ohně. Také jsem slyšela lidi, kteří zoufale a marně volali Khosatrala.” Zatřásla hlavou, jako by si chtěla vyčistit myšlenky. “Ale to není možné,” mluvila spíš pro sebe, “protože jsem živá a myslela jsem, že jsem mrtvá. Ale, k čertu s tím vším!”

Přešla místnost, vzala Conana za ruku a táhla ho k nejbližšímu lehátku. Ve svém úžasu a nejistotě se nechal vést. Dívka se na něj usmívala jako ospalé dítě, nepřítomné oči jí tu a tam zakryly dlouhé, tmavé řasy. Prsty mu prohrábla husté černé vlasy, jako by se chtěla ujistit, že je skutečný.

“Byl to sen,” znovu zazívala. “A možná, že se mi to všechno zdá. Je mi to jedno. Něco jsem zapomněla – nemohu si vzpomenout – je tady něco, čemu nerozumím, ale když zkouším přemýšlet, chce se mi hrozně spát. A konečně, vždyť na tom vůbec nezáleží.”

“O čem to mluvíš?” zeptal se nejistě. “Řekla jsi, že včera v noci slezli hradby? A kdo?”

“Yuetshiové. Aspoň si myslím, že to byli oni. Obrovský mrak kouře zakrýval celé okolí, ale nahý divoch, celý zbrocený krví mě chytil za krk a vrazil mi do prsou nůž. Oh, jak to bolelo! Ale byl to jen sen, protože, podívej se, nemám tady žádnou jizvu.” Pozorně prozkoumala svou půvabnou hruď a pak si sedla Conanovi na klín a ovinula mu pružné paže kolem krku. “Nějak si to nepamatuju,” zamumlala a položila mu tmavou hlavu na široká prsa. “Všechno je takové mlhavé a rozmazané. To je jedno. Ty nejsi sen. Ty jsi silný. Užijme si život, dokud to jde. Miluj mne!”

Podepřel dívčinu lesklou hlavu mohutnou paží a s nefalšovaným potěšením ji políbil na plné, rudé rty.

“Jsi silný,” opakovala slábnoucím hlasem. “Miluj mne – miluj…” Ospalý hlas ztichl, zasněné oči se zavřely, dlouhé řasy se sklopily nad hebké tváře; půvabné tělo Conanovi ochablo v náručí.

Zamyšleně na ni pohlížel. Zdála se být součástí podivného tajemství, kouzla, které se vznášelo nad celým městem. Tuhost a hebkost těla, které cítil pod pátravými prsty, ho však přesvědčila o tom, že v náručí svírá opravdu živou dívku, žádný poloskutečný sen. To však jeho zmatek nerozehnalo. Položil dívku na kožešiny na lehátku. Její spánek byl nepřirozeně hluboký. Došel k přesvědčení, že musela pozřít nějakou drogu, něco takového, jako byl xuthalský černý lotos.

Pak našel něco, co ho přinutilo dále přemýšlet. Mezi kožešinami na lehátku uviděl překrásnou skvrnitou kůži, na níž převládala zlatavá barva. Nebyla to žádná, ani sebelepší napodobenina. Ta kožešina byla pravá. A Conan dobře věděl, že zvíře, kterému kožešina patřila, vyhynulo před dobrými tisíci lety. Byla to totiž kůže velkého zlatého leoparda, který hraje tak důležitou úlohu v mnohých hyborských legendách a jehož podobu tak rádi zachytávali dávní umělci v barvách či mramoru.

Conan, potřásající hlavou v úžasu, prošel dveřním obloukem do klikaté chodby. Nad celým dvorem se vznášelo hrobové ticho. V té chvíli však k němu zvenku dolehl zvuk, který jeho bystrý sluch určil jako kroky někoho, kdo sestupuje po úzkém schodišti, pomocí kterého on sám vnikl do domu. Za okamžik už překvapeně naslouchal, jak na podlahu místnosti, kterou právě opustil, tiše dopadlo těžké tělo. Otočil se a spěšně vyrazil klikatou chodbou, až se mu do cesty postavila překážka, u které se zastavil.

Na zemi ležela lidská postava, polovinou těla v chodbě a druhou polovinou v jakémsi temném výklenku. Výklenek normálně zakrývaly podivné dveře, k nerozeznání podobné části zdi. Byl to tmavý, štíhlý muž, oblečený jen do hedvábné bederní roušky. Měl vyholenou hlavu a nesmíme kruté rysy a ležel v poloze, která napovídala, že smrt ho zastihla v okamžiku, kdy procházel skrytými dveřmi. Conan se k němu sklonil a pátral po příčině jeho smrti. Zjistil však, že muž není mrtev, ale spí stejně hlubokým spánkem, jako dívka v místnosti u schodiště.

Proč si ten člověk vybral pro odpočinek tak nesmyslné místo? Z úvah nad tímto podivným chováním vytrhl Conana jakýsi zvuk, který se ozval z chodby za ním. Něco se k němu chodbou blížilo. Rychlý pohled mu řekl, že chodba končí o kus dál, u velkých dveří, které by mohly být zamčené. V okamžiku vytáhl nehybné tělo do chodby, vklouzl do výklenku a zasunul za sebou panelové dveře. Tiché klapnutí mu řeklo, že zámek zapadl. Stál v naprosté temnotě. Slyšel šoupavé kroky, které se zastavily přímo přede dveřmi, a po zádech mu přeběhl chladný záchvěv. Ten krok nepatřil ani člověku, ani zvířeti, které by znal.

Nastal okamžik napjatého ticha, následovaný tichým zaskřípěním dřeva a kovu. Natáhl ruku a ucítil, jak se namáhaný panel pomalu prohýbá dovnitř, jako by na něj zvenku působila jakási obrovská síla. Chystal se vytáhnout zbraň, když tlak náhle povolil a zvenčí se ozvalo jakési podivné, uslintané blábolení, při kterém se mu zježily vlasy v zátylku. Se scimitarem v napřažené ruce začal Conan ustupovat od zavřených dveří, až náhle pod nohou ucítil prázdno. Málem se zřítil dolů po úzkém schodišti, které vedlo do tmy.

V naprosté temnotě postupoval opatrně dolů a rukama tápal po zdech, aby našel nějaký jiný východ. Nic takového neobjevil. Ve chvíli, kdy byl přesvědčený o tom, že už není v domě, ale kdesi hluboko v podzemí, přešlo schodiště ve vodorovnou chodbu.

5.

Conan opatrně tápal tichým a temným tunelem. Bál se, že by v podlaze chodby mohly být šachty, do kterých by mohl spadnout. Po dlouhém putování však narazil nohama na úpatí jiného schodiště a vydal se po něm vzhůru. Na jeho vrcholku byly dveře zajištěné západkou, kterou se jeho citlivým prstům nakonec podařilo otevřít. Ocitl se v šedé, vysoké prostoře, v sále obrovských rozměrů. Podivné sloupy se rozbíhaly kolem pestrobarevných zdí a podpíraly klenbu. Kopule, současně průsvitná i matná, vypadala jako mraky zakrytá půlnoční obloha a působila dojmem nesmírné výšky. Jestli pronikalo kopulí dovnitř vnější světlo, muselo být podivně změněné.

V klamném šeru se Conan vydal napříč sálem, jehož podlahu tvořil holý zelený kámen. Obrovský prostor měl kruhový tvar, jeho oblé zdi byly porušené pouze na jedné straně vysokými dvoukřídlými vraty z bronzu. Přímo proti této vstupní bráně, na stupni umístěném u zdi, stál mohutný měděný trůn, k němuž vedlo široké schodiště. V tom okamžiku také Conan spatřil, co leží na trůně, a s pozvednutým scimitarem uskočil zpět.

Když se však věc na trůně nepohnula, prohlédl si ji pozornýma očima a nakonec vystoupil po lesklém schodišti, aby se na ni podíval zblízka. Na trůně ležel stočený obrovský had, vytesaný zřejmě z jakési hmoty podobné nefritu. Každá šupina byla tak zřetelná, jako by odporný plaz byl skutečný. Duhové barvy byly zachyceny s neobyčejnou živostí. Velká klínovitá hlava byla napůl ukrytá v závitech těla, takže ani oči, ani čelisti nebylo vidět. Odkudsi z Conanova podvědomí se pomalu vynořilo poznání. Had měl určitě představovat jednu z těch hrozných oblud, které byly v dávné minulosti postrachem bahnitých oblastí na jihu Vilajetského moře. Ale i tihle hadi, právě tak jako zlatí leopardi, vyhynuli před stovkami let. Conan tu a tam viděl v obřadních chýších Yuetshiů malé, hrubě zpracované podoby těchto hadů, a kromě toho se o nich několikrát zmiňovala proslulá Skélská kniha, která čerpala z těch nejstarších pramenů. Conan hleděl na šupinaté tělo s určitým obdivem. Had byl tlustý jako jeho stehno a musel být mnoho metr ů dlouhý. Conan se naklonil kupředu a ve své zvědavosti položil ruku na šupinatou kůži. Vzápětí se mu srdce téměř zastavilo. Vlasy se mu zježily a krev mu ztuhla v žilách. Pod rukou neucítil hladký tvrdý povrch skla, kovu či kamene, ale poddajnou, vlahou hmotu – tělo žijícího tvora. Hmatem zachytil pomalý, pravidelný tep.

V podvědomém odporu ucukl rukou. Čepel se mu zachvěla v ruce a téměř se dusil odporem a hrůzou. Opatrně ucouvl ke schodišti a pak, v jakémsi podivném transu, s očima upřenýma na tu příšernou věc na měděném trůnu, sestupoval s tou největší opatrností pozpátku dolů. Obluda se nehýbala.

Došel k bronzovým vratům a pokusil se je otevřít. Srdce měl až v krku a potil se strachem při pomyšlení, že budou zamčena a on tu bude zavřený s tím příšerným plazem. Křídla vrat však pod jeho rukama povolila, Conan prošel ven a vrata za sebou pečlivě zavřel.

Ocitl se v široké chodbě, jejíž vysoké stěny byly pokryty závěsy. Světlo, které do ní vnikalo, bylo stejně klamné jako světlo v kruhové síni. Obrysy vzdálenějších předmětů byly nejasné a to vzbuzovalo v Cimmeřanovi pocit nejistoty. Probouzelo to v něm představy hadů, kteří se pod pláštěm šera plíží okolo. Další dveře na konci chodby se mu zdály být v tomto klamném světle míle vzdálené. Těsně vedle něj však závěsy tvořily záhyby, které dávaly tušit, že se za nimi skrývá průchod. A když Conan opatrně odhrnul těžkou látku, objevil úpatí úzkého schodiště, které vedlo vzhůru.

Na okamžik zaváhal, a pak zaslechl z kulaté síně, kterou před chvíli opustil, tentýž podivný šoupavý krok, který slyšel, když se nahoře v domě ukrýval za dveřním panelem. Sledoval ho snad ten neznámý tvor podzemní chodbou až sem? Zatáhl za sebou závěs, a když pečlivě upravil jeho záhyby, vyběhl spěšně po schodišti.

Schody vyústily kdesi nahoře do další klikaté chodby a Conan vstoupil do prvních dveří, na které narazil. Jeho zdánlivě bezcílné bloudění mělo dva důvody. Za prvé se snažil najít východ z této tajemné budovy a za druhé se pokoušel najít jakoukoliv stopu, která by ho dovedla k nemedijské dívce. Byl čím dál tím víc přesvědčen o tom, že je vězněna právě tady, v této budově, ať už to byl palác či chrám. Byl si jistý, že se ocitl v té obrovské stavbě dominující městu, kterou zahlédl z hradeb, a bylo tedy pravděpodobné, že tady sídlí vládce. Ať už zajal zlatovlasou dívku kdokoliv, jistě ji přivedl právě sem před pána celého města.

Tentokrát se ocitl v jakési komnatě. Právě se chystal vrátit, když uslyšel, jak se zajednou zdí ozval hlas. V místnosti byly pouze ty dveře, kterými vstoupil, ale když se přitiskl ke zdi, docela zřetelně rozeznával jednotlivá slova. Ledový záchvěv mu přeběhl po zádech. Tam za zdí slyšel nemedijštinu, ale hlas, který mluvil, nepatřil člověku. Ozývala se v něm podivná, nepřirozená a kovová zvučnost, zněl jako dunění zvonu uprostřed noci.

“Tam v hlubině nebylo života, kromě toho, který byl sjednocen v mé osobě,” duněl hlas. “Nebylo tam ani světlo, ani pohyb, ani zvuk. Jen nutkání, vycházející z prostoru ležícího kdesi mimo život, mne vedlo a pobízelo na cestě vzhůru, slepé, necitelné a nesmiřitelné. Stoupal jsem nekonečnými vrstvami temnot, celé věky věků…”

Pod vlivem toho dunivého tónu zapomněl Conan přikrčený u zdi na své okolí. Hypnotická síla hlasu byla taková, že způsobila podivnou změnu Conanova vnímání. Zvuk stvořil iluzi zrakového vjemu. Conan přestal vnímat hlas, z něhož zůstaly jen vzdálené, neurčité vlny tónu. Přenesl se do jiné doby a jiného života, přestal být sám sebou a přihlížel proměnám bytosti, kterou lidé pojmenovali Khosatral–Khel, bytosti, která se připlazila před dávnými věky z hlubin věčné noci a času, aby se oděla látkou hmotného vesmíru.

Lidské svaly však byly příliš ubohé, příliš nedokonalé na to, aby udržely tu hroznou koncentraci síly, která se jmenovala Khosatral–Khel. Proto přijal tvar a vzhled člověka, ale jeho tělo nebylo z masa, jeho kosti nebyly kostmi, jeho krev nebyla krví. Popíral přírodní zákony, svou podstatou se rouhal přírodě samotné, protože byl schopen žít, myslet a jednat jako člověk, přestože hmota jeho těla nikdy nepoznala tep a pohyb živoucího tvora.

Procházel světem jako bůh, protože mu nemohla ublížit žádná pozemská zbraň a staletí pro něj byla totéž, co pro člověka hodiny. Při svých cestách narazil i na primitivní nárůdek obývající ostrov Dagonii a z rozmaru a pro vlastní potěšení se rozhodl darovat této rase kulturu a civilizaci. S jeho pomocí vybudovali město Dagon, kde žil celý jejich nárůdek a Khosatral–Khela uctíval jako svého boha.

Podivní a strašní byli jeho služebníci, které přivolal ze vzdálených a temných koutů světa, kde tu a tam přežívaly příšerné zbytky dávno zapomenutých dob. Jeho dagonský palác byl propojen s každým domem ve městě sítí podzemních chodeb, kterými kněží s vyholenými hlavami přinášeli nebožáky určené k obětování.

Pak, po mnoha stech letech, se na přilehlém mořském pobřeží objevil jiný, divoký a krutý národ. Ti lidé si říkali Yuetshiové a v dlouhém a divokém boji podlehli dagonským. Ti je zotročili a téměř celou jednu generaci pak zmírali na Khosatralově oltáři.

Jeho kouzla je udržovala v poddanství. Pak se jakýsi jejich kněz, vychrtlý muž neznámého původu, vydal na dlouhou cestu do divočiny a když se vrátil, přinesl s sebou zvláštní nůž, který nebyl vyroben z hmoty této země. Byl vykován z meteoru, který přeletěl jako planoucí šíp oblohou a zapadl do vzdáleného údolí. Otroci povstali. Jejich nože se zubatou, zahnutou čepelí stínaly dagonské muže jako ovce a proti kouzelné moci nebeského nože byla Khosatralova kouzla bezmocná. Zatímco masakr a vraždění zuřily v ulicích města, které se dusily kouřem požárů, v tajemném chrámu se odehrával nejpochmurnější akt tohoto pochmurného dramatu. Jako jeviště sloužila část chrámu, ležící za kulatým sálem, kde se leskl měděný trůn a jehož zdi byly skvrnité jako hadí kůže.

Kněz Yuetshiů vyšel z tohoto chrámu sám. Nezabil svého nepřítele, protože s ním měl své úmysly. Chtěl ho mít v záloze jako hrozbu, kterou by udržel v poslušnosti vzpurné poddané. Khosatrala nechal ležet na zlatém katafalku a magický nůž mu položil na hruď. Mocné zaklínadlo ho mělo udržovat nehybného a v bezvědomí až do soudného dne.

Roky však plynuly, kněz Yuetshiů zemřel a věže opuštěného Dagonu se rozpadly. Ze starých pověstí zbyly jen útržky a počet Yuetshiů se neustále zmenšoval. Přírodní pohromy, epidemie a války způsobily, že z kdysi pyšného lidu zbyly roztroušené zbytky, které živořily ve špíně podél pobřeží.

Jen tajemný chrám odolával zubu času, až neuvěřitelná souhra náhod způsobila, že jeho kopuli zasáhl blesk. Zvědavý rybář se zatoulal právě do těch míst, pozvedl z hrudi nehybného boha kouzelný nůž a zlomil tak kletbu, která na něm spočívala. Khosatral–Khel se probudil, ožil a znovu se stal mocným. Pro své vlastní potěšení vzkřísil znovu město v té podobě, jakou mělo před svým pádem. Svou magií pozvedl věže z tisíciletého prachu a způsobil, že se lidé, jejichž zbytky tlely celé věky, probrali znovu k životu.

Bohužel, lidé, kteří byli takto vyrušení z objetí smrti, mohou žít jen zčásti. V nejtajnějších koutech jejich duší a mysli se stále skrývá nepokořená smrt. Proto se dagonští v noci pohybovali a milovali, nenáviděli a hodovali a na pád Dagonu a svou vlastní smrt vzpomínali jen jako na podivný sen. Pohybovali se v jakémsi kouzelném ovzduší iluzí, cítili, že jejich existence je podivná, ale nesnažili se zjistit, proč tomu tak je. S příchodem dne pak upadali do hlubokého spánku, z nějž se budili znovu s příchodem noci, která je příbuznou smrti.

Tohle všechno proběhlo Conanovi před očima v pestrém panoramatu, zatímco se krčil za zdí té malé místnosti. Jako by se mu rozum zastavil. Jeho jistota a příčetnost zmizely jako odváté větrem a zanechaly ho uprostřed vesmíru stínů, kterým procházely maskované postavy děsivých podob. Do zvonění toho hlasu, který zněl jako hrana, určená přírodním zákonům planety, se ozval zvuk, který připoutal Conanovu myšlenku pevným poutem a vrátil jeho já zpět ze světa šílenství. Za zdí se ozval hysterický ženský vzlykot.

Bezděky uskočil.

6.

Trpělivost Jehungira–Agy, který čekal se svými muži v malém člunu ukrytém v rákosí, se zatím vytrácela. Uběhla už víc než hodina a Conan se nevracel. Bezpochyby stále ještě prohledával ostrov a pátral po Oktávii, o jejíž přítomnosti byl přesvědčený. Agu však napadlo i něco jiného. Co když hejtman nechal své bojovníky skutečně někde nablízku a co když se stanou netrpělivými a vyrazí na ostrov, aby zjistili, co se děje? Jehungir pokynul mužům u vesel, dlouhý člun vyklouzl z rákosí a rozjel se ke kamennému schodišti.

Aga nechal na stráži půl tuctu mužů a s sebou vzal zbytek, to znamená deset silných lučištníků z Khawarizmu, oblečených do tygřích kůží a lesklých špičatých helmic. Celá skupina se vydala pomalu do nitra ostrova. Postupovali jako lovci po stopě lva, obezřetně, s šípy připravenými na tětivách. Kolem vládlo naprosté ticho. Jen jedenkrát jim nad hlavou proletělo cosi zeleného, pravděpodobně papoušek, který s hlasitým pleskotem křídel zmizel mezi stromy. Jehungir náhlým pohybem zastavil celou skupinu a všichni v úžasu zírali na vrcholky věží, které prosvítaly mezi stromy před nimi.

“U Tarima!” promluvil tiše Jehungir. “Piráti obnovili ty ruiny! Conan je určitě tam. To musíme prozkoumat. Opevněné město tak blízko pevniny! Za mnou!”

S dvojnásobnou opatrností se vydali na další cestu. Hra se změnila. Z pronásledovatelů a lovců se stali zvědové.

A zatímco se on a jeho vojáci plížili hustým porostem, muž, kterého hledali, byl v nebezpečí mnohem větším, než jakým mu hrozily jejich dlouhé šípy.

Conan si se zachvěním uvědomil, že dunivý hlas za zdí ztichl. Stál jako socha a oči upíral na závěs, zakrývající vchod. Byl si jistý, že se tam v nejbližším okamžiku objeví něco příšerného.

Místnost se ztrácela ve stínech a šeru a Conanovi naskočila husí kůže. Viděl, jak se ze šera pomalu vynořují obrysy hlavy a obrovských ramen. Nebyl slyšet zvuk kroků, ale neurčitý obrys se blížil a nabíral přesnější podobu, až Conan poznal, že je to postava obrovského muže. Ten byl oblečený v suknici přidržované šagrénovým opaskem a na nohou měl jednoduché sandály. Dlouhé černé vlasy, nad čelem rovně zastřižené, mu na spáncích přidržoval zlatý kruh. Conan se s úžasem díval na rozměry obludných ramen, šíři klenutého hrudníku, na pletence a uzly svalů, které se rýsovaly jak na těle, tak na končetinách tohoto stvoření. V jeho tváři nebyla jediná slabost, jediný záchvěv milosrdenství. Oči hořely podivnou, nelidskou září. A Conan věděl, že před ním stojí Khosatral–Khel, pradávný tvor, který vystoupil z Hlubiny, bůh Dagonie.

Nepadlo jediné slovo. Nebylo to potřeba. Khosatral rozpřáhl mohutné paže, Conan se přikrčil, vyrazil jako blesk kupředu a ťal po břichu svého protivníka. Pak uskočil zpět a oči mu zablýskaly v úžasu. Ostrá čepel jeho scimitaru zazvonila na obrově těle jakoby dopadla na kovadlinu a odrazila se bez účinku. Pak se Khosatral–Khel vrhl na Conana.

Došlo ke srážce, ke chvilkovému propletení těl a vzápětí se Conan vytrhl ze sevření a uskočil. Každý sval v těle se mu chvěl po námaze, kterou si od něj tohle krátké měření sil vyžádalo. Krev mu prýštila všude tam, kde se ho dotkly ty nelidské prsty a sedřely mu kusy kůže. V okamžiku, kdy se dostal do sevření svého nepřítele, zažil vrcholné šílenství znásilněné přírody – to, co ho zraňovalo, nebylo lidské maso, šlachy a kosti, ale oživlý a zneužitý kov, proti síle jeho lidského těla stálo tělo z oživlého kovu.

V šeru místnosti se Khosatral tyčil nad Cimmeřánem. Jakmile se ty strašlivé prsty jednou sevřou, je konec, nepovolí, dokud se v nich tělo člověka nepromění v mrtvou hmotu. Zdálo se, že ve stínech místnosti bojuje smrtelný člověk s obludou, která vystoupila z příšerného snu.

Conan odhodil neužitečný meč, zvedl těžkou lavici a vší silou ji hodil po svém nepříteli. Málokterý muž by takovou váhu uzvedl, natož aby s ní hodil, jako to udělal obrovský Cimmeřan. Zasáhla Khosatrala přímo do mohutné hrudi a rozpadla se v dešti třísek. Drtivý úder však s rozkročeným obrem ani nepohnul. Jeho tvář ztratila poslední zbytek lidského výrazu, kolem hlavy se mu objevila ohnivá záře a obr se pohnul kupředu jako kráčející věž.

Zoufalým trhnutím serval Conan se zdi obrovský kus závěsu a zatočil s ním nad hlavou jako rybářskou sítí. S větším vypětím sil, než jaké potřeboval na zvednutí lavice, přehodil látku Khosatral–Khelovi přes hlavu. Khosatral na okamžik zakolísal, látka ho oslepila a omezila v pohybu. Husté záhyby silného a zároveň pružného sametu vzdorovaly jeho síle mnohem víc, než dřevo nebo kov. V tom krátkém okamžiku sebral Conan se země svůj scimitar a rychlostí blesku vyběhl na chodbu. Hned nato se stejně rychle vrhl do prvních dveří, které uviděl, ty za sebou přirazil a zasunul závoru.

Pak se otočil a zastavil se jako zasažený bleskem. Všechna krev se mu nahrnula k srdci. Na hedvábných polštářích, skrčená do nešťastného uzlíčku, s očima zamlženýma hrůzou, se krčila právě ta, pro kterou se odvážil celého tohoto dobrodružství. Zlaté vlasy jí zakrývaly nahá ramena. Na okamžik Conan zapomněl na hrůzu, která je mu v patách. K vědomí ho přivedl drtivý náraz, který dopadl na.dveře. Zvedl dívku a rozběhl se ke dveřím, které vedly z místnosti na druhé straně. Dívka byla tak vyděšená a ochrnutá strachem, že mu nebyla schopná ani odporovat, ani pomoci. Jediný zvuk, který byla schopna vydat, bylo tiché vzlykání.

Conan neplýtval časem na to, aby zjišťoval, zda dveře jsou nebo nejsou otevřené. Jedinou ranou těžké čepele urazil zámek a ve chvíli, kdy probíhal dveřmi ke schodišti za nimi, stačil koutkem oka zachytit, jak horní část prvních dveří praskla a v zubatém otvoru se objevila hlava a ramena Khosatral–Khela. Děsivý kolos drtil těžké dveřní výplně jako skořápky.

Conan pádil vzhůru po schodech a dívku nesl přes rameno stejně snadno jako dítě. Neměl nejmenší pojem o tom, kam se dostane, ale schody nakonec skončily u dveří menší kulaté místnosti s kupolovitým stropem. Za nimi se po schodech hnal Khosatral–Khel, tiše a rychle jako vítr smrti.

Zdi místnosti i dveře byly z dobré oceli. Conan dveře zavřel a rychle zastrčil mohutné závory, kterými byly vybaveny. Napadlo ho, že tohle bude komnata samotného Khosatrala, kde se zamyká, aby mohl klidně odpočívat bez obav před obludami, které povolal z temnot, aby mu sloužily.

Obrovské závory ještě docela nezapadly, když se těžké dveře otřásly pod útokem železného obra.

Conan pokrčil rameny. Tady cesta končí. Z téhle místnosti nevedly žádné další dveře, žádné okno. Vzduch i podivné mlhavé světlo sem přicházely světlíky v kopuli. Conan ohmatal zubaté ostří scimitaru. Teď, když věděl, že je v pasti, byl zcela klidný. Udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby se jim podařilo uprchnout. Všechno teď bylo jednoduché. Až železný obr rozbije dveře a vrhne se dovnitř, vybuchne ještě naposled Conanova barbarská povaha a vyústí v divoký záchvat válečného šílenství. Cimmeřan dobře věděl, že jeho zbraň mu už nepomůže, věděl, že není úniku, ale bylo v jeho přirozenosti nevzdat se ani v té nejzoufalejší situaci a zemřít v boji. V této chvíli však nemohl dělat nic a jeho klid nebyl ani vynucený, ani předstíraný.

Pohled, který tu a tam obracel ke své společnici, byl stejně upřený a obdivný, jakoby měl před sebou dalších sto let života. Když zavíral závory, upustil ji docela neobřadně na zem. Dívka se teď pozvedla na kolena a podvědomě si upravovala husté vlasy a zbytky oblečení. Conanovy modré oči zaplály, když si s obdivem prohlížel její zlatou hlavu, upřímné veliké oči, mléčnou pleť kypící zdravím, pevné obliny prsou a lákavou křivku nádherných boků.

Když se dveře otřásly a jeden z nýtů na závoře se zaskřípěním vypadl, vydralo se dívce z hrdla tiché zaúpění.

Conan se ani neohlédl. Věděl, že dveře ještě chvíli vydrží. “Řekli mi, že jsi utekla,” obrátil se k ní. “Objevil se u nás jakýsi rybář z kmene Yuetshi a ten mi řekl, že se schováváš na Xapuru. Jak se jmenuješ?”

“Oktávie,” odpověděla mechanicky. Pak se jí z hrdla vyřinul celý proud slov. Zoufalými prsty ho chytila za ruku. “Oh, Mitro, co je to za hrozný sen? Ti lidé – ti hnědí – jeden z nich mé chytil v pralese a přinesl mě sem. Pak mě přinesli k té – k té – té věci. Řekl mi, řekl, že – zešílela jsem? Nebo se mi to zdá?”

Cimmeřan vrhl pohled ke dveřím, které se prohnuly pod dalším nárazem jako pod útokem dobývacího berana.

“Bohužel,” odpověděl. “To není sen. Ty závěsy pomalu povolují. Je divné, že i ďábel musí vyvrátit dveře jako obyčejný člověk, když se chce dostat dovnitř. Ale i tak, jeho síla je silou ďábla.”

“Nemůžeš ho zabít?” vydechla zoufale. “Jsi tak silný.”

Conan považoval za zbytečné dívce lhát. “Kdyby bylo v silách smrtelníka zabít toho tvora, byl by teď už mrtvý,” odpověděl. “Na jeho břiše jsem si zničil tuhle čepel.”

Oči se mu zamlžily. “Takže musíš zemřít a já musím – oh, u Mitry!” vykřikla v náhlém záchvatu hrůzy a Conan ji chytil za ruce ve strachu, že si něco udělá. “Řekl mi, co udělá se mnou!” zavzlykala. “Zabij mne! Setni mne svým mečem dřív, než ty dveře vyrazí!”

“Udělám, co budu moci,” odpověděl jí. “Obávám se, že toho nebude mnoho, ale pokusím se, abys měla šanci dostat se ke schodišti. Pak musíš běžet přímo k pobřeží. Jestli se ti podaří dostat z paláce, máš pořád naději uprchnout mu. U úpatí skalních stupňů mám uvázaný člun. Všichni obyvatelé města teď ve dne spí.”

Skryla tvář do dlaní. Conan zvedl scimitar a připravil se u praskajících dveří. Ten, kdo by ho pozoroval, by těžko řekl, že barbar čeká na smrt, kterou považuje za nevyhnutelnou. Jen jeho oči snad byly modřejší a ruka se zbraní více sevřená, to bylo vše.

Nakonec pod divokými útoky zvenčí závěsy dveří povolily. Dveře se zakývaly a zůstaly viset jen na vnitřních závorách. I tyto masivní kovové pásy však povolovaly, ohýbaly se a vyvlékaly se z kovových zárubní. Conan celé to dění pozoroval s téměř neosobním zájmem a tiše záviděl oblude její nadlidskou sílu.

Pak útok bez jakéhokoli varování skončil. V nastalém tichu uslyšel Conan i další zvuky zvenčí. Pleskot křídel a mumlavý hlas, který zněl jako kvílení vetru v půlnočním stromoví. Pak se rozhostilo ticho, ale Conan měl pocit, že se změnilo celé ovzduší. Byly to vybroušené smysly tvora, žijícího v divočině, které mu řekly, že pán Dagonu už nestojí před rozbitými dveřmi.

Vyhlédl ven trhlinou v ocelové desce dveří. Odpočívadlo před nimi bylo prázdné. Vytáhl pokroucené závory a odtáhl stranou téměř vyvrácené dveře. Khosatrala nebylo vidět, ale odkudsi zdola uslyšel Conan skřípavý zvuk kovových dveří. Nebyl si jistý, jestli železný obr plánuje jinou ďábelskou léčku nebo jestli ho odvolal ten podivný huhlavý hlas. Neměl však v úmyslu mařit čas zbytečnými úvahami.

Zavolal na Oktávii a cosi nového v jeho hlase ji téměř proti její vůli přinutilo vyskočit a přistoupit ke dveřím.

“Co se děje?” vydechla.

“Nezdržuj se otázkami!” chytil ji za zápěstí. “Pospěš si!” S novou možností se úplně změnilo i jeho chování. Oči mu modře zaplály, hlas zvýrazněl. “Nůž!” mluvil spíš pro sebe a s divokým spěchem táhl dívku dolů po schodech. “Kouzelný nůž Yuetshiů! Nechal ho ležet v chrámu! Já – ” Jeho hlas se náhle vytratil, když se mu v mysli vybavilo místo, o kterém mluvil. Místnost s nožem musela přiléhat přímo ke kulatému sálu s měděným trůnem. Conanovi vyrazil po těle pot. Jediná cesta k noži vedla přes sál s měděným trůnem, na kterém dřímalo to příšerné stvoření.

Conan však nezaváhal. Rychle seběhli ze schodů, proběhli menší místností, sestoupili po dalších schodech a dorazili do velikého šedého sálu s podivnými závěsy. Po železném obrovi nebylo nikde ani stopy. Conan zastavil před obrovskými dvoukřídlými vraty z bronzu. Chytil Oktávii za rameno a zatřásl jí.

“Poslyš!” vyštěkl jí do ucha. “Já teď půjdu dovnitř a zavřu za sebou. Ty zůstaneš stát tady a budeš dávat dobrý pozor. Kdyby se objevil Khosatral, zakřičíš na mne. Kdybys naopak slyšela křičet ty mne, dáš se na útěk a budeš prchat, jako bys měla v patách samotného ďábla a to taky pravděpodobně mít budeš. Musela bys běžet k těm dveřím na druhé straně sálu, protože já už ti nebudu schopný pomoci. Teď jdu pro ten kouzelný nůž!”

Než mohla vyslovit protest, který se jí dral na rty, proklouzl skulinou mezi křídly vrat a přirazil je za sebou. Pečlivě spustil závory, ale nevšiml si, že je možné s nimi manipulovat i zvenčí. V pochmurném šeru jeho oči zamířily k tomu podivnému trůnu. Ano, ta šupinatá obluda tam stále ještě ležela, tak jak ji viděl poprvé. Většina trůnu se ztrácela pod obrovskými záhyby hadího těla. Za trůnem uviděl malá dvířka, kterých si předtím nevšiml, a věděl, že tudy vede jeho cesta. Aby se k nim dostal, musel vystoupit po schodišti a projít na dosah ruky kolem trůnu.

I vítr by způsobil větší hluk než Cimmeřanova opatrná chodidla. S očima upřenýma na gigantického plaza pomalu vystupoval po schodišti. Had se nehýbal. Už už se natahoval po klice malých dvířek…

Závora na bronzových vratech kovově zaduněla a Conan potlačil divokou kletbu, když uviděl, že dovnitř vstupuje Oktávie. V nezvyklém šeru se okolo sebe nejistě rozhlížela a Conan, který si netroufl ji nahlas varovat, stál mlčky a napjatě ji pozoroval. Vtom ho Oktávie spatřila a rozběhla se ke schodišti s výkřikem: “Já chci jít s tebou! Mám strach zůstat tam sama – oh!” Teď teprve spatřila obludu ležící na trůně a v panické hrůze divoce vykřikla. Klínovitá hlava se náhle vysunula ze šupinatých závitů a natáhla se směrem k ní.

Pak se začaly hadí závity jeden za druhým plynule rozvinovat a klouzaly dolů z trůnu. Odporná hlava mířící k ochromené dívce se kývala vysoko ve vzduchu.

Conan překonal prostor mezi místem, kde stál a trůnem jediným obrovským skokem. Těžká čepel scimitaru, vedená celou jeho silou, zasvištěla vzduchem a had vyrazil do protiútoku takovou rychlostí, že zastihl Cimmeřana uprostřed tohoto skoku a zastavil ho v půli cesty závity svého mohutného těla. Conanův útok minul cíl, zasáhl sice silné hadí tělo, ale pouze ho zranil a čepel se svezla po kamenné dlažbě.

Pak už se zmítal a zápasil na širokém schodišti, kde ho jeden za druhým obtáčely, drtily a dusily závity hadího těla. Pravou ruku měl stále volnou, ale zatím se mu nenaskytla vhodná příležitost k úderu. Dobře věděl, že ten úder musí být smrtelný, protože další příležitost se mu už nenaskytne. S nesmírným vypětím všech svých sil se pomalu vztyčil. Svaly a šlachy mu naběhly jako mohutná lana, žíly na spáncích hrozily prasknutím. Postavil se na široce rozkročených nohou a na těle nesl téměř celou váhu čtyřicet stop dlouhé hadí obludy.

Na okamžik se zapotácel, cítil, jak se mu žebra prohýbají dovnitř a mačkají mu vnitřnosti, zrak se mu začínal kalit. S vypětím všech sil pozvedl nad hlavu těžkou čepel scimitaru, která se zaleskla v matném světle. Zbraň vzápětí dopadla, proťala šupiny, maso i páteř a tam, kde byl před okamžikem jediný silný trup, byly teď dva kusy hadího těla, které se kroutily a bičovaly okolí ve smrtelné křeči. Conan se odpotácel z jejich dosahu. Chtělo se mu zvracet, točila se mu hlava a z nosu mu prýštila krev. S pocitem, že se pohybuje v husté mlze, přistoupil k Oktávii a zatřásl s ní tak, že jí zuby zacvakaly o sebe a málem ztratila dech.

“Až ti příště řeknu, že máš někde zůstat stát,” vydechl namáhavě, “tak tam zůstaneš stát!”

Byl ještě natolik omámený, že si ani nevšiml, co mu odpověděla. Chytil ji za ruku a jako neposlušnou školačku ji vedl okolo příšerných pahýlů, které se ještě stále třásly a kroutily na zemi. Zazdálo se mu, že odkudsi zdáli slyší výkřiky, ale v uších mu stále ještě hučelo, takže si nebyl jistý.

Konečně malé dveře pod jeho náporem povolily. Jestliže Khosatral vypustil obrovského hada do kruhového sálu jako strážce, který měl chránit tu jedinou věc, ohrožující Khosatralův život, totiž kouzelný nůž Yuetshiů, považoval toto opatření za dostatečné. Conan napůl očekával, že se na něj ze šera vedlejší místnosti vyřítí nějaká další hrůza, ale nestalo se nic takového. Ve slabém světle spatřil jen matné obrysy stropní klenby, matně zářící zlatý kvádr a na něm stříbrný záblesk půlměsíčité čepele.

Vrhl se kupředu a uchopil zbraň s vděčným oddechnutím. Pak se obrátil a bez dalšího rozhlížení vyběhl z menší místnosti do kruhového sálu a přes něj ke vzdáleným dveřím, které, jak věřil, vedly ven. Jeho instinkt ho nezklamal ani tentokrát. O několik minut později se ocitl i se svou společnicí, kterou napůl vlekl a napůl nesl, na prázdné ulici. V dohledu nebyl nikdo, ale za západní zdí se ozývaly výkřiky a úpění, při kterých se Oktávie roztřásla jako list. Conan ji vedl k jihozápadní zdi a bez obtíží našel úzké kamenné schodiště, které vedlo na hradby. V kruhovém sále utrhl se zdi dlouhý pás látkového závěsu, který mu teď měl posloužit jako provaz. Když dorazili ke střílnám, uvázal Conan toto improvizované lano Oktávii okolo těla a opatrně ji spustil na vnější stranu hradeb. Pak přivázal konec lana k cimbuří a sklouzl za ní. Z ostrova vedla pouze jediná cesta: kamenné schodiště na západní straně útesů. Spěšně se vydali tím směrem. Conan přitom dbal na to, aby se širokým obloukem vyhnuli místu, ze kterého se ozývaly výkřiky a zvuk děsivých úderů.

Oktávie dobře vycítila, že tam kdesi za listnatou stěnou číhá hrozné nebezpečí. Dýchala přerývaně a tiskla se ke svému ochránci. Prales byl však už zase tichý a za celou cestu nespatřili nic, co by je mohlo ohrožovat. Teprve když se vynořili z hustého porostu, uviděli postavu, stojící na okraji útesu.

Jehungir Agovi se podařilo zachránit před zkázou, která postihla jeho vojáky, když se proti nim z brány vyřítil železný obr, který je v okamžiku proměnil v pomačkané a roztrhané zbytky masa a rozlámaných kostí. Když viděl, jak se skvělá ocel jejich mečů odráží od těla tohoto příšerného molocha podobného člověku, věděl, že tady nemá co dělat s protivníkem z masa a krve a dal se na útěk. Skrýval se potom v pralese, dokud zvuky masakru neutichly. Pak se opatrně přiblížil ke schodišti, kde s hrůzou zjistil, že jeho člun i s veslaři je pryč.

Posádka loďky uslyšela nejdřív výkřiky, a když pak znejistělí veslaři uviděli na vrcholku útesu krví zbrocenou postavu obludy, mávající rukama v příšerném triumfu, dále nečekali. Když na okraj útesu dorazil Jehungir, ztrácel se právě člun daleko v rákosí z doslechu.

Khosatral byl pryč – buď se vrátil zpět do města, nebo se plížil pralesem a hledal ty vojáky, kteří stačili uprchnout jeho vražednému šílenství.

Jehungir se právě chystal sestoupit dolů a odplout v Conanově člunu, když se hejtman s dívkou vynořili ze spleti zeleně. Zážitky, které zmrazily krev v Agových žilách a které ho téměř připravily o rozum, však nikterak nezměnily jeho vztah ke kozáckému náčelníkovi. Pohled na muže, kterého sem přijel zabít, ho naplnil uspokojením. Překvapilo ho, že vidí v jeho společnosti dívku, kterou daroval Jelal Chánovi, ale věnoval jí pouze jediný pohled. Plynulým pohybem pozvedl luk, natáhl tětivu až k bradě a spustil. Conan se bleskově přikrčil, šíp se roztříštil o strom a Conan se zasmál.

“Ty pse!” zařval. “Mě nezasáhneš. Já jsem se nenarodil proto, abych zahynul hyrkánskou ocelí! Zkus to znovu, ty turanský dobytku!”

Jehungir to podruhé nezkusil. Šíp, který vystřelil, byl jeho poslední. Vytasil svůj scimitar a postupoval kupředu. Spoléhal mimo jiné na svou špičatou helmu a hustou kroužkovou košili. Conan se mu vrhl vstříc a oba se srazili uprostřed cesty v divokém víru čepelí. Zakřivené zbraně do sebe s třeskem narážely, odskakovaly, opisovaly oblouky, kruhy i podivné křivky, které oko nestačilo sledovat. Přihlížející Oktávie nepostřehla, jak se to stalo, ale slyšela tupý zvuk dopadající čepele a viděla, jak Jehungir klesá k zemi. Cimmeřanova čepel ho zasáhla do boku, rozťala kroužkovou zbroj jako papír a zastavila se o páteř. Z rány vytryskl proud krve.

Výkřik, který se Oktávii vydral z hrdla, však nebyl způsoben smrtí jejího bývalého pána. Na okraji pralesa zapraskaly větve a ze zeleného přítmí se na ně vrhl Khosatral–Khel. Dívka nebyla schopná jediného pohybu. Z úst se jí vydral zoufalý vzlyk, kolena se pod ní podlomila a Oktávie se svezla na zelený trávník.

Conan, který stál se zachmuřeným výrazem nad tělem Jehungira–Agy, se ani nepohnul. Nepokoušel se o útěk. Rychlým pohybem však přehodil zakrvácený scimitar do levé ruky a pravou vytáhl z opasku strašlivou čepel Yuetshiů, která se zaleskla jako stříbrný půlměsíc. To už se nad ním tyčil Khosatral–Khel a jeho ruce, vztyčené nad hlavou, vypadaly jako dvě těžké palice. V té chvíli se však od magické čepele odrazily sluneční paprsky a obr náhle ucouvl.

Conanova krev však už vzkypěla. Vrhl se vpřed a ťal obloukovou čepelí. A ta se tentokrát neodrazila. Pod jejím ostřím povolil matný kov Khosatralova těla jako svaly obyčejného člověka.

Z hluboké rány se vyřinula podivná tekutina a výkřik, který se vydral Khosatralovi z hrdla, zazněl jako pohřební zpěv velikého zvonu. Obrovy hrozivé paže zaútočily, ale Conan, který byl mnohokrát rychlejší než vojáci, vydaní napospas obrově zuřivosti, se bleskově útoku vyhnul a znovu udeřil. Pak ještě jednou. Khosatral se potácel a točil dokola. Jeho křik byl příšerný. Trpící kov, kterému byl dán hlas, skřípal a duněl, železo, mučené lidskou bolestí, řvalo a ječelo.

Obr se dal na ústup. Potácivým krokem se vydal do pralesa, stěží udržoval rovnováhu na nejistých nohou, drtil pod nohama keře a slepě narážel do stromů. I když ho Conan, poháněný divokou bojovností, pronásledoval co nejrychleji, než se k němu dostal na dosah, tyčily se před nimi znovu zdi a věže Dagonu.

Khosatral se zastavil a znovu se postavil svému neúprosnému nepříteli.

Železné pěsti zasvištěly vzduchem, ale Conana, posedlého bojovým šílenstvím, kterému propadali už jeho předkové, zastavit nemohly. Stejně jako leopard útočí na losího býka, který hájí svůj život, vrhl se Conan pod těžkýma rukama železného kolosu vpřed a vrazil zahnutou čepel až po jílec do místa, kde má lidský tvor srdce.

Khosatral se zatočil kolem osy a padl k zemi. Ještě v pádu měl podobu člověka, to co dopadlo k zemi však nemělo s člověkem nic společného. Tam, kde dřív byla tvář s lidskými ústy, nebyla teď tvář žádná, kovové tělo se začalo rozpouštět a měnit… Conan, který neustoupil ani o krok před Khosatralem živým, ustupoval s odporem před Khosatralem mrtvým. Byl svědkem podivné přeměny, Khosatral–Khel se ve smrtelných křečích měnil znovu na věc, která vylezla před tisíciletími z nekonečné Hlubiny. Conan, dusící se nesmírným odporem, se otočil a prchal před tím pohledem. V tomtéž okamžiku si uvědomil, že věže Dagonu se už nerýsují proti modrému nebi. Ztratily se jako dým. Pevnostní zdi, věže lemované cimbuřími, obrovská bronzová vrata, samet, zlato, slonovina, to všechno zmizelo stejně jako tmavovlasé ženy a muži s vyholenými lebkami. V okamžiku, kdy zahynula nelidská inteligence, která způsobila znovuzrození města, změnilo se všechno v tisíciletý prach, ze kterého bylo magicky vyvoláno. Jen nad rozpadlými zdmi a poprask anou dlažbou se tyčily zbytky rozlámaných pilířů. Před Conanem ležely zříceniny Xapuru tak, jak je znal předtím.

Divoký hejtman stál nějakou dobu nehybně a jen svým citlivým podvědomím zachytil zlomeček nesmírné tragédie té snaživé jepice, která si říká lidstvo. Stejně tak letmo spatřil duševním zrakem maskované stíny temnot, které na lidstvu cizopasí a kořistí. Pak uslyšel, jak se jemu samému derou z hrdla výkřiky ztěžklé strachem a probral se jako někdo, kdo se budí z těžkého snu. Znovu se podíval na místo, kde ležely zbytky jeho protivníka, otřásl se a vydal se zpět k útesu a dívce, která tam na něj čekala.

Oktávie se ustrašeně choulila pod stromy a přivítala ho tlumeným výkřikem plným úlevy. Conan setřásl ty příšerné vidiny, které ho na okamžik vyděsily, a nabyl své původní sebevědomí.

“Kde je?” otřásla se.

“Zpátky v tom pekle, ze kterého vylezl,” odpověděl vesele. “Proč jsi neslezla dolů po těch schodech a neutekla v mém člunu?”

“Já bych tě přece nemohla…,” začala, ale pak změnila rozhodnutí a dodala téměř nevrle, “nemám kam jít. Hyrkánci by ze mne udělali znovu otrokyni a piráti by…”

“A co kozáci…” navrhoval.

“Jsou lepší než piráti?” zeptala se pochybovačně. Conanův obdiv ještě vzrostl, když viděl, jak rychle se po všech těch prožitých hrůzách vzpamatovala a stala se opět sama sebou. Její pýcha ho pobavila.

“V táboře v Ghori se mně zdálo, že si to myslíš,” odpověděl. “Tehdy sis své úsměvy moc nehlídala!”

Opovržlivě ohrnula rudé rty: “Snad si nemyslíš, že jsem se do tebe zamilovala? Nebo tě nenapadlo, že bych se takhle nezostudila před barbarem, jehož jedinou starostí bylo nalít do sebe co nejvíc pití a nacpat si do chřtánu největší kusy masa, kdybych nemusela? K tomu mě přinutil můj pán, jehož mrtvé tělo tamhle leží.”

“Oho!” Zdálo se, že Conan je jejím prohlášením poněkud vyveden z míry. Pak se ale z plna hrdla rozesmál. “Na tom nezáleží! Teď patříš mně. Dej mi polibek!”

“Ty se odvažuješ…” začala rozhořčeně, když najednou ucítila, že ji nesmírná síla pozvedla se země a přitiskla na hejtmanovu svalnatou hruď. Divoce s ním zápasila a do úderů vložila všechnu sílu svého mladého těla. Conan se rozesmál ještě hlasitěji, opilý tím, že tohle nádherné stvoření svírá v náručí.

Její obranu snadno překonal a s nespoutanou vášní pil nektar jejích rtů. V jeho polibcích bylo tolik obdivu, touhy i vášně, že bílé paže, které se ho snažily odstrčit, nakonec povolily a pevně se ovinuly kolem jeho svalnatého krku. V té chvíli se jí Conan zasmál přímo do jasných očí a řekl: “Proč by nemohl být náčelník Svobodného lidu lepší, než nějaký ve městě vychovaný turanský pes?”

Setřásla dozadu lesklé zlaté vlasy a každý nerv se jí ještě v těle chvěl při vzpomínce na jeho žhavé polibky. Ruce mu stále držela kolem krku. “Chceš snad tvrdit, že se můžeš srovnávat s Agou?”

Zasmál se a s dívkou v náručí vykročil ke kamennému schodišti. “To posoudíš sama,” vychloubal se. “Podpálím Khawarizm, aby ti posvítil místo pochodně na cestu do mého stanu.”

LIDÉ ČERNÉHO KRUHU

Conan odmítl nabídku šacha Aršaka, nástupce bývalého iranistánského šacha Kobáda. Šach lákal Conana do služby v iranistánském pohraničním vojsku, které střežilo hranici proti výpadům krále Yezdigerda Turanského. Cimmeřan se místo toho vydal na východ, kde se na severozápadních hranicích Vendye, v pohoří Himelián, ztratil beze stopy. Vynořil se znovu jako válečný náčelník divokého horského kmene Afguliů. Bylo mu něco přes třicet let (přesněji třiatřicet), byl na vrcholu svých fyzických sil a proslavil se jak v civilizovaných zemích, tak mezi divochy, Pictlandem počínaje a Kitájí konče.

1. Smrt krále

Král Vendye umíral. Dusnou, horkou nocí zněl temný hukot posvátných lastur a dunění chrámových gongů. Slabý dozvuk zazníval až v komnatě se zlatým klenutím, kde na lůžku vystlaném aksamitem sténal Bunda Čand. Na tmavém obličeji se mu leskly krůpěje potu a prsty křečovitě zatínal do zlatem protkávané pokrývky. Byl mladý a zdravý, jeho tělo neneslo stopy po zranění, nikdo mu nenalil jedu do číše s vínem, ale na jeho skráních vystupovaly modré provazce žil a oči zastíral stín blížící se smrti.

Na podlaze u lůžka klečely třesoucí se otrokyně. U čela lůžka stála Devi Jasmina, králova sestra. Zachmuřeně krále pozorovala. Vedle ní stál Wazam, panovníkův rádce, zkušený dvorský hodnostář, který zestárnul ve službě u královského dvora.

Jasmina se zaposlouchala do vzdálené ozvěny bubnů a prudce pohodila hlavou.

“Ach, ti kněží se vším tím hlomozem”, vykřikla a v jejím hlase zněl současně hněv a zoufalství. “Jsou stejně bezmocní jako lékaři! On umírá a nikdo neví proč. Umírá, a já jsem bezmocná! Já, která bych vypálila celé toto město a prolila krev tisíců lidí, jen aby žil!”

“Devi, v Ajodii bys nenašla člověka, který by nebyl ochoten zemřít místo něho, kdyby to jen bylo možné,” odpověděl šlechtic na její nářek. “Ten jed…”

“Ach ne, to není jed,” vykřikla Jasmina prudce. “Od dětství byl střežen tak, že ani nejzkušenější traviči Východu nic nesvedli. Pět lebek, které se bělají na věži Papírových Draků, připomíná, že se o to pokusili. Víš sám dobře, že v jeho službách je deset mužů a deset žen, jejichž jedinou prací je ochutnávat jeho víno a jeho jídla. A že jeho komnaty střeží padesát strážných – teď jako kdykoliv předtím. Ne, to není jed, to jsou kouzla. Prokletí…”

Umlkla, protože z lůžka se ozval králův hlas. Jeho promodralé rty se téměř nehýbaly, skelné oči hleděly do prázdna a hlas zazníval jakoby z dáli, z bezedných propastí bičovaných větrem.

“Jasmino! Jasmino, sestro, kde jsi? Nemohu tě najít. Všude je tma a skučí vichr!”

“Bratře!” zvolala Jasmina a křečovitě uchopila bezvládnou dlaň. “Jsem u tebe! Nepoznáváš mne?”

Utichla však, když spatřila královu tvář, strnulou a bez výrazu. Jen z úst se ozývalo slabé sténání. Otrokyně u podia skučely strachem a Jasmina si v zoufalství rvala šaty.

V jiné části města stál na balkóně s prolamovaným zábradlím jakýsi muž a hleděl na dlouhou ulici, osvětlenou ponurým světlem dýmajících pochodní, které osvětlovaly k nebi obrácené temné tváře a blýskající bělma očí. Z tisíce úst zněl táhlý nářek.

Muž pokrčil širokými rameny a vrátil se do komnaty se stěnami pokrytými arabeskami. Byl vysoký, urostlý a oblečený v drahocenném šatu.

“Král ještě žije, ale už zaznívají smuteční zpěvy,” řekl druhému muži, který seděl v koutě na zkřížených nohou. Ten měl na sobě plášť z velbloudí srsti, sandály a zelený turban. Lhostejně odtušil:

“Lid ví, že se vládce nedočká rána.”

Muž v drahém oděvu se na něj pátravě zadíval.

“Nemohu jen pochopit,” řekl, “proč jsem musel tak dlouho čekat, než tví mistři zasáhli. Když mohou krále zabít teď, proč to nešlo o několik měsíců dřív?”

“Dokonce i umění, které nazýváš magií, je řízeno zákony vesmíru,” odpověděl muž v zeleném turbanu. “Hvězdy řídí všechny věci a ani mí mistři na tom nemohou nic změnit. Dokud hvězdy nebyly v příznivé konstelaci, nemohli použít svou moc, která krále vydala jejich kouzlům.” Dlouhým zahnědlým nehtem kreslil na mramorových deskách podlahy body a přímky.

“Pozice Měsíce věští neštěstí králi Vendye. Seskupení hvězd – Had v domě Slona. Při takové konstelaci opouštějí duši Bundy Čanda neviditelní strážci a cesty do přízračných říší se otevírají. Ve chvíli, kdy byl nalezen styčný bod, zapojili mistři strašlivou sílu, která působí na jedné z těchto cest.”

“Styčný bod?” pátral druhý muž. “Máš na mysli ten pramínek vlasů krále Bundy Čanda?”

“Ano. Všechny odvržené části lidského těla zůstávají s tělem spojeny, spoutány neviditelnými pouty. Kněží Ašurovi to tuší již odpradávna, proto všechny odstřižené nehty, vlasy a další zbytky pocházející od členů královské rodiny obezřetně spalují a popel pečlivě ukrývají. Na úpěnlivé prosby nešťastně zamilované princezny Kosaly jí Bunda Čand daroval pramen svých dlouhých vlasů na památku. Když mí mistři rozhodli o vládcově osudu, byl pramínek vlasů ukraden ze zlaté, klenoty posázené krabičky, kterou princezna ukrývá v noci pod polštářem, a nahrazen jiným, pravému tak podobným, že princezna změnu ani nepostřehla. Pak pramen vlasů odcestoval s karavanou velbloudů na dlouhou, velmi dlouhou cestu do Peškauri a přes průsmyk Zaibar do rukou těch, kteří jej očekávali.”

“Obyčejný pramen vlasů,” zabručel šlechtic.

“Díky té kadeři je možno vyrvat duši z těla a stáhnout ji do krajiny, kde panuje soumrak bez konce,” řekl muž, sedící na podušce v rohu místnosti.

Šlechtic na něho zvědavě pohlédl.

“Nevím, jsi–li člověk či démon, Khemso,” řekl pak. “Málokdo je tím, kým se zdá být. Kšátrijové mě znají jako šacha Kerima z Iranistánu a přitom jsem někým úplně jiným. Tak či onak, všichni lidé jsou zrádci a polovina z nich dokonce ani neví, komu slouží. Aspoň tohle vím, sloužím králi Yezdigerdovi Turanskému.”

“Já sloužím Černým Věštcům z Ymshy,” řekl Khemsa, “a mí vládcové jsou mnohem mocnější než tvůj král. Svým uměním dokázali to, co by se jemu nepodařilo ani s tisíci ozbrojenci.”

Žalostný nářek tisíců stoupal k nebi a ohlušující ryk bubnů vyplňoval horkou temnotu vendyjské noci.

V palácových zahradách se světla pochodní zrcadlila v hlazených helmách, na zahnutých mečích a hrudních pancířích gravírovaných zlatem. Všichni urození válečníci Ajodie se shromáždili ve velkém paláci nebo jeho okolí. U každé z nízkých klenutých bran i u každých dveří stálo na stráži padesát lučištníků se šípy na tětivách. Královským palácem však kráčela smrt a nikdo nemohl zastavit její tichý krok.

V komnatě se zlatou klenbou vykřikl král v záchvatu mučivé bolesti. Jeho hlas byl slabý a vzdálený. Devi se roztřásla strachem, který způsobilo cosi horšího než přítomnost smrti. Přesto se sklonila k bratrovi.

“Jasmino”, ozval se hlas plný bolesti. “Pomoz mi! Jsem daleko od domova. Mou duši odvlékli čarodějové do vichřicí bičované temnoty. Pokoušejí se přetrhnout stříbrnou nit, která mě poutá k umírajícímu tělu. Obstupují mě. Jejich ruce jsou jako pařáty a jejich oči žhnou ve tmě jako uhlíky. Och, zachraň mě, sestro! Jejich dotek pálí jako oheň! Spálí mé tělo a spoutají mou duši! Co to přede mne přivádí? Ach ne!”

Jasmina cítila v jeho hlase nekonečnou hrůzu a padla mu na hruď v žalu, který prýštil z pocitu bezmocnosti. Tělem krále třásly strašlivé křeče, ze zkřivených rtů vytékala pěna a křečovitě se svírající prsty zanechávaly na ramenou dívky modřiny. Pak, jakoby kouzlem, se jeho oči rozjasnily, jako když vítr odvane mlhu, která zastírá krajinu. Král pohlédl na svou sestru.

“Bratře,” zavzlykala. “Bratře…”

“Pospěš si,” zajektal zuby, ale jeho slabý hlas zněl zřetelně. “Znám již příčinu své záhuby. Prošel jsem dlouhou cestu, abych vše pochopil. To himeliánští čarodějové mně uchvátili svými kouzly. Unesli mou duši a odnesli ji daleko do kamenné komnaty. Tam se snaží přetrhnout stříbrnou nit života a mou duši uvěznit v těle ohyzdného netvora, kterého přivolali z podsvětí. Ach! Jak jsou silní! Tvůj pláč a dotyk tvých rukou mě přivolaly zpět, ale jen nakrátko. Má duše se stále drží těla, ale jak slabá jsou ta pouta! Pospěš si, zabij mě dřív, než uvězní mou duši navždy!”

“Nemohu!” vzlykla a udeřila se do prsou.

“Rychle, já ti to poroučím!” v slábnoucím šepotu se ozval hlas panovníka. “Vždy jsi mě poslechla, poslechni i naposled! Pošli mou duši k Ašurovi čistou, pospěš si! Jinak mě odsoudíš k pobytu v tom nestvůrném odporném těle. Navěky!”

Vydechl.

“Zabij mě, přikazuji ti to! Zab!”

S výkřikem, který v sobě spojoval lásku a zoufalství, vytáhla Jasmina z opasku dýku zdobenou drahokamy a zabořila ji po rukojeť do bratrových prsou. Královo tělo se vzepjalo, pak ochablo a temný úsměv zkřivil mrtvé rty. Jasmina se zhroutila na podlahu pokrytou rohožemi a bušila do rákosu pěstmi v pocitu bezmocnosti. Venku ječely lastury, zněly gongy a kněží zraňovali svá těla měděnými noži.

2. Barbar z hor

Čunder Šan, místodržitel Peškauri, odložil zlaté pero a pozorně si přečetl dopis, který právě napsal na pergamen s pečetí svého úřadu. Vládl v Peškauri už dlouho, ale jen díky tomu, že pečlivě zvážil každé slovo dřív, než je vyslovil nebo napsal. Nebezpečí plodí rozvahu a pouze ostražití lidé žili dlouho v tomto kraji, kde se rozpálené roviny Vendye setkávaly s rozeklanými kraji Himelián. Stačila hodina jízdy na sever nebo na západ, aby překročil hranice a ocitl se v horách, kde vládlo právo pěstí a nožů.

Místnost byla prázdná. Místodržitel seděl za bohatě vyřezávaným mahagonovým stolem a širokým, dokořán otevřeným oknem viděl čtverec temně modrého nebe, posetého velikými bílými hvězdami. Okenní římsa se rýsovala sotva viditelnou černou linií, střílny a cimbuří se ztrácely na pozadí hvězdného nebe. Místodržitelova pevnost stála před městskými hradbami a střežila cestu k městu. Vánek, lehce pohupující gobelíny na stěnách, přinášel z ulic Peškauri slabé ozvěny života, ozvěny ječivých zpěvů promíšené slabými zvuky strun citery.

Místodržitel pozorně četl text dopisu a dlaní si zakrýval oči proti záři svící v mosazném svícnu, když tu zaslechl klapot koňských kopyt a pronikavý hlas strážného, který po komsi vyžadoval heslo. Skloněn nad dopisem nevěnoval tomu pozornost. Psaní bylo adresováno wazamovi Vendye na královském dvoře v Ajodii a po obvyklých pozdravech pokračovalo takto:

“Nechť Vaše Excelence ví, že jsem věrně plnil všechny pokyny. Oněch sedm horalů jsem uvěznil v dobře střeženém vězení a poslal vzkazy do hor. Očekávám stále, že jejich náčelník přijede osobně vyjednávat o propuštění zajatých. On však do této chvíle neučinil nic kromě toho, že mi vzkázal, že pokud nebudou zajatci propuštěni, vypálí Peškauri, a, nechť Vaše Excelence odpustí, také to, že hodlá použít mou kůži na své sedlo. Ten člověk je schopen se pokusit o obojí, proto jsem ztrojnásobil stráže na hradbách. Onen muž není původem Gulistánec a nedá se předvídat, co udělá. Když si ale Devi přeje…”

Čunder Šan vyskočil z křesla a v mžiku stál před klenutými dveřmi. Sáhl po zakřiveném meči v ozdobné pochvě, který ležel na stole. Náhle – uprostřed pohybu – strnul.

Neočekávaným hostem byla žena. Jejím mušelínovým šatem prosvítal drahý spodní oděv i krása pevného štíhlého těla. Zvlněné vlasy měla svázány trojnásobným závitem zlaté šňůry a ozdobené zlatým půlměsícem. Na něm byl upnut průsvitný závoj, spadající až na prsa. Závojem prosvítaly černé oči, které pohlédly na užaslého místodržícího. Pak královským gestem žena bílou dlaní odkryla tvář.

“Devi!”

Místodržící poklekl na jedno koleno, ale údiv a překvapení poněkud pokazily toto slavnostní gesto. Žena mu pohybem ruky přikázala vstát. Spěšně ji doprovodil ke křeslu ze slonoviny, nakloněn v uctivé póze. Jeho první slova však byla vyčítavá:

“Výsosti, jak nerozvážné! Na hranících je neklidno! Neustálé nájezdy z hor! Vaše Výsost přišla, doufám, s početným doprovodem!”

“Ten mě doprovodil do Peškauri.” odpověděla. “Tam jsem ho zanechala a vydala se do pevnosti jen se svou služebnicí Gitarou,”

Čunder Šan zděšeně vykřikl:

“Proč se vydáváte takovému nebezpečí, Devi! Hodinu jízdy odtud se hory hemží barbary, kteří si z vražd a násilí udělali zaměstnání. Kolikrát už se stalo, že na cestě mezi pevností a městem byli muži pobiti a ženy uneseny. Peškauri není jižní provincie…”

“Jak vidíš, jsem tady celá a živá,” skočila mu do řeči s lehkou ironií. “Ukázala jsem svůj pečetní prsten stráži před branami a pak i tomu, který hlídá tvé dveře. Dovolili mi vejít bez ptaní, i když mě neznají. Mysleli si, že jsem tajný kurýr z Ajodie. Nuže, neztrácejme čas. Máš nějaké zprávy od vůdce barbarů?”

“Žádné kromě nadávek a hrozeb, Devi. Ten muž je opatrný a podezíravý. Myslí si, že na něj chystáme past a těžko mu to můžeme mít za zlé. Kšátrijové málokdy dodrželi sliby, které dali lidem z hor.”

“On musí přijmout mé podmínky!” přerušila ho Jasmina a zaťala pěsti, až jí zbělely klouby.

“Nerozumím tomu,” zavrtěl hlavou místodržitel. “Když se mi podařilo zajmout těch sedm horalů, uvědomil jsem o tom, jak je zvykem, wazama. Dřív, než jsem je stačil pověsit, přišel rozkaz, abych vyčkal a dal zprávu jejich náčelníkovi. Poslechl jsem, ale ten člověk nic nepodniká. Zajatí sice patří ke kmeni Afgulů, ale on přišel ze západu a říkají mu Conan. Pohrozil jsem, že je všechny za úsvitu pověsím, když nepřijde.”

“Výborně,” vykřikla Devi. “Dobrá práce. Všechno ti vysvětlím. Můj bratr…,” pronesla přidušeně a zarazila se.

Místodržitel sklonil hlavu v tradičním gestu úcty k mrtvému vládci.

“Král Vendye se stal obětí zlých kouzel. Přísahala jsem, že svůj život obětuji pomstě. Když umíral, přivedl mě na stopu a já se po ní vydala. Přečetla jsem Skélskou knihu a mluvila s bezejmennými poustevníky z jeskyní pod Dželai. Tak jsem se dozvěděla, jak a kým byl zavražděn. Udělali to Černí Věštci z hory Ymsha.”

“Ašuro!” zašeptal bledý Čunder Šan.

“Bojíš se jich?” probodla ho očima.

“Kdo se jich nebojí, Vaše Výsosti?” odpověděl. “To jsou démoni žijící v pustých horách za průsmykem Zaibar. Legendy však praví, že jen málokdy zasahují do věci obyčejných smrtelníků.”

“Nevím, proč zabili mého bratra,” odpověděla, “ale přísahala jsem při Ašurově oltáři, že je zničím. Potřebuji však pomoc horalů. Bez nich se kšátrijská armáda nikdy na Ymshu nedostane.”

“Ano,” zabručel Čunder Šan. ” Museli bychom bojovat o každou píď země a ti zarostlí horalé by na nás vrhali kamení z každého vrchu a podřezávali nám hrdla v každém údolí. Turánci kdysi Himeliány překročili, ale kolik se jich vrátilo do Kurusunu? Jen málo z těch, kteří unikli kšátrijským mečům poté, co je král, tvůj bratr, porazil v bitvě nad řekou Džumda. Málo jich znovu spatřilo Sekunderum.”

“Proto potřebuji pohraniční národy, lidi, kteří znají cestu na Ymshu…”

“I oni se bojí Černých Věštců a vyhýbají se té prokleté hoře,” přerušil ji místodržící.

“A jejich náčelník, ten Conan? Také se bojí Věštců?” ptala se.

“No, co se toho týká,” zabručel místodržitel, “pochybuji, že existuje něco, čeho se ten vtělený ďábel bojí.”

“Ano. To jsem slyšela i já. Právě proto se s tím člověkem chci setkat. Chce osvobodit svých sedm lidí. Budiž. Cenou za jejich svobodu budou hlavy Černých Věštců.”

Poslední slova vyřkla hlasem plným nenávisti a její ruce se mimoděk sevřely v pěst. Jak tam stála s hlavou hrdě vztyčenou, vypadala jako zosobnění vášně.

Místodržitel znovu poklekl, neboť ve své moudrosti věděl, že žena zmítaná takovou bouří citů je pro své okolí stejně nebezpečná jako podrážděná kobra.

“Stane se, jak si Vaše Výsost přeje,” řekl a když se trochu vzpamatoval, vstal a odvážil se pronést slova výstrahy:

“Nemohu předvídat, co Conan udělá. Horalé byli vždy horkokrevní a mám dobré důvody věřit, že je turánští špehové poštvou k nájezdům na naši zemi. Jak Vaše Výsost ví, Turánci založili na severu Sekunderum a jiná města, ačkoliv horské národy nejsou ještě ani zdaleka podrobeny. Král Yezdigerd už dlouho lačně hledí k jihu a možná, že zamýšlí zradou dosáhnout toho, co se mu nepodařilo silou. Napadlo mě, že ten Conan může být jedním z jeho špehů.”

“Uvidíme,” odpověděla, “jestli se však hodlá postarat o své lidi, objeví se za úsvitu před branami, aby vyjednával. Strávím tuto noc v pevnosti. Přijela jsem do Peškauri v přestrojení a svůj průvod jsem ubytovala v hospodě a ne v paláci. Kromě nich víš o mém příjezdu pouze ty.”

“Doprovodím Vaši Výsost do komnat,” řekl místodržitel.

Když vyšli na chodbu, pokynul kopiníkovi, stojícímu u dveří, a ten za nimi vykročil se zbraní v ruce. Před pracovnou čekala služebná, stejně jako její paní zahalená závojem. Čtveřice vykročila širokou chodbou, osvětlenou plameny čadících pochodní. Došli do pokojů určených pro návštěvy hodnostářů, zejména generálů a místokrálů. Dosud nikdo z královské rodiny nepoctil pevnost svou návštěvou. Čunder Šanovi se zdálo, že pokoje nejsou pro tak vysoce postavenou osobnost dostatečně přepychové, a i když se Devi snažila, aby se v její přítomnosti cítil volně, byl rád, když ho propustila. S hlubokými úklonami vyšel ven a veškerému služebnictvu, které bylo v pevnosti, přikázal, aby se o hosty staralo. Aniž by prozradil, co je to vlastně za návštěvu, postavil před dveře oddíl kopiníků a s nimi i bojovníka, který před tím střežil jeho pracovnu. Byl tak rozrušen, že ho zapomněl nahradit jiným strážným.

Krátce po Čunder Šanově odchodu si Jasmina vzpomněla na jistou záležitost, kterou s ním chtěla projednat. Jednalo se o podivné chování osoby, která si říkala šach Kerim. Podle vlastních slov byl šlechticem z Iranistánu a před příchodem na ajodský dvůr pobýval nějakou dobu v Peškauri. Dnes v noci jej Jasmina letmo zahlédla v Peškauri a to v ní vzbudilo nejasné podezření. Zdálo se jí, že ji z Ajodie sledoval. Znepokojená Devi si nepozvala místodržitele k sobě, ale vyšla na chodbu a zamířila do jeho pracovny.

Čunder Šan po příchodu do pokoje vzal ze stolu dopis wazamovi a roztrhal ho na kousky. Sotva to učinil, zaslechl tichý šramot na římse za oknem. Zvedl zrak a na pozadí hvězdného nebe spatřil nezřetelnou siluetu. V tom okamžení vyskočil do komnaty nějaký člověk. Ve světle svící zableskla se dlouhá čepel.

“Tiše,” varoval ho. “Nebo pošlu ďáblovi společníka!”

Místodržitel odtáhl ruku, kterou sáhl pro meč, ležící na stole. Věděl, jak zručně a rychle zacházejí horalé s dlouhými zaibarskými noži.

Vetřelcem byl vysoký muž, mohutný, ale zároveň pružný. Byl oblečen jako horal, ale jeho zachmuřené rysy a planoucí modré oči se k jeho oblečení nehodily. Čunder Šan nikdy neviděl takového muže. Jistě nepatřil k žádné z východních ras. Musel to být barbar odněkud z dalekého západu. Choval se však stejně divoce a nezkrotně jako dlouhovlasí horalé, obývající výšiny Gulistánu.

“Přicházíš v noci jako zloděj,” komentoval místodržitel jeho vstup, aby získal čas a trochu sebejistoty. Věděl, že nablízku není žádný strážce, ale horal to nesměl poznat.

“Vyšplhal jsem po stěně bašty,” zavrčel vetřelec. “Strážný vystrčil hlavu z hradeb právě včas, abych na ní vyzkoušel, jak tvrdá je rukojeť mého nože.”

“Ty jsi Conan?”

“Kdo jiný? Vzkázal jsi mi, abych přišel a dohodl se s tebou. Nuže, tady jsem! Nepřibližuj se k tomu stolu, nebo ti rozpářu břicho!”

“Chci si jen sednout,” odpověděl místodržitel a opatrně klesl do křesla ze slonoviny, které odsunul od stolu. Conan bez přestání chodil po pokoji, podezíravě hleděl ke dveřím a zkoušel palcem ostří svého dlouhého nože. Jednal zcela jinak než Afgulové. Nepouštěl se do východních jemností, ale s drsnou bezprostředností řekl:

“Máš sedm mých lidí a odmítl jsi výkupné, které jsem ti nabídl. Co, k čertu, chceš?”

“Promluvme si o tom,” odpověděl opatrně místodržitel.

“Promluvit si?” v hlase příchozího zazněl nebezpečný, rozhněvaný tón. “O co ti vlastně jde? Což jsem ti nenabídl zlato?”

Čunder Šan se rozesmál.

“Zlato? V Peškauri je víc zlata, než jsi kdy spatřil.”

“Lžeš!” odpověděl Conan. “Viděl jsem pokladnice zlatníků v Kurusunu.”

“Nu, víc, než viděl kdokoliv z Afgulů,” poopravil se Čunder Šan. “A to je jen kapka v moři vendyjského bohatství. Proč bychom měli chtít zlato? Kdybychom pověsili těch sedm lupičů, bylo by to pro nás užitečnější.”

Conan hrubě zaklel, svaly jeho bronzových ramen se napjaly jako lana a dlouhá čepel se zachvěla v zaťaté pěsti.

“Rozseknu ti hlavu jako přezrálý meloun!”

V horalových očích se vztekle zablesklo, ale místodržitel jen pokrčil rameny, i když přitom nespustil zrak z blýskajícího se ostří.

“Můžeš mě zabít a jistě i uprchnout. To však těm sedmi vězňům nepomůže, moji lidé by je bez váhání pověsili. A jsou to přece náčelníci Afgulů.”

“To je pravda,” zavrčel Conan. “Celé to plemeno na mě doráží jako smečka vlků, proč prý se nestarám o jejich osvobození. U Croma, řekni, co vlastně chceš, nebo svolám horaly a přivedu je až před brány Peškauri.”

Čunder pozoroval zlostný lesk jeho očí a nepochyboval, že barbar, stojící před ním se zbraní v ruce, je toho schopen. Nevěřil sice, že by sebepočetnější horda horalů dokázala město dobýt, ale vůbec netoužil po zpustošení své provincie.

“Je jistý úkol, který musíš splnit,” řekl a vážil slova opatrně, jako by to byly břitvy. “Musíš…”

Conan zkřivil ústa do vlčího úšklebku, skočil vzad a otočil se ke dveřím. Jeho citlivý sluch zachytil tiché kroky. V tom okamžiku se dveře prudce otevřely a do komnaty vstoupila štíhlá postava v hedvábí. Zavřela za sebou dveře a zůstala stát jako sloup, když její pohled padl na horala.

Čunder Šan vyskočil z křesla, srdce mu bušilo až v krku.

“Devi!” vykřikl, neboť v tom okamžiku ztratil rozvahu.

“Devi!” opakoval jeho slovo barbar.

Místodržitel spatřil v jeho očích modrý záblesk a okamžitě si uvědomil svou chybu. Zoufale skočil po meči, ale horal vyrazil s prudkostí uragánu a řítil se na něj. Udeřil ho rukojetí svého nože, srazil ho k zemi, potom svalnatou paží uchopil užaslou Jasminu a vyskočil na okno. Čunder Šan se s nemalým úsilím pokoušel povstat, ale jen na chvíli ho ještě zahlédl na pozadí hvězdného nebe, současně s vlajícími hedvábnými šaty a zoufale mávajícími pažemi unášené Devi.

“Teď zkus pověsit moje lidi!” vykřikl vítězoslavně Conan, seskočil z římsy a zmizel. Místodržitel ještě zaslechl pronikavý křik Jasminy.

“Stráž, stráž,” zavřeštěl. Vstal a potácivě doběhl ke dveřím. Otevřel je a vyřítil se na chodbu. Ozvěna nesla jeho výkřiky chodbami a svolávala bojovníky, kteří jen třeštili oči na místodržitele a jeho rozbitou, zakrvácenou hlavu.

“Jezdci, na koně!” rozkazoval. “Únos!”

I v této zoufalé situaci měl dost rozvahy na to, aby neprozradil celou pravdu. Zůstal stát jako sloup, když slyšel dusot kopyt pod oknem, zoufalé volání dívky a divoký vítězoslavný výkřik barbara.

Rozběhl se po schodech, užaslí strážci za ním. Na nádvoří pevnosti u osedlaných koní vždy tábořil pohotovostní oddíl jezdců, připravených ihned vyrazit do boje. Čunder Šan osobně vyjel v čele oddílu pronásledujícího uprchlíka, i když mu hlava třeštila tak, že se musel oběma rukama držet hrušky sedla. Neprozradil, kdo byl unesen, řekl jen, že šlechtična nosící královský prsten byla odvlečena vůdcem Afgulů. Únosce jim sice zmizel i se svou obětí, věděli však, kudy se dá. Cestou, která vedla průsmykem Zaibar.

Měsíc už zapadl, a tak jen tlumené světlo hvězd matně osvětlovalo chatrče vesničanů podél cesty. Černé obrysy pevnosti a věže Peškauri zůstaly za zády jezdců. Daleko před nimi se zvedaly černé stíny himeliánských hor.

3. Khemsa používá kouzel

Ve zmatku, který zavládl v pevnosti, když byly stráže povolány do zbraně, nikdo nezpozoroval, že služebná, provázející Devi, vyklouzla vstupní bránou a zmizela ve tmě. S vysoko podkasanou sukní se rozběhla k městu. Neběžela po cestě, ale pěšinkami, přes pole a pahorky. Vyhýbala se plotům a přeskakovala zavlažovací příkopy s obratností trénovaného běžce.

Dřív, než dosáhla zdí Peškauri, dusot koní utichl za pahorky. Dívka však nemířila k velké bráně, u které strážní, opření o kopí, hleděli do temnot a pokoušeli se uhodnout příčinu zmatku panujícího v pevnosti. Šla podél zdi, až došla na místo, ze kterého mohla spatřit věž tyčící se nad hradbami. Tu přiložila ruce k ústům a vydala zvláštní, tichý, ale podivně pronikavý výkřik. V témže okamžiku se nad cimbuřím objevila hlava a u stěny se zavlnilo spouštěné lano. Dívka uchopila provaz, vsunula nohu do koncové smyčky a mávla rukou. Vzápětí byla vytažena podél svislé kamenné stěny. Za okamžik se vyšvihla na zeď a stanula na ploché střeše domu, stojícího těsně u hradeb, kterými bylo obehnáno celé Peškauri. U otevřeného poklopu klidně smotával lano muž, oděný do pláště z velbloudí srsti. Nezdálo se, že by mu vytažení dospělé ženy po patnáctimetrové stěně činilo nějaké potíže.

“Kde je šach Kerim?” vyhrkla, udýchána po dlouhém běhu.

“Spí dole. Přinášíš nějaké zprávy?!”

“Conan unesl Devi z pevnosti a veze ji do hor!” vyhrkla, zajíkajíc se spěchem.

Khemsova tvář se nepohnula. Přikývl jen hlavou v turbanu a řekl:

“Šach Kerim bude spokojen, až se to dozví.”

“Počkej,” dívka mu položila ruce na šíji. Dýchala těžce a nejen námahou. Její oči v šeru planuly jako dva démanty. Zvedla tvář a přiblížila ji ke Khemsově obličeji. Khemsa se jejímu objetí sice nebránil, ale ani je neopětoval.

“Neříkej nic tomu Hirkánci!” zasípěla. “Využijme tu zprávu pro sebe. Místodržitel a jeho lidé odjeli do hor, ale stejně dobře by mohli pronásledovat ducha. Čunder Šan neprozradil, že unesena byla samotná Devi. Kromě nás o tom nikdo v pevnosti ani v Peškauri neví.”

“Jaký z toho můžeme mít užitek?” uvažoval Khemsa. “Moji mistři mě vyslali se šachem Kerimem, abych mu pomáhal …”

“Kdybys raději pomohl sobě!” vykřikla vášnivě. “Svrhni to jařmo!”

“Chceš říci… Mám odepřít poslušnost svým mistrům?” vykoktal a dívka tisknoucí se k němu pocítila zachvění, které proběhlo celým jeho tělem.

“Ano!” zatřásla jím vztekle. “Ty jsi také čaroděj! Proč bys měl být sluhou a používat svou moc jen ve službě jiným? Použij ji pro sebe!”

“To nemohu,” Khemsa se třásl jako v horečce. “Nepatřím k Černému kruhu. Pouze na rozkaz mistrů se mohu odvážit užít schopností, kterými mě obdařili právě oni.”

“Ale můžeš jich využít lépe!” přesvědčovala ho vzrušeně. “Udělej, co ti říkám. Je jasné, že Conan unesl Devi jako rukojmí a chce ji vyměnit za sedm náčelníků vězněných místodržitelem. Zabij je, aby je Čunder Šan nemohl použít jako výkupné za Devi. Potom se vydáme do hor a Devi uloupíme Afgulům. Proti tvým kouzlům budou jejich nože bezmocné. Výkupné bude naše, poklady vendyjských králů se před námi otevřou. Pak ošálíme Kšátrije a prodáme Devi králi Turanu. Budeme bohatší, než si umíme představit v těch nejsmělejších snech. Budeme si moci koupit armádu. Obsadíme Korbul, vyženeme Turánce z hor a vyšleme naše vojsko k jihu. Staneme se vládci celého impéria!”

I Khemsa už dýchal zrychleně, třásl se jako list a velké kapky potu mu tekly ze strhané tváře.

“Miluji tě,” vykřikla, objala ho a přitiskla se k němu. “Udělám z tebe krále! Z lásky k tobě jsem zradila svou paní, ty proto z lásky ke mně zradíš své učitele. Proč se bojíš těch Černých Věštců? Tím, že mě miluješ, už jsi překročil jeden z jejich zákonů. Překroč i další! Jsi stejně silný jako oni!”

Člověk by musel být z ledu, aby odolal žáru vášně a touhy, který sálal z jejích slov. Khemsa k sobě dívku s výkřikem přitiskl, zaklonil jí hlavu dozadu a zasypal ji deštěm polibků.

“Udělám to,” řekl hlasem, ochraptělým vzrušením. Byl jako opilý. “Moc, kterou mě obdařili mí učitelé, neposlouží jim, ale nám. Budeme vládnout celému světu… celému světu!”

“Pojďme tedy!” vymanila se jemně z jeho objetí, vzala ho za ruku a táhla k otvoru ve střeše. “Nejdříve musíme zabránit, aby místodržitel vyměnil těch sedm horalů za Devi.”

Khemsa ji následoval jako v tranzu. Slezli po žebříku a ocitli se v nevelké komnatě. Šach Kerim ležel bez pohnutí na lůžku a ohnutou rukou si zakrýval tvář, jako by ho oslňovalo mírné světlo mosazné lampy.

Dívka se dotkla Khemsy a rychlým pohybem si přejela po krku. Khemsa zvedl ruce, ale pak se výraz jeho tváře změnil. Potřásl hlavou.

“Pojedl jsem s ním sůl,” zašeptal. “Kromě toho nám nemůže uškodit.”

Vyšel s dívkou z místnosti a vstoupil na úzké točité schodiště. Když lehké kroky utichly, Šach Kerim vstal z lože a setřel si z čela pot. Nebál se rány dýkou, ale Khemsy se bál jako jedovatého hada.

“Spiklenci, kteří kují pikle na střechách, by měli pamatovat na to, že mají mluvit potichu,” zabručel. “Khemsa se obrátil proti svým pánům a protože jsem s nimi jednal pouze jeho prostřednictvím, nemohu se již spoléhat na jejich pomoc. Od nynějška musím jednat na vlastní pěst.”

Vstal, rychle usedl ke stolu, vytáhl z opasku pero a pergamen a napsal několik stručných vět:

“Chánovi Kosrovi, místodržiteli Sekunderumu.

Cimmeřan Conan unesl Devi Jasminu do vesnic Afgulů. Naskýtá se příležitost Devi zajmout, jak je už dlouho přáním krále. Vyšli okamžitě tři tisíce jezdců. Budu je očekávat i s domorodými průvodci v údolí Gurašah.”

Dopis podepsal jménem, které vůbec nepřipomínalo jméno šacha Kerima.

Potom vytáhl ze zlaté klece holuba a zlatým drátkem připevnil k jeho noze pergamen, svinutý do malé ruličky, rychle přistoupil k oknu a vypustil ptáka do noci. Holub zatřepal křídly, nabral výšku a zmizel v šeru jako stín. Šach Kerim uchopil plášť, přilbu a meč, vyšel z komnaty a seběhl po točitých schodech.

Vězeňskou čtvrť v Peškauri oddělovala od zbytku města mohutná zeď, v ní pouze jedna vrata, zasazená do obloukového portálu a pobitá železem. V otvoru vytesaném ve zdi byly zasazeny planoucí smolné pochodně. U dveří seděl strážný se štítem a oštěpem. Čelem se opíral o dřevěnou násadu své zbraně a čas od času zíval. Náhle vyskočil na nohy. Byl přesvědčen, že oka nezamhouřil, ale aniž co zpozoroval, stál před ním člověk, jehož příchod vůbec neviděl. Ten muž měl na sobě plášť z velbloudí srsti a zelený turban. Mihotavé světlo pochodně vrhalo na jeho tvář stíny, ve kterých blýskal pár podivně se lesknoucích očí.

“Kdo tam?” zeptal se strážný a namířil na něj svůj oštěp. “Kdo jsi?”

Cizinec byl zcela klidný, i když se mu hrot oštěpu téměř opíral o prsa. Jeho oči se vpily do očí strážce s podivnou intenzitou.

“Co máš dělat?” zeptal se najednou.

“Střežit bránu!” odpověděl mechanicky strážný přidušeným hlasem. Stál nehybně jako socha, jeho pohled pomalu skelnatěl a stával se podivně nepřítomným.

“Lžeš! Máš mě poslouchat. Pohlédl jsi do mých očí a tvá duše už ti nepatří. Ted otevři dveře!”

Toporně, s tváří, na které jako by zamrzl výraz údivu, se strážce otočil, vytáhl z opasku velký klíč, otočil jím v obrovském zámku a dokořán otevřel bránu. Potom se zastavil a hleděl před sebe nevidomým pohledem.

Ze stínu vystoupila žena a netrpělivě položila ruku na čarodějovo rameno.

“Přikaž mu, aby nám přivedl koně!” zašeptala.

“Není třeba,” odpověděl Khemsa. Neznatelně zvýšil hlas a řekl strážnému:

“Už tě nepotřebuji. Zabij se!”

Jako člověk v tranzu opřel bojovník konec oštěpu o zem, hrot přiložil k břichu těsně pod žebry. Volně a zcela lhostejně na něj nalehl celou vahou, takže hrot prošel tělem a vyjel mezi lopatkami. Tělo sklouzlo po ratišti a pomalu kleslo k zemi. Oštěp trčel do výše jako příšerná lodyha.

Dívka vytřeštila oči, ale Khemsa ji chytil za rameno a vedl za sebou. Pochodně osvětlovaly úzký prostor mezi vnější a vnitřní zdí, která byla nižší, s řadou pravidelně rozmístěných dveří.

Bojovník, který hlídkoval v tomto prostoru, volným krokem došel k otvírající se bráně. Cítil se natolik v bezpečí, že až do okamžiku, kdy se Khemsa s dívkou vynořili ze stínu, neměl nejmenší podezření, a pak už bylo pozdě. Khemsa se nezdržoval hypnotizováním oběti, ale dívce se i tak zdálo, že vidí kouzla. Strážný namířil kopí a otevřel ústa k poplašnému pokřiku, určenému oddílu kopiníků na strážnici, když tu Khemsa levou rukou odrazil kopí stranou jako stéblo rákosu, pravou rukou opsal krátký oblouk a jakoby mimochodem zavadil o šíji vojáka. Ten se svalil bez hlesu na dlažbu a hlava na přeraženém krku se mu bezvládně převrátila.

Khemsa si ho už ani v nejmenším nevšímal. Přistoupil k prvním dveřím a opřel se otevřenou dlaní o masivní zámek z bronzu. Dveře se s ohlušujícím praskotem vyvrátily dovnitř. Dívka spatřila, že hrubé dřevěné desky jsou rozštípány na třísky, bronzové závory ohnuté a vyrvané ze závěsů a velké veřeje polámané a pokřivené. Čtyřicet mužů za pomoci půltunového beranidla by nedokázalo způsobit větší zkázu. Khemsa, opilý svobodou, čerpal ze své síly, radoval se z ní a plýtval jí jako mladý obr plýtvá energií pří siláckých výkonech.

Vylomené dveře vedly na malé nádvoří, osvětlené pochodní. Proti sobě uviděli hrubou mříž ze železných prutů. Pozorovali ruku svírající mříž a bělmo očí blýskajících se v šeru.

Khemsa chvílí nehybně hleděl do tmy, ze které mu odpovídaly pohledy planoucích očí. Potom sáhl do záhybů pláště a vysypal na dlažbu hrst lesklého prášku. Vyšlehl zelený plamen a osvítil nádvoří. Záblesk ukázal siluetu sedmi mužů, stojících nehybně u mříží, a každý detail jejich potrhaných horalských obleků a orlí rysy zarostlých tváří. Nikdo z nich nepromluvil, ale v očích měli hrůzu a rukama bezmocně svírali mříže.

Oheň pohasl, ale záře zůstala. Zeleně jiskřící mihotavá koule pulsovala a chvěla se na kamenech u Khemsových nohou. Vězňové od ní nebyli schopni odtrhnout zrak. Koule se zvolna protáhla, změnila se ve spirálu jasně svítícího zelenavého dýmu, který se kroutil a svíjel jako obrovský had. Lesklá stuha s vlnícími se závity se pojednou změnila v mrak, který se tiše plazil po dlažbě. Přímo k mřížím.

Vězňové hleděli s očima rozšířenýma strachem. Mříže se otřásaly pod jejich zoufale sevřenými prsty. Z pootevřených úst však nezazněl jediný hlas. Zelený mrak dorazil k mříži a zakryl ji dívčinu pohledu. Pak se mlha protáhla mřížemi a zahalila horaly. Z hustých chuchvalců zazněl zdušený křik, připomínající volání topícího se člověka. To bylo všechno.

Khemsa se dotkl ramene dívky, která údivem třeštila oči. Odvrátila se, mechanicky ho následovala, ale stále se ohlížela přes rameno. Opar již řidnul a za mříží bylo vidět pár nohou obutých do sandálů a nevýrazné obrysy sedmi nehybných, bezvládně zhroucených těl.

“A teď osedláme hřebce lepšího než všichni koně chovaní ve stájích smrtelníků. Budeme v Afgulistánu ještě před svítáním,” řekl Khemsa.

4. Utkání v průsmyku

Devi Jasmina se nikdy nemohla rozpomenout na podrobnosti svého únosu. V paměti jí zůstal pouze pocit ochromujícího stisku ruky, planoucí oči únosce a jeho horký dech, který jí spaloval šíji. Skok oknem na cimbuří, šílený útěk po hradbách a střechách, kdy ji omračovala hrůza z pádu, později riskantní sklouznutí po laně, po kterém se únosce spustil jako blesk s obětí bezvládně přehozenou přes rameno. To vše zanechalo v její paměti pouze matnou stopu. O něco lépe si pamatovala rychlý běh člověka, který ji nesl jako dítě, stín stromů a skok do sedla divoce frkajícího hřebce. Potom šílený trysk a dusot kopyt, která vykřesávala jiskry z kamenité cesty vedoucí přes pahorek. Když se jí v hlavě rozjasnilo, pocítila zlost a stud. Byla poražena. Vládci zlatých království jižně od Himelián byli pokládáni téměř za bohy. A ona byla přece Devi Jasmina, vendyjská Devi. Zběsilý hněv v ní přehlušil i strach. Divoce vykřikla a začala se vzpouzet. Ona, Jasmina, je přehozená přes sedlo náčelníka horalů jako nějaká holka z tržnic e. Conan pouze o něco silněji sevřel své svalnaté paže a Jasmina byla poprvé v životě přinucena násilím k poslušnosti. Jeho ruce dívku objímaly železným stiskem. Pohlédl na ni a široce se usmál. Ve světle hvězd blýskly bílé zuby. Volně puštěná uzda ležela na vlající hřívě hřebce, který při divokém letu po kameny poseté cestě napínal všechny svaly, ale Conan seděl v sedle lehce, téměř nedbale, jako by byl kentaurem.

“Pse,” vykřikla a třásla se studem, hněvem a bezmocí. “Čeho ses to opovážil! Zaplatíš za to hlavou, přísahám! Kam mě vůbec vezeš?”

“Do vesnic Afgulů,” odpověděl a ohlédl se přes rameno. V dáli, za vrcholy, které přejeli, plály na hradbách pevnosti ohně pochodní. Zahlédl i záblesk světla, který naznačoval, že je otevřena Velká brána. Conan vybuchl ohlušujícím smíchem, dunícím jako hrozná bouře.

“Místodržitel za námi poslal jízdu,” řekl zjevně pobaven. “U Croma, vezmeme je na zábavnou projížďku. Co myslíš, Devi, vymění sedm horalů za kšátrijskou princeznu?”

“Raději pošlou armádu, aby pověsili tebe i celé tvé ďábelské plemeno,” slibovala mu sebejistě.

Srdečně se zasmál, silněji ji k sobě přitiskl a usadil se v sedle pohodlněji. Jasmina to však cítila jako novou pohanu a začala se opět bez viditelného účinku zmítat. Trvalo to však jen tak dlouho, než zpozorovala, že ho to pouze baví. Jediné, čeho dosáhla, bylo, že její oděv byl ve stále horším stavu. Došla k závěru, že nejlépe bude zachovat si vznešenou vážnost, a pohroužila se do zarytého mlčení.

Hněv byl ale vystřídán údivem, když dorazili k ústí průsmyku Zaibar, zejícímu jako trhlina v ještě temnějších skalních stěnách, které jim přehradily cestu jako obrovský val. Zdálo se, že nějaký gigantický nůž vyřízl průchod v kolmé skále. Po obou stranách stoupaly stovky metrů srázů, skrývajících ústí průsmyku v hlubokém stínu. Dokonce ani Conan v těch tmách mnoho neviděl, ale věděl, že je pronásledován jezdci z pevnosti, a protože znal zpaměti celou cestu, nezpomalil ani o krok. Ani kůň nebyl ještě unavený. Jako blesk proletěli cestou vedoucí údolím, přejeli nízký hřeben, kde z obou stran hrozily zrádné propasti, až se dostali na cestu táhnoucí se po levé stěně průsmyku,

V hustém šeru Conan nezpozoroval léčku připravenou zaibarskými horaly. Právě projížděl kolem temného ústí jedné z bočních roklin, když vzduchem zasvištěl oštěp a zabodl se do boku padajícího koně. Velký hřebec pronikavě zaržál, klopýtl a v plné rychlosti se zřítil k zemi. Conan v poslední chvíli zahlédl letící oštěp a jednal bleskově.

Seskočil z padajícího koně s dívkou, pozvednutou v náručí tak, aby se neporanila o kamení. Dopadl na nohy jako kočka, dívku postrčil do malé rozsedliny a tasil nůž.

Jasmina byla vyvedena z míry rychlostí, se kterou se vše odehrálo. Proto ani nezpozorovala, co se vlastně děje. Spatřila neurčitý stín v temnotě, uslyšela dusot bosých nohou po skále a šustění oděvu. Spatřila záblesk oceli, krátkou výměnu úderů a šerem se rozlehlo zřetelné křupnutí, když Conanova čepel rozťala protivníkovu lebku.

Cimmeřan odskočil a také se skryl do stínu skal. V šeru bylo slyšet jakýsi pohyb. Náhle zahřměl mohutný hlas:

“Co je to, psi? Bojíte se? Kupředu, proklatci! Berte je!”

Conan zbystřil pozornost, zahleděl se do tmy a křikl:

“To jsi ty, Jar Afzale?” Uslyšel výkřik a tichou otázku:

“Conane, to jsi ty?”

“Ano,” zasmál se Cimmeřan, “pojď sem, ty starý válečníku. Zabil jsem jednoho z tvých lidí.”

Mezi skalami nastal shon, vyskočil plamínek, rozrostl se do jasného plamene a mihotavě se k nim blížil. Současně se ze tmy vynořila vousatá tvář. Muž vysoko zvedl pochodeň a pátravým zrakem hleděl do labyrintu kamení. V druhé ruce držel velkou zakřivenou šavli. Conan pokročil kupředu a zasunul zbraň. Když ho neznámý spatřil, vykřikl:

“Ano, je to Conan! Vylezte ze skal, psi! Je to Conan.”

V kruhu sporého světla se objevili další. Divocí, rozložití, vousatí mužové se zamračenými pohledy a dlouhými noži v dlaních. Jasminu nespatřili, neboť Cimmeřan ji zakrýval svým mohutným tělem. Dívka, vykukující za jeho zády, pocítila ledové sevření strachu. Ti muži se podobali víc vlkům než lidem.

“Co lovíš takhle po nocích, Jar Afzale?” zeptal se Conan mohutného vůdce, který vycenil zuby jako vousatý upír.

“Kdo ví, co se dá ulovit po setmění? My Vazuliové jsme noční ptáci. A co ty, Conane?”

“Mám úlovek,” odpověděl Cimmeřan, sáhl do rozsedliny a vytáhl třesoucí se Jasminu.

Dívka ztratila své vznešené vystupování. Bojácně hleděla na kruh vousatých tváří, který ji obstoupil, a pocítila něco jako vděčnost vůči člověku, který ji objal gestem majitele. Kdosi přiblížil pochodeň a bylo slyšet udivené výkřiky. Pohled na dívku vyrážel horalům dech z prsou.

“To je moje zajatkyně,” pronesl Conan varovně a pohlédl významně na zabitého muže, který ležel ještě v dosahu světla.

“Jel jsem s ní do Afgulistánu, ale zabili jste mi koně a Kšátrijové jsou mi v patách.”

“Pojeď s námi do naší vesnice,” navrhl Jar Afzal “V úvozu máme schované koně. Nikdo nás nemůže v té tmě vystopovat. Říkáš, že jsou těsně za vámi?”

“Tak blízko, že už slyším dusot kopyt na kamenech,” odpověděl zachmuřeně Conan,

Vazuliové neztráceli čas. Pochodeň byla uhašena a rozložité postavy se ponořily do tmy. Conan pozvedl Devi do náručí. Nebránila se. Ostré kamení zraňovalo její jemné, do měkkých střevíců obuté nohy. Připadala si slabá a bezbranná uprostřed hluboké tmy, panující pod ohromnými, rozervanými hřebeny.

Conan zpozoroval, jak se třese ve studených závanech větru, skučícího v průsmyku, strhl si z ramenou potrhaný plášť a ovinul jí ho kolem ramen. Současně jí varovně syknul do ucha, aby mlčela.

Neslyšela sice vzdálený dusot kopyt, který zachytili citlivým sluchem horalé, ale byla příliš vystrašena, než aby neposlechla. Neviděla nic kromě několika zaražených hvězd vysoko na obloze, ale podle houstnoucí tmy poznala, že se dostali do úzkého kaňonu. Uslyšela jakýsi šramot a nepokojné pohyby koní.

Po krátkém hovoru Conan nasedl na koně bojovníka, kterého zabil. Zvedl dívku a posadil ji před sebe.

Tiše, jako duchové, vyjela celá skupina z úvozu. Za nimi na cestě zůstal mrtvý kůň a zabitý muž, které po půlhodině našli jezdci z pevnosti. Poznali v bojovníkovi Vazulie a vyvodili z toho příslušné závěry.

Jasmina, schoulená v pažích svého únosce, nemohla přemoci spánek. Přes nerovnosti stoupající a zase klesající cesty měl chod koně rytmus, který ve spojení s únavou dokonale uspával. Jasmina úplně ztratila pojem o čase a směru. Jeli v naprosté tmě, ze které čas od času vystupovaly nevýrazné obrysy gigantických skalních stěn, zvedající se jako černé bašty nebo vysoké hradby sahající až ke hvězdám. Občas ji vyděsila prázdnota, zející v hlubinách propastí a pronikal jí ledový závan větrů, vanoucích mezi štíty hor. Postupně všechno překryl měkký opar spánku, takže klapot koňských kopyt a cinkání postrojů se zdály být neskutečnou ozvěnou z vysněných přeludů.

Nejasně si uvědomila, že ji kdosi sundává z koně a vynáší po schodech. Později byla položena na cosi měkkého a šelestícího, hlava jí byla něčím podložena, asi složeným pláštěm a byla starostlivě přikryta oděvem, kterým ji předtím ovinul Conan. Zaslechla smích Jar Afzala:

“To je vzácná kořist, Conane, je hodná vůdce Afgulů.”

“Nemám ji pro sebe!” ozvala se odpověď. “Za to děvče vykoupím z vězení svých sedm náčelníků, aby je čert vzal!”

To bylo poslední, co uslyšela, než upadla do hlubokého spánku.

Spala, zatímco ozbrojenci křižovali horami, ponořenými do tmy, a rozhodovalo se o osudech království. Té noci se temné rokle a kaňony rozeznívaly cinkotem podkov klusajících koní, světla hvězd se odrážela v helmách a zakřivených čepelích a podivní tvorové vyhlíželi zpoza skal, nevědouce, co se děje.

Několik postav na hubených koních se ukrývalo v neproniknutelných temnotách a čekalo, až dusot kopyt utichne v dálce. Jejich vůdce, dobře stavěný muž v helmě a zlatem protkaném plášti, varovně zvedl ruku a držel ji ve výši, dokud jezdci nepřejeli. Potom se potichu zasmál.

“Určitě ztratili stopu. Nebo se dopátrali, že Conan již dorazil do vesnic Afgulů. Bude zapotřebí mnoha jezdců, abychom ho vykouřili z té liščí nory. Ráno se tu objeví mnoho jezdeckých oddílů.”

“Kde je boj, tam je kořist,” řekl kdosi za jeho zády irakzánským dialektem.

“Kořist bude,” řekl člověk v helmě. “Ale nejdříve musíme dorazit do údolí Gurašah a počkat na jezdce, kteří ještě před svítáním vyrazí ze Sekunderumu.”

Pobídl koně, vyjel z kaňonu a jeho lidé jeli těsně za ním jako třicet přízraků.

5. Černý hřebec

Když se Jasmina probudila, slunce již stálo vysoko na nebi. Dívka nevyskočila udivena a neuvažovala o tom, kde je. Probudila se s plným vědomím toho, co se stalo. Všechny kosti ji od dlouhé jízdy bolely a její pevné tělo stále ještě cítilo stisk svalnatých paží muže, který ji odvezl do takové dálky.

Ležela na ovčí kůži, která pokrývala lůžko z listí nastlaného na podlaze z udusané hlíny. Pod hlavou měla stočený kožich a přikryta byla horalovým pláštěm. Ležela ve velké místnosti s nerovnými, ale silnými stěnami z neotesaných kamenů, omítnutými na slunci usušeným blátem. Mohutné trámy podpíraly stejně postavený strop, ve kterém zpozorovala zakrytý poklop. Ve stěnách nebyla okna, jen úzké střílny. Byly tu jediné dveře; masivní plát bronzu, nepochybně ukradený z některé vendyjské strážní věže. Proti nim byl vidět široký otvor, zahrazený silnými dřevěnými mřížemi. Za nimi Jasmina spatřila nádherného černého hřebce, žvýkajícího suché seno. Budova sloužila zároveň jako pevnost, obydlí i stáj.

Na druhém konci místnosti dřepěla u malého ohně dívka v kazajce a pytlovitých kalhotách a opékala plátky masa na železném roštu, položeném na kamenech ohniště. Ve stropě byl proražen otvor, kterým unikala část dýmu. Zbytek se vznášel v místnosti.

Horalka přes rameno pohlédla na Jasminu tváří s hrubými, ale půvabnými rysy, a potom se zase věnovala své práci. Zvenčí zazněly mužské hlasy a po chvíli do chaty vstoupil Conan, který dveře otevřel kopnutím. Světlo ranního slunce ozářilo jeho obrovskou postavu a Jasmina si všimla několika podrobností, které nemohla spatřit v noci. Jeho oděv byl čistý a nepotrhaný. Za širokým bachariotským opaskem, za který by se nemusel stydět ani princ, měl krásný nůž v ozdobné pochvě a rozhalená kazajka ukazovala ocel turánské drátěné košile.

“Tvoje zajatkyně se probudila,” řekla horalka. Cimmeřan cosi zabručel, přisedl k ohni a shrnul plátky skopového na kamenný talíř. Horalka dřepící u ohně se na něj usmála a pronesla nějaký šťavnatý vtip, na který odpověděl tím, že vycenil zuby, podrazil jí nohy a povalil ji na zem. Zdálo se, že ty nevybíravé žerty jsou Vazulijce po chuti, ale Conan jí už nevěnoval pozornost. Vytáhl odkudsi velkou patku chleba, měděný džbán s vínem a zanesl všechno Jasmině, která vstala z lůžka a s úžasem na něj hleděla.

“Je to chudá strava pro Devi, děvče, ale nic lepšího nemáme,” řekl. “V každém případě ti to naplní žaludek.”

Postavil misku na zem a Jasmina si v tom okamžiku uvědomila, jak je hladová. Beze slova usedla se zkříženýma nohama na podlahu a začala jíst rukama, které jí nyní musely nahradit příbor.

Kromě mnohých dovedností je přizpůsobivost jednou z vlastností opravdového aristokrata. Conan stál s rukama v bok a hleděl na ni svrchu. Nikdy si nesedal východním způsobem, se zkříženýma nohama.

“Kde to jsem?” zeptala se pojednou.

“V chatě Jar Afzala, vůdce Kurum – Vazuliů,” odpověděl. “Afgulistán leží ještě několik mil na západ. Nějaký čas tu zůstaneme. Kšátriové pročesávají hory a hledají tě. Horalé už spatřili několik oddílů.”

“Co máš v úmyslu?” zeptala se.

“Zadržet tě do doby, než bude Čunder Šan ochoten vyměnit tě za mých sedm pobudů,” řekl. “Ženy Vazuliů už vymačkávají inkoust z listů rostliny shoki a zakrátko budeš moci napsat dopis místodržiteli.”

Jasminou otřásl náhlý příval vzteku, když si uvědomila, že zlomyslný rozmar osudu obrátil její plány vniveč a vydal ji právě do rukou člověku, kterého chtěla zaplést do sítě svých intrik. Odhodila talíř se zbytky jídla, vyskočila a zlostně vykřikla:

“Žádný dopis psát nebudu! Jestli mě okamžitě neodvezeš nazpátek, pověsí místodržitel tvých sedm lidí osobně a tisíc dalších nechá pověsit!”

Vazulijka vyprskla smíchem a Conan nasupeně svraštil obočí. V tom okamžiku se otevřely dveře a vstoupil Jar Afzal. Vůdce Vazuliů byl stejně vysoký jako Conan a mohutnější, ale vedle svalnatého Conana vypadal tlustý a nemotorný. Pohladil si zrzavý vous a pohlédl významně na horalku, která okamžitě vstala a opustila chýši. Jar Afzal se obrátil na Conana:

“Ti prokletí psi reptají!” řekl. “Chtějí, abych tě zabil a sám získal výkupné. Říkají, že je to šlechtična, což může každý poznat už podle jejích šatů. Ptají se, proč z toho mají mít prospěch afgulští psi, když my riskujeme a schováváme ji v naší vesnici.”

“Půjč mi koně!” řekl Conan. “Seberu ji a odjedu.”

“Pchá!” vyprskl Jar Afzal. “Myslíš, že nedokážu udržet na uzdě své lidi? Přikážu jim, aby tančili bosi na štěrku, jestli mě rozzlobí! Nemají tě rádi, ovšem, stejně jako všechny cizince, ale já nechci zapomenout, že jsi mi jednou zachránil život. Pojďme k nim, Conane, právě se vrátil zvěd.”

Conan si povytáhl opasek, vyšel za náčelníkem a zamkl za sebou dveře. Jasmina vyhlédla ven střílnou. Uviděla otevřené prostranství a řadu chat z kamene a bláta, nahé děti, hrající si mezi kamením, a vysoké, štíhlé horalky, spěchající po práci.

Před chatou spatřila kruh silně zarostlých, otrhaných mužů, sedících na zemi s tvářemi obrácenými ke dveřím. Několik kroků před nimi stál Conan s Jar Afzalem. Všichni naslouchali muži, sedícímu se zkříženýma nohama. Bojovník mluvil k vůdci chraplavým vazulským nářečím, kterému Jasmina jen stěží porozuměla, i když součástí její výchovy byla výuka jazyků Iranistánu a příbuzných gulistánských dialektů.

“Mluvil jsem s Dagozajcem, který dnes v noci viděl mnoho jezdců,” řekl zvěd. “Skrýval se poblíž místa, kde náčelník Conan narazil na naši léčku. Dagozajec slyšel slova projíždějících. Byl mezi nimi Čunder Šan, říkali. Našli zabitého koně a jeden ze žoldáků v něm poznal Conanovo zvíře. Našli také mrtvolu vazulijského bojovníka. Došli tak k závěru, že Vazuliové zabili Conana a unesli tu dívku. Proto upustili od záměru pronásledovat ho do Afgulistánu. Nevěděli však, ze které vesnice mrtvý bojovník pocházel, a my jsme nezanechali žádné stopy, které by mohli Kšátriové zpozorovat. Odjeli tedy do nejbližší vazulijské vesnice, do Jugry, vypálili ji a zabili mnoho lidí. Jenže potom na ně ze tmy vyrazili Kojurští bojovníci a zabili mnoho mužů. Zranili dokonce i místodržitele. Zbylí Kšátriové prchli pod rouškou noci do údolí Zaibar, ale ještě před východem slunce se vrátili s posilami a od rána se v horách bojuje. Říkají, že Vendyjci sbírají velkou armádu, aby vyčistili hory v okolí Zaibaru. Bojovníci všech kmenů brous í nože a připravují pasti v každém průsmyku až k údolí Gurašah. Kromě toho se do hor vrátil šach Kerim.”

Ozvalo se tiché mručení a Jasmina se přiblížila k otvoru, aby slyšela víc o člověku, který už před tím vzbudil její podezření.

“A kudy se vydal?” dotazoval se Jar Afzal.

“To Dagozajec nevěděl. Věděl jen, že s ním bylo třicet Irakzájců z dolních vesnic. Projeli a zmizeli v horách.”

“Irakzájci jsou šakalové, číhající na zbytky ze lví tlamy,” vrčel Jar Afzal. “Ženou se za penězi, které šach Kerim rozhazuje plnými hrstmi mezi pohraniční národy a kupuje si tak lidi jako koně. Nemám ho rád, i když je naším bratrem z Iranistánu.”

“Není,” řekl Conan. “Znám ho již dlouho. Je to Hyrkánec, Yezdigerdův špeh. Jestli ho chytím, pověsím jeho kůži na tamaryšek.”

“Ale co Kšátriové!” vykřikl jeden z půlkruhu sedících bojovníků. “Máme sedět na zadcích a čekat, až nás odtud vykouří? Nakonec se dozví, kde je ta dívka. Zaibarové nás nemají rádi, pomohou určitě Kšátriům.”

“Ať přijedou,” zavrčel Jar Afzal. “Ubráníme soutěsku proti jízdě.”

Jeden z mužů vyskočil a pohrozil Conanovi pěstí.

“Máme na sebe vzít všechno nebezpečí, zatímco on sklidí ovoce?” zaječel, “máme bojovat za něho?”

Conan se postavil před něj a trochu se předklonil, aby viděl přímo do zarostlé tváře. Cimmeřan nevytáhl nůž, ale levicí položil na pouzdro a významně je posunul dopředu.

“Nikoho nežádám, aby za mě bojoval,” řekl mírně. “Vytas zbraň, jestli máš odvahu, ty prašivý pse!”

Vazuli uskočil a prsknul jako vzteklý kocour.

“Zkus se mě dotknout a těchto padesát lidí tě rozseká na kousky!”

“Cože?” zařval Jar Afzal, celý brunátný hněvem. Naježil vousy a vypnul břicho. “Ty jsi vůdce Kurumu? Poslouchají Vazuliové rozkazy Jar Afzala, nebo nějakého psiska?”

Bojovník se přikrčil. Nepřemožený náčelník k němu skočil, chytil ho pod krkem a škrtil tak dlouho, že tvář oběti nabyla šedofialové barvy. Pak jím hrubě mrštil o zem a postavil se nad něho se šavlí v ruce.

“Ještě někdo má pochybnosti o tom, kdo tady rozkazuje?” křikl a jeho soukmenovci sklopili zraky k zemi, když po nich přejel bojovným pohledem.

Pak si pohrdavě odplivl a zasunul zbraň do pochvy gestem, které samo o sobě bylo urážlivé. Vztekle nakopl ležícího štváče a vynutil tak z jeho úst bolestný sten.

“Obejdeš stráže na skalách a zjistíš, jestli něco zpozorovaly,” rozkázal. Muž se odplížil, roztřesený strachem a skřípaje zuby.

Jar Afzal ztěžka dosedl na kámen a něco si mručel pod vousy. Conan stál blízko něho na široce rozkročených nohou, s palci zaklesnutými za opaskem, a přimhouřenýma očima sledoval shromážděné bojovníky. Opláceli mu zachmuřenými pohledy. Neodvážili se sice dále provokovat Jar Afzalův hněv, ale nenáviděli cizince tak, jak to umějí jen horalé.

“Teď mě poslouchejte, vy synové bezbožných psů. Řeknu vám, co jsme my, já a náčelník Conan, naplánovali, abychom Kšátrie přelstili!” Buvolí ryk doléhal ke vzpurnému Vazuliovi, který pomalu odcházel z místa porady.

Muž míjel řadu chat a za ním zněly posměšné poznámky a chichotání žen, které byly svědkyněmi jeho ponížení. Proto rychle přešel na cestu, vinoucí se vzhůru mezi skalami a balvany. Sotva došel k první zatáčce a ztratil vesnici z očí, zůstal jako přimražený a otevřel ústa údivem. Nevěřil, že by se někdo cizí mohl dostat nezpozorován strážnými až do údolí Kurum. Přesto na nízké skalní plošině seděl neznámý muž v plášti z velbloudí srsti a zeleném turbanu.

Vazuli otevřel ústa k výkřiku a ruka mu sjela k rukojeti nože. V téže chvíli se však jeho oči setkaly s cizincovým pohledem. Výkřik mu odumřel na rtech a dlaň bezvládně poklesla. Zůstal stát nehybně jako socha se skelným, nepřítomným pohledem. Několik minut proti sobě stáli zcela nehybně, potom člověk v zeleném turbanu nakreslil prstem jakýsi podivný znak na zaprášeném kameni. Vazuli nepozoroval, že by neznámy poblíž toho symbolu něco položil, ale na skále se cosi zalesklo. Byla to lesklá koule, která vypadala jakoby z černého uhlí. Člověk v turbanu ji zvedl a hodil Vazuliovi, který ji automaticky chytil.

“Zanes to Jar Afzalovi,” rozkázal neznámý. Vazulijský bojovník se toporně obrátil a ztěžka vykročil zpět. Černou kouli držel v napřažené ruce. Míjel chaty, aniž by si všiml nových posměšků žen. Zdálo se, že je vůbec nevnímá.

Muž na skalní plošině za ním pohlédl s tajemným úsměvem. Nad okrajem plošiny se objevila hlava dívky, která na něj hleděla se směsí obdivu a bázně, kterou ještě včera večer necítila.

“Proč jsi to udělal?” zeptala se.

Něžně pohladil její černé vlasy.

“Což jsi stále ještě omámená jízdou na větrných koních, že pochybuješ o mé moudrosti?” rozesmál se. “Tak dlouho, jak žije Jar Afzal, je Conan mezi Vazulii v bezpečí. Je jich mnoho a jejich nože jsou ostré. Vymyslel jsem něco lepšího, než zabít Cimmeřana a uloupit to děvče horalům. Není třeba čaroděje k tomu, aby předpověděl, co udělají vazulští bojovníci s Conanem, když můj posel donese náčelníkovi Kurumu Jezhudovu kouli.”

Tou dobou přerušil před chatou Jar Afzal v půli slova svůj výklad. Udiven a s nevolí pozoroval, že ten, kterého vyslal na obchůzku údolí, se prodírá kruhem bojovníků.

“Přikázal jsem ti obejít stráže!” vykřikl. “To jsi nemohl stihnout tak rychle!”

Bojovník neodpověděl. Zůstal nehybně stát, nevidoucím pohledem se díval na náčelníka a v napřažené ruce tiskl černou kouli. Conan, který hleděl Jar Afzalovi přes rameno, cosi zabručel a chtěl náčelníka chytit za ruku. Už to nestačil udělat. Vazuli v návalu zlosti udeřil bojovníka zaťatou pěstí a povalil ho na zem jako vzpurného osla. Černá koule vypadla povalenému z ruky a zakutálela se náčelníkovi pod nohy. Ten ji zřejmě teprve teď spatřil, sehnul se, zvedl ji ze země. Ostatní bojovníci, kteří udiveně hleděli na svého druha, spatřili, jak se náčelník sklonil, ale nevšimli si, co zvedl. Jar Afzal se napřímil, pohlédl na kouli a chtěl si ji strčit za opasek.

“Zaneste toho hlupáka do chaty,” zavrčel. “Vypadá, jako by žvýkal květy lotosu. Díval se na mě takovým nepřítomným pohledem. Já…Auuuu!”

V pravé ruce, kterou směřoval k opasku, pocítil náčelník náhle podivný pohyb. Ztichl. Zastavil se a zahleděl se před sebe. V dlani se mu cosi jemně pohnulo – cosi se měnilo, pohybovalo, žilo. Jeho prsty už nedržely hladkou, lesklou kouli. Bál se podívat, jazyk se mu přilepil k patru a dlaň se nechtěla otevřít. Užaslí válečníci spatřili, že jeho oči se rozšířily a krev mu zmizela z tváře. Náhle se z úst, skrytých v houští zrzavého vousu, vydral výkřik strašlivé bolesti. Náčelník se zachvěl a padl jako zasažen bleskem. Zhroutil se tváří k zemi, s rukou napřaženou dopředu, a z rozevřených prstů mu vylezl pavouk. Odporná černá nestvůra s chlupatýma nohama a trupem lesklým jako hlazené uhlí. Muži vykřikli a prudce couvli. Pavouk toho využil, doběhl ke škvíře ve skále a zmizel

Bojovníci na sebe nejistě pohlédli. Náhle uprostřed zástupu zazněl zvučný, rozkazovačný hlas, přicházející neznámo odkud. Později každý, kdo byl přítomen a vyvázl životem, tvrdil, že on to nekřičel, ale všichni ta slova slyšeli:

“Jar Afzal je mrtev! Smrt cizinci!”

Ten pokřik horaly sjednotil. Pochybnosti, nedůvěra a strach zmizely v přílivu nezkrotné touhy po krvi. Do výše se vznesl vzteklý řev. S očima planoucíma nenávistí se řítili kupředu s noži, napřaženými k úderu, a s vlajícími plášti.

Conan reagoval rychleji než blesk. V mžiku byl u dveří chaty. Horalé však byli příliš blízko a když se zastavil na prahu, musel se Conan obrátit a odrazit úder půlmetrové čepele. Rozsekl útočníkovi lebku, uhnul bodnutí dýkou a majiteli rozpáral břicho. Levou rukou povalil na zem dalšího protivníka a čepelí v pravé bodal třetího. Pak celou silou narazil zády do zavřených dveří. Útočící ostří odlupovala třísky z veřejí hned vedle jeho hlavy, ale dveře pod úderem mohutných ramen povolily a Cimmeřan vpadl pozpátku do místnosti. V té chvíli jeden vousatý horal vztekle udeřil, ztratil rovnováhu a roztáhl se jak dlouhý, tak široký na prahu. Conan se sklonil, chytil ho za oděv, mrštil jím dovnitř a přirazil dveře přímo do tváří útočníků. Ozval se praskot lámajících se kostí, ale to již Conan zasouval závoru a bleskově se obrátil, aby mohl čelit muži, který se zvedl z podlahy a zaútočil na něj jako smyslů zbavený.

Jasmina se uchýlila do kouta a hleděla vytřeštěnýma očima na bojující muže, kteří se potáceli místností a co chvíli padali téměř na ni. Chatu naplnil třesk oceli a venku vyla jako smečka hladových vlků skupina útočníků, bušících kindžály a kamením do kovových dveří. Kdosi přitáhl kmen stromu a dveře se začaly otřásat pod mohutnými údery.

Dívka si ucpala uši rukama a těkala kolem nepříčetným pohledem. Urputný zápas bojovníků v chatě a vzteklé vytí venku ji přiváděly k šílenství. Hřebec frkal, řehtal a bil podkovami o stěnu stáje. Točil se v kruhu a kopyty přitom přerazil dřevěné mříže právě v okamžiku, kdy se horal couvající před vražedným útokem Cimmeřana přepážky dotkl zády. Vazuliova páteř praskla na třech místech jako ztrouchnivělá větev. Bojovník se v letu zachytil Conana a oba padli na udusanou hliněnou podlahu.

Jasmina vykřikla a vrhla se dopředu. Vše se odehrálo takovou rychlostí, že byla přesvědčena, že jsou oba mrtví. Stála nad nimi, když Conan odvalil mrtvolu na bok a začal se zvedat. Chytla se jeho ramen a třásla se jako v horečce.

“Ty žiješ! Myslela jsem, že… myslela jsem, že tě zabil.”

Pohlédl na její pobledlou tvář a široce rozevřené černé oči.

“Proč se bojíš?” zeptal se. “Proč by tě mělo zajímat, jestli jsem na živu?”

Na okamžik její tvář přelétl nádech vznešenosti. Odtáhla se a pokusila se poněkud nepřesvědčivě být starou Devi.

“Volím raději tebe, než tu smečku venku,” odpověděla a ukázala na otřásající se stěnu, která se začínala bortit.

“Dlouho nevydrží,” usykl Conan, rychle se obrátil a podlezl přepážku, za kterou byl kůň.

Jasmina zaťala nehty do dlaní a zatajila dech, když viděla, jak odklízí polámaná břevna a vstupuje ke splašenému zvířeti. Hřebec se vzepjal na zadní nohy, kopal kopyty, cenil zuby, hrozivě ržál, ale Conan k němu přiskočil, nadlidskou silou ho chytil za hřívu a srazil ho na přední nohy. Hřebec frkal a nervózně se třásl, ale nechal si nasadit uzdu a osedlat zlatem pobitým sedlem se širokými stříbrnými třmeny.

Cimmeřan otočil koně a zavolal Jasminu, která přistoupila, opatrně se vyhýbajíc úderům kopyt. Conan cosi kutil u kamenné stěny a tiše dívce vysvětloval:

“Jsou tu ukryty tajné dveře, o kterých nevědí dokonce ani Vazuliové. Jar Afzal mi je kdysi ukázal, když se opil. Vedou přímo do rozsedliny za chatou. Ha!”

Zatáhl za nenápadný výstupek ve stěně a část zdi se odsunula na naolejovaných železných kolejnicích. Jasmina vyhlédla vzniklým otvorem a spatřila úzkou rozsedlinu ve svislém skalním útesu, tyčícím se několik stop za chatou. Conan skočil na koně, zvedl dívku a posadil ji před sebe. Za jejich zády zasténaly tlusté dveře jako živé stvoření a s rachotem vypadly. Otvorem se okamžitě prodral dav zarostlých, z plna hrdla vyjících tvorů s kindžály v rukou. Velký hřebec vyrazil z chaty jako vystřelený z katapultu. Prolétl soutěskou, napjatý jako struna, s chomáči pěny kanoucími mu z tlamy.

Vazulie ten uskok překvapil. Zaskočil také postavy plížící se odzadu soutěskou. Všechno se událo velmi rychle. Mohutný hřebec vyrazil tak prudce, že člověk v zeleném turbanu nestačil uhnout. Upadl, sražen pádícím koněm, a dívka, která ho doprovázela, zděšeně vykřikla. Conan ji spatřil jen na okamžik – štíhlou černovlasou krasavici v hedvábných kalhotách a s pásem látky posázeným klenoty přes prsa, tisknoucí se ke stěně rozsedliny. Černý kůň pádil jako list, hnaný bouří, s Conanem a jeho zajatkyní v sedle. Krvežíznivé vytí horalů se ve chvíli, kdy vyběhli tajným vchodem do soutěsky a srazili se s mužem v zeleném turbanu, změnilo ve výkřik zděšení a bolesti.

6. Hora Černých Věštců

“Kam teď?”

Jasmina se pokoušela sedět zpříma v kolébajícím se sedle, přitisknutá ke svému únosci. Rozpačitě si uvědomila, že dotyk jeho svalnatého těla jí není nepříjemný.

“Do Afgulistánu,” odpověděl. “Je to dlouhá cesta, ale tenhle kůň nás tam donese, leda že bychom narazili na tvé přátele nebo na nepřátele mého kmene. Teď, když Jar Afzal byl úskočně zavražděn, budou nám ti proklatí Vazuliové stále v patách. Divím se, že je za sebou ještě nevidím.”

“Kdo byl ten muž, kterého kůň porazil?” zeptala se.

“Nevím. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Určitě to nebyl Gulistánec. Nemám ponětí, co tam mohl dělat, ke všem ďáblům. Byla tam také nějaká dívka.”

“Ano,” svraštila Jasmina obočí. “Nerozumím tomu. Byla to moje služebná Gitara. Myslíš, že mi chtěla pomoci? A že ten člověk je její přítel? Je–li tomu tak, určitě jsou teď v rukou Vazuliů.”

“No,” protáhl Conan, “nemůžeme s tím nic udělat. Kdybychom se vrátili, sedřou z nás kůži. Nechápu ale, jak se ta dívka mohla dostat tak daleko v doprovodu jediného muže, a to podle oděvu učence. Je v tom něco, čemu ani já nerozumím. Ten muž, kterého Jar Afzal zkrotil a poslal na obhlídku stráží, se pohyboval jako náměsíčný. Viděl jsem v Zamoře kněze, konající příšerné rituály v tajných svatyních Jezhudových. Jejich oběti měly stejný pohled. Kněz se zadíval někomu do očí, zamumlal několik zaklínadel a člověk se začal chovat jako živá mrtvola. Měl skelný pohled a dělal, co mu přikázali. Kromě toho jsem viděl, co ten muž držel v ruce, to, co zvedl Jar Afzal. Vypadalo to jako veliká černá perla, taková, jakou nosí chrámové kněžky Jezhudovy, když tančí před velkým černým kamenným pavoukem, kterému vzdávají úctu. Jar Afzal ji držel v ruce a nezvedl nic jiného. Ale když padl mrtev, z ruky mu vyběhl pavouk, podobný bohu Jezhudovi, jenom menší. Později, když Vazuliové stáli a nevěděli, co dělat, jakýsi hlas vykřikl, aby mě zabili, a vím, že ten hlas nepatřil žádnému z bojovníků, ani žádné z žen, které přihlížely u chat. Vypadalo to, jako by zazněl shora.”

Jasmina neodpověděla. Pohlédla na drsné siluety štítů, zvedajících se kolem, a zachvěla se. Krajina byla pochmurná a vnášela do její duše tíseň. V té pustině se mohlo stát cokoliv. Lidem narozeným v teplých rovinách bohatého jihu pradávné tradice přikazovaly věřit, že tuto zemi zahaluje opar tajemství a hrůzy.

Slunce již vystoupilo vysoko na nebe a sužovalo zemi nemilosrdným žárem, ale zdálo se, že přerývaný vítr vane z ledových úbočí. V jedné chvíli zaslechla Jasmina v horách podivné zvuky, které zazněly jako závan větru. Pohlédla na Conana, pátravě hledícího mezi vrcholky, a pochopila, že i jemu se ten zvuk zdál neobvyklý. Dívka měla pocit, že po modrém nebi se mihla jakási rozmazaná šmouha. Jako by něco velice rychle přeletělo nad jejich hlavami, ale nebyla si jista, jestli se jí to jen nezdálo. Ani jeden z nich o tom nemluvil, ale Conan nenápadně zkusil, zda mu nůž v pouzdře nevězí příliš pevně.

Jeli sotva viditelnou stezkou, která nejprve sestupovala do kotliny tak hluboké, že slunce nikdy nedosáhlo až na dno, a pak znovu stoupala příkrým úbočím, kde kameny pod nohama každou chvíli hrozily sesuvem, vedla po hřebenech ostrých jako nůž, se srázy, které po obou stranách klesaly do bezedných propastí zahalených namodralou mlhou.

Když dorazili k úzké stezce vinoucí se mezi skalami, slunce se již sklánělo k západu. Conan přitáhl uzdu a řídil koně touto cestou, která vedla k jihu, téměř kolmo k předchozímu směru jízdy.

“Ta cesta vede do osady Galzajů,” vysvětlil. “Jejich ženy tudy chodí pro vodu. Potřebuješ nové šaty.”

Jasmina pohlédla s povzdechem na svůj poničený oděv. Střevíčky protkané zlatem byly roztrhané, stejně jako roucho a hedvábný spodní šat, který máloco zakrýval. Oděv vhodný do paláců Peškauri se mezi ostrými skalami Himelián příliš neosvědčil. Conan dorazil k zatáčce, seskočil s koně a pomohl Jasmine sesednout. Čekali dlouho. Nakonec Cimmeřan spokojeně pokývl hlavou, i když dívka nic neslyšela.

“Přichází nějaká žena,” řekl.

Jasmina ho v náhlém rozrušení chytila za rameno.

“Snad ne… nezabiješ ji?”

“Obyčejně ženy nezabíjím,” odpověděl, “ačkoliv některé z těch horalek jsou skutečné vlčice. Ne,” zasmál se, jako by to byl dobrý žert, “nezabiju ji. U Croma, já jí zaplatím! Tak se ti to líbí?”

Vytáhl hrst zlatých mincí a vybral tu největší. Devi s povzdechem úlevy přikývla. Pokládala za přirozené, že se mužové neustále mezi sebou zabíjejí, ale mráz jí přeběhl po zádech, když si představila, že by mohla vidět vraždu ženy.

Konečně se za zatáčkou vynořila vysoká, štíhlá Galzajka a v ruce nesla velkou vydlabanou tykev na vodu. Když je zahlédla, zůstala stát jako sloup a nádoba jí vypadla z ruky. Trhla sebou, jako by se obracela k útěku, než pochopila, že Conan je příliš blízko a nemůže mu uniknout. Zůstala proto klidně stát a hleděla na ně trochu ustrašeně, ale hlavně zvědavě.

Conan jí podržel před očima zlatou minci.

“Když dáš této ženě své šaty,” řekl, “dostaneš tento peníz.”

Dívka okamžitě pochopila. Široce se usmála, udivená, ale spokojená, pohrdajíc jako pravá horalka společenskými pravidly. Rychle shodila vyšívaný šátek, vestičku, svlékla široké kalhoty, spodní košili se širokými rukávy i sandály. Sbalila všechno do ranečku, který strčila Conanovi. Ten ho předal užaslé Devi.

“Jdi támhle za tu skálu a převleč se,” rozkázal a znovu při tom dokázal, že není himeliánský horal. “Sbal své šaty a přines mi je, až se budeš vracet.”

“Peníze!” domáhala se křiklavě Galzajka a žádostivě ukazovala na Conanovu ruku. “Zlato, které jsi mi slíbil.”

Cimmeřan jí hodil minci. Chytla ji, skousla, aby se přesvědčila o její pravostí, a potom ji schovala do vlasů. Sklonila se, aby zvedla tykev, a šla dál cestou k prameni, bez studu, stejně jako bez šatů. Conan poněkud netrpělivě čekal, až se Devi poprvé v životě sama obleče. Když se objevila, zaklel údivem a Jasmina pocítila příliv podivného vzrušení při pohledu na neskrývaný obdiv, zračící se v jeho tváři. Cítila trochu studu, zmatek a záchvěv ješitnosti, směsici pocitů, jaké nikdy před tím nezažila, a jeho žhavý pohled ji rozechvěl. Položil jí těžkou ruku na rameno, otočil ji dokola, prohlížel si ji ze všech stran.

“U Croma,” zaklel. “V těch blankytných, nepozemských čistých šatech jsi vypadala chladná, lhostejná a vzdálená jako hvězdy. Vešla jsi za skálu jako vendyjská Devi a vyšla jsi jako horalská dívka, a přesto tisíckrát krásnější než všechna děvčata ze Zaibaru. Byla jsi bohyně, teď jsi žena.”

Uštědřil jí srdečné plácnutí, ale Jasmina to pochopila jako svérázný hold a nerozzlobila se. Současně s oděvem jako by převlékla i osobnost. Procitly v ní do té doby tlumené pocity a touhy, jako by se tím, že odložila královské šaty, zbavila okovů vznešenosti a zdrženlivosti.

Conan však nezapomínal na hrozící nebezpečí. Čím víc se vzdalovali od Zaibaru, tím méně pravděpodobné bylo střetnutí s kšátrijskými oddíly, ale stále sledoval všechny zvuky, které naznačovaly, že by jim mstiví Vazuliové mohli být v patách.

Usadil dívku v sedle, sám vyskočil za ni a znovu otočil zvíře k západu. Sbalené oblečení, které mu dala, hodil do jedné z tisícimetrových propastí.

“Proč jsi to udělal?” zeptala se. “Proč jsi nedal šaty té dívce?”

“Jezdci z Peškauri pročesávají hory,” řekl. “Celou tu dobu budou ze zálohy napadáni a zabíjeni. Na oplátku zničí každou vesnici, kterou dokáží dobýt. Mohou se pustit i k západu. Kdyby našli dívku oblečenou v tvém oděvu, přinutili by ji mučením, aby promluvila, a mohla by je přivést na naši stopu.”

“Co ta dívka teď udělá?”

“Vrátí se do vesnice a řekne, že byla přepadena. Jistěže za námi pošlou pronásledovatele, ale ona musí nejprve dojít pro vodu. Kdyby se odvážila vrátit se bez ní, byla by zbičována. To nám poskytne trochu času. Takže nás nechytí. Před večerem už překročíme hranice Afgulistánu.”

“Nikde ani stopa po lidském obydlí,” napadlo Jasminu. “Dokonce i na Himeliány se mi ta oblast zdá podivně pustá. Nenarazili jsme na jedinou vyšlapanou stezku od chvíle, kdy jsme opustili cestu, na které jsme potkali tu dívku.”

Místo odpovědi ukázal na severozápad, kde spatřila vysoký štít, obklopený nižšími štíhlými vrcholky.

“To je Ymsha,” řekl. “Lidé z hor si stavějí vesnice nejdál, jak jen mohou, od té hory.”

Jasmina ztuhla.

“Ymsha!” zašeptala. “Hora Černých Věštců.”

“Říká se jí tak,” přikývl. “Ještě nikdy jsem se nedostal tak blízko k ní. Odbočili jsme na sever, abychom unikli kšátrijským vojákům, kteří by se dostali tak daleko. Stezka z Kurumu do Afgulistánu vede víc na jih. Tato trasa je stará a velmi málo používaná.”

Jasmina si upřeným pohledem prohlížela vzdálený štít. Zaťala pěsti, až se jí nehty zaryly do růžových dlaní.

“Kolik času by bylo zapotřebí, abych dorazila k Ymshe?”

“Zbytek dne a celou noc,” odpověděl se smíchem. “Chceš tam jet? U Croma, to není místo pro obyčejné smrtelníky, aspoň podle toho, co si vyprávějí horalé.”

“Proč se nespojí a nepozabíjejí démony, kteří tam sídlí?” zeptala se.

“Meči proti kouzlům? Kromě toho se ti démoni nikdy nepletou do lidských záležitostí, když jim nikdo nekříží jejich plány. Nikdy jsem žádného z nich neviděl, ačkoliv jsem mluvil s lidmi, kteří přísahali, že je viděli. Říkali, že při východu nebo západu slunce je vidět mezi skalami obyvatele Ymshy – vysoké, mlčenlivé muže v černých tógách.”

“A ty sám by ses bál na ně zaútočit?”

“Já?” Ta myšlenka ho překvapila. “No, kdyby mi vstoupili do cesty jako protivníci, vidělo by se, kdo z koho, ale zatím s nimi nemám žádné spory. Přišel jsem do těchto hor, abych shromáždil lidi, ne abych bojoval s čaroději.”

Jasmina neodpověděla. Pohlédla na horu, jako by byla jejím nepřítelem, a znovu pocítila příliv hněvu a nenávisti. V hlavě jí začala klíčit jiná myšlenka. Intrikovala, aby poštvala proti pánům Ymshy právě toho muže, v jehož zajetí se teď nacházela. Možná přesto najde způsob, jak dosáhnout svého cíle. Nemohla se mýlit ve výrazu jeho divokých očí, když na ni hleděl. Nejedno království už padlo, když drobné bílé ruce tahaly za nitky osudu…

Náhle se otřásla a napřáhla ruku.

“Podívej!”

Nad vzdálenou horou se zvedl sotva viditelný mrak neobvyklého vzezření. Byl matně rudý, ale jiskřily v něm zlatavé pásy. Neustále se obracel, vířil a prudce pulzoval. Po chvíli se změnil v rotující sloup, lesknoucí se v paprscích slunce. Náhle se odtrhl od zasněženého vrcholku hory, jako pestrobarevné pírko přeplul po nebi a zmizel v modrém nekonečnu.

“Co to mohlo být?” zeptala se nejistě Jasmina, když jim hřebeny vrcholků zakryly štít. Přes svou krásu ji úkaz znepokojil.

“Zdejší lidé tomu říkají Ymšský koberec, ale nevím, co to znamená,” řekl Conan a dodal: “Jednou jsem viděl pět set domorodců utíkat, jako by jim byl v patách samotný ďábel. Zalézali do skal a jeskyní jen proto, že viděli ten karmínový mrak, jak se odpoutává od vrcholku. Co to…”

Právě projeli úzkou štěrbinu, jejíž úbočí se zvedla jako kolmé stěny do závratné výše, a stanuli na široké plošině. Po jedné straně měli řadu rozeklaných balvanů, po druhé gigantickou rozsedlinu. Přes plošinu se táhla časem už napůl zahlazená stezka. Mizela mezi skalními hřbety, znovu se objevovala a neustále klesala dolů. Když černý hřebec vyjel z rozsedliny, zařehtal a zůstal stát jako socha. Conan ho netrpělivě pobídl, ale kůň pouze frknul a pohodil hlavou. Třásl se s napjatými svaly, jako by narazil na nějakou neviditelnou překážku.

Cimmeřan zaklel a seskočil na zem s Jasminou v náručí. Postavil ji na zem a vykročil kupředu s rukou napřaženou před sebe, jako by čekal, že narazí na něco, co nevidí. Nic mu nebránilo v cestě, ale když zkoušel koně vést za uzdu, zvíře zděšeně ržálo a škubalo sebou. Náhle Jasmina vykřikla. Conan se bleskově obrátil a uchopil rukojeť nože.

Nezpozorovali, že by se někdo přiblížil, ale náhle před nimi stál muž, oblečený do pláště z velbloudí srsti, a se zeleným turbanem na hlavě. Conan vydechl údivem, když v neznámém, stojícím s rukama složenýma na prsou, poznal člověka, kterého srazil u vesnice Vazuliů.

“Kdo jsi, k čertu?” zeptal se.

Neznámý neodpověděl. Conan zpozoroval, že jeho oči jsou podivně rozšířené, nehybné, lesknou se a magneticky přitahují pozornost. Khemsova kouzla byla založena na hypnóze, stejně jako větší část východní magie. Nesčetné generace žily a umíraly v nezlomném přesvědčení o možnostech a síle hypnózy. Jejich zkušenosti vytvářely živnou půdu pro strach. Člověk, vychovávaný v tradicích této země, byl při setkání s hypnózou bezbranný.

Conan však nebyl synem Východu. Východní tradice pro něho nic neznamenaly, byl dítětem jiné civilizace. V Cimmerii hypnóza nebyla dokonce ani legendou. Dědictví, které obyvatele Východu podřizovalo síle hypnózy, mu bylo úplně cizí.

Uvědomil si, o co se Khemsa pokouší, ale naráz jeho neobyčejné duševní síly vnímal pouze jeho slabý vzruch. Neviditelná pouta byla tak slabá, že je mohl přervat stejně lehce, jako se trhá pavučina.

Odhadl nepřátelské úmysly čaroděje, vytrhl z pasu nůž a vrhl se na něj jako hurikán.

Khemsa však uměl víc než jen hypnotizovat. Jasmina, která vše sledovala, ani nepostřehla rychlý protipohyb nebo kouzlo, kterým muž v zeleném turbanu uhnul před mocnou ranou, mířící mu na břicho. Ostří mu prosvištělo pod ramenem. Jako by Khemsa otevřenou dlaní jen pohladil Conanův krk, ale Cimmeřan padl k zemi jako podťatý.

Rána ho však nezabila. Pád ztlumil levou rukou a pravou se rozmáchl k seku na Khemsovy nohy. Ten ráně unikl jen naprosto nekouzelným skokem stranou. Jasmina náhle vykřikla. Uviděla, jak žena, ve které poznala Gitaru, vystoupila zpoza skály a přistoupila k člověku v zeleném turbanu. Slova na přivítanou jí však ztuhla na rtech, když spatřila nenávistí zkřivený obličej krásné dívky.

Conan se pomalu zvedl, otřesený nesmírně silným úderem, pozůstatkem zápasnického stylu, zapomenutého dávno před zkázou Atlantidy. Zlámal by krční páteř každého obyčejného člověka jako zteřelou větev. Khemsa na Cimmeřana pozorně a trochu nejistě pohlédl. Dokonale poznal svou sílu, když se v rozsedlině u vesnice Kurum musel postavit dýkám rozběsněných Vazuliů, ale Cimmeřanova odolnost trochu narušila jeho novou sebedůvěru. Základem magie je úspěch, ne porážka.

Khemsa pomalu napřáhl ruku… a náhle znehybněl a hleděl vzhůru široce rozevřenýma očima. Conan mimoděk pohlédl stejným směrem, stejně jako obě ženy – Jasmina schoulená u roztřeseného koně i dívka po Khemsově boku.

Po úbočích hor se valil vířící purpurový mrak jakoby nesený větrem. Khemsova tvář zpopelavěla, ruka se mu rozechvěla a bezvládně klesla. Dívka vedle něho vycítila změnu, která v něm nastala, a pátravě na něho pohlédla.

Purpurový mrak splynul po horském úbočí, zatočil se dlouhým obloukem a přistál na skalní plošině mezi Conanem a Khemsou. Oba protivníci s přidušeným výkřikem uskočili. Khemsa couval, dívku táhl za sebou a křečovitě jí zatínal prsty do ramene.

Purpurový mrak chvíli stál na místě, jen se omamující rychlostí točil jako dětský vláček. Potom bez jakéhokoliv přechodu zmizel, jako když praskne mýdlová bublina. Na skále se objevili čtyři muži. Bylo to neuvěřitelné, nemožné. Žádní duchové či zjevení, ale čtyři vysocí muži s vyholenými lebkami v černých oděvech, které jim ukrývaly ruce i chodidla, tam bezesporu stáli, mlčky a současně pokyvovali hlavami. Hleděli na Khemsu, ale i Conan, stojící za jejich zády, pocítil, že mu tuhne krev v žilách. Pomalu ustupoval, až zády narazil na třesoucího se koně, a rukou objal vystrašenou Devi. Nepadlo ani jediné slovo. Kolem se rozprostřel příkrov ticha.

Čtyři muži v černých tógách hleděli na Khemsu. Jejich tváře, podobné supím, pozbyly výrazu, jejich oči byly nehybné a mrazivé. Khemsa se třásl jako v horečce, nohama se zapřel o stěnu a svaly na lýtkách se mu napjaly nelidskou námahou. Pot mu v pramíncích prýštil po osmahlé tváři. Pravou pěstí tiskl něco ukrytého pod tógou. Pak mu ruka zbělela jako křída. Levou dlaň stále zarýval do Gitařina ramene křečovitým, zoufalým stiskem tonoucího.

Dívka mlčela, i když se jí železné prsty bořily do těla.

V životě plném nebezpečí, který Conan vedl, byl svědkem stovky bitek, ale takovou neviděl nikdy. Spojené síly čtyř démonů zápasily s jednou, stejně ďábelskou mocí. Cimmeřan však nechápal podstatu tohoto strašného zápasu. Přitisknut, obklíčen svými bývalými pány bojoval Khemsa o život a užíval k tomu všeho svého děsivého umění, kterému se naučil za dlouhá léta.

Byl silnější, než si myslel a pud sebezáchovy v něm probudil nečekané zásoby energie. Strach a zoufalství zmnohonásobily jeho síly. Třásl se pod nelítostným náporem čtyř párů očí, ale neustupoval. Tvář mu bolest zkřivila do zvířecí podoby a jeho tělo se prohýbalo, jako by ho lámali v kole. Byla to bitva duší, myslí nořících se do hlubin vědomí nedostupných člověku po milióny let. Bitva mozků, které prolnuly propastí soumraku a poznaly černé hvězdy, rodící noční můry.

Jasmina to chápala lépe než Conan. Pochopila také, jak mohl Khemsa vydržet úder čtyř spojených myslí, jejichž vůle byla sto rozbít na atomy skálu pod jeho nohama. Příčinou toho byla dívka, kterou k sobě zoufale tisknul. Ona byla kotvou jeho týrané duše, drcené krutými psychickými vlnami. Khemsova síla byla však i jeho slabinou. Láska k dívce, i když možná krutá a zlá, tvořila pouto spojující ho se zbytkem lidství a dávala oporu jeho vůli. Utvořila tím řetěz, který jeho nepřátelé nemohli rozervat. Alespoň v tom článku, který představoval Khemsa.

Pochopili to dříve než on. Jeden z nich přesunul svůj pohled na Gitaru. Tady nenarazil na odpor. Dívka se přikrčila a zvadla jak uschlý list. Poslušná tajemné moci vytrhla se z objetí milence dřív, než pochopil, co se děje. Pak přišlo to nejhorší. Dívka začala ustupovat směrem ke kraji srázu s tváří upřenou na své pronásledovatele. Hleděla na ně rozšířenýma očima, prázdnýma jako okna domu, ve kterém zhaslo světlo. Khemsa zaúpěl, otočil se k ní a padl do nastražené pasti. Rozptýlená mysl nestačila k odvrácení dalšího útoku protivníků. Byl poražen a stal se pouhou hračkou v jejich rukou. Dívka stále ustupovala. Kráčela toporně, jako by spala, potácející se Khemsa klopýtal za ní a marně se pokoušel ji zachytit. Sténal, úpěl a pohyboval se jako živá mrtvola.

Dívka se zastavila na okraji propasti. Khemsa padl na kolena, naříkal, plazil se k ní a vztahoval ruce, aby ji chránil před pádem. Již se jí téměř dotýkal ztuhlými prsty, když tu se jeden z černokněžníků rozesmál drtivým smíchem, který zněl jak zvony z pekel. Dívka se zachvěla a – vrchol krutosti – v tom okamžiku se jí vědomí vrátilo. V očích se jí objevilo zděšení a úlek. Vykřikla, pokusila se chytit napřažených rukou svého milence, ale nedokázala to a s dutým výkřikem se zřítila do propasti.

Khemsa se dovlekl k okraji srázu a pohlédl dolů prázdnýma očima. Bez hlesu pohyboval rty a mručel si něco pro sebe. Odvrátil se a dlouze pohlédl na své mučitele široce rozevřenýma očima, v nichž nezbylo nic lidského. Potom se s křikem, pod kterým pukaly skály, vyřítil na čtyři černokněžníky s dýkou ve vztyčené ruce.

Jeden z mágů pokročil vpřed a dupnul nohou. Ozvalo se temné dunění, které přešlo v ohlušující rachot. V místě, kde dupnul, se otevřela štěrbina, která se zvětšovala, až se celý kus skalní plošiny s hromovým třeskem zřítil. Uprostřed padajícího kamení se míhala silueta Khemsy, zoufale máchajícího rukama, než vše zmizelo v lavině padající hřmotně do bezedné propasti.

Čtyři mágové pohlédli současně na nový okraj skalního útesu a potom se obrátili. Conan, povalený prudkými otřesy, právě vstával a zvedal Jasminu. Zdálo se, že se pohybuje stejně pomalu, jako myslí. Byl omámený a otupělý. Věděl, že musí Devi okamžitě posadit na hřbet černého hřebce a uhánět z toho prokletého místa jako vichřice, ale jeho tělo i mysl zachvátila nevysvětlitelná těžkopádnost.

Teď se černokněžníci obrátili a pohlédli na něho. Zvedli ruce a Conan v hrůze pozoroval, jak jejich tváře blednou, jsou stále méně zřetelné, stále mlhavější. Pak náhle zmizely v purpurovém kouři, který se kolem nich zvedl a skryl je jeho pohledu. Conan si s úlekem uvědomil, že ta červená mlha obklopuje i jeho. Slyšel křik Jasminy a zděšené řehtání hřebce. Strašlivá síla vytrhla Devi z barbarových rukou a udeřila jím mezi kameny jako pírkem, když se oslepen pokoušel sekat nazdařbůh nožem. Pak už jen bezmocně sledoval, jak se sloupovitý mrak vznesl nad horské štíty a rychle se vzdaloval. Jasmina zmizela stejně jako čtyři muži v černých tógách. Na skalní plošině zůstal jen Conan a vystrašený kůň.

7. Cesta k Ymshe

Závoj halící Cimmeřanovu mysl se rozplynul jako mlha v závanu prudšího větru. S proklínáním vyskočil na hřbet vzpínajícího se koně. Pohlédl k úbočí, zaváhal, ale pak se pustil směrem, kterým mířil, než ho zadržel Khemsa. Nedržel se však stezky. Popustil hřebci uzdu a ten vyrazil jako blesk, jako by se prudkým tryskem chtěl zbavit strachu. Cválali po skalní plošině, až narazili na úzkou cestu, vinoucí se kolem srázů po kraji propasti. Klikatila se a vinula do nekonečna po nerovné skále. V jednom okamžiku Conan spatřil v hlubinách místo, kam se zřítila lavina. Obrovskou hromadu kamení a rozbitých balvanů u úpatí gigantického skalního útesu.

Údolí bylo stále ještě daleko, když dorazil k dlouhé a celkem široké římse, která vedla na další úbočí jako přírodní most. Přejel ji, po obou stranách bezednou hlubinu. Viděl před sebou cestu, kterou musel projet. V dáli cesta klesala z úbočí na dno údolí, kde se ohromným obloukem vyhnula korytu vyschlé řeky, aby se vrátila pod skálu, na jejímž hřebenu se Conan právě nacházel. Proklel velkou okliku, ale jiná možnost nebyla. Jakýkoliv pokus sjet přímo dolů se rovnal sebevraždě. Jen pták by to dokázal, aniž by si srazil vaz.

Cimmeřan pobídl unaveného koně, když tu zaslechl z údolí klapot kopyt. Přitáhl koni uzdu, opatrně popojel k okraji srázu a pohlédl do hlubin kaňonu vyhloubeného řekou, která tu kdysi tekla. Korytem jel pestrý zástup. Pět set silných, po zuby ozbrojených vousatých mužů na polodivokých koních. Conan se nahnul nad okraj stometrové propasti a zavolal na ně. Při zvuku jeho hlasu se zastavili. Pět set vousatých tváří se obrátilo k nebi a údolím se rozlehlo nezřetelné reptání. Conan neztrácel čas.

“Mířil jsem do Ghoru!” zvolal. “Nepočítal jsem s tím, že vás potkám, vy synové čubky! Jeďte za mnou tak rychle, jak to vaše herky svedou. Mířím na Ymshu a…”

“Zrádce!” Ten pokřik Conana zchladil.

“Cože?” zvolal užasle. Viděl vztekem zkřivené obličeje a ruce někdejších druhů hrozící zbraněmi.

“Zrádce,” ozvalo se znovu. “Kde je sedm náčelníků vězněných v Peškauri?”

“Pokud vím, tak ve vězení místodržitele,” odpověděl.

Ozvalo se vytí ze stovky hrdel, řinkot zbraní a výkřiky. Conan nechápal, co po něm chtějí. Zařval jako divoký buvol a přehlušil jejich křik.

“Co se děje, u všech démonů? Ať mluví jeden, abych pochopil, o co jde!”

Řeči se ujal hubený starý náčelník. Nejprve pohrozil Conanovi šavlí a potom žalobně vykřikl:

“Nedovolil jsi nám přepadnout Peškauri a zachránit naše bratry!”

“Hlupáci!” vykřikl rozzlobený Cimmeřan. “Kdybyste se dostali přes hradby, o čemž pochybuji, pověsili by je dřív, než byste je osvobodili.”

“A jel jsi sám vyjednávat s místodržitelem!” zavyl Afgul kypící vztekem.

“Nu a co?”

“Kde jsou náčelníci?” křikl starý vůdce a mával šavlí. “Kde jsou? Jsou mrtví, mrtví!”

“Cože?” Conan málem spadl s koně.

“Jsou mrtví!” ujistilo ho pět set hlasů, lačných jeho krve. Starý znovu mávl šavlí, aby si zjednal slovo.

“Nepověsili je!” vykřikl. “Vazuli v sousední cele viděl, jak zahynuli. Místodržitel na ně poslal čaroděje, který je zabil svými kouzly.”

“To nemůže být pravda!” křikl Conan. “Toho by se Čunder Šan neodvážil. Když jsem s ním minulou noc mluvil…”

Byla to velmi nešťastná slova. Vzteklé vytí a kletby vyletěly k obloze.

“Tak je to! Jel jsi k němu sám! Abys nás zradil! To je pravda! Vazuli utekl dveřmi, které čaroděj vylomil a vyprávěl to našim zvědům, když se s nimi setkal v Zaibaru. Vyslali jsme je, aby tě hledali. Jak vyslechli Vazuliovu zprávu, vrátili se do Ghor, my osedlali koně a opásali se meči.”

“A co chcete dělat, hlupáci?” zeptal se Cimmeřan.

“Pomstít naše bratry!” zavyli. “Smrt Kšátriům! Zabte ho, je to zrádce!” Kolem Conana zasvištěly střely. Zvedl se ve třmenech a ještě jednou se pokusil překřičet halas. Potom však s výkřikem vzteku a bezmocného znechucení obrátil koně a rychle se vracel. Afgulové vyrazili za ním s proklínáním a výhrůžkami, příliš rozběsněni, než aby si všimli, že na stezku, po které jel Conan, musejí jet opačným směrem, minout zatáčku a namáhavě stoupat točitou cestou vzhůru. Když si to uvědomili a obrátili koně, byl jejich bývalý vůdce už blízko místa, kde římsa přecházela ve skalní plošinu.

Když přijel k útesu, vydal se jinou, sotva viditelnou stezkou posetou kameny, které skýtaly jen nejistou oporu nohám koně. Neujel velký kus, když kůň zaržál a uskočil stranou. Na cestě něco leželo. Conan pohlédl z koňského hřbetu na strašlivě potrhanou, zkrvavenou karikaturu člověka, na muže blekotajícího rozbitou čelistí mezi vyraženými, rozdrcenými zuby.

Jedině bohové temnoty, střežící osudy čarodějů, věděli, jakým způsobem se Khemsa dostal zpod obrovského závalu kamení a vyplazil se po strmém svahu na cestu. Conan, veden jakýmsi podivným hnutím mysli, sesedl s koně a stanul nad strašlivě zmrzačeným tělem. Věděl, že je svědkem neobvyklého, přírodě odporujícího jevu. Khemsa zvedl zakrvácenou hlavu a v jeho podivných očích, poznamenaných utrpením a zastřených blízkostí smrti, se objevil záblesk vědomí.

“Kde jsou?” zeptal se chroptícím hrdlem, hlasem, který v sobě měl jen stopu lidskosti.

“Vrátili se do svého zakletého zámku na Ymshu,” zavrčel Conan. “A odnesli s sebou Devi.”

“Půjdu!” zajektal nešťastník. “Musím za nimi! Zabili Gitaru, já zabiju je. Ty čtyři mistry černého kruhu i samotného vládce! Zabiju… Všechny zabiju!”

Pokoušel se vléci dál své zmrzačené tělo, ale ani obrovská síla jeho vůle nebyla již schopna oživit krvavou tříšť kostí, chabě spojenou potrhanými svaly a šlachami.

“Jdi za nimi!” bylo slyšet mezi krvavou pěnou, která mu kanula mezi rty. “Jdi!”

“To mám v úmyslu,” řekl Conan. “Chtěl jsem se spojit se svými Afguly, ale obrátili se proti mně. Jedu na Ymshu sám a vezmu si zpět Devi, i kdybych musel rozrýt tu prokletou horu vlastníma rukama. Nenapadlo mě, že se místodržitel odváží zabít mé náčelníky, když já mám v rukou Devi, ale asi jsem se zmýlil. Zaplatí za to hlavou. Teď už ji nepotřebuji jako rukojmí, ale…”

“Ať na ně padne Yzilova kletba,” vydechl těžce Khemsa. “Jdi… já, Khemsa,… umírám. Počkej ještě… vezmi si můj opasek!”

Rozdrcenou rukou tápal po cárech oděvu a Conan, který pochopil jeho úmysl, se nad ním sklonil a sňal ze zakrváceného těla podivně vypadající opasek.

“V propasti se drž zlaté žíly,” chrčel Khemsa. “Nos můj opasek. Dostal jsem jej od stygického kněze. Tobě ještě pomůže. Mě zničil. Rozbij křišťálovou kouli se čtyřmi zlatými granátovými jablky. Střež se proměn vládce… Jdu za Gitarou… čeká mě v říši stínů… Aie, ya Skelos yar!” S těmi slovy na rtech zemřel.

Conan si prohlédl opasek. Nebyl upletený, jak by se na první pohled zdálo, z koňských žíní. Byl přesvědčen, že byl vyroben z černých ženských copů. V hustě propletených smyčkách vězely malinké drahokamy, jaké ještě neviděl… Přezka měla podivný tvar, zobrazovala plochou, trojhrannou hlavu zmije, pokrytou drobnými zlatými šupinami.

Conanovi při pohledu na pás přejel mráz po zádech. Rozpřáhl se, aby ho hodil do propasti, ale pak se zamyslel, omotal si ho kolem pasu a schoval pod svůj široký bachariotský opasek. Potom nasedl na koně a jel dál.

Slunce se již skrylo za vrcholky hor. Conan jel vzhůru přes jejich dlouhé granátové stíny, pokrývající údolí i skalní plošiny. Blížil se ke štítu, když před sebou uslyšel klapot okovaných kopyt. Conan se nerozmýšlel. Stezka byla tak úzká, že by se na ní hřebec nedokázal otočit. Cimmeřan minul výstupek a dostal se na poněkud širší část cesty. Sbor varovných výkřiků mu téměř protrhl bubínky, ale to již hřebec tiskl ke skále zděšeného koně, Conan svíral jezdcova ramena železným stiskem a kryl se před úderem čepele.

“Šach Kerim,” zavrčel a v očích se mu modře zablesklo. Turánec nekladl odpor. Seděli na koních, jejich hrudě se téměř dotýkaly a Conanova ruka tiskla protivníkovu paži. Za šachem Kerimem se táhla řada Irakzájců na hubených koních. Planoucíma očima hleděli na neznámého, který jim bránil v cestě. Luky a kindžály měli pohotově, ale s jejich užitím nespěchali vzhledem k nebezpečné blízkosti propasti zející jim u nohou.

“Kde je Devi?” zeptal se šach Kerim.

“Co je ti do toho, ty hyrkánský špehu?” odsekl Conan.

“Vím, že jsi ji unesl,” odpověděl šach Kerim. “Jel jsem s horaly k severu, když jsme padli do pasti, kterou nastražili naši nepřátelé v průsmyku Šalizah. Mnoho z mých lidí bylo zabito a zbytek pronásledován jako smečka šakalů. Když jsme se zbavili pronásledovatelů, zamířili jsme na západ, k průsmyku Amir Jehun, a dnes ráno jsme narazili na Vazulie, který se bez cíle toulal v horách. Byl šílený, ale než zemřel, hodně jsem se z jeho zmateného blábolení dozvěděl.

Řekl, že je jediný, kdo přežil z bandy, která se hnala za vůdcem Afgulů a kšátrijskou rukojmí do soutěsky u vesnice Kurum. Neustále mluvil o člověku v zeleném turbanu, kterého prchající Afgul na útěku srazil a který je pak napadl a všechny pobil. Ničil je, jako jazyk plamene ničí mraky sarančí. Jak z toho on sám vyvázl, nevím. On to také nechápal, ale z jeho zmatených řečí jsem pochopil, že Conan z Ghoru byl v Kurumu se svou královskou zajatkyní. Když jsme pak přejeli přes hory, potkali jsme nahou Galzajku s vědrem vody, která nám vyprávěla, že byla oloupena obrovským válečníkem v obleku náčelníka Afgulů, a tvrdila, že jí vzal její oděv pro vendyjskou dívku, která byla s ním. Ta nám potom řekla, že jsi zamířil k západu.”

Šach Kerim nepokládal za potřebné vyprávět, že když mu nepřátelsky naladění horalé překřížili cestu, jel právě na dohodnutou schůzku s oddílem turánské jízdy. Cesta do údolí Gušaráh přes průsmyk Šalizah byla delší než cesta vedoucí přes průsmyk Amir Jehun, ale neprocházela zemí Afgulů, které se chtěl šach Kerim vyhnout, dokud se nespojí s armádou. Odříznut od cesty přes průsmyk Šalizah pokračoval v nebezpečné cestě a zpráva, že Conan se svou zajatkyní ještě do Afgulistánu nedorazil, ho přiměla k návratu na jih a k odvážné výpravě do hloubi hor, k honbě za Cimmeřanem.

“Raději mi řekni, kde je Devi,” navrhl. “Máme početní převahu.”

“Jestli se jen jeden z tvých nohsledů dotkne tětivy, srazím tě do propasti,” slíbil mu Conan. “Kromě toho by pro tebe nebylo dobré, kdybys mě zabil. Pronásleduje mě pět set Afgulů a kdyby zjistili, že jsi je připravil o tu slast, vyřídit si se mnou účty, zaživa by tě stáhli z kůže. Devi se mnou už není. Upadla do rukou Černých Věštců z Ymshy.”

“U Tarima!” zaklel potichu šach Kerim a poprvé ztratil svůj bohorovný klid. “Khemsa…”

“Khemsa přišel o život,” řekl Conan. “Jeho bývalí pánové ho poslali do pekla společně s lavinou kamení. A teď mi uvolni cestu. S radostí bych tě zabil, kdybych měl čas, ale pospíchám na Ymshu.”

“Pojedu s tebou,” rozhodl se náhle Turánec.

Conan se mu rozesmál do obličeje.

“Myslíš, že ti uvěřím, špehu z Hyrkánie?”

“Vůbec se tě o to neprosím,” odpověděl šach Kerim. “Oba chceme dostat Devi. Mé důvody znáš. Král Yezdigerd chce připojit její království ke své říši a ji samu zavřít do svého serailu. Znám tě ještě z dob, kdy jsi byl hejtmanem stepních kozáků, a vím, že jediné, co tě zajímá, je výnosná loupež. Chceš vyplenit Vendyi a získat tučné výkupné za Jasminu. Možná bychom mohli na nějakou dobu, aniž bychom si o sobě mysleli cokoliv dobrého, spojit své síly a pokusit se vyrvat Devi z rukou Věštců. Jestli se nám to podaří a přežijeme to, rozhodne souboj, kdo ji získá.”

Cimmeřan na něj chvíli hleděl přimhouřenýma očima, potom přikývl a pustil jeho ruku.

“Dobrá, ale co s tvými lidmi?”

Šach Kerim se obrátil k mlčícím Irakzáncům a krátce promluvil:

“Tento muž a já se chceme vydat na Ymshu a bojovat s černokněžníky. Jedete s námi nebo zůstanete tady a dáte se sedřít z kůže Afguly, kteří pronásledují svého náčelníka?”

Pohlédli na něj s nevlídným fatalismem. Byli ztraceni a věděli o tom. Věděli to od chvíle, kdy je svištící střely Dagozajců přiměly k útěku z průsmyku Šalizah. Příliš často propukaly krvavé šarvátky mezi lidmi z Dolního Zaibaru a obyvateli hor. Jejich oddíl byl příliš malý, než aby mohli doufat, že bez pomoci důvtipného Turánce proniknou do pohraničních vesnic. Považovali se již za mrtvé, a proto mu odpověděli tak, jak mohou odpovědět pouze lidé odsouzení k záhubě.

“Půjdeme s tebou zemřít na Ymshu.”

“Tedy vzhůru, u Croma!” vykřikl Conan při pohledu na modravé stíny houstnoucího soumraku. ,,Afgulští vlci byli jen hodinu jízdy za mnou a my už jsme ztratili mnoho času.’

Šach Kerim couval s koněm, zasunul meč do pochvy a opatrně se obrátil. Po chvíli všichni spěchali vzhůru tak rychle, jak se odvážili. Konečně vyjeli na hřeben, vzdálený necelé dvě míle od místa, kde Khemsa zastavil Conana s Jasminou. Stezka, kterou teď jeli, byla dokonce i pro horaly příliš nebezpečná, proto jel Conan jinou cestou. Šach Kerim tudy jel pouze proto, že se domníval, že Conan udělal totéž. Dokonce i Cimmeřan si však zhluboka oddechl, když koně minuli poslední zatáčku. Jeli jako kavalkáda přízraků, projíždějících začarovaným královstvím stínů. Pouze vrzání kožených postrojů a občasný cinkot oceli prozrazoval jejich přítomnost a po chvíli bylo temné horské úbočí znovu holé a mlčenlivé ve světle hvězd.

8. Devi Jasmina a strach

Jasmina vykřikla jen jednou, když cítila, že ji rudý oblak vtahuje a nesmírnou silou odtrhává od Cimmeřana. Okamžitě pocítila nedostatek vzduchu v plicích. Strašlivý náraz ji ohlušil, oslepil a umlčel. Matně si uvědomovala, že je kdesi vysoko a letí rychlostí, která ji přiváděla k šílenství. Měla dojem, že přišla o všechny smysly, potom se jí zatočila hlava a mysl jí obestřely milosrdné mrákoty.

Vzpomínka na ten zážitek v ní zůstala, i když znovu nabyla vědomí. Hlasitě vykřikla a rozhodila ruce, jako by se chtěla chránit při pádu. Když se jí prsty zabořily do měkké tkaniny, pocítila hlubokou úlevu. Rozhlédla se kolem sebe.

Ležela na vyvýšeném podiu, pokrytém černým sametem, ve veliké, nevlídné komnatě se stěnami ověšenými černými gobelíny, na kterých byla odporně naturalisticky vytkána svíjející se těla draků. Vysoký strop pokoje se ztrácel v temnotě a stíny padající v koutech přidávaly náladě na ponurosti. Zdálo se, že místnost nemá okna ani dveře, protože ty byly ukryty za příšernými gobelíny. Jasmina nepoznala, odkud se bralo tlumené světlo, ve kterém si prohlížela své okolí. Velký sál byl královstvím tajemství, stínů a chmurných koutů, ze kterých se plížil neurčitý děsivý strach.

Nakonec si Jasmina všimla něčeho, co patřilo do reálného světa. O několik stop dál, na druhém, menším podiu seděl se zkříženýma nohama muž, který na ni vážně pohlížel. Oči měl lesklé a zároveň trochu zamlžené. S kamennou tváří pohlížel na Jasminu, a ani se nehnul, když zpozoroval, že se jí vrací vědomí.

Jasmina pocítila mrazení strachu v zádech. Opřela se o loket a s obavou pohlédla na neznámého.

“Kdo jsi?” její hlas byl křehký a bezradný.

“Jsem vládce Ymshy”, odpověděl zvučným hlasem, který připomínal hluboké údery chrámového zvonu.

“Proč jsi mě sem nechal přinést?” zeptala se.

“Copak jsi mě nehledala?”

“Jestli jsi jedním z Černých Věštců, pak ano”, odpověděla odvážně, přesvědčena, že jí stejně čte myšlenky.

“Chtěla jsi poštvat děti hor proti Věštcům z Ymshy!” rozesmál se. “Vidím to v tvých myšlenkách, princezno. Tvůj chabý lidský rozum zachvátily směšné sny o pomstě.”

“Zabili jste mého bratra!” V hlase Devi bojoval rostoucí hněv se strachem. Zaťala pěsti a ztuhla zlostí. “Proč jste to udělali? Neublížil vám. Kněží říkají, že Věštci Ymshy jsou povýšeni nad lidské osudy. Proč jste tedy zavraždili krále Vendye?”

“Jak může obyčejný smrtelník pochopit záměry Věštců?” odpověděl chladně vládce. “Moji akolité v turánských svatyních, kteří vládnou kněžím Tarima, naléhali, abych pomohl Yezdigerdovi. Z jistých důvodů jsem na to přistoupil. Jak mám vysvětlit své pohnutky, abys je byla schopna pojmout do svého slaboučkého mozku? Stejně nepochopíš.”

“Chápu, že můj bratr nežije!” vykřikla Jasmina, zbledlá zlostí a žalem. Padla na kolena a probodávala ho pohledem široce otevřených očí, napjatá jako panter před skokem.

“Tak, jak si přál Yezdigerd”, přikývl klidně její věznitel. “Mým rozmarem bylo podpořit jeho ctižádost.”

“Což Yezdigerd je tvým vazalem?” Jasmina se pokoušela nedat najevo svoje pocity. Právě zavadila kolenem o něco tvrdého a symetrického, skrytého v záhybech sametu. Nenápadně změnila polohu a vsunula ruku pod tkaninu.

“Cožpak pes, který žere zbytky u zdi svatyně, je vazalem boha?” odpověděl otázkou vládce.

Tvářil se, jako by nepostřehl kradmé pohyby své zajatkyně. Ruka ukrytá v záhybech lůžka narazila na něco, co muselo být rukojetí dýky. Jasmina sklonila hlavu, aby skryla záblesk triumfu v očích.

“Ale mám již dost Yezdigerda”, řekl vládce. “Našel jsem si jinou zábavu. Ha!”

Jasmina skočila jako kočka a s divokým výkřikem se rozmáchla k vražednému bodnutí. Náhle klopýtla, upadla na podlahu, přitiskla se k ní a pohlédla na toho, kdo měl být její obětí. Muž sedící na podiu se ani nezachvěl a z jeho tváře nezmizel tajemný úšklebek. Jasmina zvedla třesoucí se ruku a pohlédla na ni široce rozevřenýma očima. V ruce nedržela dýku, ale květ zlatého lotosu se zmačkanými lístky a zlámaným stonkem.

Odhodila lotos, jako by to byl jedovatý had a po kolenou se odsunula od svého mučitele. Vrátila se na podium, protože to pokládala za důstojnější královny než plazení se po podlaze u nohou čaroděje. Vystrašeně na něj pohlédla a očekávala odvetu.

Vládce se ani nepohnul.

“Veškerá hmota je pro toho, kdo vlastní klíč k bránám vesmíru, stejná”, řekl nesrozumitelně. “Pro toho, kdo je zběhlý v Umění, není neproměnitelných věcí. Podle jeho vůle rozkvétá v nepozemských zahradách ocel, nebo se květ blýská jako ostří meče ve světle měsíce.”

“Jsi ďábel!” zavzlykala.

“Ne”, zasmál se. “Narodil jsem se na této planetě, už dávno. Kdysi jsem byl obyčejným člověkem a ani v průběhu nekonečných staletí užívání Umění jsem neztratil všechny lidské vlastnosti. Člověk, který pronikl do Černého umění, je silnější než ďábel. Jsem člověk, ale ovládám démony. Viděla jsi pány Černého kruhu. Kdybych ti řekl, z jakých temných míst jsem je vyvolal a před jakým osudem je chrání můj kouzelný krystal a mí zlatí hadi, ztratila bys rozum hrůzou. A pouze já jsem jejich vládcem. Můj hloupý Khemsa snil o moci, bídný hlupák rozbíjející brány a přenášející se společně se svou milenkou povětřím ze štítu na štít! Kdybych ho však nezabil, jednoho dne se mohl stát stejně silným jako jsem já.”

Znovu se zasmál.

“A ty, nemoudré stvoření, jsi intrikovala a chtěla jsi poštvat toho chápavého vůdce horalů, aby dobyl Ymshu! To je nádherný žert. Kdyby mi to přišlo na mysl, sám bych se postaral, abys padla do jeho rukou. A čtu v tvých myšlenkách, že ani když jsi jím byla zajata, jsi nezavrhla myšlenku učinit ho svým nástrojem a uvažovala jsi o užití svých ženských předností. Ale přes veškerou svou hloupost jsi žena, na kterou je příjemné se dívat. Mám v úmyslu si tě nechat jako otrokyni.”

Při těchto slovech Devi Jasmina, potomek tisíce královských generací, vykřikla:

“Toho se neodvážíš!”

Jeho výsměšný smích ji šlehl jako bič.

“Král se neodváží zničit červa na své cestě? Hlupačko, což nechápeš, že tvá královská hrdost je pro mně míň než stéblo trávy ve větru? Pro mně, který jsem líbal královnu pekel?! Viděla jsi, jak se bavím s těmi, kteří se mi protiví!”

Dívka, schoulená strachy, klečela na sametovém lůžku. Světlo pohaslo a v komnatě se setmělo. Tvář vládce získala mrtvolný vzhled. V jeho hlase zazněl rozkazovačný tón.

“Nikdy se ti nepodrobím”, řekla hlasem plným strachu, ale přesto rozhodně.

“Podlehneš!” odpověděl se strašlivou sebejistotou. “Strach a bolest tě naučí pokoře. Budu tě zahrnovat hrůzou a děsem, až dojdeš na pokraj svých sil, až budeš v mých rukou jako vosk, měkká a poddajná žena, až se každý můj rozkaz stane pro tebe vůlí bohů. Nejprve, abych zlomil tvou pýchu, se vrátíš do zapomenuté minulosti a spatříš všechna svá dřívější vtělení. Aie, yilla Khosa!”

Při těchto slovech se temná komnata před očima nešťastné Jasminy zavlnila. Vlasy na hlavě se jí zježily a jazyk se přilepil k patru. Odkudsi zněl hluboký, zlověstný zvuk gongu. Draci na gobelínech se rozzářili bleděmodrým plamenem a zmizeli. Z vládce, sedícího na podiu zůstal jen beztvarý stín. Šerý soumrak se změnil v hustou, měkkou a téměř hmatatelnou tmu, pulsující podivnými proměnami. Jasmina již neviděla Vládce. Neviděla nic. Měla jen nejasný dojem, že stěny i strop se od ní vzdalují a mizí. V té chvíli se odkudsi z temnot vynořil plamínek rozsvěcující se a zhasínající jako světluška. Zvětšil se do velikosti míče, zjasněl, až byl oslepivě bílý. Náhle se rozsypal v dešti jisker, které však tmu nerozjasnily. V komnatě po nich zůstala slabá záře, ve které bylo vidět černý, štíhlý kmen, rostoucí vzhůru z kamenné podlahy. Před očima omámené Jasminy kmen zapustil kořeny a získal tvar. Objevily se větve, široké listy a velké, černé, jedovaté květy se nakláněly nad schoulenou dívkou, krčící se na podiu. V povět ří se rozšířila jemná vůně. To strašný černý lotos v mžiku vyrostl z podlahy, jako roste v tajemných neprobádaných pralesích Kitáje.

Široké listy se houpaly se zlověstným šelestem. Květy se nakláněly k Jasmine jako rozumná stvoření a kývaly se hadovitými pohyby na ohebných lodyhách. Sotva viditelné na pozadí hustých, neproniknutelných temnot, vznášely se nad ní jako gigantické můry a jakýmsi nejasným způsobem dávaly na vědomí svou existenci. Jejich omamná vůně působila závrať. Jasmina se pokoušela slézt z podia, ale okamžitě se k němu křečovitě přitiskla, když se podlaha pod neuvěřitelným úhlem nahnula. Zděšeně vykřikla a zaťala pěsti, ale hrubá síla jí rozevřela prsty. Měla dojem, že ztratila všechny zdravé smysly a celý svět se zřítil. Byla třesoucím se atomem, unášeným černou, řvoucí, ledově studenou pustinou větrem, který hrozil sfouknout útlý plamínek její existence, jako poryv bouře hasí hořící svíci.

Potom pocítila náhlý impuls a pohyb, když se atom, kterým se stala, smísil a spojil s miliardami jiných v rodícím se životě v kvasícím bahně prvotního bytí, uhnětena tvořivýma rukama přírody a znovu se stala jednotkou vědomí, vířící volně po nekonečné spirále existence. Zděšena sledovala a poznávala své předchozí vtělení a znovu byla všemi těly, která během plynoucího času uzavírala její duši. Znovu zraňovala svá chodidla na dlouhé, únavné cestě života, která se za ní táhla do nekonečné minulosti. Znovu se roztřesená choulila v prvotních džunglích před prapočátkem věků, stíhána krvežíznivými šelmami. Oděna do koží, brodila se po kolena ve vodě bahnitými rýžovišti a bojovala o drahocenné zrno s krákajícími ptáky. Dřela se s párem mulů, ryla zaostřeným klackem vzdorovitou zemi a do nekonečna se skláněla nad tkalcovskými stavy ve vesnických chatrčích.

Viděla města v plamenech a s křikem utíkala před nepřáteli a vrahy. Běžela nahá a zkrvavená po horkém písku, byla vlečena do neznáma, připoutána ke třmeni otrokářského koně. Pocítila na svém těle pálivé doteky surových rukou, hanbu a muka bezohledného chtíče. Křičela pod údery biče a ječela, lámána v kole. Šílela hrůzou, vytrhávala se katům, kteří jí neúprosně skláněli hlavu na zkrvavený špalek.

Poznala muka porodu a hořkost zrazené lásky. Trpěla všemi mukami, křivdami a neštěstím, které muž v průběhu staletí působil ženě, snášela veškeré pohrdání a křivdy, jakými žena může stíhat ženu. A celou tu dobu si zachovávala vědomí, ostré jako nůž, vědomí té, kterou teď byla. Byla všemi osobami z minula, ale současně stále věděla, že je Jasmina. Ani na chvíli na to nezapomněla. Byla současně nahou otrokyní, svíjející se pod ranami biče, i hrdou vládkyní Vendye. A trpěla nejen jako otrokyně, ale i jako Devi Jasmina, pro jejíž pýchu byly rány bičem dotekem rozžhaveného železa. Jeden život se pojil s druhým ve vířivém chaosu a každý nesl své břímě neštěstí, hanby a utrpení, až nakonec kdesi v dáli uslyšela svůj zděšený výkřik, jako jediný protáhlý bolestivý sten, odrážející se ozvěnou přes celá staletí.

Probrala se na sametem pokrytém lůžku v temné komnatě.

V mrtvolném, bledém světle znovu spatřila podium a postavu v černém šatu, která na něm seděla. Kápě zakrývala mírně skloněnou hlavu a úzká ramena byla v šeru vládnoucím vůkol sotva viditelná. Jasmina nemohla rozeznat žádné podrobnosti, ale pohled na kápi na místě sametové čapky v ní vzbudil neklid. Napjala zrak a pocítila podivný strach. Měla dojem, že to není vládce, kdo sedí opodál…

Náhle se postava pohnula. Vstala a pohlédla na dívku. Naklonila se a objala ji dlouhýma rukama, ukrytýma v širokých rukávech černé tógy. Jasmina se vzpírala se zakrytým mlčením, zděšena a udivena štíhlostí rukou, které ji tiskly. Zakrytá hlava se sklonila k její odvrácené tváři. Jasmina vykřikla hrůzou a odporem. Tělo jí objímaly kostlivé ruce a zpod kápě na ni hleděla tvář, která byla zosobněním smrti a rozkladu – lebka potažená kůží vyschlou jako starý pergamen.

9. Čarodějný zámek

Nad bílými štíty Himelián vycházelo slunce. U úpatí dlouhého svahu stála skupina jezdců, hledících nahoru. Vysoko nad jejich hlavami, na úbočí hory, se tyčila kamenná věž. Dál a výš se táhly stěny ještě mohutnější tvrze, která stála těsně u hranice věčného sněhu, pokrývajícího vrchol Ymshy. Ten pohled v sobě měl cosi neskutečného; purpurové svahy přecházely do fantastického hradu, který vypadal jako dětská hračka a bíle se blýskající štít za ním jakoby se vklínil do studené modře nebe.

“Necháme koně tady”, řekl Conan. “Ten zrádný svah je lépe přejít pěšky. Kromě toho koně už mají dost.”

Seskočil ze svého černého hřebce, který stál se svěšenou hlavou na široce rozkročených nohou. Celou noc pádili vpřed, posilovali se zbytky zásob, které našli ve vacích a zastavovali jen proto, aby si koně oddechli.

“V té věži jsou akolité Černých věštců”, řekl Conan. “A ti určitě nebudou sedět se založenýma rukama, až nás uzří na svahu.”

Šach Kerim se ohlédl dolů na cestu, kterou přijeli. Byli již vysoko na úbočí Ymshy. Turánec v tom labyrintu marně pátral po jakémkoliv pohybu, který by znamenal, že jsou pronásledováni. Patrně Afgulové v noci ztratili stopu svého vůdce a vrátili se.

“Jdeme dál!”

Uvázali unavené koně k trsům tamaryšku a mlčky se vydali k vrcholu. Byli vidět jak na dlani. Holý svah byl pokryt kameny příliš malými, než aby se za ně mohl ukrýt člověk. Mohly však sloužit jako úkryt jiným tvorům.

Neušli ani padesát kroků, když zpoza jednoho kamene vyrazila vrčící stvůra s pěnou u huby a krví naběhlýma očima. Conan šel první, ale pes na něj nezaútočil. Protáhl se kolem něho a řítil se na šacha Kerima. Turánec odskočil stranou a velké zvíře dopadlo na Irakzájce, který šel za ním. Válečník vykřikl a zvedl ruku, aby si chránil obličej. Bestie ho povalila na záda a zakousla se mu do zdvižené paže. V následujícím okamžiku padla pod úderem tuctu šavlí. Nepřestala však útočit a pokoušela se sevřít svými čelistmi další oběť tak dlouho, než byla doslova rozsekána na kousky.

Šach Kerim obvázal raněnému rozervanou paži, pozorně něj pohlédl a beze slova se obrátil. Připojil se ke Conanovi a všichni beze slova pokračovali ve výstupu.

Nakonec však šach Kerim přerušil mlčení a řekl:

“To je divné, že vesnický pes zabloudil až sem.”

“Nemá tu nic k žrádlu”, přikývl Conan.

Oba se ohlédli na raněného bojovníka, který šplhal za nimi spolu s ostatními Irakzájci. Jeho tmavá tvář se leskla potem a rty zkřivené bolestí odkrývaly zaťaté zuby. Cimmeřan a šach Kerim znovu pohlédli na kamennou věž, která se před nimi vzpínala do výše.

Návrší se ponořilo do uspávajícího ticha. Ani na věži, ani v budově tvaru pyramidy, která stála za ní, nespatřili jedinou známku pohybu. Muži, kteří k ní mířili, šli obezřetně jako by kráčeli přes kráter sopky. Šach Kerim sňal z ramene mohutný turánský luk, který zabíjel na pět set kroků a Irakzáncí sňali své, lehčí a s menším dostřelem.

Nedošli ještě k věži na dostřel luku, kdy na ně cosi znenadání spadlo přímo z bezmračného nebe. Proletělo to tak blízko Cimmeřana, že na tváři ucítil pohlazení křídel. Ne však on, ale Irakzájec, který šel za ním, se zapotácel a padl k zemi. Sníh zrudl krví prýštící z rosťaté krční tepny. Sokol s peřím barvy leštěné oceli, se zkrvaveným zobákem, zahnutým jako pařát, se znovu vznesl vzhůru, znehybněl, a náhle zadrnčela tětiva Kerimova luku. V následujícím okamžiku se pták zřítil jako kámen, ale žádný z mužů nedokázal určit místo, kam dopadl.

Conan se sklonil nad obětí útoku, ale z muže vyprchal všechen život. Nikdo se neozval. Nemělo smysl rozebírat skutečnost, že ještě nikdo neviděl sokola napadnout člověka. V duších divokých Irakzájců bojoval vztek s odevzdanou apatií. Svěšenýma rukama tiskli luky a vrhali pomstychtivé pohledy směrem ke věži, která jako by se jim ve své nehybnosti vysmívala.

Další útok přísel záhy. Spatřili to všichni. Bílý kotouč dýmu se převalil přes okraj věže, klesl dolů a koulel se po svahu. Za ním se objevily další. Vypadaly mírně a neškodně, jako koule kalné pěny, ale Conan ustoupil ke straně a vyhnul se dotyku té první, osamělé. Jeden z Irakzájců, kteří šli za ním, tasil meč a sekl do bílého mraku. Ozvala se ohlušující rána. Koule dýmu zmizela v oslepujícím záblesku a z příliš zvědavého bojovníka zůstala jen hromádka spálených, zčernalých kostí. Svraštělá ruka stále tiskla rukojeť ze slonoviny, ale ostří meče roztálo a vypařilo se v obrovském žáru. Kromě něho však nikdo nebyl zasažen. Byli pouze omráčeni a trochu oslepeni náhlým bleskem.

“Vybuchne to pří doteku železa”, řekl Conan. “Podívej, další!” Svah nad nimi pokrývaly kutálející se koule. Šach Kerim napjal tětivu a vyslal šíp do největšího chumlu. Mrak zasažený šípem se rozstříkl jako mýdlová bublina plná ohně. Zbylí bojovníci následovali Turáncova příkladu a za několik okamžiků řádila na svahu bouře, blesky šlehaly a výbuchy rozstřikovaly déšť jisker. Když bílé koule zmizely, v toulcích lučišníků mnoho šípů nezbývalo.

Urputně se drali vzhůru po spálené, zčernalé zemi a vyhýbali se místům, kde se holá skála proměnila v lávu.

Konečně dorazili na dostřel luků, roztáhli řadu a neklidně pátrali po dalším příšerném překvapení, které jim připravovali obránci věže.

Na hradbách se objevila osamělá postava, nesoucí desetistopý mosazný roh. Mohutný zvuk se přehnal po svahu jako zvuky trub posledního soudu. Odpovědělo mu temné dunění a třesk, který se z podzemních hlubin prodíral k povrchu.

Půda pod nohama bojovníků se otřásla.

Irakzájci se s výkřiky hrůzy na roztřeseném svahu potáceli jako opilí, ale Conan se vzteklým zábleskem v očích a nožem v ruce rozeběhl se po svahu jako vichr přímo ke dveřím, které vystupovaly ze stěny. Šach Kerim přitáhl tětivu k uchu a vypustil střelu.

Pouze Turánec mohl tak vystřelit. Hlas rohu zmlknul a vysoký, pronikavý výkřik proťal vzduch. Postava stojící na ochozu se zapotácela, pokusila se vytrhnout dlouhý šíp, trčící jí z prsou, ale pak se převážila přes římsu a zřítila se dolů. Velký roh se zachytil na okraji cimbuří. Vyskočila další postava, v zeleném oděvu, aby ho zachytila. Znovu zadrnčela tětiva a znovu jí odpověděl výkřik agónie. Druhý akolita při pádu srazil loktem roh, který se roztříštil na kamenech na úpatí věže.

Conan překonal prostor, dělící ho od dveří takovou rychlostí, že ještě nedozněla ozvěna pádu a už do dveří sekal ostřím své zbraně. Instinktivně uskočil a vyhnul se tak dávce rozpáleného olova. V následující vteřině byl znovu u brány a útočil na ni s dvojnásobnou silou. Fakt, že nepřátelé se uchýlili k tak běžným prostředkům boje, mu dodal odvahy. Kouzla akolitů měla své meze. Možná, že již vyčerpali zásoby svých čarodějných prostředků.

Svahem přibíhal šach Kerim, sledován zbytkem vrávorajících bojovníků. V běhu vypouštěli šípy, které svištivě přelétaly za zeď, nebo narážely do hradeb.

Silné dřevěné desky povolily pod Cimmeřanovými údery. Ten opatrně pohlédl dovnitř, připraven na nejhorší. Spatřil oválnou komnatu s točivým schodištěm, které stoupalo vzhůru. Na protější straně byly dokořán otevřené dveře, kterými bylo vidět na svah a na záda půl tuctu zeleně oblečených postav, prchajících co nejrychleji. Conan vykřikl, skočil dovnitř, ale vrozená ostražitost mu velela zastavit a odskočit vzad o zlomek vteřiny dřív, než na podlahu dopadl obrovský kamenný blok, přímo na místo, kde ještě před okamžikem stál. Rozběhl se podél stěn a křikl na ostatní, aby ho následovali.

Akolité ustoupili z první obranné linie. Když Conan oběhl věž, spatřil nad sebou jejich zelené siluety, prchající po svahu vzhůru. Hnán touhou po pomstě, běžel za nimi. Šach Kerim s Irakzájci mu byli v patách. Okamžik triumfu jim dal zapomenout na vrozený fatalismus. Při pohledu na prchajícího nepřítele zavyli jako smečka vlků.

Věž stála na dolním okraji planiny nepatrně se svažující. Po několika stech metrech planina končila hlubokou roklí, zespodu nepozorovatelnou. Do této rokle akolité skočili a dokonce ani nezvolnili tempo. Pronásledovatelé spatřili jen rozevláté oděvy, mizející za okrajem rozsedliny.

O pár chvil později i pronásledovatelé stanuli na okraji hlubiny, dělící je od hradu Černých Věštců. Kam oko dohlédlo, na obě strany zelo koryto se svislými stěnami, široké tři sta a hluboké stopadesát metrů. Podle všeho se točilo kolem celého vrcholu Ymshy. Od kraje ke kraji ho vyplňovala podivně jiskřící, průzračná mlha.

Conan pohlédl dolů a tiše zaklel. Spatřil zelené oděvy akolitů, spěchajících po dně lesklém jako stříbro. Jejich postavy byly rozmazané a nejasné, jako ponořené v hluboké vodě. Šli v řadě a mířili k protější straně příkopu.

Šach Kerim napjal luk a vystřelil další střelu. Šíp vlétl do mlhy vyplňující příkop a zdálo se, že prudce ztrácí rychlost. Nakonec uhnul stranou a dopadl daleko od cíle.

“Jestliže oni prošli, my můžeme také”, řekl Conan vedle stojícímu Turánci, který s úžasem hleděl na let svého šípu. “Viděl jsem, že šli tudy…”

Napjatým zrakem postřehl cosi, co připomínalo zlatou nit, nataženou po celé délce příkopu. Akolité šli podle ní a Cimmeřanovi se náhle ozvala v hlavě Khemsova slova, která poprvé nepochopil.

“…drž se zlaté žíly…”

Předklonil se a objevil na pokraji rozsedliny tenký pás zářícího zlata. Běžel dolů přes stříbrné dno příkopu. Spatřil i něco jiného. Něco, čeho si předtím nemohl všimnout pro zvláštní lom světla. Zlatá žíla zářila i na kolmé stěně. Klesala až na samé dno a stěna byla opatřena operami pro ruce a nohy, vysekanými do kamenů.

“Takhle tedy slezli dolů”, řekl šachovi Kerimovi. “Nedokážou se vznášet ve vzduchu. Jdeme za…”

V té chvíli muž, pokousaný psem nelidsky vykřikl a skočil na šacha Kerima. Skřípěl zuby a u úst měl pěnu. Turánec, hbitý jak kočka, odskočil a šílenec se zřítil po hlavě do příkopu. Ostatní přiběhli ke kraji a vytřeštili oči úžasem. Muž nespadl až na dno jako kámen, ale pomalu klesal růžovou mlhou jako člověk tonoucí ve vodě. Rukama a nohama prudce pohyboval a v jeho zrudlé a křečí zkřivené tváři se zračila víc bolest než šílenství. Nakonec padl na blýskavé dno a zůstal nehybně ležet.

“V tom příkopu je smrt”, zabručel šach Kerim a couvl před růžovou mlhou, která sahala až k jeho nohám. “A co dál, Conane?”

“Jdeme”, odpověděl zachmuřený Cimmeřan. “Akolité jsou obyčejní lidé. Jestliže mlha nezabila je, nezabije ani nás.”

Povytáhl si opasek a mimoděk se přitom dotknul Khemsova daru. Svraštil obočí a pousmál se. Úplně na opasek zapomněl a přitom ho smrt už třikrát minula a srazila jinou oběť.

Akolité dorazili k protější stěně a lezli po ní jako veliké zelené mouchy. Conan vstoupil na rampu a začal opatrně slézat. Růžový mrak mu sahal zprvu k nohám a Conan se do něho nořil po kolena, po stehna, po pás a k ramenům. Cítil ho kolem sebe jako hustý opar za vlhké noci. Když mu sahal po krk, zarazil se, ale pak ponořil i hlavu. Okamžitě se začal dusit, neúprosná síla ho zbavila dechu a sevřela mu žebra drtícím sevřením. Conan zoufale vyskočil vzhůru, bojuje přitom o život. Vystrčil hlavu nad povrch a velkými doušky lapal po vzduchu.

Šach Kerim se nad ním sklonil a něco mu říkal, ale Conan ho neposlouchal a nevěnoval mu pozornost. V mysli zachytával rady umírajícího Khemsy. Zkoušel najít zlatou žílu a zjistil, že ji při sestupu nechal trochu stranou. Pohlédl na řadu prohlubní pro ruce a nohy. Stoupl si přesně na žílu a začal znovu sestupovat. Obklopila ho růžová mlha a brzy v ní zmizel, hlavu měl pod povrchem, ale stále mohl dýchat. Stál na zlaté žíle. Nad sebou spatřil přes mlhu trochu rozmazané tváře svých druhů, kteří na něj hleděli. Zamával na ně, aby ho následovali, a začal sestupovat dolů nečekaje, až vyrazí i další.

Šach Kerim beze slova zasunul meč do pochvy, pustil se po stopě Cimmeřana a Irakzájci, kteří se báli víc ztráty vůdce a průvodce v jedné osobě, než veškerých hrůz, které se mohly ukrývat v příkopě, ho následovali. Drželi se zlatého pásu jako ti, kdo jdou po laně napjatém nad propastí. Jakoby šli neviditelným tunelem, kterým proudí vzduch. Ze všech stran na ně cenila zuby smrt. Stezka, kterou prchli akolité, vedla k rampě na druhé straně příkopu a mizela za okrajem. Mířili k ní a v napětí očekávali střetnutí s neznámou hrozbou, skrytou mezi ostrými kameny, kterými se ježil okraj rozsedliny.

Čekali tam však na ně jen dýkami ozbrojení, zeleně odění akolité. Snad při svém útěku dorazili k hranicím, které nemohli překročit. Možná stygijský opasek na Conanově těle způsobil, že jejich kouzla byla slabá a neúčinná. A třeba věděli, že jejich selhání bude potrestáno smrtí, rozhodli se využít poslední možnosti a s noži v rukou vyrazili ze skal.

Mezi rozeklanými balvany se rozpoutal krvavý boj, ve kterém měly hlavní slovo nikoli kouzla, ale ocelové čepele. Zaostřená ocel svištěla a zbraně se zakusovaly do těl. Svalnaté paže uštědřovaly mocné údery. Prýštila krev a kdo padl, byl ušlapán nohama bojovníků.

Jeden z Irakzájců padl, ale akolité byli pobiti do jednoho. Zbití, rozsekaní na kousky byli vrháni do příkopu, kde pomalu klesali na dno stříbrně jiskřící v hlubině.

Vítězové si otřeli pot a krev z čel a pohlédli na sebe. Kromě Conana a šacha Kerima byli ještě čtyři bojovníci nezranění.

Stáli uprostřed skalisek, tvořících přírodní cimbuří příkopu. Stezka, se vinula po mírném svahu od místa, kde skončil krutý boj, k širokému schodišti ze zeleného, nefritu podobného kamene. Schody vedly na širokou galerii z téhož leštěného materiálu a za ní se, patro po patru, zvedal hrad Černých Věštců.

Vypadal jako vytesán do kolmého skalního útesu. Architektura hradu byla účelná a tím estetická, i když postrádala veškeré zdobnosti. Okna byla zavřená a zakrytá okenicemi. Nikde nebylo vidět stopu života, ať již přátelského nebo nepřátelského.

Beze slova prošli stezkou, opatrně, jako by se blížila k hadímu hnízdu. Šli jako v tranzu, vědomi si, že smrt je blízko, příliš blízko. Dokonce i šach Kerim mlčel. Jen Conan si nebyl vědom, jak hlubokým průlomem do všeobecně uznávaných tradic byl jejich čin. On nepocházel z Východu. Byl potomkem rasy, která bojovala stejně urputně s démony a čaroději jako s nepřáteli z řad lidí.

Vystoupil po lesklých schodech a přes širokou zelenou galerii došel ke dveřím z dřevěných desek, pobitých zlatem, které bylo vidět na druhé straně. Obhlédl ostražitým pohledem vyšší patra velké pyramidy, která se tyčila nad ním. Napřáhl ruku k mosazné rukojeti, která trčela ze dveří, ale s úšklebkem se zarazil uprostřed pohybu. Klika měla tvar hada s ohnutým krkem a vztyčenou hlavou. Conan měl pocit, že kovový had dotykem jeho ruky ožije.

Jediným úderem těžkého nože rukojeť uťal, ale ani cinkot mosazi na sklovité podlaze neztišil jeho podezření. Koncem nože kliku odmrštil stranou a znovu se obrátil ke dveřím. Kolem vládlo nerušené ticho. Narůžovělá mlha kryla vzdálené štíty. Slunce se třpytilo na sněhem pokrytých vrcholech. Ve výši kroužili supi – černé tečky v nebeské modři. Kromě nich byli jedinými živými bytostmi široko daleko jen lidé, stojící před zlatem pobitými dveřmi. Malinké figurky na galerii ze zeleného nefritu, přilepené na svahu obrovské hory – Ymshy.

Studený vítr vanoucí z ledovců jim šlehal do tváře a pohrával si s cáry jejich oděvů. Conanův kindžál dopadal na masivní dveře, zevnitř mu odpovídala dutě znějící ozvěna. Udeřil poprvé, podruhé, potřetí, přetínal kovové lišty i dřevěné desky. Po chvíli opatrně pohlédl vyraženým otvorem dovnitř. Spatřil prostornou komnatu s holými stěnami z hlazeného kamene a mozaikovou podlahou. Jediným zařízením byly nízké stoličky a kamenné podium. Nikde nespatřil známky lidské přítomnosti. Na protější straně uviděl další dveře.

“Nech tady stráž”, řekl. “Půjdeme dovnitř.”

Šach Kerim určil bojovníka, který měl hlídat a ten se s lukem v rukou vrátil doprostřed galerie. Conan vešel do zámku, za ním Turánec a tři Irakzájci. Strážný přede dveřmi si odplivl, zabručel cosi nesrozumitelného a prudce sebou trhl, když zaslechl tichý smích. Zvedl hlavu a spatřil nad sebou vysokou, černě oděnou postavu, která na něj výsměšně hleděla a pohrdavě kývala hlavou. Bojovník bleskově napjal tětivu a vystřelil. Šíp vyletěl vzhůru a zabodl se do prsou, oděných do černé tógy. Výsměch ze rtů Věštce nezmizel. Mág vytrhl šíp z těla a pohrdavým gestem ho hodil po lučištníkovi. Ten instinktivně odskočil a kryl se rukou. Jeho prsty zachytily šíp, který se ve vzduchu otáčel.

V týž okamžik se mu z úst vydral pronikavý výkřik. Dřevěný šíp se v jeho ruce zavlnil, náhle byl ohebný. Jako by mu v prstech roztál. Zkoušel ho od sebe odhodit, ale bylo už pozdě. Studené závity mu obemkly klouby a ohavná klínovitá hlava zaútočila na svalnatou paži. Bojovník znovu vykřikl. Tvář mu zrudla do purpurova a oči jako by mu měly vypadnout z důlků. Otřásán strašlivými křečemi sesul se bez hlesu k zemi a znehybněl.

Muži, kteří vešli do zámku, se při jeho prvním výkřiku obrátili. Conan rychle přešel k vyvráceným dveřím, kde stanul jako zkamenělý. Jeho druhům se zdálo, že zápasí s větrem. Nic neviděl, a přesto cítil pod prsty hladkou plochu. Pochopil, že průchod je uzavřen, podle všeho křišťálovou deskou. Viděl skrz ni nehybně ležícího Irakzájce s dřevěným šípem vězícím v rameni.

Conan pozvedl nůž, udeřil, a druhové, kteří ho pozorně sledovali spatřili, jak ostří odskočilo s hlasitým zařinčením od neviditelné překážky. Conan zanechal dalších pokusů. Věděl, že ani legendární meč emira Kuruma by nedokázal tu neviditelnou překážku rozbít.

Několika slovy vše objasnil šachoví Kerimovi. Turánec pokrčil rameny.

“Nuže, jeli nám odříznuta cesta zpět, musíme najít jinou. Půjdeme tedy kupředu, ne?”

Conan přikývl, obrátil se a vykročil ke dveřím na druhé straně místnosti. Měl přitom dojem, že jde na schůzku s nevyhnutelnou smrtí. Pozvedl nůž, aby udeřil do dveří, ale ty se tiše otevřely, jako by byly obdařeny vlastní vůlí. Conan překročil práh a ocitl se v ohromném sále. Podél stěn se táhla řada vysokých, jiskřících sloupů. Třicet metrů ode dveří začínaly široké, nefritové stupně, stoupající vzhůru jako pyramida. Netušil, co by mohlo být za nimi, ale aby se k nim dostal, musel minout podivný oltář z uhlově černého kamene. Čtyři velcí zlatí hadi obtáčeli rohy svými těly jako strážci legendárního pokladu. Ale na oltáři, který střežili, ležela pouze křišťálová koule plná jakéhosi dýmu, v kterém se vznášela čtyři zlatá granátová jablka.

Ten pohled probudil v Conanově mysli jakousi nejasnou vzpomínku, ale nemohl se na ni soustředit, protože na spodním stupni uzřel čtyři černě oděné postavy. Nezpozoroval jejich příchod, ale náhle tam stály, pokyvujíc hlavami. Vysocí, hubení, s rukama skrytýma v širokých rukávech.

Jeden z nich pozvedl paži. Rukáv jeho tógy se svezl a odkryl ruku – která vůbec nebyla rukou. Proti své vůli se Conan zarazil v půli kroku. Narazil na jinou sílu, než byl Khemsův magnetismus a nebyl schopen udělat krok vpřed, ačkoliv cítil, že by mohl couvnout, kdyby chtěl. Jeho druzi se rovněž zarazili a zdáli se být ještě bezmocnější než on. Nebyli vůbec schopni pohybu.

Věštec pozdvihl paži a ukázal na jednoho z Irakzájců. Ten jako v tranzu a s vytřeštěnýma očima šel, meč v bezmocně svěšené ruce. Conan, když se muž ocitl vedle něj, napřáhl ruku, aby ho zadržel. Byl mnohem silnější než bojovník a mohl ho zvednout jako mouchu. Teď ale bojovník odsunul jeho paži jako stéblo trávy a mechanicky došel ke schodům. Dorazil k prvému stupni, toporně poklekl, sklonil hlavu a podal svůj meč Věštci. Ten vzal zbraň, vzduchem zablesklo obnažené ostří. Hlava Irakzájce padla s temným zaduněním na černou mramorovou podlahu. Z přeseknutých tepen vytryskla fontána krve, tělo se sesulo a padlo s široce rozhozenýma rukama.

Znetvořená ruka se znovu zvedla a ukázala na dalšího Irakzájce, který nejistě vyrazil na schůzku se smrtí. Příšerná scéna se opakovala – druhé tělo padlo vedle prvního. Když i třetí muž prošel kolem Conana vstříc své záhubě, Cimmeřanovi naběhly na tvářích žíly námahou, jak se snažil překonat neviditelnou hradbu. Náhle pocítil, že se kolem něho probouzejí neznámé, ale spřízněné síly. Přišlo to znenadání, ale s takovou sílou, že nemohl pochybovat o tom, co mu napovídal instinkt. Levá ruka se mimoděk zasunula pod bachariotský opasek a stiskla Khemsův stygický dar. V tom okamžení pocítil ve zdřevěnělých končetinách příliv nových sil, vůle k životu v něm vybuchla silou blesku a doprovázel ji prudký hněv.

Z třetího Irakzájce už byla jen mrtvola a odporný prst znovu pokynul, když Conan pocítil, že neviditelná bariera povoluje!

Z jeho hrdla vyrazil divoký pokřik a nahromaděný vztek se projevil bleskovým útokem. Řítil se na Věštce jako bouře, levou ruku tiskl stále ke kouzelnému opasku jako tonoucí k poslednímu stéblu. Dlouhé ostří v pravé ruce zářilo jako paprsek slunce. Věštci, stojící na schodech, se nepohnuli. Pokud byli udiveni, nedali to na sobě znát, hleděli chladně, snad až lhostejně. Conan se nerozmýšlel, co udělá, až se ocitnou v dosahu jeho zbraně. Zmocnilo se ho vražedné šílenství, nechtěl nic jiného než vbodnout ocel do těl nepřátel, vykoupat se v jejich krvi.

Byl už jen pár kroků od schodů, na kterých stáli ti čtyři. Nadechl se. Zlost v něm vzrůstala každou vteřinou, každým skokem. Míjel oltář se zlatými hady, kteří obtáčeli jeho podstavec, když jej jako blesk udeřila vzpomínka na radu umírajícího Khemsy. Jako by mu znovu šeptal:

“Rozbij křišťálovou kouli!”

Poslechl téměř bezděčně. Mezi nápadem a činem uplynul tak nesmírně malý zlomek vteřiny, že ani největší z čarodějů by nedokázal přečíst jeho myšlenky a zabránit tomu, co následovalo. Hbitě jako kočka změnil směr útoku a udeřil mečem do křišťálové koule. V tom okamžení uslyšel téměř hmatatelné vzdechy hrůzy, plynoucí ze schodů, z oltáře nebo přímo ze samotného křišťálu. Do uší mu udeřil rozzuřený sykot podrážděných hadů, kteří náhle ožili. Zvedali ohyzdné plazí hlavy a pokoušeli se kousat. Conan byl však rychlejší. Blýskavá čepel přeťala zrůdná těla, jedno po druhém, a dopadla znovu na křišťálovou kouli. Křišťál se roztříštil na tisíc ohnivých střepů, které se rozsypaly po černém mramoru a zlatá granátová jablka, jak uvolněná z pout, vzlétla ke stropu a zmizela.

Ozvěnou toho zvuku byl šílený, nelidský výkřik rozléhající se dvoranou. Čtyři černé postavy se s pěnou u zmodralých rtů svíjely na schodech v křečích. Pak nelidské vytí ustalo. Věštci ztuhli a bez dalšího pohybu zemřeli. Conan věděl, že jsou mrtvi. Pohlédl na oltář a křišťálovou drť. Čtyři bezhlaví zlatí hadi se stále ovíjeli kolem oltáře, ale v jejich kovových tělech nebylo stopy po životě.

Šach Kerim se pomalu zvedl z kolen, na která ho srazila neviditelná síla. Potřásl hlavou, aby se zbavil úporného zvonění v uších a zeptal se:

“Slyšel jsi ten zvuk, když jsi rozbil kouli? Jako by se v zámku rozbilo tisíc křišťálových lustrů. Byly snad v těch zlatých granátových jablkách uvězněny duše Čarodějů?”

Na konci schodiště se objevila další postava. Neznámý byl také oblečen do černé tógy, ale z bohatě vyšívaného aksamitu a na hlavě měl špičatou čapku. Na jeho hezké tváři se rozléval ničím nezkalený klid.

“Kdo jsi, k ďasu?” zeptal se ho Conan.

“Jsem vládce Ymshy,” odpověděl s krutou radostí, hlasem zvučícím jako posvátný zvon.

“Kde je Jasmina?” zeptal se šach Kerim.

Vládce vybuchl smíchem.

“Proč to chceš vědět, mrtvolo? Což jsi tak rychle zapomněl na mou moc, že jsi se mnou přišel bojovat, ty bídný hlupáku? Asi ti budu muset vyrvat srdce, šachu Kerime!”

Vztáhl ruku, jako by se chtěl podívat, jestli mu do ní něco spadne. Turánec vykřikl zprvu děsem, potom ve smrtelné křeči a zapotácel se jako opilý. Ozval se třesk praskajících kostí a cinkot článků drátěné košile. Z prsou vytryskl proud krve a příšerným otvorem z roztrhaného masa vystřelilo cosi červeného a krví zbroceného přímo do vládcovy nastaveně dlaně, jako kousek oceli přitahovaný magnetem. Turánec klesl k zemi a Vládce Ymshy se smíchem hodil Cimmeřanovi pod nohy stále ještě bijící lidské srdce.

Conan zaklel a s výkřikem se vrhl ke schodům. Z Khemsova opasku proudil pramen síly nekonečné nenávisti a pomáhal mu přemoci strašný náraz síly, se kterým se střetl na schodech. Ve vzduchu se objevila ocelově jiskřící mlha, do které se vnořil jako plavec. Sklopil hlavu, zakryl si tvář páží a stiskl nůž v ruce. Napjal pálící oči a o něco výš na schodech spatřil postavu strašného kouzelníka – vlnila se jak obraz v prudce tekoucí vodě.

Rvaly ho a smítaly s ním síly, které nebyl s to rozumem zachytit, ale cítil moc, která ho podporovala a která ho nezadržitelně vedla vpřed, přes sílu Věštce i jeho slabost.

Dorazil nahoru a mlhou uviděl tvář Věštce, na které se zračil jakýsi podivný úlek, ba i nejistota. Conan prošel mlhou jako plavec, který proráží příbojovou vlnu a nůž v jeho ruce se vymrštil, jako by v jeho ruce ožil. Ostří rozťalo tógu vládce, který s přidušeným výkřikem uskočil. Před očima udiveného Cimmeřana čaroděj zmizel, jako stín ve světle. Jen po schodech se mihnul jakýsi dlouhý obrys. Conanovi se zdálo, že ta věc se vlní.

Skočil za tím na úzké schody, vedoucí z odpočívadla nahoru. Nedokázal pojmenovat to, co pronásledoval, ale nesmírný vztek utlumil odpor a strach, který se ho zmocňoval.

Proběhl širokou chodbou s holými stěnami a podlahou z leštěného nefritu. Před ním vířil dlouhý přízrak, než zmizel ve dveřích skrytých za závěsem. Na to se ozval z komnaty zděšený ženský výkřik. Ten zvuk dal Conanovým nohám křídla. Vší silou udeřil do dveří a v příští chvíli se objevil v místností za závěsem.

Spatřil hrůzný obraz. Na kraji podia, potaženého aksamitem se krčila Jasmina, a křičela plna odporu a zděšení. Bránila se zdviženou rukou před zdviženou ohyzdnou hlavou plaza s lesklým krkem a temnými závity. Conan zdusil výkřik a zaútočil nožem.

Netvor se bleskově obrátil a řítil se přímo na něj, jako bouře přelétající nad vysokou trávou. Dlouhé ostří uvízlo v hadím krku, ale to jen jako by zvětšovalo hadí zlost. Napřáhl obrovskou hlavu k člověku, který se mu odvážil postavit, vycenil zuby plné jedu a snažil se ho těmi strašlivými zbraněmi zasáhnout. V té chvíli ale již Conan vytrhl z pasu dýku a bodl vší silou směrem vzhůru. Ocel probodla dolní čelist netvora, zajela do horní a spoutala je k sobě. V témže okamžiku se okolo Conana ovinulo hadí tělo. Plaz nemohl použít zubů a tak se pokusil zaútočit jiným způsobem.

Conan měl pravou ruku bezmocně přitištěnou k tělu, levá byla volná. Pevně se rozkročil, chytil rukojeť nože, trčící z krku bestie a vyrval jí ho z těla. Jako by svou nelidskou inteligencí odhadla záměry protivníka, nestvůra se začala svíjet a škubat sebou tak, aby spoutala i jeho volnou paži. To už se ale dlouhá čepel zvedla, rychlostí blesku udeřila a přeťala dlouhé tělo téměř do poloviny. Dříve než mohl Cimmeřan znovu tnout, ohebné smyčky hadího těla ho pustily ze strašného objetí a plaz se svíjel po podlaze, krváceje při tom z hlubokých ran. Conan k němu skočil, zvedl zbraň k úderu, ale rána prosvištěla jen vzduchem, když se svíjející had odplazil stranou a udeřil hlavou do dřevěného santalového obložení. Jedna z desek se vyklopila, dlouhé krvácející tělo vklouzlo do otvoru a zmizelo.

Cimmeřan okamžitě zaútočil na obložení. Několika údery v něm vysekal otvor a pohlédl do tmy. Nikde velkého hada nezahlédl. Bylo vidět jen kaluže krve na mramorové podlaze a krvavé stopy, vedoucí ke dveřím ukrytými ve zdi, Byly to stopy bosých nohou …

“Conane!”

Obrátil se právě včas, aby zachytil Vendyjskou Devi, která proběhla komnatou a rozechvělá strachem se mu vrhla kolem krku. Všechny ty události rozbouřily Cimmeřanovu horkou krev na nejvyšší míru. Přitiskl dívku k hrudi silou, která by na její tváři za jiných okolností vyvolala grimasu bolesti a vtiskl jí na rty prudký polibek. Jasmina se nebránila. Místo Devi tu byla pouze žena. Se zavřenýma očima tonula v záplavě jeho divokých horečnatých polibků, podávala se vlně vášně. Ustal, aby nabral dech a pohlédl na ni, udýchanou a schoulenou v jeho mohutných pažích.

“Věděla jsem že přijdeš”, vydechla. “Nenechal bys mě v tom hnízdě démonů.”

Při těch slovech se Conanovi vrátila rozvaha. Uvědomil si, kde je. Zvedl hlavu a zaposlouchal se do ticha. Bylo to ticho plné hrozby. Nebezpečí číhalo v každém koutě, posměvačně se šklebilo zpoza každého závěsu.

“Pojďme odsud, dokud je čas,” řekl. “Ta zranění by sice zabila každého člověka nebo zvíře, ale tohle byl čaroděj. Mohl se odplazit, jen aby z nějakého magického zdroje získal novou sílu.”

Zvedl dívku, jako dítě ji nesl zářivou nefritovou chodbou i po schodech. Ostražitě při tom pátral po známkách nebezpečí.

“Setkala jsem se s vládcem Ymshy”, vyprávěla šeptem, otřásla se a silněji se přitiskla ke svému osvoboditeli. “Zkoušel na mně svá kouzla, aby zlomil mou vůli. Nejstrašnější byla hnijící mrtvola, která mě objímala… pak jsem omdlela a víc si nepamatuji. Když jsem nabyla vědomí, slyšela jsem dole lomoz a křik. Potom se do komnaty vplazil ten had a… ach!” zachvěla, se při té děsivé vzpomínce. “Nějak jsem poznala, že to není přízrak, ale opravdový had, usilující o můj život.”

“Zjevení to rozhodně nebylo”, odpověděl tajuplně Conan. “Věděl, že prohrál, ale raději by tě zabil, než by dopustil, aby ses mi vrátila.”

“Koho tím myslíš, když říkáš ,on’?” zeptala se nejistě.

Náhle vykřikla, přitulila se ke Conanoví a na svou otázka zapomněla. U paty schodiště uzřela ležící mrtvoly. Pozůstatky věštců nebyly právě příjemnou podívanou, byly zkroucené a zčernalé. Roztrhané šaty odkrývaly ruce a nohy nepodobné lidským. Když je Jasmina spatřila, tvář jí zpopelavěla a raději jí skryla na Conanově široké hrudí.

10. Conan a Jasmina

Conan rychle prošel ke dveřím vedoucím na galerii. Viděl, že podlaha je pokryta drobnou tříští. Křišťálová deska, která zakrývala východ, se roztříštila na padrť. Conan si vzpomněl na třesk po rozbití koule na oltáři a pochopil, že v tu chvíli se rozsypaly všechny křišťálové předměty v zámku. Tušil, jaké tajemství je za tím skryto; pravdu o svazku mezi Vládci Černého kruhu a zlatými granátovými jablky. Pocítil, jak mu mráz přebíhá po zádech a rychle to pomyšlení vypudil z mysli.

Na galerii ze zeleného nefritu si zhluboka vydechl úlevou. Bylo sice ještě třeba přejít přes roklinu, ale už teď mohl pohlédnout na volné bílé štíty hor, zářící ve slunci a dlouhá úbočí, tonoucí v moři modré mlhy.

Irakzánec ležel na místě, kde padl, jako beztvará skvrna hyzdící hladký lesklý povrch. Conan se vydal zpět zákruty stezky a s úžasem pohlédl na slunce. Ještě neprošlo zenitem, a přece se zdálo, že od chvíle, kdy vkročil do zámku, uplynul dlouhý čas.

Cítil, že musí spěchat. Důvodem nebyl strach a panika, ale předtucha dalších nebezpečí číhajících v zádech. Jasmine nic neřekl a dívka se zdála být klidná. Mohla si opřít hlavu o jeho svalnatá prsa a bezpečně se schoulit v silných pažích. Conan se na okamžik zastavil na pokraji příkopu, svraštil obočí a pohlédl dolů. Mlha, převalující se příkopem už nebyla růžová a jiskřivá. Byla kalná, šerá a přízračná jak stín života v těžce raněném člověku. Cimmeřanovi přišlo na mysl, že kouzla jsou víc spojena s osobami čarodějů, než hra herců se skutečným životem.

Ale v hloubi příkopu se dno stále blýskalo jak matové stříbro a zlatý pás jiskřil nepotemnělým leskem. Conan si přehodil Jasminu přes rameno, což přijala bez námitek a zahájil sestup. Rychle se spustil po stěně a přeběhl dno příkopu, které se rozechvělo temnou ozvěnou. Věděl, že závodí s časem, že jediná naděje na záchranu je v rychlosti, kterou překoná ten odporný příkop dřív, než raněný vládce získá tolik síly, aby jim připravil nějakou léčku.

Když zdolal protilehlou stěnu a stanul na okraji, zhluboka vydechl a postavil Jasminu na zem.

“Dál můžeš jít sama”, řekl. “Cesta vede stále dolů.”

Dívka se kradmo ohlédla po zářící pyramidě, od které je již dělil příkop. Hrad se zvedal na pozadí zasněžené hory Ymshy, jako bašta mlčení a zla.

“Což i ty jsi čaroděj, že jsi porazil Černé Věštce z Ymshy, Conane z Ghoru?” zeptala se, když už šli po úzké stezce.

“Pomohl mi opasek, který mi dal před svou smrtí Khemsa”, odpověděl Cimmeřan, s paží ovinutou kolem štíhlého dívčího pasu. “Setkal jsem se s Khemsou po cestě. Je to podivuhodný opasek, ukážu ti ho, až bude trochu času. Proti některým kouzlům nebyl nic platný, ale jindy mi velice pomohl, a dobrá čepel, to je nejlepší kouzlo ze všech.”

“Ale když jsi s pomocí opasku porazil vládce”, řekla Jasmina, “proč se to nepovedlo Khemsovi?”

Conan potřásl hlavou.

“Kdo ví? Khemsa byl jeho služebníkem, to ho možná oslabilo. Nade mnou neměl takovou moc jako nad ním. Ale nedá se říci, že jsem ho porazil. Sice utekl, ale řekl bych, že se vrátí. Chci být proto co nejdál od jeho sídla.”

Když našel koně uvázané u tamaryšku tam, kde je zanechali, ulevilo se mu. Rychle je odvázal, osedlal černého hřebce a posadil dívku před sebe. Zbylá zvířata šla za nimi, byla odpočatá a napásla se.

“A kam teď?” zeptala se. “Do Afgulistánu?”

“Ne tak rychle”, pousmál se. “Kdosi, možná místodržitel, zabil mých sedm náčelníků. Ti moji hlupáci si myslí, že s tím mám něco společného a pokud je nepřesvědčím, že tomu tak není, budou mě pronásledovat jak šakala.”

“A co já? Když náčelníci nežijí, jsem pro tebe jako rukojmí bez ceny. Chceš mě zabít, abys je pomstil?”

Pohlédl na ni zářícím zrakem a rozesmál se, když slyšel tak nesmyslná slova.

“Dobrá,” řekla, “pojeďme k hranicím, tam budeš před Afguly v bezpečí…”

“Na vendyjské šibenici určitě!”

“Jsem královna Vendye”, připomněla mu. “Zachránil jsi mi život, a za to ti přísluší odměna.”

Nevyznělo to tak, jak smýšlela. Conan sebou trhl.

“Nech si své poklady pro dvorské psy, princezno. Jestliže jsi vládkyní nížin, já jsem vládcem hor a nezavezu tě ani na krok k vendyjským hranicím.”

“Byl bys v bezpečí”, začala nejistě.

“A z tebe by se stala opět Devi”, přerušil ji. “Ne, děkuji, chci tě takovou, jaká jsi teď. Ženu z masa a krve, která se mnou jede na koni.”

“Nemůžeš mě přece zadržet”, vykřikla. “Nemůžeš…”

“Vyčkej a uvidíš”, poradil jí.

“Zaplatila bych ti bohaté výkupné…”

“Ať ďasi vezmou tvé bohatství”, odpověděl drsně a silněji ovinul ruku kolem jejího útlého pasu. “Celé vendyjské království mi nemůže dát nic, po čem bych toužil jen zpoloviny tak, jako po tobě. Unesl jsem tě s nasazením života. Když tě tví dvořané chtějí zpět, ať přijedou do Zaibaru a vezmou si tě násilím.”

“Vždyť jsi sám a pronásledovaný”, vykřikla. “Jak dokážeš chránit sebe, a to nemluvím o mém životě?”

“Mám v horách ještě několik přátel”, odpověděl. “Vůdce Kurakzájců tě ukryje na bezpečném místě, dokud se nedohodnu s Afguly. Když se mi to nepodaří, pak u Croma, pojedu s tebou na sever ke stepním kozákům. Než jsem vyrazil na východ, byl jsem hejtmanem Svobodného bratrstva. Udělám tě královnou povodí Zaporosky!”

“Já už jsem královnou”, vzpírala se. “Nemůžeš mě nutit…”

“Jestli je ti ten plán tak nepříjemný”, zeptal se, “proč jsi tak ochotně nastavila ústa mým polibkům?”

“Protože i královna je žena”, odpověděla a začervenala se. “A protože jsem královna, musíš brát ohled i na mé království. Nechci do nějakých cizích zemí. Vrať se se mnou do Vendye!”

“Učiníš ze mne svého krále?” zeptal se zatrpkle a ušklíbl se.

“No, zvyky…” zakoktala se. Conan ji přerušil a řekl se smíchem:

“Ano, zvyky, tradice civilizovaných lidí, které ti nedovolí udělat, co bys chtěla. Vdáš se za nějakého shrbeného, starého, vrásčitého krále z rovin a já se vydám svou cestou. Na památku budu mít jen pár uloupených polibků. Nuže?”

“Ale já se musím vrátil do svého království”, řekla bezradně.

“Proč?” zeptal se zlostně. “Vytírat zadkem zlaté trůny a poslouchat lichotky hloupě se usmívajících hejsků v aksamitových šatech? Co z toho budeš mít? Poslyš! Narodil jsem se v horách Cimmerie, kde jsou všichni barbary. Byl jsem námezdním žoldnéřem, korzárem, kozákem, dělal jsem sto jiných věcí. Který král projel tolik zemí, svedl tolik bitev, miloval tolik žen a získal tolik kořisti jako já? Přijel jsem do Gulistanu, abych dal dohromady muže a vyplenil jižní království. Mezi jinými i tvoje. Pro začátek jsem se stal vůdcem Afgulů. Jestliže je dokážu přesvědčit, za rok budu v čele tuctu dalších národů. Jestliže ne, vrátím se do stepí a společně s kozáky budu loupit v pohraničí Turanu. A ty pojedeš se mnou. K ďasu s tvým královstvím, však by si nějak poradili, kdyby tě nebylo na světě.”

Spočívala v jeho objetí, hleděla mu do očí a cítila, jak se jí v duši probouzí odvaha, stejně silná jako jeho vášeň. Ale byla dcerou tisíce generací králů a to bylo pro její duši příliš těžkým břemenem.

“Nemohu, nemohu”, opakovala bezradně.

“Nemáš na vybranou”, ujistil ji. “Pojedeš… zatraceně, co je to?”

Nechali Ymshu daleko za sebou a jeli teď po vysokém hřebenu, dělícím dvě údolí. Z místa, kterým projížděli, měli dobrý výhled do údolí po pravé straně. Zuřila tam urputná bitva. Silný vítr foukal na druhou stranu a odnášel zvuk boje, ale i tak doléhal zdola třesk oceli a dusot kopyt. Uzřeli záblesky slunce na hrotech kopí a na helmách. Tři tisíce bojovníků obrněných ocelí před sebou hnalo bandu otrhanců s turbany na hlavách, kteří prchali jak smečka vlků, ale zuřivě se pronásledovatelům bránili. “Turánci”, zavrčel Conan. “Oddíly ze Sekunderumu. Co proklatě dělají tady?”

“A koho to pronásledují?” zeptala se Jasmina. “Proč bojují ti prchající tak zuřivě? Proti takové přesile nemají šanci.”

“To je pět set mých bláznivých Afgulů”, řekl Conan a zamračil se. “Jsou v pasti a vědí to.”

Vskutku, Afgulové se dostali do slepé uličky. Údolí se postupně zužovalo a přecházelo do hlubokého úvozu zakončeného nevelkou kotlinou, obklopenou strmými, nepřekonatelnými skalními stěnami.

Jezdci v turbanech byli nahnáni do rozsedliny a protože neměli jiné východisko, couvali krok za krokem v dešti střel a krupobití úderů. Turánci na ně dotírali důrazně, ale ne příliš silně. Viděli zoufalství horalů a dobře věděli, že jim neuniknou. Poznali, že bojovníci patří k národu Afgulů, chtěli je obklíčit a přinutit je, aby se vzdali. Měli plán, pro jehož uskutečnění potřebovali rukojmí.

Jejich emir byl muž činu. Když dorazil do údolí Gurašah, zjistil, že ani protivníci, ani emisar se na místo setkání nedostavili. Nelenil proto a jel dál. Důvěřoval své znalosti hor. Po celou cestu jeho vojsko bojovalo s nepřátelsky naladěnými domorodci a v mnoha vesnicích si horalé lízali rány. Emir věděl, že on sám i jeho jezdci se živi do Sekunderumu nevrátí, protože jsou ze všech stran obklopeni nepřáteli. Ale měl své rozkazy – za každou cenu vzít Afgulům Devi a přivézt ji jako otrokyni Yezdigerdovi, nebo jestli to nebude možné, useknout jí hlavu a se ctí padnout. O tom však dvojice, hledící z hřebene, neměla potuchy. Conan byl neklidný.

“Jak, u všech ďáblů, se mohli nechat takhle zaskočit?” ptal se sám sebe. “Vím co tu ti psi dělají. Honí se po mé stopě. Prohledali každé údolí, a než se vzpamatovali, byli v pasti. Proklatě! Budou se bránit v úvoze, ale dlouho nevydrží. Když je Turánci zaženou do kotliny, pobijí je do posledního.” Hluk zdola nabýval na síle. Afgulové se úporně bránili v úzké strži a na chvíli zadrželi obrněné jezdce, kteří proti nim nemohli vrhnout všechny síly.

Conan se podmračil, lomcoval s ním neklid. Stiskl rukojeť nože a nakonec řekl zpříma:

“Devi, musím k nim. Najdu ti nějaký úkryt, ve kterém přečkáš, než se vrátím. Mluvilas o svém království. Nu, nemohu tvrdit, že ty vlasaté ďábly pokládám za své děti, ale tak či onak, jsou to mí lidé. A ty jako náčelník nemohu opustit, ani když oni sami mě opustili dřív. Mysleli, že mají důvod mě obvinit… K ďasu, nebudu stát stranou a dívat se, jak je pobíjejí! Stále jsem náčelníkem Afgulů a dokážu jim to. Sejdu dolů…”

“A co já?” zaprotestovala. “Proto jsi mě unesl, abys mě nechal samotnou v horách?”

Conan bojoval duševní boj, až mu na spánku nabíhaly žíly.

“Máš pravdu, ale Crom ví, co teď musím udělat.”

Jasmina lehce naklonila hlavu a zpozorněla.

“Poslouchej!” vykřikla najednou. “Poslouchej!”

Vítr nesl k jejich uším slabé ozvěny fanfár. Shlédli do levého údolí a v dáli spatřili dlouhou řadu jezdců. Postupovali dnem údolí a přilby a čepele odrážely zář slunce.

“To je vendyjská jízda!”

“Jsou jich tisíce!” řekl Conan. “Už dávno se kšátrijské oddíly nepustily tak hluboko do hor.”

“Hledají mě!” vykřikla Jasmina. “Dej mi svého koně. Pojedu pro své bojovníky. Zleva není svah tak prudký, dá se šikmo sjet. Ty jdi ke svým a pomoz jim, ať ještě chvíli vydrží. Já obrátím jízdu do údolí a zezadu udeříme na Turánce. V pasti pak budou oni. Rychle, Conane, nebo chceš své lidi obětovat své touze?”

Jeho oči zaplály, ale seskočil z koně a podal jí otěže.

“Vyhrálas!” vykřikl. “Jeď jak sám ďábel!”

Jasmina obrátila koně ke svahu vlevo, a Conan vyhledal puklinu, kterou mohl sestoupit do údolí, kde zatím bitva zuřila neztenčenou měrou. Hbitě jak opice se spouštěl dolů, využíval každou škvíru a výstupek, až dosáhl dna údolí. Skočil přímo do středu bojujících. Kolem se rozléhal svist a řinčení ocele, ržání koní a sténání raněných. Sotva se dotkl nohama země, zavyl Cimmeřan jako vlk, chytil zlatem zdobenou uzdu, uhnul před úderem šavle a vrazil svůj dlouhý nůž do srdce jezdce. V příštím okamžiku již seděl v sedle a řval na všechny strany povely udiveným Afgulům. Chvíli na něj zírali s otevřenými ústy, potom, když viděli, jak rozsévá zkázu mezi nepřáteli, se znovu pustili do boje pod jeho vedením. V tom pekelném kotli nebyl čas na otázky a odpovědi.

Stále další řady jezdců ve špičatých helmách a pozlacených brněních se draly do soutěsky. Úzká rozsedlina byla ucpaná klubkem lidí a koní, bojovníci do sebe naráželi, bodali krátkými noži a rozdávali smrtelné údery vždy, když získali trochu místa ke zdvižení ruky. Kdo spadl z koně, byl ztracen, zadupán do země stovkami kopyt. Byla to bitva, kde rozhodovala hrubá síla a té měl náčelník Afgulů za deset. V takových chvílích se lidé většinou spolehnou na staré zvyky, a horalé, zvyklí vídat Conana v čele, znovu ožili.

Nepřítel však měl početní převahu. Dotírající řady turánské jízdy již zatlačily horaly do úzké rokle. Conanovi tuhla krev v žilách. Dodrží Jasmina slovo? Mohla přece jet ke svému vojsku, otočit se k jihu a nechat Conana s horaly jejich osudu.

Ale když se už zdálo, že zoufalý boj se chýlí ke konci, zazněl na bojišti nový zvuk. Hlas trub otřásal horami, kopyta duněla a na jízdu krále Yezdigerda zaútočilo pět tisíc vendyjských jezdců.

Ten úder rozbil útvary turánské jízdy, rozbil je, rozmáčkl a rozptýlil po celém údolí. V okamžiku útočníci vycouvali z úvozu. Turánci se obrátili, aby se vrhli proti novému nepříteli, ale když se emir, proklát kšátrijským kopím sesul k zemi, ztratili bojovníci ve špičatých helmách chuť k boji a zoufale pobízeli koně, aby se probili kruhem útočníků. Pak už se vendyjské oddíly jen s vítězným rykem vrhaly za jednotlivými prchajícími skupinkami. Ti z Afgulů, kteří ještě seděli na koních, vyrazili z údolí a připojili se k pronásledovatelům, když bez výhrad přijali nenadálé příměří jako před tím návrat vyhnaného vůdce.

Slunce se již sklánělo za ostré štíty Himelián, když Conan, oděv v cárech, zbrocený krví, s mečem, ze kterého ještě kapala krev Turánců, přešel přes bojiště, až se ocitl tváří v tvář Devi Jasmine, která obklopena svým průvodem, čekala na hřebeni na okraji útesu.

“Devi”, řekl. “Dodržela jsi slovo, i když byly chvíle, kdy jsem myslel… POZOR!”

Obrovský sup se řítil z jasného nebe jako blesk a údery jeho křídel mířili na bílou šíjí Jasminy, ale Conan byl opět rychlejší. Krátký běh, tygří skok, vzteklý sek zkrvaveným nožem a sup se s podivně lidským výkřikem řítil do propasti, aby se o tisíc metrů níže roztříštil na kamenech. Naposled škubnul křídly, a než dopadl, pomalu nabyl podoby člověka v rozevláté černé tóze. Pak bylo slyšet náraz.

Conan pohlédl na Jasminu lesknoucíma se očima. Z četných ran na jeho pažích prýštila krev.

“Znovu jsi Devi”, řekl a usmál se při pohledu na zlatem lemované, jak pavučina tenké šaty, které si přehodila přes oděv horalské dívky.

“Musím ti poděkovat za životy tří stovek mých zbojníků, kteří se nakonec přesvědčili, že jsem je nezradil. Znovu jsi mi vložila do rukou otěže dobyvatele.

“Stále ti dlužím cenu za krev”, řekla a hleděla na něho rozzářenýma očima. “Zaplatím ti deset tisíc zlatých mincí…”

Přerušil ji prudkým, netrpělivým gestem, otřel ostří nože a zasunul ho do pochvy.

“Pro výkupné si přijdu sám”, řekl. “Sám určím dobu a způsob. Vyberu si je ve tvém paláci v Ajodii. Přijdu s padesáti tisíci muži a můžeš si být jista, že neprodělám.”

Zasmála se a přitáhla otěže.

“Budu tě očekávat na břehu Džumdy se stotisíci.”

Na Conanově tváři se zračilo nadšení a obdiv, když ustoupil a gestem vládce zvedl ruku, aby Jasmine uvolnil cestu.

MIHOTAVÝ STÍN

Cestou na východ se Conan dostal k předhůří Himeliánského pohoří, do země krutých Afghulů. Brzy se stal válečným náčelníkem jednoho z afghulských kmenů a přemýšlel, jak by kmeny a národy země spojil tak, že by se jich bály i nejsilnější země. Když jeho záměry nevyšly, vrátil se do krajů Hyborie a dal se naverbovat khotským knížetem Almuricem, který povstal proti králi Strabonovi. Rebelové byli však poraženi. Prchali přes Shem, Stygii a Kush. Na okraji Jižní pouště byli dostiženi a vyhubeni…

1.

Vzduch nad pískem se vlnil žárem. Conan, původem z Cimmerie, si třel hřbetem obrovské ruky sluncem popálené rty a upřeně se díval do žhavé pustiny. Stál jako socha, necitelný k bodání slunečních paprsků. Jeho jediným oděvem byl hedvábný bederní pás upevněný širokým řemenem, pobitým zlatými hroty, na kterém byla zavěšena šavle a dýka. Kůže, pod kterou se rýsovalo mohutné svalstvo, byla poznamenána čerstvými ranami.

K jeho nohám se sesula světlovlasá dívka. Hlava jí klesala, jednou rukou objímala jeho kolena a její bílá pleť výrazně kontrastovala s hnědí opálených údů obrovského barbara. Kratičká přepásaná tunika, na prsou hluboce vystřižená, víc obnažovala než skrývala její dokonale tvarované tělo.

Conan pohodil hlavou, jako by chtěl z očí střást oslepující paprsky. Zvedl koženou čutoru, která mu vždy visela u pasu a zatřásl jí. Když uslyšel tiché šplouchnutí, zaťal zuby.

Dívka sebou škubla v křeči a zasténala:

“Pít, pít! Oh, Conane, jsme ztraceni!”

Cimmeřan cosi zabručel a planoucím pohledem ocelově se lesknoucích očí doslova prohmatával poušť. Z pod černé, rozcuchané hřívy zazářil jeho orlí zrak tak urputnou vůlí k životu, jako by místo pouště stál proti němu nepřítel z masa a kostí. Sklonil se a přiložil dívce čutoru ke rtům.

“Pij,” přikázal jí.

Pila malými, lačnými doušky, až do jejího hrdla skanula poslední kapka. Teprve potom pochopila.

“Ach, Conane!” vykřikla. “Proč jsi mě nezadržel? Vypila jsem všechno. Na tebe nezbylo vůbec nic!”

“Neplač,” povzdechl barbar. “Připravuješ se o sílu!”

Odhodil nyní již nepotřebnou čutoru.

“Proč jsi mě nezarazil, proč,” vzlykala dívka.

Nevěnoval jí jediný pohled. Stál, a v jeho pohledu, upírajícím se do tajemné purpurové mlhy, chvějící se na obzoru, plála zášť. Pomalu položil ruku na jílec šavle.

Bylo jisto, že se blíží ke konci své cesty, ale všechna jeho divoká, bouřlivá a vášnivá láska k životu se proti tomu vzpěčovala. Nebyl ještě zcela vysílen, ale cítil, že další den pod tím vražedným sluncem by ho zcela vyčerpal, tak, jak už teď byla vyčerpána dívka u jeho nohou. Není náhlá, blesková rána lepší než dlouhé umírání? Může připustit, aby trpěla hrůzné muky žízně, kterou uhasila jen na krátký čas? Má ji nechat trpět, než přijde prudká horečka a smrt? Ne! Palec po palci vysouval šavli z pochvy.

Náhle se zarazil. Tam, v dáli, na jižní straně se v rozpáleném vzduchu cosi zachvělo.

Vidina, pomyslel si a zlostí zaťal zuby. Jeden z těch prokletých přeludů, kterými poušť klame člověka. Zastínil si dlaní oči oslepené sluncem a na okamžik se mu zdálo, že vidí věže, minarety, bílé hradby. Nevěřil, čekal, kdy přelud vybledne a rozplyne se v nic. Natala přestala vzlykat. Těžce se zvedla na kolena a zahleděla se na mihotavý přízrak.

“Co je to, Conane?” zašeptala tiše, aby nezaplašila naději. “Je to město nebo sen?”

Cimmeřan neodpověděl. Několikrát zavřel a znovu otevřel oči, podíval se stranou, potom znovu k městu. Nezmizelo. Nerozplynulo se. Bylo tam stále.

“To ví jen ďábel,” řekl. “Ale my to musíme zkusit.” Zasunul šavli zpět do pochvy, sklonil se a vzal Natalu do náručí bez zjevné námahy.

“Ne, Conane,” bránila se. “Mohu jít sama. Pusť mě.”

“Je tu příliš mnoho kamení,” odpověděl nasupeně. “Rozedrala by sis střevíčky na cáry,” pokynul k jejím lehkým sandálům. “Musíme si pospíšit, abychom došli k městu před západem slunce.”

Naděje dodala ocelovým Cimmeřanovým svalům novou sílu. Proplétal se mezi písčitými dunami hbitě, jako by právě vyrazil. Člověk, uvyklý civilizaci, by už dávno nebyl naživu, ale on, extrakt všeho barbarství, dál bojoval o přežití.

Conan s Natalou se jen zázrakem zachránili při masakru, který postihl Almuricovu armádu. Byla to nevázaná, různorodá horda, která se na svém útěku přehnala přes zemi Shem jako písečná bouře, než zaplavila krví hranice Stygie. Potom se, pronásledována styžským vládcem, probila chmurnými kraji království Kush, až nakonec byla na okraji Jižní pouště obklíčena a pobita do posledního muže. Podobala se potoku, který teče na jih, aby se nakonec jeho vody ztratily ve žhavém písku pouště. Stejně řídly řady armády dobrodruhů, nájemných žoldáků a toulavých existencí a jejich vyblédající kosti byly značkami cesty od kothských výšin až k Jižní poušti. Právě tam se strhla poslední bitva.

Oddíly Stygijců a Kushitů se sevřely jako čelisti pasti a už svou kořist nepropustily ze stisku, který znamenal smrt. Conan v poslední chvíli chytil volně pobíhajícího velblouda, vysadil na něj dívku a dal se na útěk. Unikli tak sice osudu celé armády, ale zbývala jim jen jediná cesta. Do mrtvé, zhoubné pouště.

Natala pocházela z Brythunie. Conan ji spatřil na jednom z mnoha trhů otroků, kterých je hojnost v shemitských městech, když cestoval s armádou knížete Almurica. Zalíbila se mu, přivlastnil si ji a nikoho se neptal, zda s tím souhlasí. Natala přijala další obrat ve svém osudu s lehkou myslí. Nic lepšího ji nemohlo potkat, leda shemitský serail, a pro ženy hyborské éry nebylo horší sudby než harémy Shemitů.

Několik dní bez oddechu prchali pouští, v patách oddíl stygijských jezdců, tvrdošíjnější než smečka vlků. Když Stygijci konečně zanechali pronásledování, nezbývala už uprchlíkům jiná cesta než vpřed. Jeli tedy dál a hledali vodu tak dlouho, až velbloud, jejich zachránce, padl vyčerpáním. Dál museli pěšky. Zapadali až po kolena do horkého písku a trpěli hůř než zvířata.

Dívka, i když byla silná a zvyklejší tvrdému životu než většina žen té doby, nakonec klesla vysílením, ač ji nezničitelný barbar chránil, jak jen mohl. Z nebe sálal na jeho černé vlasy pekelný žár. Mozek mu zaplavovaly mrákoty, ale on se nevzdával a jen silou vůle šel dál a dál, protože čím dál tím víc sílila jeho jistota, že vidí skutečné město a ne jen přelud. Co je čeká? Jací nepřátelé? Budou mít tělo z masa a kostí a lze je zabít? Víc barbar nečekal.

Slunce se již klonilo k západu, když stanuli před velkou branou, konečně ponořeni do stínu, který mírnil žár. Conan si s úlevou protáhl paže, ztuhlé, jak nesl dívku. Před nimi, asi třicet stop do výše, se zvedaly zelenavé hradby, podivně lesklé, jako by byly ze skla. Conan je přelétl zrakem, ale nikoho nespatřil. Vykřikl tedy vší silou, kterou jeho mohutné plíce i hrdlo byly schopny, ale odpovědělo mu jen ticho. Zabušil na bránu jílcem šavle, ale jediné, co se ozvalo, byla temná ozvěna. Natala se přikrčila, mrtvé ticho ji vystrašilo, a roztřásla se. Conan, rozzlobený marnou snahou, se vší silou opřel do vrat, ty povolily a bez jediného zaskřípění se začaly otvírat. Barbar pružně jako kočkovitá šelma odskočil a s tasenou zbraní ztuhl, připraven k obraně. Dívka vykřikla.

Za branou leželo tělo. Conan ho dlouze pozoroval, pak zvedl zrak a uviděl prostorné nádvoří, obklopené oblouky arkád a stavbami zelenavě jiskřícími stejně jako hradby. Nad nimi se zvedaly štíhlé věže minaretů i nízké kopule. Nikde nebyla znát sebemenší známka života. Uprostřed prázdného nádvoří stála čtyřboká studna. Pohled na ni barbara s hrdlem vyschlým na troud a rty obroušenými hrubým pískem hnal vpřed. Vzal Natalu za ruku, vtáhl ji za sebou na nádvoří a zavřel těžká vrata. “Žije?” zeptala se ustrašeně a ukázala na bezvládné, leč statné mužské tělo, podobné člověku hyborské rasy, snad kromě kůže o něco víc do žluta a očí o málo šikmějších. Jeho oděv sestával z purpurové hedvábné tuniky, u boku měl v pochvě krumplované zlatem krátký meč a na nohou vysoké šněrovací sandály. Conan se opatrně dotkl těla. Bylo studené, beze stopy života.

“Není raněn,” podivil se Cimeřan, “a přitom je stejně mrtvý jako Almuric, když ho Stygijci prošpikovali svými šípy. Ale už o tom nemluvme. Mrtvý nebo živý, musíme se napít. U Croma, já tu studni vysuším!”

Nebylo mu to souzeno. Hladina se zrcadlila dobrých čtyřicet stop hluboko a poblíž nebyl žádný provaz ani vědro. Barbar se rozezlil. Voda byla na dohled, ale on se k ní nemohl dostat. Horečně se rozhlížel, nevěděl, co dělat, když tu dívka pronikavě vykřikla.

S mečem v ruce a vztekem v nepříčetném pohledu se na ně hnal muž, kterého pokládali za mrtvého. Tentokrát Cimmeřan neztrácel čas planými úvahami. Vyrazil válečný pokřik a se zasvištěním tasil šavli. Ťal, útočníkova hlava udeřila o kamenné desky a ze šíje, hladce přeťaté, vytryskl pramen krve. Tělo se otočilo kolem své osy a s mečem stále zdviženým padlo.

“Teď je konečně mrtvý,” zavrčel Conan. “Nebo ještě nemá dost? Co je tohle vůbec za prokleté město?”

Natala, tvář ukrytou v dlaních, se třásla jako osikový list. Nakonec bázlivě pohlédla skrz prsty a vyděšeně zaječela.

“Zabijí nás, Conane! Zabijí nás, aby ho pomstili!”

“A co jsem měl dělat? Čekat, až nás rozseká?’ Obezřetně se rozhlédl kolem sebe. V temných arkádách nepostřehl jediný pohyb, všude panovalo hluboké ticho.

“Nikde ani živé duše,” mručel spokojeně. “Ukryji tělo a bude to v pořádku.”

Chytil mrtvolu za pás, zvedl ji, do druhé ruky uchopil uťatou hlavu a vlekl je ke studni.

“My se napít nemůžeme,” zasmál se uštěpačně. “Zkus to tedy ty!”

Přehodil tělo přes okraj studny a hlavu hodil za ním. Po chvíli k nim z hloubi dolehlo duté šplouchnutí.

“Krev, Conane,” zašeptala dívka. “Je tu krev!”

“Bude jí víc, jestli nenajdu vodu,” odpověděl s výhružkou v hlase barbar, který nikdy neoplýval trpělivostí a zvlášť ne, když byl hladový a žíznivý. Dívka ve strachu na hlad i žízeň zapomněla, Conan ovšem nikoliv.

“Půjdeme do paláce. Snad k čertu je tu někdo živý.”

“Oh, Conane,” pevně se k němu přitiskla a třásla se po celém těle. “Já se bojím, bojím! Tohle je město duchů a mrtvých! Vraťme se do pouště. Je lépe zemřít žárem než nečistou silou.”

“Ano, vrátíme se do pouště,” odpověděl rozhněvaně, “ale ne dřív, než nás někdo shodí z těchto hradeb. Musím najít vodu, i kdybych měl postínat všechny hlavy v tomto městě!”

“Co když jim ty hlavy znovu narostou?” Její hlas se chvěl hrůzou.

“Budu je sekat tak dlouho, až růst přestanou,” odsekl beze stopy trpělivosti. “Drž se u mě, za žádnou cenu neutíkej, ledaže bych ti to sám přikázal.”

“Dobře, Conane,” zašeptala, vyděšená k smrti a šla tak blízko za ním, že na zádech cítil její teplý dech. Rozčilovalo ho, že mu šlapala sandály po patách.

Padl soumrak a naplnil tajemné město purpurovými stíny. Když prošli arkádami, ocitli se ve velkém sále, jehož strop, podlaha i stěny byly pokryty aksamitovými tkaninami s fantastickými vzory. Horní část stěn však byla z téhož sklovitého zelenavého kamene jako hradby města a byla obložená zlatavým fryzem. Na podlaze ležely kožešiny a bez ladu poházené polštáře z atlasu. Obloukovými dveřmi bylo vidět do dalších komnat. Prošli zvědavě několik z nich. Všechny si byly podobné. Nikde nebyla ani známka života, přesto se Cimmeřan obezřetně rozhlížel a něco si pro sebe bručel, protože bylo patrno, že ještě před chvílí tu někdo byl. Jedna z podušek byla teplá, někdo na ní před chvílí seděl. Ve vzduchu se vznášela slabá vůně sladkého parfému po někom, kdo prošel.

Neskutečná aura obklopovala palác, jako vysněný v narkotickém snu. Některé komnaty tonuly v naprosté tmě. Těm se vyhýbali. Jiné byly osvětleny lehkou září, která vycházela z drahokamů, blýskajících se na stěnách. Šli, a bloudili užaslými pohledy po nádheře paláce. Natala náhle vykřikla a křečovitě se chytla Conana za rameno. Škubl sebou, bleskurychle se otočil a pátral po nepříteli.

“Co se děje,” zavrčel, když nikoho neviděl. “Nechytej mě za rameno, nebo vyletím z kůže! Proč jsi vykřikla?”

“Podívej!” ukázala rozechvělou rukou.

Conan polkl nasucho. Na vyleštěném ebenovém stole se třpytila zlatá souprava, nádobí plné jídla a pití. A nikdo tu nebyl.

“Hostina,” vydechl barbar. “Opravdová hostina.”

“Snad se toho nechceš dotknout?” v dívčím hlase bojoval hlad se strachem. “Jestliže někdo přijde…”

“Lir an mannanam lir!” řekl rouhavě Conan, chytil Natalu zezadu za šíji a bez okolků ji strčil na zlaté křesílko, stojící u jednoho konce stolu. “V člověku se žaludek kroutí hladem a ona se ohlíží na dveře. Jez!”

Sám se pohodlně rozvalil na druhém konci stolu, vzal nefritový pohár a několika velkými loky ho vyprázdnil. Jeho hrdlo bylo vysušené na troud, a ten ostrý nápoj, podobný červenému vínu, ale s neznámou exotickou příchutí, mu chutnal jako pravý nektar. Když zahnal nejhorší žízeň, vrhl se s vlčí chutí na jídlo. Maso, jaké viděl poprvé v životě, pocházelo z nějakých jemu neznámých zvířat, ovoce bylo podivuhodných tvarů. Džbány, amfory i talíře, to vše byla nádherná mistrovská práce. Příbory byly z čistého stříbra. Conan se jich však nedotkl, rval kusy masa rukama a trhal je silnými zuby. Nikdy ostatně nepatřil k uhlazeným stolovníkům. Způsoby jeho družky byly o něco civilizovanější, i když i ona jedla rychle a s velikou chutí. V Conanově mysli sice blesklo podezření, že to vše může být otrávené, ale jedl dál. Bylo mu milejší zemřít jedem než hladem.

Když se dobře najedl a napil, posadil se ještě pohodlněji a řádně si odříhl. V paláci určitě musí být nějací lidé, když je tu čerstvé jídlo. V každém z temných koutů mohl číhat nějaký nepřítel, ale Cimmeřanovi, který věřil své síle, to bylo lhostejné. Pocítil ospalost a napadlo ho, že by nebylo špatné natáhnout se na jednu z pohovek a trochu se prospat.

Natala se zbavila hladu a žízně, ne však strachu, i když i ona pocítila ospalost. Překrásnýma velkýma očima hleděla s napjatou pozorností do temnoty arkád, za kterými jako by číhalo cosi neviditelného, neznámého, co silně působilo na její fantazii, neboť to bylo pochmurné, tajemné a mlčící. Komnata jí náhle připadala větší než dřív, stůl delší a ona sama dál od ponurého obra, než si přála. Rychle vstala, oběhla stůl, stulila se na kolenou svého obrovitého ochránce a očima plnýma strachu se rozhlížela po komnatě i sousedních sálech. Zvláštní obavu cítila při pohledu do těch, které byly ponořeny do tmy.

“Conane, pojďme už odsud,” prosila úpěnlivě. “Cítím tu zlo.”

“Ne, nic zlého se nám ne…” řekl, když tu náhle cosi zašustilo. V tichu zněl i šelest zlověstně. Conan vyskočil pružně jako panter. Dívka lehce sklouzla z jeho kolen, a on, s vytasenou šavlí, stál napjatý, připravený na setkání s každým nepřítelem.

Šelest už se neozval. Cimmeřan, lehce jako kočka, s hlavou vysunutou vpřed a mírně nahrbený, postupoval směrem, odkud prve zvuk zazněl. Chvějící se dívka ho následovala.

Na prahu sousední komnaty se zastavili a barbar znehybněl jako lev před skokem. Natala opatrně vyhlížela za jeho rameny. Komnata se utápěla v šeru, které slabá záře, dopadající ze sálu, kde se odehrála jejich bohatá hostina, mohla rozehnat jen ztěží. Na něčem, podobném truhle nebo rakvi, ležel na zádech muž k nerozeznání podobný tomu, kterého Conan hodil do studně, jen byl oblečen s větším přepychem. Byl poset drahokamy, až sám jiskřil jako briliant. Nebylo možno rozeznat, zda jen spí nebo už je ponořen do věčného snu. Znovu zazněl zlověstný šelest, jako by někdo odhrnul závěs. Conan rychle uskočil, přitáhl dívku k sobě a v poslední chvíli jí svou mohutnou dlaní zakryl ústa.

Z místa, kde se ocitli, už nebylo nehybné tělo vidět, jen na stěně komnaty se rýsoval jeho nezřetelný stín. Pomalu se k němu blížil jiný stín. Plynul po stěně, beztvarý, obrovský, černý a tak strašný, že dokonce i Conan strnul. To nebyl stín lidské bytosti ani žádného zvířete. Takový stín ještě v životě neviděl.

Zvědavost silnější než strach pudila obra dopředu, ale podvědomý instinkt ho zadržel na místě. Natala, s očima rozšířenýma a znehybnělýma jako pták před zrakem hada, těžce oddychovala, a tento jediný, křečovitý zvuk byl slyšet v hrobovém tichu. Stín jako hustý černý mrak obklopil člověka a lůžko a chvíli znehybněl. Potom se pomalu a líně vzdaloval. Znovu spatřili stín lůžka. Bylo prázdné.

Křeče, první příznak hysterie, začaly škubat tělem dívky a Conan, přestože sám cítil v žilách led, byl nucen použít své dlaně, aby ji uklidnil. Nic na světě ho nemohlo vyděsit, nic nedokázalo zastrašit nebojácné srdce v mohutné hrudi, ale to, co viděl, snad nemohlo pocházet z tohoto světa.

Zvědavost však konečně zvítězila a Cimmeřan bez okolků, ale připraven na cokoliv, vstoupil, ostražitý jako rys, do komnaty.

Byla prázdná. Prázdné bylo i lůžko, potažené hedvábnou látkou, do které se právě vpíjela granátová kapka krve. Když ji Natala spatřila, vykřikla úzkostí a Conan jí to odpustil, protože i jeho krk ledově sevřela hrůza. Ležel tu člověk. Potom přišlo něco strašného a člověk zmizel. Co se ho ale zmocnilo? Jaké temné síly se skrývají v tajemných zákoutích ponurého paláce?

Vzal dívku za ruku, rozhodnut opustit tu hrůznou místnost, ale náhle znehybněl. Z dáli, ze strany, odkud přišli, zaslechl tichý zvuk kroků, zesílený tisícinásobnou ozvěnou. Někdo se blížil a šel určitě bos nebo ve velmi jemné obuvi. Cimmeřan, ostražitý jako vlk, okamžitě uskočil stranou, dívku strhl k sobě a doufal, že se mu podaří dostat se na nádvoří jinou cestou, než byla ta, kterou přišli. Chtěl se vyhnout setkání s tím, kdo přicházel, ať už to byl kdokoliv.

Neproběhli však ani prvním sálem, když za jejich zády zašramotila hedvábná záclona a přímo na ně hleděl vysoký muž.

Byl nesmírně podobný oživlé mrtvole – muži, který skončil na dně studny i nešťastníkovi, kterého se zmocnil stín. Byl stejné postavy, v purpurovém oděvu přepásaném opaskem bohatě posázeným klenoty. V očích barvy jantaru prozářeného sluncem, ospalých jako oči lothofágů, nebyl ani stín zvědavosti nebo záblesk nepřátelství. U boku mu visel krátký meč, ale on nevztáhl ruku k jílci, stál nehybně, jako v nezemském vytržení. Nastalo mrtvé ticho, které nakonec po delší době přerušil neznámý, když promluvil.

Promluvil hlasem tak ospalým a lhostejným, jako když hypnotizovaný odpovídá na otázky, které ho vůbec nezajímají. Mluvil jazykem, který neznali.

Cimmeřan pronesl několik stygických slov, a neznámý rovněž odpověděl stygticky.

“Kdo jste?”

“Jsem Conan z Cimmerie,” odpověděl hrdě barbar, “tato dívka pochází z Brythunie a jmenuje se Natala. Pověz, co je tohle za město?”

Neznámý dlouho mlčel a pak jeho ospalý, malátný pohled spočinul na dívce. V očích mu zaplála vášeň.

“Oh, ze všech zjevení, které kdy viděly mé oči, jsi nejkrásnější a nejúžasnější. Zlatovlasá dívko, ze které země snů jsi přišla? Z Andarry či z Tothry, nebo snad z Kuthu posetého stříbrem hvězd?”

“Cože?” znepokojil se Conan, který nesnášel květnaté řeči. Neznámý si ho nevšímal a hlasem plným obdivu pokračoval:

“Vskutku jsem již snil o větších krasavicích, než jsi ty, ó zázračné zjevení. V mých snech procházely dívky postavou podobné gazelám, panny s vlasy temnými jako nejhlubší tajemství noci, avšak tvá kůže je bílá jako mléko Mléčné dráhy, oči průsvitné jako příjemné ráno a ty sama sladká a plná půvabu jako nektar z nejsladších květů. Pojď, ulehneme do mého lože, měkkého jako labutí peří, ó, nejkrásnější z vysněných!”

Tiše, lehkým krokem došel až k Natale a vztáhl po ní ruku, na kterou však v téže chvíli dopadl drtivý úder Conanovy pěsti. Paže neznámého klesla, zachvěl se a jeho oči se potáhly blankou úžasu.

“Co to znamená? Což zjevení smí udeřit?” zvolal. “Nehodný přelude, zmiz mi z očí! Zmiz! Ať už jsi pryč! Rozkazuji ti, ztrať se!”

“Dřív ti useknu hlavu, než bych zmizel,” zasyčel vztekle Cimmeřan a v jeho ruce se zaleskla šavle. “Takhle tu vítáte hosty? U Croma! Krev na tom polštáři…”

Ospalá mlha v očích neznámého ustoupila výrazu dokonalého úžasu.

“U Thoga!” vykřikl. “Ty jsi skutečný! Opravdu, živý! Kdo jste a odkud jste přišli do Xuthalu?”

“Přišli jsme z pouště,” zachmuřeně vysvětloval Conan. “Vstoupili jsme do města, právě když zapadalo slunce, polomrtví a hladoví jako vlci. Hledali jsme trochu jídla a našli jsme bohatě prostřený stůl, u kterého chyběli jen stolovníci. Sedli jsme si a utišili hlad a žízeň, i když nemáme čím zaplatit. V mé zemi se host vždy nají bez placení, když přijde hladový a poprosí o jídlo. Tady máte zřejmě jiné zvyky, když jste tak civilizovaní: Přišli jsme z pouště a znovu do ní odejdeme, protože, u Croma, nemám rád města, ve kterých mrtvoly vstávají s taseným mečem a spící polyká jakýsi ďábelský stín!”

Poslední Conanova slova neznámého zřejmě ohromila. Jeho tvář v okamžení ještě víc zežloutla.

“Jakže! Stín, který po…”

“Byl to stín nebo něco jiného, nevím,” opatrně pronesl Cimmeřan. “Něco přišlo a odešlo, a z člověka zůstala jen kapka krve.

“Co jste viděli? Pověz, co jste viděli!” Hlas muže se lámal.

“Viděli jsme kohosi ležet na vysokém podstavci,” řekl Conan. “Potom na něj sestoupil velký stín a když zase ustoupil…”

Neznámý dál neposlouchal. Zaječel děsem a dal se na zbrklý útěk. Při prudkém obratu narazil na zeď, otřásl se, ale hned zase získal rovnováhu, utíkal, co mu nohy stačily a strašlivě vyl. Conan stál jako opařený a dívka, šílená strachem, se mu vrhla do náruče. Křik zněl stále dál a dál, opakovaný ozvěnou odraženou od klenby nespočetných sálů. Náhle se vystupňoval v nelidský jek a potom všechno ztichlo.

“U Croma!” Conan si roztřesenou rukou otřel pot z čela. “To město je skutečně prokleté. Musíme se odsud dostat co nejrychleji!”

“Přeludy! Přízraky! Upíři, všichni jsou upíři!” blekotala dívka. “Jsme ztraceni, ztraceni. Ocitli jsme se v pekle, ano, v samotném pekle! Zemřeli jsme tam venku, v poušti a tady jsou jen naše duše. Dušééé!”

Rezavě se rozkřičela, a barbar ji svou těžkou tlapou uhodil přes zadek. Křičela o to víc.

“Duše se tak netřesou,” upozornil ji Cimmeřan, kterému nechyběl smysl pro drsný humor. “Žijeme, a je to slyšet, ale jestli tu chceš stát, můžeš se smrti dočkat dost brzy. Jdeme!”

Neprošli ani první komnatou, když je jakýsi nový zvuk upoutal na místě. Znovu někdo přicházel. Někdo, nebo něco. Barbarovy citlivé nozdry zavětřily jemnou vůni parfému, kterou už znal z první komnaty. Přimhouřil oči. Pod obloukem arkády se objevila postava. Ohromený Conan jen vydechl a Natala úžasem otevřela ústa.

S nesmírným údivem, který se zračil v černých, smyslných a tajemných očích na ně hleděla štíhlá dívka s dokonale tvarovanou postavou. Byla oblečena spoře – úzká páska přes bedra, posázená klenoty. Těžký proud vlasů černi až havraní zvýrazňoval běl alabastrového těla. Její oslňující krása vyrážela dech. Barbar stál jak očarován. Nikdy nespatřil takovou dívku. Ovál jejího obličeje připomínal tváře stygických žen, ale ty neměly tak porcelánově alabastrovou pleť.

“Kdo jste,” zeptala se stygicky a hlas byl hluboký, melodický. “Kdo jste? Copak jste spadli z oblohy?’

“A kdo jsi ty,” drsně se zeptal barbar, který neměl rád, když se mu kladlo příliš mnoho otázek.

“Jmenuji se Thalis,” odpověděla, “a pocházím ze Stygie. Povězte přece, jaká hra osudu vás přivedla do tohoto města. Dobrovolně sem může přijít jen šílenec.”

“Šílenec, říkáš?” zavrčel Conan. “Tady není nic než šílenství. Přišli jsme do tohoto města dnes, když zapadalo slunce, hladoví, žízniví, vedrem víc mrtví než živí. V bráně ležela nějaká mrtvola, která na mně po chvíli zaútočila s taseným mečem. Vešli jsme do tohoto paláce, kde není vidět ani živou duši, a přece jsme našli bohatě prostřený stůl. Potom jsme viděli spícího muže, který zmizel, jako kdyby ho odnesl stín.” Cimmeřan dívku pozorně sledoval a viděl, jak zbledla, pokud sněžná běl může zblednout, “jako by ho odnesl stín a potom…”

“A co bylo potom?” Stygijka s největším úsilím ovládala svůj strach. “Co dál? Mluv! Čekám!”

“Ano? I já čekám. Čekám, kdy se dáš na útěk a budeš křičet, jako by z tebe stahovali kůži po řemenech. Když jsem totéž co tobě vyprávěl chlapíkovi v purpurovém oděvu, utíkal jako králík, ale řval u toho jako lev.”

“Tak to byl ten křik!” pokrčila sněhobílými rameny. “Hlupák! Což nevěděl, že svému osudu nikdo neunikne? Když přijde čas, Thog tě najde.”

“Jaký Thog?” zeptal se udiveně Conan.

Přejela po jeho těle tak zkoumavým a současně tak nestoudným pohledem, že Natala zrudla a zlostně se zakousla svými perlovými zoubky do spodního retu.

“Sedněme si na pohovku,” navrhla Thalis, “a já ti všechno vysvětlím. Nejprve mi však povězte svá jména.”

“Já jsem Conan, pocházím z Cimmerie,” odpověděl barbar, “a tohle je Natala z Brythunie. Ale ani nás nenapadne sedat si na pohovku a čekat, až se nám nějaký stín zakousne do krku.”

Zvonivě se rozesmála a s hravou smyslností natáhla své štíhlé tělo na měkký otoman.

“Vězte,” řekla s předstíraným klidem, “že Thogovi nikdo neunikne. Je marné se o to pokoušet. Ten, který utíkal, také neunikl svému osudu. Slyšel jsi ostatně jeho poslední zavytí.”

Conan zabručel cosi nesrozumitelného, sedl si na kraj pohovky, ale tasenou šavli položil na kolena. Natala si dřepla vedle něho. Znechuceně pozorovala krásnou Thalis, cítila se vedle ní malá a ošklivá. Pohledy, planoucí žádostí, kterými Thalis přejížděla opálené údy barbara jí ostatně nemohly uniknout.

“Co je tohle za město?’ zeptal se Cimmeřan. “Jaké tu máte šílené zvyky?”

“Jmenuje se Xuthal, a je staré, prastaré. Jeho příběh začíná před dávnými věky, kdy lid, putující přes poušť, našel oázu a zůstal tady. Nikdo si nepamatuje, kdy to bylo.”

“Což v tomto paláci, který vypadá jako opuštěný, je někdo, kdo by si něco mohl pamatovat? Nějací obyvatelé?”

“Ne příliš mnoho, přesto víc, než bys čekal. Xuthal je město, a současně i jediný palác. Všechny budovy uvnitř hradeb jsou propojeny tisícem průchodů. Mohli byste putovat celé dny, nevyšli byste z paláce a přitom byste nepotkali živou duši. Jindy byste potkali stovky lidí.”

“Jak to?” Conan měl těch kouzel právě po krk.

“Měli byste vědět, že lidé v tomto městě většinou spí a jejich život plyne ve snech. Stejně skutečných, pro ně určitě, jako je sama skutečnost, možná, že ještě skutečnějších. Slyšel jsi někdy o černém lotosu? Ta rostlina nese smrt Předkové Xuthalců se ji ale naučili upravovat tak, že místo umírání přináší snění. Nádherné, fantastické sny. Oni žijí jen v těch snech. Někdy se probudí. Pak jedí, pijí, milují se, než se zase vrátí do svých snů. Zůstávají po nich netknuté hostiny, stoly prohýbající se pod jídlem. Takovou hostinu jste našli.”

“Co jedí?’ přerušil ji Conan. “Neviděl jsem tu ani pole, ani vinice. Kde jsou jejich sady a jejich chlévy?’

“Oh, jsou to mudrci, či spíše jejich předkové byli mudrci. Připravují stravu z jednoduchých prvků, které získávají přímo ze slunečního světla, vody a povětří. Skutečně, uměli tvořit i z nicoty, než propadli zlozvyku lotosových snů. Naštěstí toto město v poušti zbudovali dřív, než k tomu došlo. Všimli jste si těch svítících klenotů? Takový stačí přetřít prstem a rozsvítí se. Když ho přetřete obráceným směrem, zase zhasne. A to je jen zrníčko jejich prastaré moudrosti, která byla většinou zapomenuta. K čemu moudrost, když stále jen spí a sen je podobný smrti.”

“Ten muž u brány,” zeptal se , “také jen spal?’

“Nepochybně. Člověk, ponořený do lotosového snu vypadá jako mrtvý. Tělo leží bez pohnutí a duše putuje po podivuhodných cestách snění. Ten ubožák u brány byl strážný. Tady vidíte, jak plní své povinnosti. Odpradávna je tu zvykem držet stráž u brány, ačkoliv se sem ještě nikdy od chvíle, kdy bylo město založeno, nedostal přes poušť jediný nepřítel. Drží tedy stráž, ale ve skutečnosti spí u brány.”

“A kde jsou ty stovky lidí, o kterých jsi mluvila?’ zeptal se Cimmeřan. “Kde jsou ti lidé?’

“Spí,” řekla, “spí všude. Na pohovkách, na hedvábných otomanech, na kožešinách, na poduškách z atlasu, spí s rukama zkříženýma na prsou, bez pohybu, pod jiskřivými závoji snů.”

Barbar se otřásl při představě, že kolem něho leží stovky těl, bez hnutí, s očima široce rozevřenýma a sklovitýma hledí do stropů bohatých komnat, zahalených tmou a tichem.

“Ještě mi řekni, co to bylo za stín, který se zmocnil jednoho z nich?’

Stygijčin krásný obličej se pokřivil hrůzou.

“To byl Thog, prastarý bůh, který sídlí hluboko pod zemí. Nikdo neví, zda přišel s lidmi nebo tu byl před nimi. Obyvatelé Xuthalu ho uctívají jako boha odpradávna. Většinou spí kdesi v hlubinách, ale když ho probudí hlad, vyjde tajnými chodbami na hostinu. Tehdy běda těm, které cestou potká.”

Natala zasténala hrůzou a chytla se Conana kolem krku s takovou silou, jako by už teď chtěla zabránit všem pokusům odtrhnout ji od obrovského barbara.

“U Croma,” zaklel užaslý Cimmeřan. “Oni si leží, chrápou jak berani a bez odporu se nechají požírat nějakým démonem!”

“Odepřel bys bohu oběť, která mu náleží? Ve Stygii lidé pokládají oběti na oltář nejvyššího kněze a také tam nikdo neví, kdy přijde čas. Což to není jedno, jestli oběť bohu přináší kněz nebo jestli si pro ni bůh přijde sám?’

“Eh!” odfrkl rozzlobeně barbar. “U nás se takové oběti nepřinášejí! U Croma! Rád bych viděl kněze, který by se opovážil nabídnout jako oběť třeba jen jednoho Cimmeřana! Ovšem, tekla by krev! Krev toho kněze!”

“Ty jsi opravdu barbar,” zasmála se Thalis. “Ale Thog je starý bůh a krvavý, zvyklý na své oběti, na to nezapomínej!”

“Co je to za národ,” zvolal rozhněvaný Conan, “který jen leží, spí a čeká, kdy se probudí v břiše netvora?”

“Takový je jejich život,” usmívala se Thalis. “Thog se jimi živí odpradávna. Bývaly jich tisíce, dnes jsou jich jen stovky. Ještě několik pokolení a Thog je sní všechny. Pak si bude muset najít jinou potravu nebo se vrátit tam, odkud kdysi přišel. Xuthalci vědí, jaký osud je čeká, ale nemyslí na útěk a tím méně na boj, dávno jsou smířeni s osudem. Už po několik generací se nikdo z nich nevzdálil od hradeb natolik, aby je ztratil z očí. Ze starobylých map, které nakreslili jejich předkové, vím, že den cesty na jih je oáza a další den cesty začínají zelené pastviny. Už po tři pokolení tam však nikdo z Xuthalců nebyl. Jsou jako citlivky, lotosové sny je zahubily. Pijí zlaté víno se zázračnými účinky, které hojí rány a vlije nový oheň do žil sebevíc unaveného hýřila. Napijí se trochy toho vína a zase spí. A přece ti spáči křečovitě lpí na životě, jak jste viděli. Já viděla ne jen jednoho Xuthalce šílícího strachem, ale celé město šílené hrůzou, když Thog vyšel z podzemí. Lidé bloudili, rvali si vlasy a nakonec u tekli za hradby, aby vybrali oběť. Losovali a ten, na kterého dopadla sudba, byl spoután a odnesen do jedné z komnat, aby Thog mohl ukojit svůj hlad”

“Utečme odsud,” plakala Natala. “Utečme co nejdříve.”

“Buď ticho. Ta chvíle ještě nenastala,” zavrčel Conan a ohnivým pohledem hltal Thalidino krásné, slonovinově bílé tělo.

“Pověz mi, co ty, Stygijka, děláš v tomto městě?”

“Dostala jsem se sem jako dítě,” odpověděla, smyslně se protáhla a založila ruce za hlavou. “Jsem dcera krále, jak je vidět i na mé pleti, stejně bílé jako je kůže tvého děvčete. Z otcovského domu mě unesl jeden vzbouřený velmož, který s bandou kushitských lučištníků hledal zemi, kde by si mohl založit vlastní království. Pustil se přes Jižní poušť. Po čase on i jeho lidé pomřeli vyčerpáním. Za život vděčím jednomu z lučištníků, který dřív, než vypustil duši, mě posadil na velbloudí hřbet a to hodné zvíře mě doneslo v bezvědomí, napůl mrtvou k tomuto městu. Vyprávěli mi potom, jak jednoho rána viděli z hradeb mrtvého velblouda a u jeho boku děvčátko. Donesli mě do města a napojili zlatým vínem. Tehdy jsem ožila. Neznala jsem jejich řeč, proto se naučili moji. Jsou velmi chápaví, učili se rychle. Zvlášť muži. Ne snad, že by se chtěli vzdělávat! Vězte však, že pro mě jedinou jsou muži z tohoto města ochotni opustit lotosové fantazie.”

Rozesmála se a sváděla Cimmeřana smyslným pohledem zpod načerněných víček.

“Jejich dívky na mě žárlí, nenávidí mě k smrti a věřte, ony nejsou škaredé. Mají stejně žlutavou pleť a ospalé oči jako muži. Ostatně, ti po mně touží nejen pro mou krásu, ale proto, že jsem z masa a krve. Nejsem snový přelud. I já jsem užívala lotosových snů, ale přece jen jsem zůstala ženou. Ty žluté, šikmooké náměsíčnice se mnou nelze srovnávat. Oni hrozně touží po skutečných tělech. Nejlíp uděláš, když své děvče zabiješ dřív, než jim padne do rukou. Jejich smyslnost nemůže vydržet, je příliš křehká. Já ještě neměla u konce ani svůj patnáctý rok, když jsem ve svatyni temné bohyně Derketo prošla posvátnými orgiemi. Musím přiznat, že kněžky této bohyně neměly takové nápady jako Xuthalci, kteří žijí jen svou smyslností.”

“Odporné,” odplivl si pohrdavě Cimmeřan.

“Ach, to je věc vkusu,” usmála se Thalis a sklopila dlouhé, černé řasy.

“Nuže, to by stačilo,” Conan vstal. “Zbytečně tu ztrácíme čas. Nebudeme čekat, až se ti chlípníci vzbudí nebo se zjeví Thog. I poušť mi připadá pohostinnější než tohle město.”

Natala sice stygijsky nemluvila, ale celkem tomu jazyku rozuměla. Když Thalis vyprávěla, střídavě rudla, bledla a třásla se. Teď hbitě vyskočila, ochotná a připravená okamžitě vyrazit.

“Ukaž nám cestu, a my opustíme tento palác navždy,” řekl Conan, ale jeho oči se zalíbením spočívaly na pažích a ňadrech krásné Stygijky, klenutých jako koule ze slonoviny.

Všimla si toho, tajuplně se usmála a zvedla se z otomanu vláčně a půvabně jako perská kočka.

“Pojďte za mnou,” ukázala jim pěkně tvarovanými pažemi cestu, sama vykročila první a vystavila se tak barbarovu žádostivému pohledu. Šli neznámými sály, ale než se v Conanově mysli začalo rodit podezření, zastavila se Thalis v malé komnatě, uprostřed které šuměla fontána.

“Nechceš se opláchnout, dušinko?” zeptala se Nataly. “Jsi celá zaprášená, i ve vlasech máš písek.”

Ubohá dívka se zalila ruměncem. Nadutý, výsměšný tón trefil do živého. Thalidina rada by nebyla špatná, kdyby nebylo zlého povyšování. Slunce a písek skutečně zanechaly své stopy na pokožce jemné jako růžový lístek, chloubě všech brythunských žen. Poklekla k fontáně a dlouhé světlé vlasy odhodila nazad.

“U Croma,” rozzlobil se Conan. “Žena nebude nikdy ničím jiným než ženou! Thog, nethog, pro ni je důležité zrcadlo. Zaprášíš se znovu, sotva vyjdeme na dva kroky z hradeb. Dáš nám něco k jídlu a pití?” otočil se k Thalis.

Místo odpovědi se k němu přitiskla celým tělem a objala ho kolem pasu. Cítil její hladkou kůži a opojná vůně dráždila jeho čich.

“Proč chceš jít do pouště?” zašeptala horce. “Zůstaň se mnou! Naučím tě pravé rozkoši a vyjevím ti všechna tajemství Xuthalu! Jsi opravdový muž, tolik jiný, než ti ospalí snílkové. Toužím po pozemské vášni, toužím po tobě. mé srdce se chvěje rozkoší v žáru tvých planoucích očí, ve tvých mohutných pažích omdlévám. Zůstaň se mnou a já z tebe udělám krále Xuthalu!” Obepnula pažemi barbarovu šíji, postavila se na špičky a přilnula k němu celým svým žhavým, nahým tělem. Conan v tom okamžiku zahlédl nad alabastrovými pažemi Stygijky užaslou Natalinu tvář se široce rozevřenýma očima. Zachrčel a jediným pohybem své mohutné paže odsunul černovlasou krásku stranou. Pohlédla na něj, mrkla na Natalu a přes rty jí přelétl tajemný úsměv.

Natale plály oči a ústa se jí hněvem svírala. Conan si cosi bručel pod nos. Neměl ve zvyku věrnost v lásce o nic víc, než kterýkoliv jiný žoldák námezdné armády, ale měl v sobě jakýsi přirozený stud, který teď byl Nataliným nejspolehlivějším spojencem.

Thalis pokrčila rameny, otočila se a rychlým krokem přešla ke stěně, na které visel gobelín. Cimmeřanovi se zdálo, že se něčeho polekala. Zaslechla snad toho netvora, který řádí v temných sálech paláce?

“Děje se něco?” zeptal se. “Něco jsi slyšela?’

“Podívej!” ukázala sněhobílou paží. Conan se bleskurychle otočil a současně vytasil šavli. Nic a nikoho však neviděl. Jen za svými zády postřehl jakýsi povzdech. Znovu se s pružností leoparda otočil směrem k fontáně. Natala i Thalis zmizely. Po gobelínu přeběhla svislá vlna, jako by před chvílí někdo jeho okraj odtáhl od stěny. Přeběhla, gobelín se narovnal a už nic nepřerušilo naprosté ticho. Cimmeřan stál jako zkamenělý. Potom však zpozorněl. Za stěnou zazněl tlumený Natalin výkřik.

2.

Jakmile se Conan otočil, zacpala hbitá Stygijka, obratná jako kočka, jednou rukou Natale ústa, druhou ruku jí ovinula kolem pasu a nečekanou silou ji strhla za sebou, zdánlivě přímo proti zdi. Vklouzla do štěrbiny tajných dveří, která se otevřela pod tlakem jejích zad.

Ocitly se v naprosté tmě, Thalis něčím hýbala u tajných dveří, nejspíš zasouvala zástrčku a musela na chvíli sundat dlaň z Nataliných úst. Ta okamžitě pronikavě vykřikla. Výsměšný smích Stygijky proťal tmu.

“Jen si křič, malá hlupačko! O to rychlejší bude tvůj konec!” Natala ztichla, bylo slyšet jen hlasité cvakání jejích zubů.

“Co jsem ti udělala? Ublížila jsem ti? Co chceš dělat?’

“Chci tě, ty malá děvko, dotáhnout na konec této chodby.” Thalidin hlas ztratil melodičnost a hloubku, byl teď syčivý a zlý. “Budeš tam ležet, dokud něco nepřijde. Ale určitě to přijde.”

“Ach, běda, běda,” zavzlykala Natala a hlas se jí zlomil nejstrašnějším tušením. “Neublížila jsem ti, proč tedy ubližuješ ty mně?’

“Chci tvého druha a ty mi překážíš. Líbím se mu, viděla jsem mu to na očích. Nebýt tebe, zůstal by se mnou. Když zmizíš, bude můj!”

“Spíš ti podřeže hrdlo,” vzlykla Natala, přesvědčená o čestnosti svého barbara.

“Uvidíme,” rozesmála se Thalis, vědomá si svého vlivu na muže. “Jenže ty se už nedozvíš, jestli mi podřízl hrdlo nebo mě vzal do své náruče. Ty se staneš snoubenkou toho, který přichází z propasti.”

Napůl šílená strachem, bojovala Natala o svůj život s urputností lasičky. Nebylo to však nic platné. Stygijka ji sevřela ve svých pažích jako v kleštích a jako malé, neposlušné děcko ji nesla na konec chodby. Natala, pamětliva zlověstné výstrahy, nekřičela. Tichem zněl jen její prudký, přerývaný dech. Jednu chvíli se prsty nešťastné Brythunky dotkly klenoty posázené dýky, kterou měla Thalis vetknutou za pasem na bedrech. Ubohá dívka, aniž by si to jasně uvědomila, dýku vytasila a naslepo bodla svou trýznitelku. Vložila do toho bodnutí zbytek všech sil, které jí ještě zbývaly.

Thalis vykřikla bolestí a vztekem. Trhla sebou a pustila Natalu. Dívka padla na kamennou podlahu, ale okamžitě vyskočila a přitiskla se ke kamenné zdi, jako by s ní chtěla splynout. Thalis ve tmě nebyla vidět, ale žila. Jasným důkazem toho byly sprosté, zuřivé nadávky. Pod jejich vlivem kosti Nataly měkly jako vosk a krev se měnila v led.

“Kam jsi zmizela, ty dcero feny,” syčela Thalis jak kobra. “Počkej, až tě dostanu.” Popis muk, která jí připraví, sám Natalu téměř stačil usmrtit. Jazyk dcery styžských králů by vyvolal ruměnec i na tváři poslední aquilonské šlapky.

Thalis ve tmě něco hledala. Brzy zablesklo malé světélko, důkaz toho, že vztekem zaslepená Stygijka zapomněla na hrozící nebezpečí. V rozptýleném světle kouzelného kamene, vsazeného do stěny se objevila Thalis, tisknoucí si ruku k boku. Pramínek krve jí tekl mezi prsty, ale nevypadala jako těžce raněná. V očích jí planula nenávist, nikoliv bolest. Zbytek vůle, který ještě Natalu držel na nohou, se rozplynul při pohledu na pomstychtivou krásku, ozářenou tím neskutečným jasem. Žena s pohrdáním v tváři setřásla z prstů kapky krve a Natala viděla, jak neškodné bylo její bodnutí. Ostří sklouzlo po klenotech a sotvaže poškrábalo kůži.

“Dej sem dýku, ty hloupá zmije!” procedila Stygijka zaťatými zuby a blížila se k dívce schoulené u stěny. Natala věděla, že rozhodující boj musí svést právě teď, dřív, než bude pozdě. Věděla to, ale nedokázala v sobě najít ani jiskřičku odvahy, kterou ostatně nikdy neoplývala. Jen se třásla, zmožena temnotou, zlobou své sokyně, hrůzou celé situace. Thalis snadno vytrhla z jejích bezvládných prstů dýku a odhodila ji do temnot.

“Koušeš, psice?” vyťala Natale políček. “Koušeš. Ale krev za krev. Budeš litovat!”

Chytla ji za vlasy a přivlékla blíž ke světlu. Ve stěně byl zasazen železný kruh a na něm visel hedvábný provaz.

Natala vnímala jak ve zlém snu, že jsou z ní trhány šaty, její ruce taženy vzhůru, a spoutány v zápěstí velkým uzlem. Nahá, natažená jako struna, s prsty nohou sotva se dotýkajícími země, visela jako zvíře, ze kterého zbývá jen stáhnout kůži. S námahou otočila hlavu, aby viděla, že Thalis bere ze stěny dlouhý bič s rukojetí jiskřící klenoty, zakončený sedmi řemínky.

Stygijka vzdechla rozkoší, do široka se rozmáchla a potom se šest štiplavých plamínků zakouslo do dívčích boků. Ubohá Natala se svíjela, ječela, pokoušela se vytrhnout ruce z pout, křičela, vyla a při tom utrpení zapomínala na hrozbu, která čekala kdesi v temnotách. I krutá tyranka na ni zřejmě zapomněla a ukájela se křikem své oběti. Rány, které Natala zakusila na trhu otroků, byly proti ranám, které dopadaly na její jemnou kůži právě teď, jen nevinným mazlením. A bič dál svištěl vzduchem.

Napůl v bezvědomí pozvedla Natala hlavu, aby skrz slzy naposledy poprosila Stygijku o soucit. Nářek jí však zamrzl na rtech a v utrápených očích se objevila nepopsatelná hrůza. Bič, napřažený k úderu, jako by ve vzduchu znehybněl, když se Thalis, upozorněná očima své oběti, otočila, a přestože hbitější než kočka, nebyla dost hbitá. Před vytřeštěnýma očima Nataly prolétlo Stygijčino tělo, podobné bílému rackovi, nesené jakousi strašnou silou, aby v příštím okamžiku zmizelo v ohromném černém mraku. Tichem zazněl pronikavý výkřik a mrak zmizel z okruhu světla.

Jen ze tmy zněly bublavé, úpěnlivé výkřiky Thalis, potom zoufalý jek a trhavé vzdechy, které náhle přešly do strašlivého křiku, a ten se postupně bortil do vzlyků a divokého, hysterického smíchu. Potom byl slyšet prudký, těžký dech, než všechno utichlo.

Natala, nehybná hrůzou, se pokoušela zrakem proniknout temnotu, do které se Thalis propadla. Věděla, že tam čeká něco, co ohrožuje nejen její tělo, ale i její duši. Zapomněla na bolest a upírala oči do tmy. Náhle tiše vyjekla.

V temnotě se začal tvořit jakýsi obrovský neforemný útvar, snad spíš beztvar. Jen ztěží se dala odhadnout těžká hlava, spíš neurčitá skvrna, a cosi připomínající gigantickou ropuší tlamu, ale rozplývající se jak přízrak v zrcadle, jakási dvojice hnilobou světélkujících kaluží, snad obří blýskavé oči, snad jen rybníčky mrtvolného světla, ale v tom všem byla cítit nadsmyslná touha, tvořící se v té temnotě vodnatých obrysů, která se plazila, pulzovala, podobná hustému, černému dýmu, a přece ne éterická jako duše, ale hmotná. Bylo to tělo, ne mlha.

Nebylo vidět, jestli se plazí, jde, přelévá se nebo letí, a přece se to hýbalo, protože se to blížilo. Světlo, vydávané klenotem, padalo na povrch, který vlastně nebyl povrchem, osvětlilo to cosi neosvětlitelného, neboť ten zhmotnělý stín nebral světlo na vědomí a dokonce ani když se ocitl na dosah Nataliny ruky, ani tehdy nemohla rozeznat podrobnosti jeho povrchu nepovrchu. Zřetelně se rýsovala jen ropuší tlama, ale ani ta nebyla osvětlena a světlo jí neproniklo. Vypadala jako černá skvrna na povrchu dívčina oka.

Mezi balvany hrůzy, navršenými v její duši, bleskla myšlenka. Jsem šílená, ano, zešílela jsem, nebo jsem v bezvědomí. Není přece možné, aby to – cosi na mě hledělo současně shora i zdola, aby se ty oči leskly současně v propastné hloubi i závratné výši. A přesto, právě takové to bylo. Ta věc hleděla odevšad. Navzdory všemu to viděla, naprosto zřetelné, hmotné, skutečné a pokud ji klamal zrak, nemohl ji klamat hmat, pocit těla, po kterém náhle přejel studený slizký dotek. Nebyla to tykadla, nebyla to slizová stopa hlemýždě, dotek byl studený a současně horký, slizký a současně drsný, jiný než všechno, co se do té doby dotklo její kůže. Vykřikla odporem.

V tom dotyku se sloučila veškerá sprostá chlípnost, veškerá vášeň, všechno hnusné, co se hromadilo od počátku světa v pachu pozemské špíny. Pod tím dotykem v ní vzplál všechen stud a vzbouřil se takový odpor, jaký si dosud neuměla ani představit. Zaplavilo ji moře kalu a ona poznala, že ať už byl ten netvor jakoukoliv formou života, rozhodně neměl nic společného s člověkem.

Dívčino vytí plné šílenství proťalo temnotu, když ji to začalo táhnout k sobě brutální silou, přetrhávající její paže, už tak napjaté k prasknutí. V té chvíli bylo slyšet seshora třesk, jakási kompaktní hmota prosvištěla vzduchem a udeřila o kamennou podlahu.

3.

Když Conan spatřil rozvlněný gobelín, vrhl se s divokým rykem ke stěně, jako by ji chtěl vyvrátit. Úder byl tak silný, že kosti každého jiného člověka by byly rozdrceny, ale barbar se jen odrazil od zdi, přičemž strhl gobelín a zastavil se před jednolitou plochou. Vztekle zvedl šavli, jako by chtěl ještě chladný mramor rozsekat, když uslyšel nějaký zvuk za zády.

Ohlédl se a v jeho modrých očích se ocelově zablesklo.

Proti němu stálo snad dvacet mužů v purpurových tunikách, s nažloutlými obličeji a každý držel v ruce krátký meč. Když se Conan otočil, zaútočili na něj a vyráželi výkřiky zloby. Nepokoušel se mírnit jejich hněv nebo jim něco vysvětlovat. Rozzuřen zmizením své družky se zachoval jako ten, jímž ve skutečnosti byl. Jako divoký, nezkrocený barbar.

Se zuřivým výkřikem, ze kterého sršela touha po krvi, se Conan vyřítil proti svým protivníkům. Jeho šavle zasvištěla, odrazila meč, rozsekla lebku a z hlavy prvního nepřítele vyhřezl mozek. V hbitém obratu ťal Conan podruhé a vzduchem prolétla pěst, svírající ještě jílec meče. Proud krve za ní tryskal jako ohon komety. Cimmeřan se nezastavil ani na zlomek vteřiny. Napaden ze dvou stran, dostal se mohutným výskokem přes hlavy žlutých bojovníků a dotírající meč jednoho z nich se vnořil do prsou druhého.

Při tom pohledu Xuthalci vykřikli hrůzou, zatímco Conan se drsně, triumfálně smál, když uskočil před dalším úderem a bleskově vyťal krvavou odpověď.

Vytryskl rudý pramen a další bojovník v purpurovém šatu se svalil na zem s dokonale rozpáraným břichem.

Xuthalští zavyli jako smečka vlků, která pronásleduje příliš hbitou kořist. Nebyli zvyklí boji, znali jen své lotosové sny a působili proto poněkud zmateně. Jejich pohyby byly pomalé, jako když kane med, zatímco barbar byl rychlejší než rtuť. Byl jako blesk, který má navíc svaly z ocele a bystrý, pohotový mozek Jeho soupeři si navzájem překáželi, zakopávali o sebe a zmítali se ve vlastní neschopnosti. Sekali buď příliš brzy nebo příliš pozdě a většinou proťali jen prázdný vzduch. Zato Cimmeřan vířil, uskakoval, v jednom místě zmizel, aby se na druhém objevil. Rychlejší než myšlenka, byl pro údery purpurových bojovníků nezachytitelný. Jeho zakřivená šavle nesla s každým zasvištěním smrt.

I když si nevěděli rady, nebyli muži se žlutými obličeji zbabělci. Rojili se okolo barbara, vřeštěli, sekali krátkými meči. Obloukovými vchody se valili další a další, vytržení z lotosové dřímoty hlukem, jaký nikdy neslyšeli. Conan, krvácející z rozseknuté skráně, pokosil nepřátele kolem sebe jediným rozmachem strašlivé čepele jak zralé obilí, při tom se rozhlížel a hledal cestu k ústupu. V tu chvíli se na jedné ze stěn nepatrně odchýlila tkanina, odhalila schody za ní doposud skryté a na nich stojícího muže v bohatém oděvu, který přimhuřoval víčka na zamžených očích, jako by se právě probudil a ještě nesetřásl z víček sladké sny. Cimeřan ani okamžik neváhal.

Jediný tygří skok ho přenesl přes kruh řinčících čepelí a už běžel směrem ke schodům. Za jeho zády řičela smečka útočníků. Tři nažloutlí bojovníci mu zastoupili cestu, tři meče se jak letní blesky zkřížily nad barbarovou hlavou a vzápětí odraženy padly s ohlušujícím třeskem oceli. To už byl Cimmeřan na schodech a vzteklá horda za ním klopýtala o tři ležící těla. Jedno leželo, tvář ponořenou do příšerné kaluže z mozku a krve, druhé se pokoušelo zvednout na rukou, na které proudem prýštila krev z podřezaného hrdla, třetí skučelo jako zpráskaný pes a tisklo k tělu krvavý cár, který byl ještě před vteřinou ozbrojenou paží.

Když muž v bohatém oděvu spatřil Conana, pádícího vzhůru po mramorových schodech, v okamžení se probral a svrchu ťal. Než však ostří dopadlo k Cimmeřanovu krku, barbar uhnul, podběhl ránu, která mu jen neškodně rozsekla kůži na zádech a v odpověď udělal spodní výpad tak obrovskou silou, jako by v ruce nedržel šavli, ale řeznický nůž. Šavle vjela do protivníkova těla.

Účinek rány byl zkázonosný. Zbraň vězela v břiše až po jílec a Conan, sám stržen svým zběsilým útokem, se srazil s tělem přepychově oděného velmože, odrazil se od něj, narazil na zeď a o ni se odrazil zpět. Při tom srazil tělo protivníka a to se při pádu páralo o čepel ostrou jako břitva. Muž se zapletl do vlastních vnitřností, padl na své krajany, kteří běželi za barbarem, podrazil jim nohy a strhl je zpět.

Napůl omráčený barbar chvíli stál opřený o stěnu, potom vztekle mávnul krví zbrocenou šavlí a rozběhl se po schodech vzhůru.

Na zlomek vteřiny se zastavil v prvé komnatě, přesvědčil se, že v ní nikdo není a hned běžel dál. Za ním se nesl nářek a křik, plný hněvu a současně zoufalství. Muž byl asi nějaká významná osobnost, možná i král tohoto zvláštního města.

Nevěděl, kam běží, mířil stále vpřed. Měl v úmyslu najít a osvobodit Natalu, byl si jist, že jí hrozí nebezpečí, ale za zády měl zuřivou pronásledující smečku. Nezbývalo mu nic jiného než utíkat, co mu nohy stačí a doufat, že se pronásledovatelům ztratí. V temných nebo jen slabě osvětlených komnatách horního patra paláce rychle ztratil i jen představu, kde asi tak může být. Nebylo proto divu, že v jedné chvíli vrazil do sálu, který už několikrát proběhl, právě, když do něj z druhé strany vběhli jeho pronásledovatelé.

Když spatřili barbara, zavřeštěli jako šílenci a řítili se na něho, hnáni touhou po pomstě. Otočil se a hnal se zpět, nebo si to aspoň myslel. Nebyla to ale zpáteční cesta, jak si uvědomil, když se ocitl v přepychové komnatě, která na rozdíl od jiných místností byla obydlená. Její obyvatelka vyskočila s užaslým, zděšeným výkřikem.

Conan před sebou spatřil zcela, pokud pomineme drahocenný náhrdelník, nahou ženu se žlutavou pletí, která na něj vylekaně poulila oči. Zvedla ruku a zatáhla za hedvábnou šňůru visící na stěně. To bylo to poslední, co barbar stačil zahlédnout. S obrazem té ženy v očích se řítil do černé propasti, která se náhle otevřela pod jeho nohama. Nemohl dělat vůbec nic, třebaže byl rychlý jako blesk.

Nespadl do příliš velké hloubky. Takový pád by přežil každý člověk, i když neměl Cimmeřanovy ocelové svaly a nezničitelnou kostru. Ale zpřerážel by si nohy na kousíčky.

Conan padal jako kočka na všechny čtyři a ani nepustil šavli z ruky. Slyšel známý hlas, plačící a vzlykající. Vyskočil prudce na nohy, vycenil zuby a zlověstně zavrčel. Mezi provazci černých vlasů, které mu padaly přes oči, uviděl bělostnou nahotu Nataly svíjející se zoufale v žádostivém objetí mraku či přízraku tak odporného, že ho mohly zrodit jen nejspodnější hlubiny podsvětí.

Už jen pohled na to strašlivé monstrum měl zmrazit barbarovu krev. Místo toho však Conan vzplál zlobou, na rozdíl od své družky, kterou odpor a strach zcela ochromily. Před očima měl rudo, touha zabíjet mu zaplavila mozek a barbar ťal po nestvůře šavlí.

Netvor pustil oběť ze svých odporných končetin a obrátil se proti nečekanému útočníkovi, jehož šavle zasvištěla vzduchem, proletěla černými chuchvalci a protože narazila jen na odpor lepkavé mlhy, křísla o kamennou podlahu, ze které vylétl sloup bílých jisker. Conan ztratil rovnováhu a padl na kolena. Když se zvedal, to cosi, ani zvíře ani mrak, se mu usadilo za krkem.

Nakupilo se to nad ním jako černá mlha, schopná proniknout kamkoliv. Zdálo se mu, že ho pohlcuje do sebe podivný plyn, kterým jeho šavle bez překážky prolétla, jako by to byla rosolovitá hmota a kterým dýka až příliš snadno pronikala, když se pokoušel roztrhat tu příšernou substanci. Po tváři se mu lily potoky jakéhosi bahna. Asi se po něm řinula hustá krev netvora, jehož zuřivost však tím nezeslábla.

Barbar netušil, zda odsekává tykadla či jiné údy nestvůry či snad bodá čepelemi přímo do obrovitého těla, které se však stále zcelovalo zpět do jednolitého útvaru. Pod vlivem prudkého, šíleného boje měl chvílemi pocit, že zápasí ne s jednou, ale s celým houfem těch smrtících bytostí, které všechny najednou kousaly, škrábaly, drtily, škrtily a bodaly. Cítil kly a drápy, které mu rozrývaly tělo, cítil, jak se mu něco ohebného, mrštného a přitom tvrdého jako železo, jakási liána či had ovíjí kolem rukou i nohou. K dovršení všeho mu jakýsi ocas s jedovatým zubem, podobný, jaký má škorpión, neustále zasazoval rány do zad, do prsou, do krku. Protínal mu kůži a vypouštěl do krve jed, který pálil jako tekoucí oheň.

Člověk a netvor bojovali ve smrtelném boji. Vzdálili se z osvětleného okruhu, ale dál zápolili v naprosté tmě. S urputností divého zvířete vrazil barbar v jedné chvíli zuby do těla svého nepřítele. Vnitřnosti se mu zkroutily náhlou nevolností, když se ta věc, jak oživlá guma, v křečích a za zlobného pištění vyškubla ze stisku jeho čelistí.

V divokém zápalu boje se kouleli stále dál, stále hlouběji do chodby. Barbarovo vědomí se začalo bolestí a únavou kalit a mezi zuby vyceněnými ve vzteklé grimase se mu prodíral sípavý dech. V jedné chvíli spatřil vysoko nad sebou obrovskou ropuší tlamu, ozářenou mdlým světlem, které snad vyzařovalo přímo z ní. Conan posbíral zbytky svých sil a s drsným výkřikem skočil po tom nestvůrném rtu jako vlk po zajíci. Šavle se ponořila až po jílec a křeč zaškubala masou, která svírala barbara. Bolest, výbušná a nezkrotitelná sevřela ohromné tělo, které se náhle nesmírnou rychlostí začalo valit dolů, na dno chodby. Barbara, který na něm visel za šavli, kterou nemohl z té nestvůrné tlamy vyrvat, unášelo sebou. Smýkalo to s ním na všechny strany v pádu ne nepodobném lavině, ale on dál bojoval a zuřivými ranami dýkou rval roztřesenou masu na cáry.

Náhle ta věc začala vyzařovat jakousi podivnou, fosforeskující záři, která Conana oslepila. Současně ucítil, že bolestí otřásané tělo mizí. Ruka, tisknoucí šavli, pojednou čněla do prázdna.

Ležel na slizkém, kamenném kraji jakési bezedné studny, kterou do hlubin padalo tělo netvora, svítící jako meteor. Přitiskl se k vlhkému okraji a upřeně sledoval, jak se tvor zmenšuje. Z hloubi se k němu začala vzdouvat temně se blyštící hladina, aby nakonec svítící bod pohltila. V ponurých hlubinách se ještě chvíli míhaly jakési bludné ohýnky, a potom i ty pohasly. V černé propasti zavládlo mrtvé ticho a neproniknutelná tma.

4.

Natala marně zbývajícími silami zápolila s pouty, která se jí bolestně zařezávala do kloubů. Hasnoucí pohled upírala do temnoty, která vyplňovala prostor za kruhem světla. Tam zmizel Conan, sevřen smrtícím objetím démona. Dívka mohla občas zaslechnout barbarův těžký dech, a zvuky zápasu, které postupně utichaly jako lavina valící se z hor. Potom nastalo ticho, nehybné a mrtvé. Natale klesla hlava na prsa a zemdlené tělo padlo do mrákot.

Vzpamatovala se při zvuku kroků. Zvedla oči, aby viděla Cimmeřana nořícího se z temnot. Z opuchlých, vyschlých rtů se jí vydralo zasténání radosti i hrůzy zároveň a ozvěnou vyplnilo klenutou chodbu. Pohled na barbara, zmučeného a zbroceného krví budil soucit. Místo tváře měl jedinou napuchlou, krvavou podlitinu, jako by do ní někdo dlouho bušil obuškem. Krev z rozseknutého čela se mu lila do očí, rty měl rozdrcené, údy poseté hlubokými ranami a tělo modré až do fialova od tvrdých nárazů na kamennou podlahu. Nejhorší byl pohled na jeho krk a hruď, byly zčernalé, napuchlé a otrhané, jako by z něj po řemenech stahovali kůži a obnažené maso sekali ocelovým bičem.

“Ach, Conane,” vzlykala Natala, “Není na tobě místečka celého!”

Zpuchlé Cimmeřanovy rty pokřivila pohrdavá grimasa. Vždy svá zranění podceňoval. Dýchal ztěžka a rozervaná hruď, lesknoucí se potem a krví, se mu zdvíhala a klesala jako kovářský měch. S nesmírnou námahou se napřáhl po hedvábných poutech, která svírala Natalina zápěstí. Přeťal je dýkou, k smrti vyčerpán se opřel o stěnu, a aby neklesl, široce se rozkročil. Natala se k němu přitulila s hořkým pláčem.

“Oh, Conane, jsi smrtelně raněn!”

“Ono to nejde,” zašeptal, “bít se s démonem a nechytit žádnou ránu.”

“Zabil jsi to?” ptala se bázlivě. “Zabil jsi to, Conane?”

“Nevím. Spadl do jakési studny. Nevím, jestli mu ocel vůbec může ublížit.”

“Oh,” lomila rukama, “jsi strašně dobitý.”

“To ta tykadla,” zkroutil se bolestí. “Řezala jak okovaný bič a pálila jako oheň. Nejhorší ale bylo jeho objetí. Bylo to jak sto goril. Sázím se, že nemám jediné žebro celé.”

“Co s námi bude?” plakala dívka.

Vzhlédl. Záklopka poklopu zapadla, neozýval se žádný zvuk.

“Tajnými dveřmi se vrátit nemůžeme,” řekl těžce. “Je tam spousta mrtvol a určitě postavili stráž. Myslí si, že už je po nás, a určitě se bojí vstoupit do této chodby. Vydloubni ten svítící kámen. Než jsem se sem dostal, nahmatal jsem ve stěně vchody do bočních chodeb. Půjdeme tou nejbližší. Přece tu neshnijeme.”

Se svítivým klenotem v levé a šavlí v pravé ruce vyrazil Cimmeřan chodbou svažující se dolů. Šel pomalu a těžce. V jeho krví zalitých očích se zračilo utrpení. Co chvíli si jazykem navlhčoval rozbité rty.

Po nějaké době uviděli v mdlém světle temný otvor. Conan do něj bez váhání zamířil. Postupovali krok za krokem temným tunelem, osvětleným jen bledým světélkem klenotu.

Natala nevnímala, jak dlouho to trvalo. Nakonec dorazili ke strmým schodům, vydrápali se po nich a stáli před kamennými dveřmi, zajištěnými zlatou závorou.

Dívka váhavě pohlédla na obra, kterém se třásly nohy a v jehož zesláblé dlani se chvělo světélko, které houpalo jejich ohromnými stíny na kamenné klenbě tam a zpět

“Otevři, děvče,” blábolil Conan. “Čekají nás. U Croma! Přinesu oběť, jakou tohle město ještě nezažilo.”

Poznala, že blouzní v horečce. Vytáhla z jeho krvavé dlaně zářiči klenot, vyňala zlatý klín a odsunula západku. Spatřila rub zlatavé tkaniny. Opatrně ji odhrnula a se srdcem v hrdle nahlédla dovnitř. Komnata, kterou spatřila, byla prázdná, jen vprostřed šuměla stříbrná fontána.

Barbarova těžká ruka spočinula na jejím rameni.

“Ustup, děvče,” řekl, “tady budou jatka.”

“Nikdo tu není,” uklidňovala ho. “To jen šumí voda.”

“Voda,” olízl si zčernalé rty. “To se ještě před smrtí napijeme.” Vzala ho za ruku a pomalu ho vedla k fontáně jako slepce. Srdce jí tlouklo, čekala, kdy se odevšad vyřítí bojovníci.

“Dám pozor a ty pij,” zasykl Conan.

“Ne, já nemám žízeň. Lehni si, omyju ti rány.”

“Neslyším řinkot mečů,” divil se a protíral si oči, jako by chtěl prohlédnout tmou.

“Nikdo tu není, Conane.”

Šmátral před sebou rukama, pak se sklonil, ponořil tvář do křišťálového pramene a pil, pil, jako by nikdy nehodlal přestat. Když konečně zdvihl hlavu, zmizel z jeho očí výraz šílenství. S úlevou natáhl na podlahu své mohutné údy, ale šavli z ruky nepustil a jeho rozbitou tvář neopustila ostražitost. Natala mu vymývala tržné rány a ty nejhlubší ovazovala pásy, které trhala z hedvábného závěsu. Ponořena do jemné práce však ani na chvíli nepřestala myslet na záchranu. Kdyby tu zůstali, mohli by je objevit. Nevěděla, jestli je Xuthalci ještě hledají nebo zda už upadli zpět do svých snů.

Když skončila s ošetřením, zvedla hlavu a strnula. V alkovně, které si před tím nepovšimla, spatřila mezi závěsy něco podobného voskové lidské ruce.

Co nejopatrněji, aby nevzbudila v Cimmeřanovi podezření, se chopila dýky a odplížila se k alkovně. Modlila se, aby její srdce bilo tišeji a pomalu odhrnovala závěs. Na vyvýšenině ve tvaru katafalku spočívala nahá, žlutá žena a vedle její paže stál nefritový džbán plný podivné zlatavé tekutiny. Musel to být ten zázračný elixír, o kterém vyprávěla Thalis. Natala se opatrně předklonila, vztáhla ruku nad spící ženu a ostřím dýky se téměř dotkla jejích prsou. Uchopila džbán.

Pevně držela drahocennou nádobu a přemýšlela, zda nemá tu spící ženu odeslat k jejím snům navěky, aby jí tak zabránila vyvolat poplach. Nedokázala se však přinutit, aby vnořila dýku do jejího těla. Zatáhla opět závěs a vrátila se ke Conanovi, který ležel na podlaze napůl v bezvědomí.

Sklonila se a přiložila mu džbán ke rtům. Poslušně pil, a vzápětí podivně ožil, jako by mu ten nápoj velmi zachutnal. Vzal nádobu dívce z rukou a posadil se.

“U Croma! Kde jsi vzala tu zázračnou tekutinu?”

“Z té alkovny,” ukázala “Leží tam nějaká spící huriska.”

Conan si znovu přihnul ze džbánu.

“U Croma,” vydechl z plných plic. “Cítím v žilách oheň. Cítím, jak do mě vstupuje nová síla. To musí být zázračné víno!”

Vyskočil.

“Vraťme se, Conane, vraťme se do té chodby, než se uzdravíš!”

“Nikdy,” zvolal barbar. “Jsme snad krysy, abychom zalézali do děr? Odejdeme z tohoto proklatého města a běda tomu, kdo se nám postaví do cesty.”

“A tvé rány?”

“Žádné necítím,” řekl zvesela. “Síla, která prýští z toho vína, může být ošidná, ale já skutečně necítím pražádnou bolest.”

Popošel k oknu, které Natala před tím přehlédla. Pohlédla mu přes rameno. Osvěžující vítr rozvlnil její světlé vlasy.

Nad nimi se prostíralo temné sametové nebe poseté hvězdami a pod nimi pustá, nekonečná poušť.

“Thalis říkala, že toto město je jediným velkým palácem, vzpomněl si Conan. “Tedy i v hradbách musí být komnaty. Tohle je jedna z nich. Dobrý osud nás nezklamal.”

“Co máš v úmyslu?’ zašeptala bázlivě.

“Tam, na stole je křišťálový džbán,” řekl místo odpovědi.

“Naplň ho vodou a pořádně omotej pruhem z toho závěsu tak, aby ho bylo za co pověsit. Já rozřežu kus těch hedvábných potahů.” Poslechla ho a když zvedla hlavu, Conan proplétal pásy hedvábí do dlouhého lana, jehož jeden konec připevnil k noze masivního mramorového stolu.

“Zkusíme štěstí v poušti,” prohlásil. “Den cesty odtud je přece oáza a ještě o den cesty dál pastviny. Tam se zastavíme, abych si lízal rány. To víno dělá zázraky. Před chvílí jsem byl napůl mrtvý a teď bych mohl hory přenášet. Zakryj se něčím.”

Natala zapomněla, že je úplně nahá. Doposud jí to nevadilo, ale protože žár a paprsky slunce mohly poničit její bílou pleť, zahalila se do kusu hedvábí. Cimmeřan odešel k oknu a s pohrdavou lehkostí vylomil měkké, ve zlatě kované mříže. Bedra Nataly pak ovinul hedvábným lanem, uvázal smyčku a přenesl dívku přes zelený parapet tak, že visela asi třicet stop nad zemí. Zvolna ji spouštěl dolů. Sotva stanula na písku a vyklouzla z hedvábné smyčky, vytáhl Conan lano zpět, přivázal k němu džbány a ty za chvíli stály vedle dívky. Pak sám sešplhal po laně podél skelné zdi.

Když dosáhl země, Natala si upřímně oddechla. Stáli vedle sebe pod hvězdnou klenbou u paty mohutných hradeb, kolem nich písek pouště. Kdo ví, jaké nebezpečí na ně ještě číhalo, ale dívka o ně nedbala. Její srdce se radovalo, protože vyvázli bez pohromy z toho příšerného města.

“Kdyby našli to lano, mohli by se pustit do pronásledování,” zabručel Conan a přehodil se přes ramena oba džbány, svázané k sobě. Zasykl, když se dotkly jeho bolavého těla a dodal: “Myslím, že z města nevyjdou. Tady vede cesta na jih. Pojďme.”

S něhou, u takového barbara až nečekanou, vzal Natalu za ruku, vyrazil přímo vpřed a zkrátil své dlouhé kroky podle malých krůčků dívky. Město Xuthal, studeně se lesknoucí pod velkými shluky hvězd, nechali za sebou.

“Pověz mi, Conane,” dodala si Natala odvahy. “Když jsi se rval s netvorem a pak šel tou černou chodbou, nezahlédl jsi někde Thalis?”

“Byla taková tma, že bych ji nemohl vidět, ale cestu před sebou jsem prohmatával a vím, že tam nikdo nebyl.”

“Ona mě týrala,” zašeptala Natala, “ale je mi jí líto.”

“Připravili nám v tom městě vskutku vřelé přijetí,” řekl hněvivě barbar, ale pak dodal s úsměvem: “Vsadím se, že na naši návštěvu tak hned nezapomenou. Čeká je totiž pořádný úklid. Mozky a střeva se válí po mramorové dlažbě a ten jejich Thog, pokud ještě dýchá, je určitě na tom hůř než já. Nutno přiznat, že jsme měli štěstí. Máme vodu a víno a víme, kde hledat oázu. Jsem sice poraněný a ty jsi zbitá…”

“To je tvoje vina,” vykřikla. “Kdyby sis nezačínal s tou stygijskou kočkou…”

“U sta hromů,” zaklel. “Což musí dřív nastat konec světa, než konec ženské žárlivosti? Copak jsem té Stygijce já poručil, aby se do mě zakoukala? Vždyť to byla jen ženská!”

JEZÍRKO ČERNÝCH OBRŮ

Do krajů neznámých, na stranu západní,

koráby putují, od prvních světa dní,

co Skélos napsal, čti, nemáš–li strach,

ve stínu nemrtvých, co hlídali mu práh,

pak plání mořských řas, kde hromy burácí,

v dál sleduj koráby, co zpět se nevrací.

1.

Sanča, původem Kordavanka, znuděně zazívala a líně protáhla své půvabné údy. Pak se ještě pohodlněji rozložila na pokrývce, lemované sobolinou, kterou měla prostřenou na zvýšené zadní palubě karaky.

Samozřejmě si uvědomovala, že ji ze střední i přední paluby upřeně pozoruje většina mužů posádky. Právě tak si uvědomovala i to, že krátká, hedvábná košilka – její jediný oděv – skrývá před dychtivýma očima námořníků jen to nejnutnější z bujných tvarů jejího těla. Nepřítomně se usmála a chystala se ještě si chvilku zdřímnout, než ji začnou oslepovat paprsky slunce, jehož zlatý kotouč se vyhoupl na východě z moře.

V té chvíli k jejímu sluchu dolehl jakýsi zvuk, který se lišil od vrzání dřeva, hučení lan a pleskotu vln. Posadila se a pak upřela užaslé oči k lodnímu pažení, přes které se přehoupla zmáčená postava. Doširoka otevřela své půvabné tmavé oči a rudé rty se zformovaly do užaslého ó. Vetřelcem byl muž, kterého neznala. Po obrovských ramenou a mohutných pažích mu stékaly čůrky vody. Na sobě měl jen krátké spodky z rudého hedvábí. Byly promočeny stejně, jako široký pás se zlatou sponou a meč v pochvě, který byl k pasu připnut. Ve chvíli, kdy se muž vzpřímil u zábradlí, zalila jej záře ranního slunce a na okamžik vypadal jako obrovská bronzová socha. Prsty si prohrábl hřívu černých vlasů a ve chvíli, kdy si všiml dívky, se jeho oči rozzářily.

“Co jsi zač?” zeptala se. “A jak jsi se sem dostal?”

Máchl směrem k moři gestem, které zabíralo zhruba čtvrtku kompasové růžice, aniž na okamžik spustil zrak z její pružné postavy.

“Jsi snad mořský muž, který vystoupil z hlubin moře?” vyptávala se dál. Byla poněkud zmatena intenzitou jeho pohledu, i když byla na obdiv více než zvyklá.

Než jí stačil odpovědět, zaduněly na palubě rychlé kroky a před cizincem stanul sám majitel a pán karaky. Ruka mu svírala jílec meče.

“A vy jste, pane, u všech čertů kdo?” zeptal se tónem, který nebyl v žádném případě přátelský.

“Jmenuji se Conan,” odpověděl nevzrušeně cizinec. Sanča zbystřila sluch, nikdy v životě neslyšela zingarštinu s takovým přízvukem, jaký se ozýval v řeči podivného cizince.

“A jak ses dostal na palubu mé lodi?” Kapitánův hlas se chvěl podezřením.

“Připlaval jsem.”

“Připlaval!” vykřikl kapitán zuřivě. “Ty pse, chceš si ze mě utahovat? Nejbližší země je daleko za obzorem. Odkud jsi tedy připlaval?”

Conan ukázal svalnatou bronzovou paží k východu, který sálal oslepující září vycházejícího slunce.

“Připlaval jsem z ostrovů.”

“Oho!” Kapitán si jej prohlížel s rostoucím zájmem. Husté obočí se mu stáhlo a tenké rty se mu zvlnily v úšklebku.

“Takže jsi jeden z těch barbarských psů!”

Conanovi přeběhl po rtech slabý náznak úsměvu.

“A víš, kdo jsem já?” pokračoval kapitán v otázkách.

“Loď se jmenuje Vagabund, takže ty musíš být Zaporavo.”

“Tak!” To, že ho cizinec zná, se mile dotklo kapitánovy pýchy. Zaporavo byl velký muž, vysoký stejně jako Conan, i když štíhlejší postavy. Jeho tmavá zachmuřená tvář lemovaná ocelovou přilbicí, měla profil dravého ptáka. Právě proto mu lidé přezdívali Jestřáb. Zbroj a celý oděv měl zdobný až honosný, přesně ve stylu zingarského šlechtice. Ruka se mu nevzdalovala od jílce meče.

V pohledu, který na Conana upíral, nebylo mnoho náklonnosti. Mezi zingarskými odrodilci a barbarskými piráty, kteří obsadili ostrovy ležící u jižního zingarského pobřeží, bylo pramálo lásky. Ti druzí se skládali především z argosských námořníků, doplněných tu a tam zástupci jiných národů. Obě skupiny bez rozdílu přepadaly lodi a pustošily zingarská pobřežní města. Zingařané však tvrdili, že mají kořistné listy, a jsou tedy korzáry, zatímco Baračské bratrstvo bylo podle nich spolkem prachobyčejných pirátů. Nebyli ani první, ani poslední, kdo se pokoušel dodat jiným pojmenováním lesku té prastaré profesi, kterou obyčejní lidé nazývají pravým názvem – zloděj.

Zaporavovi proběhla hlavou řada podobných myšlenek, při nichž si pohrával s jílcem meče a zachmuřeně pohlížel na nezvaného hosta. Co si myslel Conan, nebylo možno odhadnout. Stál před kapitánem se založenýma rukama tak klidně, jako by se nalézal na palubě vlastní lodi. Usmíval se a v očích neměl jediný náznak pochybností.

“A co tady vlastně děláš?” zeptal se korzár vzápětí.

“Bohužel, musel jsem opustit naše tábořiště u Tortagy poněkud ve spěchu. Stalo se to včera před východem měsíce a člun, který se mi naskytl, byl zpuchřelý. Celou noc jsem střídavě vesloval a vyléval z těch necek vodu. Když jsem za úsvitu uviděl vaše vrcholové plachty, nechal jsem jej jeho osudu, protože mi bylo jasné, že k vám mnohem rychleji doplavu sám.”

“Hemží se to tady žraloky,” zavrčel Zaporavo a byl odměněn nezúčastněným pokrčením obrovských ramen. Vrhl pohled na střední palubu, kde spatřil množství zvědavých obličejů s očima upřenýma vzhůru. Stačilo slovo a jeho posádka by se vrhla na zadní palubu jako bouře a smetla by i tak zdatného bojovníka, jakým se cizinec zdál být.

“A proč bych si měl věšet na krk kdejakého bezejmenného pobudu, kterého moře vyvrhne?” ušklíbl se Zaporavo a jeho výraz byl mnohem urážlivější, než sama slova.

“Na lodi je vždy potřebný dobrý námořník s párem silných rukou,” bez váhání odpověděl cizinec. Pravda tohoto výroku byla neochvějná a Zaporavo zaváhal. Toto zaváhání ho stálo velení, půvabnou Sanču, loď i vlastní život.

Samozřejmě a na neštěstí pro něj, nebyl schopen nahlédnout do budoucnosti a Conan pro něj byl v tomto okamžiku pouhopouhý tulák, kterého, jak předtím poznamenal, vyplavilo moře.

Cizinec se mu nelíbil, i když neudělal nic, co by v Zaporavovi mohlo tento pocit vzbudit. Jeho chování nebylo zpupné ani drzé, ale tvářil se sebevědoměji, než se kapitánovi líbilo.

“Cestu si odpracuješ,” zavrčel konečně kapitán. “Teď táhni odsud a pamatuj si, že na palubě je moje vůle zákonem.”

Náznak úsměvu na Conanově tváři se maličko rozšířil. Bez zaváhání, ale také beze spěchu se obrátil a sestoupil na střední palubu. Na Sanču, která měla po celý rozhovor nastražené oči i uši, se už ani nepodíval.

Když sestoupil dolů, shlukla se okolo něj posádka. Byli to bez výjimky Zingařané, polonazí, pestré hedvábné kalhoty a šerpy postříkané dehtem, v uších náušnice s drahokamy, v opascích zdobené dýky a nože. Všichni byli plní nedočkavosti, protože se chystali k oblíbené a za těchto okolností všeobecně trpěné zábavě, kterou bylo zkoušení nováčků. Cizinec musel ukázat, co v něm je, a tím také určit své místo v hierarchii posádky. Zdálo se, že Zaporavo na zadní palubě už na Conana zapomněl, zato Sanča stála u zábradlí a napjatě a se zájmem pozorovala scénu pod sebou. Dobře věděla, co se bude dít a věděla také, že tyto zkoušky bývají kruté a často krvavé.

To, co o těchto věcech věděla Sanča, však bylo zcela zanedbatelné v porovnání s tím, co o nich věděl Conan. Ten se jen krátce ušklíbl, když se kolem něj začal pomalu svírat kruh výhružných obličejů. Zastavil se a beze strachu očekával další události. Tato hra, jakkoliv drsná, měla svá pravidla. Kdyby napadl kapitána, vrhla by se na něj bez milosti celá posádka. Tady však dostane poctivou šanci v boji proti členu posádky, který už byl jistě zvolen a který vyvolá hádku.

To už se vybraný muž tlačil kupředu. Byl to šlachovitý obr, který měl kolem hlavy uvázán jako turban pruh rudého hedvábí. Špičatá brada mu trčela kupředu z neuvěřitelně krutého obličeje, posetého jizvami. Každý jeho pohled, každý plíživý pohyb byl urážlivý. Způsob, jakým začal hádku, byl právě tak primitivní a neotesaný, jako on sám.

“Tak Baračánec?” zachrčel. “To je to místo, kde se psi vydávají za muže, co? My z Bratrstva pro ně máme jen plivanec!”

Plivl Conanovi do tváře a pokusil se vytáhnout meč.

Cimmeřanův pohyb byl tak rychlý, že jej oko nestačilo sledovat. Jeho pěst rozměru kovářského kladiva dopadla na útočníkovu čelist s příšerným nárazem. Zingařan byl vymrštěn do vzduchu, přeletěl napříč palubu a u lodního zábradlí se zřítil v bezvládné hromádce k zemi.

Conan se obrátil k ostatním. V očích mu doutnaly modré uhlíky, jinak se jeho chování nijak nezměnilo. Jeho zkouška skončila tak rychle, jak rychle začala. Námořníci zvedli svého druha. Rozdrcená čelist mu poklesla, hlava se nepřirozeně a bezvládně kývala.

“U Mitry! Má zlomený vaz!” zaklel jakýsi černovousý námořník.

“Vy korzáři nemáte moc silné kosti, co?” zasmál se pirát. “U nás na Baračských ostrovech si z takového kočkování nic neděláme. Tak a teď, má někdo z vás chuť to zkusit s mečem? Nikdo? Takže všechno v pořádku a jsme kamarádi, ne?”

Sbor hlasů ho ujistil, že má pravdu, že je všechno v pořádku. Svalnaté paže rozhoupaly mrtvé tělo a přehodily je přes zábradlí. Bylo ještě ve vzduchu, když mořskou hladinu vedle lodi prořízly žraločí ploutve. Conan se zasmál, rozpřáhl silné paže a protáhl se jako obrovská kočka. Jeho pohled zabloudil ke zvýšené zadní palubě. Sanča se nakláněla přes zábradlí, rudé rty pootevřené a oči jí plály zájmem. Slunce, které měla v zádech, črtalo pod poloprůsvitnou košilkou její pružnou postavu do posledních podrobností. Pak na ni dopadl mohutný Zaporavův stín, na štíhlém rameni ucítila jeho majetnickou ruku. Pohled, který vrhl na piráta na dolní palubě, byl významný a plný hrozby. Conan se na něj na oplátku pobaveně ušklíbl. Jakoby se stalo něco veselého, čeho si všiml jen on sám.

Zaporavo udělal chybu, které se dopouští mnoho samovládců. Ve své povznesenosti, zvýše zadní paluby podcenil muže, stojícího dole. Měl příležitost Conana zabít a nevyužil ji, zahalen do své pochmurné sebejistoty. Bylo pro něj příliš těžké připustit, že by mu mohl být některý z těch psů na dolní palubě nebezpečný. Stál nahoře tak dlouho a pod nohama rozdrtil tolik mužů, že se podvědomě považoval za člověka, kterého nemohou porazit pokusy lidí jemu podřízených.

Conan mu samozřejmě nezadal žádnou záminku. Splynul s posádkou, žil tak, jak žili ostatní. Dokázal, že je skutečně schopným námořníkem a navíc nejsilnějším mužem, kterého kdokoliv z nich viděl. Pracoval za tři a vrhal se mezi prvními do těch nejnebezpečnějších úkolů. Jeho druzi se na něj pomalu začali spoléhat. Nevyvolával hádky a oni se chránili toho, vyvolat hádku s ním. Hrál s nimi, do hry vsázel opasek a pochvu meče, vyhrával jejich peníze a zbraně a zase jim je se smíchem vracel. Posádka jej instinktivně začala považovat za svého vůdce. Neřekl nikomu, proč musel opustit Baračské ostrovy, ale myšlenka na to, že se dopustil činu tak příšerného, že musel uprchnout dokonce z divokého Baračského společenství, pozvedla nesmírně jeho vážnost mezi korzáry. K Zaporavovi a jeho zástupcům se vždy choval uctivě, nikdy však podlézavě ani drze.

I ti nejtupější muži posádky si museli uvědomit rozdíl mezi nemluvným a zachmuřeným kapitánem a pirátem z ostrovů, který měl smích neustále po ruce, zpíval přisprostlé písně v několika jazycích, pil jako bezedný a zcela očividně nemyslel na zítřek.

Možná, že kdyby si Zaporavo uvědomil, že je srovnáván, i když nevědomky s člověkem, který žije pod stěžněm, propadl by zlostnému vzteku. On však byl pohlcen ve svých pochmurných myšlenkách, které byly černější a chmurnější než roky, které prožil. Obracel se ke svým snům o vlastní velikosti a slávě a ke snům o vlastnictví dívky, které v něm vyvolávalo trpké potěšení, jako ostatně všechny jeho sny a radosti.

A dívka, která byla součástí jeho snů, upírala častěji a častěji zrak na černovlasého obra, který vynikal mezi svými druhy ať už ve hře nebo v povinnostech. Conan na ni nikdy nepromluvil, ale jeho pohled byl více než výmluvný. Byla si vědoma významu toho pohledu a přemýšlela o tom, zda riskovat a hrát tuto nejistou hru.

Neuplynulo mnoho času mezi dobou, kdy žila v Kordavských palácích a dobou, ve které žila teď. Jí se však zdálo, že uplynula už celá věčnost od chvíle, kdy ji Zaporavo odnesl křičící z hořící karavely, kterou jeho vlci přepadli a vyplenili. Ona, zkažená a milovaná dcera kordavského vévody, rychle poznala, co to znamená být hračkou korzárových choutek. Byla však mladá a přizpůsobivá a přežila tam, kde by většina starších žen zemřela. Ohnula se, ale nezlomila. Podařilo se jí dokonce najít radost i v takovém životě.

Ten život byl velmi nejistý, byl podobný snu a ostře kontrastoval s tím, co se okolo ní odehrávalo. Boje, vítězství, drancování a útěky. A podivné Zaporavovy sny způsobily, že tento život by čím dál tím nejistější a riskantnější než život obyčejného korzára.

Nikdo nevěděl, jaké jsou jeho nejbližší plány. Tak například teď se vzdalovali od pobřeží a pluli dál a dál směrem k modrému neznámu, kterému se obyčejně námořníci vyhýbali. Lodi, které se vydaly tímto směrem, bez výjimky zmizely z dohledu a časem i z paměti lidí. Známá pevnina zůstala daleko za zádí a před zraky námořníků se v nedohlednu stýkala mořská a nebeská pláň. Tady nebyla široko daleko žádná kořist. Žádná města hodná vyplenění, žádné lodi, které by mohli vykrást a zapálit. Muži začali reptat i když si dávali pozor, aby tyto jejich protesty nezaslechl jejich nemilosrdný pán. Ten přecházel ve dne v noci po zadní palubě nebo se v kajutě skláněl nad prastarými mapami. Hledal cestu v práchnivých tabulkách a knihách prožraných červy. Tu a tam promluvil se Sančou a ta řeč jí připadala beze smyslu. Mluvil o ztracených kontinentech, o vybájených ostrovech, dřímajících uprostřed zasněné neposkvrněné modři oceánů. Mluvil o strašlivých obludách, které střeží nesmírné poklady nastřádané pradávnými králi, kteří ž ili tak dávno, že na tu dobu lidé už zapomněli.

Sanča naslouchala a štíhlými pažemi si objímala půvabná kolena. A její myšlenky utíkaly častěji a častěji z podivného světa jejího pána k čistě řezaným rysům velkého barbara, jehož smích byl tak bezprostřední a přesvědčivý, jako sám mořský vítr.

Tak dorazili po mnoha týdnech na dohled země na západním obzoru a při východu slunce spustili kotvu v mělké zátoce. Pláž se táhla jako bílá stěna okolo travnatých úbočí, lemujících pahorky porostlé hustým stromovím. Vítr přinášel od ostrova vůni ovoce a koření a Sanča tleskala rukama při představě toho, co najdou v jeho nitru. To nadšení se však rychle změnilo v nevrlost, když jí Zaporavo přikázal setrvat na palubě tak dlouho, dokud pro ni nevzkáže. Nikdy nezdůvodňoval své rozkazy a ani Sanča neznala důvody jeho rozhodnutí. Možná, že v jeho nitru byl ukryt jakýsi potměšilý ďábel, který jej nutil neustále a bez příčiny jí ubližovat.

Stála tedy s toužebným výrazem u lodního zábradlí a pozorovala muže veslující v člunu po klidné hladině zátoky, která v záři ranního slunce jiskřila jako posetá démanty. Viděla ještě, jak vystoupili z člunu a v těsném hloučku s připravenými zbraněmi zaujali na pláži obranné postavení. Několik z nich se pak vydalo vlevo a vpravo ke stromům, které lemovaly písečný pás. Byl mezi nimi, jak si všimla, i Conan. Ta vysoká, do hnědá opálená postava a pružný krok nemohl patřit nikomu jinému. Námořníci si o něm šeptem vyprávěli, že nepatří k civilizovaným národům, že je to Cimmeřan, jeden z těch severních barbarů, jejichž nájezdy rozpoutávaly děs a hrůzu mezi jejich jižními sousedy. V každém případě cítila, že je v něm cosi, jakási neobyčejná životní síla, snad spojená s jeho divošským původem, která jej odlišuje od ostatních divokých příslušníků korzárské posádky.

Bukanýři se nakonec v nepřerušovaném tichu osmělili a pobřežím se rozléhaly jejich výkřiky. Skupinka se rozdělila, muži se rozeběhli po pobřeží a hledali ovoce. Sanča viděla, jak trhají cosi na stromech a v nízkých křovinách a v ústech se jí začínaly sbíhat sliny. V marném vzteku si dupla malou nohou a zaklela tak, jak se to naučila od námořníků, pro něž bylo rouhání bohům denním chlebem.

Muži na pobřeží našli různé druhy jedlého ovoce, mimo jiné i jeden, který měl nazlátlou slupku a byl obzvláště chutný. Zaporavo se však hledání a sklizně ovoce neúčastnil. Když jeho zvědové nenašli stopy ani zvěře, ani člověka, zůstal stát na okraji zeleného pásu a upřeně pohlížel do vnitrozemí. Pak si posunul pochvu s mečem blíže k ruce a s krátkým rozkazem vyrazil k nejbližší skupince stromů. Kormidelník, který jej provázel, se pokusil proti jeho rozhodnutí protestovat a byl odměněn surovým úderem do obličeje. Zaporavo byl rozhodnut vydat se do vnitrozemí sám. Toužil po tom zjistit, zda ostrov, ke kterému doplul, je tentýž o kterém mluví tajemná Skélská kniha. Ten ostrov, o kterém kniha mluvila, prý ukrývá krypty plné zlatých předmětů, zdobené neznámými hieroglyfy a střežené podivnými nestvůrami. Zaporavo se o svou vědomost nechtěl dělit s nikým, natož s muži své posádky.

Sanča, která s napětím pozorovala ze zvýšené zádi dění na pobřeží, viděla Zaporava zmizet v zelené stěně listoví. O chvíli později zahlédla, jak se Conan rychle rozhlédl po námořnících roztroušených tu a tam po pláži. Vzápětí baračský uprchlík zmizel mezi stromy stejným směrem, kterým se vydal Zaporavo.

Sančina zvědavost byla napnuta do krajnosti. Čekala, že se oba muži co nevidět objeví, ale mýlila se. Námořníci se stále bezcílně potulovali po pláži a někteří se zatoulali i dále do vnitrozemí. Mnozí si však lehli do stínu palem a spali. Čas běžel a Sanča byla stále neklidnější. Slunce začalo pálit a přestože byla nad zadní palubou natažena ochranná plachta, bylo čím dál tím tepleji. Sanče bylo horko a v nehybném tichu, které se vznášelo nad lodí, se zoufale nudila. Přitom jen kousek dál, za modrým páskem mělké mořské zátoky se rozprostíralo zelené tajemství plné chladných stínů. Stromy obrostlá pláž a hájky porostlé pastviny Sanču neodolatelně lákaly. A ještě víc ji lákalo tajemství, které zahalovalo Zaporavovo a Conanovo zmizení.

Dobře však znala trest, který by ji stihl za to, že neuposlechla rozkazů svého nemilosrdného pána. Delší dobu seděla zmítána protichůdnými pocity. Nakonec se rozhodla, že tohle dobrodružství stojí i za bičování, které jí Zaporavo pravděpodobně uštědří. Bez dalšího zaváhání shodila z nohou lehké sandály, vyklouzla z košilky a na okamžik zůstala stát na palubě nahá jako Eva. Přehoupla se přes zábradlí. Sešplhala po lodním řetězu, vklouzla do vody a doplavala na pobřeží. Chvilku stála na pláži a přešlapovala, protože ji písek šimral na chodidlech. Přitom se rozhlížela po posádce. Zahlédla jen pár mužů daleko na pobřeží. Mnoho námořníků tvrdě spalo ve stínu stromů a někteří z nich ještě svírali v rukou zbytky nazlátlého ovoce. Sanču napadlo, jak je divné, že většina námořníků usnula teď, ráno, a spí tak tvrdě.

Nikdo na ni nevolal, když přecházela bílý pás písku a nořila se do stínu lesa. Jak brzy zjistila, rostly stromy v nepravidelných skupinách a mezi nimi se prostíraly zvlněné, pastvinám podobné louky. Pomalu postupovala do vnitrozemí směrem, kterým se ubíral Zaporavo. Byla okouzlena zelenými pahorky, které se před ní otvíraly. Mírná úbočí a svahy, jeden za druhým, pokryté hustým kobercem nízké zeleně, přerušené tu a tam chomáčem křovin. Zdálo se jí, že se okolí jakýmsi podivným způsobem prolíná, jedna část okolí do druhé, krajina byla jednoduchá, přitom však jakoby současně rozlehlá i úzce ohraničená. A jako podivné kouzlo nad tím vším panovalo zasněné, hluboké ticho.

Pak dívka dorazila na plochý vrchol dalšího pahorku, obrostlého vysokými stromy. Zasněná nálada kouzelné země vil se před ní náhle rozplynula při pohledu na to, co leželo v podupané trávě, zbarvené do ruda. Sanča proti své vůli vykřikla a ucouvla. Pak se vzchopila a celá roztřesená, s hrůzou rozšířenýma očima postoupila kupředu.

Na téměř parkovém trávníku tam ležel Zaporavo s prázdnýma očima upřenýma vzhůru. V hrudi mu zela hluboká rána. Jeho meč se válel nedaleko ztuhlé ruky. Jestřáb dnes dolétal.

Nedá se říci, že by Sanča pohlížela na tělo svého pána lhostejně. Neměla jediný důvod jej milovat, ale cítila to, co by v tomto případě cítila každá dívka při pohledu na mrtvé tělo muže, který si její tělo vzal jako první. Neplakala, ani neměla pláč na krajíčku. Roztřásla se však jako list, krev jí tuhla v žilách a z posledních sil vzdorovala záchvatu hysterie.

Rozhlédla se kolem po muži, který, jak byla přesvědčena, musí být nablízku. Kolem však viděla jen kruh vysokých, hustě listnatých pralesních velikánů a za nimi namodralá úbočí. Že by se korzárův odpůrce odplazil smrtelně zraněn někam do úkrytu? Od těla nevedla žádná krvavá stopa. Udiveně popošla směrem k stromové hradbě. Pak náhle ztuhla, když zaslechla ve smaragdovém listí šustot, který určitě nemohl způsobit vítr. Přistoupila ještě blíž a upřela zrak do listnaté hlubiny.

“Conane?” volala pátravě. Její hlas byl ztracený a slabý v nesmírném tichu, které bylo náhle plné napětí.

“Conane!” vykřikla zoufale. “To jsem já, Sanča! Kde jsi? Conane, prosím tě…”

Hlas jí selhal. Hnědé oči jí naplnila nevyslovená hrůza. Z rudých rtů se jí vydral nesrozumitelný výkřik. Tělo jakoby jí ochrnulo. Teď, když tak zoufale potřebovala utíkat, nemohla se pohnout. Mohla jen zoufale, neartikulovaně křičet.

2.

Když Conan viděl, jak se Zaporavo potají ztrácí v porostu, cítil, že teď nastala šance, na kterou čekal. Nejedl žádné ovoce, nepřidal se k radovánkám svých druhů. Všechny jeho smysly byly zaměstnány pozorováním korzárského kapitána. Zaporavovi muži, zvyklí na podivné nálady svého náčelníka, nebyli příliš překvapeni, když se vydal na průzkum neznámého a pravděpodobně nebezpečného ostrova sám. Věnovali se svým vlastním zábavám a nikdo z nich si nevšiml toho, že se Conan odplížil jako lovící leopard za odcházejícím kapitánem.

Conan nepodceňoval svůj vliv na posádku. Zatím však si nedobyl v boji a při loupežných nájezdech právo vyzvat kapitána k souboji na život a na smrt. V této oblasti byly mořské pláně úplně pusté, a tak neměl možnost osvědčit se tak, jak to přikazovaly pirátské zákony a zvyklosti. Kdyby zaútočil na náčelníka otevřeně, měl by proti sobě celou posádku. Dobře však věděl, že kdyby zabil Zaporava bez vědomí mužstva, nemusel by se obávat jejich zbytečné věrnosti mrtvému. V takových vlčích smečkách se počítá jenom s živými.

Následoval proto Zaporava s mečem v ruce a s nedočkavostí v srdci. Po nějaké době dorazil na rovný vrcholek jakéhosi pahorku, obklíčený vysokými stromy. Mezi jejich kmeny viděl zelené plochy mírné zvlněných vyvýšenin, které se ztrácely v namodralé dálce. Ve středu mýtiny se Zaporavo, který vycítil svého pronásledovatele, otočil s rukou na jílci meče.

Korzár zaklel.

“Proč mě sleduješ, ty pse?”

“Jen blázen se může takhle ptát,” zasmál se Conan a vykročil ke svému, teď už bývalému veliteli. Na rtech mu pohrával úsměv a v modrých očích mu divoce blýskalo.

Zaporavo s divokou kletbou tasil meč a když se baračský pirát vrhnul do útoku, zazvonila ocel o ocel. Conan zaútočil bezohledně a příliš se nekryl. Zpívající čepel meče mu nad hlavou opsala lesklý namodralý kruh.

Zaporavo byl veterán, který prošel stovkami bojů na moři i na souši. Málokterý muž na světě byl zkušenější a zručnější v šermířském umění. Nikdy v životě však nestál proti meči, který byl ovládán svaly zocelenými životem v divokých zemích za hranicemi civilizace. Teď stála proti jeho dokonalému šermířskému umění oslepující rychlost a síla, o jaké se civilizovanému člověku ani nezdálo. Způsob, jakým Conan bojoval, byl zvláštní, ale přitom přirozený a podvědomý jako boj vlka. Jemné šermířské finesy byly proti jeho divokosti platné stejně málo, jako zkušenosti profesionálního boxera proti útoku leoparda.

Zaporavo bojoval tak, jak ještě nikdy předtím. Napínal všechny síly, aby odrážel čepel, která mu poletovala jako blesk nad hlavou. Ocitl se v tísnivém postavení a zachytil drtivý úder čepelí své zbraně těsně pod košem. Ucítil, jak mu po příšerném nárazu zmrtvěla celá paže. Sek byl okamžitě následován výpadem vedeným takovou silou, že hrot Conanovy zbraně projel kroužkovou zbrojí i žebry jako papírem a zasáhl srdce. Zaporavo zkroutil rty v krátkém záchvěvu bolesti, ale věren své povaze až do konce, nevydal jediný zvuk. Byl mrtev dřív, než dopadl na udupanou trávu, ve které se jako rozsypané rubíny třpytily krvavé krůpěje.

Conan setřásl rudé krůpěje z čepele své zbraně a nepříliš vesele se ušklíbl. Pak se protáhl jako veliká kočka – a náhle strnul. Výraz spokojenosti se změnil ve výraz nevěřícího úžasu. Stál jako socha, jen v ruce potěžkával meč.

Jak totiž zvedl oči od zabitého protivníka, padl mu zrak na stromy obklopující mýtinu a na ubíhající prostor za nimi. A právě tam spatřil něco neuvěřitelného a nevysvětlitelného. Přes oblé úbočí jednoho z pahorků se přehoupla vysoká, černá a úplně nahá postava, která nesla na rameni stejně nahou postavu bílou. Zjevení zmizelo stejně rychle, jak se objevilo a zanechalo přihlížejícího Conana s ústy otevřenými úžasem.

Pirát se rozhlédl po okolí, nejistě pohlédl směrem odkud přišel a divoce zaklel. Byl v rozpacích a poněkud vyveden z míry, dá–li se tento výraz použít pro někoho s nervy ze železa, jako měl on. Uprostřed skutečné, i když exotické krajiny se náhle objevilo prchavé zjevení, neskutečné a podobné noční můře. Conan nepochyboval ani o svém zraku ani o své příčetnosti. Viděl něco nemožného a neskutečného. Už pouhá přítomnost černé postavy, která se mihla krajinou s bílým zajatcem přes rameno, byla dost nesmyslná, ale ta černá postava byla navíc nepřirozeně vysoká.

S pochybovačným potřesením hlavy se Conan vydal k místu, kde zahlédl podivné zjevení. Nepřemýšlel o tom, zda je to, co dělá, moudré. Jeho zvědavost byla napjata do krajnosti, a tak neměl na výběr. Musel ji uspokojit.

Postupně procházel svah za svahem, všechny stejně pokryté trávníkem, který by se vyjímal spíš v parku, než zde. Všechny stejně porostlé chomáči keřů. V zásadě se však krajina postupně zvedala, i když stoupal a sestupoval po mírných úbočích s únavnou pravidelností. Seskupení oblých hřebenů a mělkých údolíček bylo matoucí a zdánlivě nekonečné. Nakonec však Conan vystoupil na místo, které jak věřil, bylo nejvyšším vrcholkem ostrova, a zůstal stát při pohledu, který se mu naskytl. Před ním se tyčily zářící zelené zdi a věže, které, než přišel na toto místo, tak dokonale splývaly se zelení krajiny, že byly téměř neviditelné.

Zaváhal, podvědomě se dotkl rukou meče a poháněn ostruhou zvědavosti vykročil kupředu. Nikde nespatřil jedinou živou bytost. Tak došel k vysokému oblouku, který se otvíral v zakřivené zdi. Brána neměla vrata, byl to pouhý prázdný oblouk. Conan opatrně nahlédl dovnitř. Uviděl prostor, který ze všeho nejvíc připomínal rozlehlé otevřené nádvoří, porostlé hebkou travou a obklopené kruhovou zdí z podivného, napůl průsvitného materiálu. Z nádvoří se otvíraly oblouky na několika místech. Conan se vydal s připraveným mečem po špičkách dál. Namátkou si vybral jeden ze vchodů a prošel do dalšího nádvoří, které bylo podobné prvnímu. Přes vnitřní zeď spatřil ozdobné vrcholky jakýchsi věžovitých staveb. Jedna z nich byla vestavěna i do vnitřní zdi druhého nádvoří. Vedly k ní široké schody, přistavěné u zdi. Conan se po nich vydal vzhůru a přemýšlel, zda je to, co vidí skutečné nebo zda se nachází uprostřed snu, způsobeného černým lotosem.

Na vrcholku schodů se ocitl na zdí lemované římse, nebo snad balkonu. Teď si mohl prohlédnout věže mnohem podrobněji, ale nenacházel v nich jaksi žádný řád a smysl. Uvědomil si, že tyhle věže nemohl postavit žádný člověk. Jejich architektura měla svou souměrnost a systém, ale byla to souměrnost šílená, systém odporující lidské příčetnosti. Co se týče rozložení města, hradu nebo jakkoliv by se dala tato stavba nazvat, viděl dost na to, aby si uvědomil, že se jedná o velké množství kruhových nádvoří, spojených mezi sebou. Každé bylo obklopeno samostatnou zdí a spojeno s vedlejšími prostorami obloukovitými průchody. Všechna tato nádvoří byla seskupena kolem podivných věží uprostřed.

Když se Conan obrátil na opačnou stranu, utrpěl mírný šok a rychle se přikrčil za balkónovou zídku. Užasle vyhlížel ven.

Balkón nebo římsa, na které byl, se tyčila mnohem výš, než zeď protější a Conan přes ni snadno viděl do dalšího travnatého nádvoří. Vnitřní křivka protější zdi se lišila od těch, které viděl. Nebyla hladká, byla pokryta pásy, které vypadaly jako police. Police byly naplněny drobnými předměty, jejichž přesný tvar nebyl schopný rozeznat.

V tom okamžiku však věnoval Conan podivné zdi málo pozornosti. Ta se upírala na skupinu tvorů, kteří dřepěli okolo tmavozeleného jezírka ve středu nádvoří. Ty bytosti byly nahé a černé, s tělem člověka, ale i ten nejmenší z nich byl tak vysoký, že by mu Conan sahal sotva k ramenům. Byli spíš štíhlí než svalnatí, ale měli dobře formované postavy, bez jakéhokoliv náznaku abnormality, s výjimkou své velké výšky. Conan však i na vzdálenost, která je dělila, cítil podivné ďábelské zlo, čišící z jejich podoby.

V jejich středu stál nahý, roztřesený mladík, kterého Conan ihned poznal. Byl to nejmladší námořník na palubě Vagabunda. On byl tedy tím zajatcem, kterého černý tvor nesl po úbočí travnatého porostu. Conan nezaslechl zvuk zápasu, neviděl ani, že by některý ze štíhlých, ebenových obrů byl poraněn. Mladík se pravděpodobně zatoulal do vnitrozemí a ztratil se svým druhům. Černý muž na něj počkal v záloze a zajal jej bez boje. Conan podvědomě nazýval černá stvoření černými lidmi, protože jej případnější jméno nenapadlo. Instinkt mu však pravil, že tato vysoká, ebenová stvoření nejsou v pravém slova smyslu lidmi.

Nedoléhal k němu jediný zvuk. Černí na sebe kývali a gestikulovali, ale zdálo se, že nemluví. Alespoň ne ústy a nahlas. Jeden z nich, který seděl na bobku před schouleným mladíkem, držel v ruce cosi, co se podobalo píšťale. Pak nasadil předmět k rtům a očividně do něj foukl, i když Conan nezaslechl žádný zvuk. Ale mladý Zingařan musel něco slyšet nebo cítit, protože se přikrčil ještě víc. Třásl se a kroutil jako v agónii, pak se jeho pokroucené končetiny začaly pohybovat pravidelněji a tato pravidelnost se rychle změnila v podivný rytmus. Kroucení přešlo v divoké, bolestivé škubání a pak do pravidelného pohybu. Mladík začal tančit, tak, jak tančí kobra, závislá na tónech fakirovy píšťalky. V tom tanci nebyla žádná radost nebo bezmyšlenkovité oddání se melodii. Jistě, mladík se melodii oddal nebo spíše podal, ale bylo jasné, že tak činí bez vlastní vůle, že tančí, aniž o tom ví. V jeho pohybech byla jakési bezmocné odevzdání, cosi, čemu se těžko přihlíželo a co mělo daleko k tanci, kterým lidé projevovali svo ji radost. Zdálo se, že nezvučná melodie píšťaly ovládá nejtajnější kouty chlapcovy duše a přisprostlými prsty se snaží násilím z něj vyrvat nejtajnější myšlenky ukryté na dně jeho nitra. Conan cítil, že se tady setkává se zhuštěnou sprostotou, s výpotkem tajných nenávistí, s koncentrovanou chlípností. Cítil, jak se na povrch derou utajené vášně, podpořené nátlakem. Vzrušení bez potěšení, bolest, která se druží s chtíčem. Bylo to jako pozorovat duši vysvlečenou do naha, jakoby všechny, i ty nejtajnější kouty duše a její tajemství ležely v prachu pod vašima nohama.

Conan se na to díval ztuhlý odporem a roztřesený nevolností, která se v něm zmáhala. On sám byl jednoduchý jako dravec, jako vlk, ale přesto nebyl imunní k odporným tajemstvím hnijících pradávných kultur. Znal ulice Zamory, znal ženy Shadizaru nazývaného prokletým. Ale tady vycítil zlo, které nebylo z normálního světa, které přesahovalo rozměry obyčejné lidské degenerace. Tady to byla zvrácená vývojová větev, která omylem vypučela na stromu života, která vykvetla a přinesla plody lidskému pochopení nestravitelné. Conan nebyl šokován bolestivými pohyby a křečovitými pózami, které zmítaly tělem ubohého mladíka, ale nesmírnou odpudivostí a sprostotou podivných černých tvorů, kteří byli schopni vylákat na světlo tajemství pohřbená v nejtemnějších koutech lidské duše. A co víc, byli schopni v pohledu na nestoudné obnažování těchto lidských tajemství najít potěšení, bavit se něčím, s čím by se člověk neměl setkat ani v nejstrašnějším snu.

Černý mučitel náhle odložil podivnou píšťalu, vstal a vztyčil se nad bílou postavou. Uchopil mladíka za krk a stehno a ponořil ho hlavou napřed do zeleného jezírka. Svou oběť držel pod hladinou a Conan jen tu a tam zahlédl v zelené vodě prosvítat bílé záblesky. Pak se ostatní černí začali neklidně pohybovat a Conan se rychle ukryl za kamennou římsou v obavě, aby jej některý z nich nespatřil.

Za nějakou chvíli jej však opět překonala zvědavost a on opatrně vystrčil hlavu. Černí právě procházeli obloukovým otvorem do vedlejšího nádvoří. Jeden z nich ukládal cosi do police na protilehlé zdi a Conan v něm poznal toho, který před tím mučil mladého námořníka. Byl ještě vyšší než jeho druhové a ve vlasech měl drahokamy zdobenou pásku. Mladý Zingařan zmizel. Černý obr následoval své společníky a za chvíli je Conan viděl vycházet z tohoto zámku hrůzy právě tou branou, kterou vstoupil dovnitř. Pomalu se vzdalovali po zelených úbočích směrem odkud Conan přišel – k pobřeží. Nikdo z nich nebyl ozbrojen, ale Conan si byl přesto jistý, že plánují další útok proti korzárům.

Byl rozhodnutý korzáry varovat, ale dřív, než se vydal na cestu, chtěl zjistit, co se vlastně stalo s chlapcem.

Rychle seběhl po schodech, přeběhl nádvoří a prošel obloukem na místo, které Černí před nedávném opustili. Teď si mohl zblízka prohlédnout podivnou zeď. Byla pokryta úzkými římsami, vysekanými z kusů kamene a na nich jako na policích byly jedna vedle druhé vyrovnány tisíce drobných sošek, zbarvených převážně nevýraznou šedí. Tyto figurky, sotva větší než lidská dlaň s prsty, byly zhotoveny tak dokonale, že Conan bez obtíží rozeznával charakteristické rysy jednotlivých ras. Podoby Zingařanů, Argosanů, Ophiřanů nebo Kushitských pirátů byly až neuvěřitelně věrné. Figurky Kushitů stejně jako jejich živé vzory byly černé, Conan cítil jakousi podivnou nejistotu, když pohlížel na ryto mrtvé nehybné figurky. Budily v něm zdání skutečnosti, které jej znepokojovalo. Opatrně některé z nich ohmatal. Nebyl si jist, z jakého materiálu jsou zhotoveny. Na první dotek se mu zdálo, že se jedná o zkameněnou kost, ale nedovedl si představit, že by se někde objevilo naleziště zkamenělých kostí tak rozsáhlé, aby se s ním plýtvalo v takovém množství.

Všiml si také, že typy ras, které zná, jsou uloženy v horních řadách. Na nižších místech stály figurky, jejichž podoby mu byly zcela neznámé. Buď představovaly postavy, které si umělec vymyslel, nebo rasy, které zmizely v hlubině času a byly zapomenuty.

Conan netrpělivě potřásl hlavou a obrátil se k jezírku. Kruhové nádvoří neposkytovalo jedinou možnost úkrytu a protože chlapcovo tělo nebylo nikde vidět, muselo ležet na jeho dně.

Conan přistoupil k nehybné, zelené ploše a pokoušel se zrakem proniknout pod její povrch. Měl pocit, že hledí do silného, zeleného skla, čirého a přeci silně zkreslujícího. Jezírko nebylo velké, přibližné kruhové a jeho okraj byl lemován zeleným nefritem. Když pohlédl dolů, spatřil kulaté dno. Jaká byla hloubka, si netroufl určit, ale musela byt značná, protože se Conanovi zdálo, že pohlíží do bezedné šachty. Byl překvapen tím, že dohlédl na dno, ale bylo tomu tak. Viděl je neskutečně vzdálené, matoucí, zahalené stínem, ale viditelné. Zdálo se mu. že tu a tam se v hlubině objevil jasnější záblesk, ale nebyl si tím jist. Jedno však jisté bylo. Kromě podivné zelené vody bylo jezírko prázdné.

Kam se tedy, u Croma, poděl len hoch, kterého, jak viděl na vlastní oči, v jezírku utopili? Conan se narovnal, mimoděk si posunul meč a rozhlédl se znovu nádvořím. Pak upřel oči na jednu z nejvyššího polic. Právě tam černý obr cosi položil. A náhle Conanovi na opáleném těle vyrazil studeny pot.

Váhavě, jakoby přitahován neznámou silou, přistupoval pirát k lesklé zdi. Omámen podezřením tak hrozným, že si jej netroufl ani vyslovit, upřel zrak na poslední figurku na nejhořejší polici. Hrůzná podoba byla nepochybná. Stál před ním zingarský mladík, nehybný, zmenšeny do velikosti trpaslíka, ale rysy jeho tváře nenechávaly Conana na pochybách. Meč se mu kýval v bezvládné ruce a on tam stál s otevřenými ústy, ochrnut setkáním s tím, co bylo mimo dosah chápání lidského mozku.

O jednom se však nedalo pochybovat. Tajemství trpasličích figurek bylo teď jasné. Za tímto objevem se však ukrývalo další, mnohem hroznější tajemství důvodu jejich existence.

3.

Conan nebyl později sto určit, jak dlouho stál ve zmatených úvahách. Z nehybnosti jej vytrhl jakýsi hlas. Byl to ženský hlas, který se ozýval hlasitěji a hlasitěji, jako by se jeho majitelka blížila. Conan ten hlas poznal a jeho ochrnutí okamžitě zmizelo.

Rychlý pohyb jej vynesl vzhůru po polkových římsách, kde se zastavil a odkopl na obě strany hustě nastavěné sošky, aby získal místo pro nohy. Další skok a to už se vytahoval na korunu zdi, aby nahlédl přes ni. Byla to vnější zeď a Conan viděl zelenou pastvinu, která se rozkládala okolo paláce.

Po jejím hebkém povrchu spěšně kráčel jeden z černých obrů a pod jednou paží nesl křičící zajatkyni stejně snadno, jako by normální dospělý nesl zpupné dítě. Byla to Sanča. Vlasy jí vlály v neuspořádané záplavě kolem hlavy a její olivová pleť ostře kontrastovala s lesklou černí jejího věznitele. Ten si ani v nejmenším nevšímal jejího odporu ani křiku a mířil k hlavní bráně.

Ve chvíli, kdy vstoupil dovnitř, seskočil Conan dolů ze zdi a tiše přeběhl k bráně do vedlejšího nádvoří. Za ní se přikrčil a pozoroval obra, který se objevil na nádvoří s jezírkem. Sanču stále svíral pod paží. Teď si mohl Conan toho podivného tvora prohlédnout podrobněji.

Zblízka byla ladnost těla a končetin ještě zřetelnější. Pod ebenovou kůží se pohybovaly dlouhé, oblé svaly a Conan nepochyboval o tom, že obludný obr by byl schopen vytrhat člověku holýma rukama úd za údem. Další zbraní byly jistě i nehty na rukou, které měly stejný tvar jako drápy kočkovitých šelem. Tvář vypadala jako maska vyřezaná z ebenu. Oči měl tvor žlutavě zlaté, plné záře a lesku. Jeho tvář však byla nelidská. Každá linie, každý rys byl poznačen zlem – zlem tak nesmírným, že překračovalo i to nejhorší, co dřímalo v člověku. Tento tvor nebyl člověkem, nemohl být. Vyrostl jako podivná forma života z hlubin čehosi prokletého – jako výsledek zvráceného vývojového procesu.

Obr odhodil Sanču na trávník. Plazila se pryč a křičela hrůzou a bolestí. Obr se rozhlédl kolem a zelenohnědé oči se při pohledu na rozházené sošky zúžily. Pak se ale obrátil ke své zajatkyni, uchopil ji za krk a v rozkroku a s jasným úmyslem vykročil k jezírku. V té chvíli vyklouzl Conan ze svého úkrytu a tichý jako vítr smrti se rozběhl přes trávník.

Obr se náhle otočil a oči mu při pohledu na bronzového mstitele zablýskly. V prvním překvapení povolil své sevření a Sanča se mu vykroutila z rukou a padla do trávy. Ruce s drápy se rozpřáhly a pozvedly, ale Conan proklouzl pod nimi a prohnal obrovi svou čepel podbřiškem. Černý padl jako podťatý strom a z rány mu tryskala krev. V následující chvíli se Conan ocitl v divokém sevřením, když se k němu vrhla Sanča a v nepříčetném záchvatu hrůzy a úlevy jej objala.

S kletbami se jí vymanil z objetí, ale jeho odpůrce byl mrtev. Zlatohnědé oči už ztratily svůj lesk, dlouhé ebenové údy znehybněly.

“Oh, Conane!” vzlykala Sanča a tiskla se k němu, “co s námi bude? Co je to za obludy? Určitě jsme se ocitli v pekle a tohle byl ďábel…”

“Potom teď v pekle jeden ďábel chybí,” ušklíbl se divoce baračský pirát. “Ale jak tě chytil? Přepadli loď?”

“Nevím,” pokoušela si osušit slzy a šmátrala po sukni. V tom okamžiku si uvědomila, že žádnou nemá. “Doplavala jsem na pobřeží. Viděla jsem, jak ses vydal za Zaporavem, a tak jsem vás sledovala. Pak jsem našla Zaporavu – to jsi byl ty, kdo ho, ty jsi ho…?”

“Kdo jiný?” zavrčel. “A co potom?”

“Něco se hýbalo mezi stromy,” otřásla se, “myslela jsem si, že jsi to ty. Tak jsem na tebe volala a pak jsem viděla jak ten – ta černá věc dřepí jako opice ve větvích a upírá na mě oči. Bylo to příšerné. Nemohla jsem se ani hnout. Tak jsem křičela a křičela. Pak to seskočilo ze stromu a chytilo mě to a…” Ukryla tvář do dlaní a při té vzpomínce se znovu nekontrolovatelně otřásla.

“No, teď se hlavně musíme dostat odtud,” zavrčel a chytil ji za zápěstí. “Pojď, musíme se dostat k mužstvu…”

“Když jsem se vydala za vámi, spala většina posádky pod stromy na pláži,” odpověděla.

“Spali?” vykřikl udiveně. “Jak je to, u všech ďáblů, možné…”

“Poslouchej!” obrátila se a v té chvíli se proměnila v bílé, roztřesené ztělesnění strachu.

“Já jsem to slyšel,” odsekl, “bolestný výkřik! Počkej!”

Znovu se vyšplhal vzhůru po policích a nahlédl přes okraj zdi. Pak začal klít s takovou divokostí, že se na něj Sanča vyděšeně podívala. Černí se vraceli, ale nepřicházeli sami, nebo s prázdnýma rukama. Každý z nich nesl bezvládné lidské tělo. Někteří dokonce dvě, A jejich zajatci samozřejmě patřili ke korzárské posádce. Námořníci viseli bezvládně v pažích svých únosců a nebýt toho, že se tu a tam některý z nich slabě pohnul, považoval by je Conan za mrtvé. Všichni byli odzbrojeni, ale šaty jim únosci nechali. Jeden z Černých nesl celý náklad mečů a tesáků v pochvách. Měl plnou náruč ocelových čepelí. Tu a tam vydal některý z námořníků neartikulovaný zvuk, jako opilec, který mluví nevědomky ze spaní.

Conan se rozhlížel jako vlk zahnaný do kouta. Z nádvoří s jezírkem vedly jen tři východy. Východním obloukem Černí odcházeli a tudy se teď téměř jisté vrátí. Jižním obloukem se sem dostal Conan. Za západním byl ukryt před Černým, který přinesl Sanču. Ve spěchu si však nestačil prohlédnout, co vlastně za tímto obloukem je. Bez ohledu na to, že neměl žádnou představu o rozložení celého paláce, musel se rozhodnout okamžitě.

Seskočil ze zdi a spěšně vrátil na místo popadané sošky. Se stejným zoufalým spěchem popadl mrtvolu, odtáhl ji k jezírku a vhodil ji do něj. Tělo se okamžitě ponořilo a ihned na něm byly vidět podivné změny. Začalo se zmenšovat, měnit barvu a hmotu. Se zachvěním se spěšné odvrátil. Pak uchopil svou společnici za ruku a zamířil k jižnímu oblouku. Po cestě jí vysvětloval, co se stalo.

“Lapli snad celou posádku,” vykládal jí ve spěchu. “Nemám zatím žádný plán, ale musíme se někde schovat a počkat, co se bude dít. Dokud nenahlédne nikdo do jezírka, možná, že nepoznají, že tady někdo byl.”

“Uvidí krev v trávě.”

“Třeba si budou myslet, že ji prolil některý z nich,” odpověděl. “To už musíme riskovat.”

Teď tedy byli v nádvoří, odkud Conan pozoroval utrpení mladého námořníka. Conan vyvedl dívku nahoru po schodech na svou původní pozorovatelnu na jižní zdi a přinutil ji skrčit se za zábradlím. Nebyl to žádný zvláštní úkryt, ale lepší tady nebyl.

Sotva se usadili, začali Černí zaplňovat první nádvoří. V úpatí schodiště, nad kterým se Conan se Sančou ukrývali, se ozvalo podivné zařinčení. Conan znehybněl a sevřel rukojeť meče. Černí však schodišti nevěnovali nejmenší pozornost. Prošli obloukem v jihozápadní zdi a Conan uslyšel řadu dutých úderů a několik zasténání. Obři shazovali své zajatce na travnatou zem. Sanče se ze rtů vydralo hysterické zachichotání a Conan ji rychle ucpal dlaní ústa, aby zadusil ten nepřirozený smích dřív, než je stačí prozradit.

Po chvíli se ozval dupot mnoha nohou na trávě a vzápětí zavládlo ticho. Conan opatrně nahlédl přes zeď; nádvoří bylo prázdné. Černí se opět přesunuli do následujícího nádvoří, kde dřepěli na bobku v trávě kolem jezírka. Zdálo se, že nevěnují pozornost krvavým skvrnám na trávě ani na nefritovém okraji nádrže. Zdálo se, že něco podobného tady není žádnou výjimkou. Černí byli zabráni do jakési podivné, cizím lidem zcela nepochopitelné, porady. Vysoký Černý hrál opět na svou zlatou píšťalu a jeho společníci naslouchali bez jediného pohybu, podobní ebenovým sochám.

Conan uchopil Sanču za ruku a potichu a přikrčen, aby jeho hlava nebyla vidět nad okrajem zdi, začal sestupovat dolů. Roztřesené dívce nezbylo, než jej následovat. Vyděšená Sanča vrhala ustrašené pohledy na bránu vedoucí na nádvoří s jezírkem. Z těchto míst však nebylo možno zahlédnout ani jezírko, ani příšerné postavy dřepící okolo něj. U paty schodiště ležely na hromadě zbraně Zingařanů. Zařinčení, které předtím zaslechli, tedy pocházelo od nákladu zbraní, který tady jejich nosič odhodil na zem.

Conan táhl dívku k jihozápadnímu oblouku. Tiše přešli po trávníku a vstoupili do sousedního nádvoří. Tam leželi korzáři, bezmocní, jeden přes druhého, vlasy a vousy rozcuchané. Tu a tam se některý u nich pohnul a zasténal. Conan se k nim sklonil a Sanča si klekla vedle něj. S rukama opřenýma o stehna se naklonila kupředu.

“Co je to za nechutný sladký zápach?” zeptala se nervózně. “Táhne jim to z úst!”

“Musí to být to prokleté ovoce, které snědli,” odpověděl tiše. “Dobře si ten zápach pamatuju. Musí to být něco podobného jako Černý lotos, který přivolává tvrdý spánek. U Croma! Začínají se probouzet. Ale jsou bezbranní a mám takový pocit, že ti Černí se začátkem svého představení dlouho čekat nebudou. Jakou mají ti hoši naději, beze zbraní a omámení spánkem?”

Okamžik zachmuřeně stál a v zamyšlení se mračil. Pak náhle uchopil Sanču za olivové rameno tak silně, že zamrkala bolestí.

“Poslyš! Já ty Černé odlákám do jiné části tohohle paláce, nebo města a chvíli je zaměstnám. Ty musíš zatím tyhle pitomce nějakým způsobem přivést k vědomí a přinést jim jejich zbraně. Tak budou mít alespoň nějakou šanci se bránit. Dokážeš to?”

“No, já – já nevím!” zajíkala se, třásla a tak tak věděla co povídá.

S kletbou jí Conan uchopil těsně u hlavy za husté vlasy a zatřásl s ní tak, že jí do očí vhrkly slzy a okolní svět se jí na okamžik rozplynul.

“Musíš to udělat!” zasyčel. “Je to naše jediná naděje!”

“Udělám, co bude v mých silách,” zalapala po dechu. Conan pochvalně zamručel a dodal jí odvahy plesknutím, které ji málem porazilo. Pak zmizel jako duch.

Za okamžik se už krčil v oblouku, který vedl na nádvoří jezírka a upíral zrak na své nepřátele. Stále ještě dřepěli kolem jezírka, ale už na nich byly vidět jasné známky netrpělivosti. Z nádvoří, kde leželi korzáři, k němu doléhaly stále hlasitější zvuky, do kterých se začaly mísit zmatené kletby. Napjal všechny svaly a přikrčil se jako šelma. Tiše dýchal pootevřenými ústy.

Čelenkou ozdobený obr vstal a odtrhl píšťalu od úst. V té chvíli vpadl Conan mezi Černé jako hladový tygr. A udeřil vlevo i vpravo. Skočil a ťal, dřív než se jediný Černý vzmohl na obranu, dopadla Conanova čepel třikrát. Pak proběhl kolem nich a pádil po trávníku. Za ním klesaly k zemi tři Černé postavy s rozťatými lebkami.

Přesto, že jeho útok byl neočekávaný a divoký a zastihl černé obry nepřipravené, celá skupina se vzpamatovala velice rychle. Když probíhal západním obloukem, byli mu už v patách. Jejich dlouhé nohy jim dodávaly děsivou rychlost. Conan si však byl jistý, že jim může v případě potřeby bez potíží utéct. To ale nebylo jeho úmyslem. Chtěl je vylákat k dlouhému pronásledování, tak, aby poskytl Sanče co nejdelší čas k probuzení a ozbrojení Zingařanů.

Když však vběhl do nádvoří za západním obloukem, vztekle zaklel. Tenhle prostor se lišil od těch, které zatím viděl. Nebyl kruhový, ale osmiúhelníkový a oblouk, kterým sem vběhl, byl jediným vchodem i východem.

Otočil se a spatřil, že jej pronásleduje skutečně celá skupina. Část se jich shlukla přímo ve vchodu a zbytek postupoval v dlouhé řadě. Byl k nim obrácen tváří a pomalu ustupoval k severní zdi. Řada se změnila v polokruh, který jej měl sevřít. Vzdálenosti mezi pronásledovateli se zvětšily. Teď ale Conan stále ustupoval pomaleji a pomaleji.

Upřeně pozoroval zvětšující se rozestup v polokruhu. Černí měli strach, aby se nepokusil vyhnout obklíčení tím, že by obešel jednu či druhou špici oblouku, a aby tomu zabránili, prodloužili oba jeho konce.

Pozoroval je s klidnou ostražitostí vlka a když zaútočil, stalo se tak s drtivou rychlostí blesku. Vrhl se přímo do středu oblouku. Obr, který mu stál v cestě, padl s ranou, která se táhla od ramene až k hrudní kosti a pirát se ocitl vně kruhu dřív, než mohli Černí vlevo a vpravo přispět napadenému druhovi na pomoc. Skupina v bráně se očividně připravila k boji, ale Conan na ně nezaútočil. Otočil se a pozoroval své odpůrce s bezvýrazným obličejem, ale očividně beze strachu.

Tentokrát se neroztáhli jako předtím do řídké linie. Rychle pochopili, jak je nebezpečné dělit své síly v boji proti takovému vtělení bodající a sekající divokosti. Shlukli se do pevného hloučku a pomalu se blížíce ke Conanovi, zachovávali jeho tvar.

Conan věděl, že jeho útok na tuto odpornou masu svalů a kostí, ozbrojenou drápy, musí být úspěšný. Pokud selže, je jeho osud zpečetěn. Jestliže by se jim podařilo vtáhnout ho mezi sebe, kde budou mít výhody větší tělesné váhy a samozřejmě svých pařátů, nezachrání jej ani jeho síla a divokost. Znovu vrhl pohled na obvodové zdi a spatřil římsovitý výběžek v rohu u západní zdi. Nevěděl, k čemu slouží, ale poslouží dobře jeho úmyslu. Začal ustupovat právě do tohoto rohu a Černí jej následovali stále rychleji. Mysleli si, že to oni jej pomalu zahánějí do kouta a Conan si ve zlomku okamžiku uvědomil, že na něj pravděpodobně pohlížejí jako na příslušníka nižší rasy, na někoho, kdo je jim duševně zcela podřízen. Tím lépe. Nic není ošidnějšího, než podceňování vlastního protivníka.

Teď byl od zdi jen několik stop a Černí se rychle blížili v domnění, že jej uzavřou v rohu dřív, než si uvědomí své beznadějné postavení. Skupina v bráně opustila místo a spěchala posílit své druhy. Obři se přibližovali čím dál víc. Oči jim zářily jako zlatý pekelný plamen, zuby se v černých tvářích blýskaly a připraveni k útoku zvedali ruce se zakřivenými drápy. Očekávali poslední zoufalý pokus své kořisti, ale když skutečně přišel, zastihl je opět nepřipravené.

Conan pozvedl meč, vykročil ke svým nepřátelům, ale pak se náhle otočil a rozběhl se ke zdi. S plným využitím obrovské síly a pružnosti svých svalů se vymrštil vysoko do vzduchu a napřaženýma rukama se zachytil římsy. Vzápětí se ozvalo skřípavé zapraštění, výčnělek praskl, rozpadl se mu pod rukama a pirát se zřítil zpátky do nádvoří.

Dopadl přímo na záda. Nebýt silného trávníku, nebyla by jej od poškození páteře zachránila ani mohutná vrstva svalstva. Teď však vyskočil jako kočka a vzápětí už stál znovu tváří v tvář svým protivníkům. Teď už mu z očí zmizela předešlá pobavená bezstarostnost a rozhořel se mu v nich divoký modrý oheň. Vlasy se mu v zátylku naježily a rty se zkřivily v divokém úšklebku. V tom nešťastném zlomku vteřiny se celá záležitost změnila z odvážné hry na boj o život a Conanova divoká povaha přesně podle toho zareagovala.

Černí, na okamžik ochromeni rychlostí, s jakou se všechno odehrálo, začali znovu postupovat vpřed, aby ho obklíčili a strhli k zemi. V té chvíli však relativní ticho přerušil výkřik. Černí se otočili a spatřili nepříliš uspořádaný hlouček, který se objevil ve vstupním oblouku. Korzáři se opile potáceli, nesrozumitelně kleli, byli zmateni a omámeni, ale svírali své zbraně a postupovali kupředu s bojechtivostí, která nebyla ani v nejmenším oslabena tím, že nevěděli, co se děje.

Černí ještě hleděli v údivu na korzáry, když Conan vydal divoký výkřik a zaútočil jako oboustranně nabroušený blesk. Černí padali pod jeho čepelí jako zralé klasy a Zingařané se s divokými výkřiky rozběhli opile přes nádvoří. S krvežíznivostí, kterou neoslaboval ani jejich stav, se vrhli na své obrovské černé nepřátele. Námořníci byli stále ještě omámeni po nepřirozeném spánku. Díky Sanče, která s nimi třásla, strkala jim do rukou zbraně a pobízela je do jakéhosi boje, se však přeci částečně vzchopili. Nerozuměli ani polovině z toho, co jim říkala, ale pohled na cizince a tekoucí krev jim pro tuto chvíli stačil. Nádvoří se v okamžiku změnilo v bitevní pole, které zanedlouho připomínalo spíše jatka. Zingařané se sice potáceli na nejistých nohou, ale zbraně používali se silou a reflexem dlouholetého zvyku. Při boji většina z nich divoce klela a díky svému stavu žádný z nich nedbal zranění, pokud se neukázalo být beznadějným. Korzáři převyšovali Černé několikrát počtem, ale ti se zato ukázali být více než důsto jnými protivníky. Černí, kteří se tyčili vysoko nad námořníky, bojovali zuby a drápy, zakusovali se do hrdel a rozdávali údery, které drtily lebky. Ztraceni v tomto zmatku, nebyli korzáři schopni využít početné převahy ve svůj prospěch a co víc, mnozí byli stále omámeni spánkem natolik, že nebyli schopni se bránit útočníkům. Bojovali se slepou umíněností zvířat, soustředěni tak na rozsévání smrti, že nebyli většinou schopni se smrti vyhýbat. Zvuk dopadajících mečů se rozléhal nádvořím a připomínal zvuk dopadajících řeznických seker a jekot, výkřiky a kletby přehlušovaly vše ostatní.

Sanča přikrčená ve vstupní bráně byla ohlušena divokostí a hlukem boje. Viděla zingarského námořníka, kterému přes oči visel veliký kus kůže z hlavy a prakticky jej oslepoval. Stál rozkročený a ve chvíli, kdy se na něj Sanča podívala, vrazil svůj meč až po jílec do břicha svého protivníka. Zřetelně slyšela, jak korzár s uspokojením zavrčel a viděla i oči jeho nepřítele, které se leskly v agónii. Byla pohlcena divokým zmatkem událostí, kde se jí před očima míhaly končetiny, čepele, rozšklebené tváře a muži se jí objevovali a zase mizeli v šíleném pekelném tanci.

Viděla, jak se z těla černého obra vyřinula krev a vyvalily vnitřnosti. Umírající Černý chytil holýma rukama čepel a námořník se ji marně pokoušel vytáhnout. Pak se mu kolem krku ovinula jiná černá ruka, černé koleno se mu zabořilo s krutou silou do zad. Hlava mu byla zvrácena zpátky v příšerném úhlu a ve směsici zvuků se náhle ozvalo cosi, podobné zvuku praskající suché větve. Vítěz odhodil tělo své oběti na zem a v téže chvíli se mu za zády zprava vlevo cosi modře zablesklo. Zapotácel se, hlava mu poklesla nejprve na prsa a pak, jakoby nadána vlastním životem, padla na zem.

Sanče se udělalo špatně. Dusila se a chtělo se jí zvracet. Chtěla se obrátit a uprchnout od tohoto příšerného divadla, ale nohy jí vypověděly poslušnost Chtěla alespoň odvrátit oči, ale ve skutečnosti je otevřela o to víc. Celá scéna v ní budila odpor a nevolnost a přesto ji podivně přitahovala, jako každá událost, při které byla prolévána krev. Tento boj překonával všechny boje, které kdy vedli lidé a kterým byla přítomna. Pak spatřila Conana.

Byl oddělen od svých druhů celou masou nepřátel, zaplaven vlnou černých těl a pomalu ohýbán k zemi. Byli by jej ušlapali, nebýt toho, že s sebou k zemi stáhl obrovského Černého, jehož tělo jej chránilo před nejhorším. Černí ležícího Baračánce kopali a trhali svými drápy a zároveň se pokoušeli stáhnout z jeho těla svého druha. Conan se však svému protivníkovi zakousl do hrdla a visel na svém živém štítu s tvrdohlavou umíněností.

Zásah Zingařanů způsobil, že tlak na Conana povolil, ten odhodil teď už nepotřebné tělo svého nepřítele stranou. Vstal, obrovský, zamračený; zbrocený krví a strašlivý. Okolo něj se jako černé stíny tyčili Černí. Trhali, rvali, kousali a rozdávali omračující údery na všechny strany. Zasáhnout Conana však bylo stejně těžké, jako zasáhnout zdivočelou šelmu. Při každém jeho pohybu vytryskla mezi jeho nepřáteli krev. Sám byl několikrát raněn. Ty rány by stačily zahubit tři obyčejné muže, avšak on, podobný divokému býku, bojoval dál s nezměněnou silou.

V hluku a ničení zazněl jeho válečný křik a ten dodal zmateným, i když divokým Zingařanům nových sil. Většina z nich zdvojnásobila své úsilí a vzápětí zvuk roztínaných svalů a kostí téměř přehlušil i výkřiky zuřivosti a bolestí, které se nádvořím rozléhaly.

Černí zakolísali a dali se na ústup k bráně. Sanča začala poplašně křičet a rychle jim prchala z cesty. Úzkou branou se Černí drali jeden přes druhého a Zingařané je bodali a sekali do zad s hlasitými výkřiky zlomyslného veselí. Než se všichni Černí prodrali obloukem, vypadalo okolí brány jak řeznický krám. Ti z černých obrů, kteří přežili, se rozběhli na všechny strany, aby se pokusili o záchranu každý na svůj vrub.

Boj se proměnil ve štvanici. Černí prchali po travnatých nádvořích, po lesklých schodištích, přes šikmé střechy podivných věží, dokonce i po širokých korunách zelených zdí. Všude je jako hladoví vlci pronásledovali nelítostní nepřátelé! Když už nebylo úniku, stavěli se Černí k poslednímu boji a pak umírali i Zingařané. Ale výsledek byl vždy stejný – zohavené černé tělo kroutící se ve smrtelných křečích na trávníku nebo padající z ochozu některé věže.

Sanča našla útočiště na nádvoří s jezírkem a krčila se tam roztřesená hrůzou. Kdesi za zdí se ozval divoký jekot, pak zadusaly po trávníku spěšné kroky a v oblouku brány se objevila poslední černá, krví zbrocená postava. Byl to nejvyšší Černý, s diamanty zdobenou čelenkou. V patách se mu hnal zavalitý pronásledovatel a Černý se zastavil na okraji jezírka. V této výjimečně zoufalé situaci sebral ze země meč, který tam upustil jeden z umírajících námořníků a když se na něj Zingařan vrhl, udeřil ho nezvyklou zbraní. Korzár padl s rozťatou hlavou, ale rána byla vedena tak nešikovně, že čepel praskla a Černému zbyl v ruce jen jílec meče.

Tuto nepotřebnou věc hodil po dalších pronásledovatelích, kteří se právě objevili v bráně a pomalu ustupoval k jezírku. Tvář měl sešklebenou v divokém výrazu nenávisti. Hloučkem u brány se prodral Conan a bez zaváhání se rozběhl kupředu, aby zaútočil.

Černý ale v té chvíli rozhodil doširoka paže a ze rtů se mu vydral nelidský výkřik – jediný zvuk, který se po dobu celého boje ozval z černých hrdel. Vyletěl k obloze a s sebou nesl příšernou nenávist. Zazněl jako výkřik duše vrhnuté do žhavých pekelných jam. Při tomto zvuku se Zingařané zarazili a zaváhali. Conan ani nezpomalil. Tiše a s vražedným výrazem se přibližoval k ebenové postavě, která stála na samém okraji jezírka.

V okamžiku, kdy se vzduchem zableskla čepel jeho meče, Černý se obrátil a skočil. Na zlomek vteřiny ho zahlédli ve vzduchu, vysoko nad jezírkem. Pak se zelená hladina vzdula s řevem, který Zingařanům roztřásl i zem pod nohama a voda vystříkla, aby jej pohltila.

Conan zarazil svůj běh právě včas, aby nepřepadl přes okraj jezírka. Rychle uskočil a mohutným rozmachem paží odhodil zpět i své muže, kteří jej následovali. Zelené jezírko se teď změnilo v gejzír. Vysoký sloup zelené vody korunovaný bílou pěnou se vzpínal výš a výš a zvuk, který vydával, se stával ohlušujícím.

Conan popoháněl své muže k bráně. Hnal je jako stádo, bil je naplocho mečem. Zdálo se, jakoby je příšerný řev vody připravil o smysly. Uviděl Sanču, která stála ztuhlá jako socha a třeštila oči na pekelný vodní sloup. Zařval na ni hlasem, který přehlušil i dunění vody a probral ji tak z omámení. Rozběhla se k němu s rozpřaženýma rukama. Pirát ji uchopil pod paží a vyřítil se z nádvoří.

Všichni zbylí bukanýři se shlukli v posledním nádvoří, jehož brána se otvírala do vnějšího světa. Stáli tam vyčerpaní, potrhaní a krvácející a tupě zírali na vodní sloup, který stoupal stále výš k modré obloze. Jeho zelené tělo bylo zdobeno bílou krajkou, jeho napěněný vrcholek měl obvod třikrát větší než základnu. Zdálo se, že se musí už už rozpadnout v záplavu, která pohltí vše a přesto stále rostl a stoupal.

Conanův zrak přeletěl potrhaný, krví potřísněný hlouček a když zjistil, že je jich sotva dvacet, zaklel. V momentálním napětí chytil nejbližšího korzára za krk a zatřásl s ním tak divoce, že krev z ubožákových ran potřísnila nejbližší muže.

“Kde jsou ostatní?” zařval námořníkovi do ucha.

“Jsme všichni!” snažil se muž překřičet hukot gejzíru. “Všechny ostatní zabili Černí…”

“Tak pryč odtud!” vykřikl zase Conan a postrčil bukanýra k východu z nádvoří takovou silou, že málem upadl.

“Ten gejzír se každou chvíli rozpadne!”

“Všichni se utopíme!” zakrákoral námořník a kulhavě se rozeběhl k bráně.

“Utopíme? U Croma, kdyby jen to!” ječel Conan. “Všichni se smrskneme a zkameníme! Zmizte odsud, vypadněte k čertu!”

Rozběhl se k poslednímu oblouku. Jedním okem sledoval řvoucí zelenou věž, která se nad ním tak hrozivě tyčila, druhým prchající muže. Někteří Zingařané omámeni bojem, pachem krve a hřmícím rachotem vody se pohybovali jako lidé v tranzu. Conan se snažil pobídnout je ke spěchu. Metodu měl jednoduchou. Opozdilce jednoho po druhém uchopil vzadu za krk a vystrčil jej vší silou ven branou. Tomuto přesvědčování ještě dodával důraznosti tím, že každému z mužů přidal mohutný kopanec a sdělil mu několik peprných údajů o jeho nežádoucím a podezřelém původu. Sanča se pokusila zůstat s ním, ale on si odtrhl z krku její paže a s divokými kletbami jí silným plesknutím přes zadek poslal víc než spěšně za ostatními.

Pak se pohledem přesvědčil, že všichni jeho muži, kteří zůstali na živu, opustili podivný zámek a prchají travnatou planinou. Znovu se podíval na řvoucí pilíř, vedle kterého palácové věže ztrácely svou výšku, a vyběhl z tohoto příšerného zámku hrůzy.

Zingařané mezitím doběhli k okraji planiny a začali sbíhat dolů po zvlněných úbočích. Na vrcholu prvního pahorku čekala na Conana Sanča. Conan se u ní na okamžik zastavil a vrhl rychlý pohled zpět k zámku. Zdálo se, že se nad špičkami věží tyčí gigantický bílý květ na zeleném stonku. Řev a hukot vody naplňoval celé okolí. Pak se bílozelený sloup zbortil se zahřměním, které otřáslo samotnými nebesy a zdi i věže zmizely ve vodopádech řítící se vody.

Conan chytil dívku za ruku a prchal. Úbočí za úbočím, nahoru a dolů, pahorek za pahorkem a za zády se jim pomalu začal ozývat zvuk hučící řeky. Pohled přes rameno ukázal Conanovi širokou zelenou stuhu, která se hnala po úbočích nahoru a dolů. Proud se nerozlil a nerozptyloval, hnal se přes údolíčka a oblé vrcholky jako obrovský had. Udržoval při tom stálý směr. Ten proud sledoval Conana!

Tato skutečnost přinutila Conana vydat ze sebe poslední zbytky sil. Sanča klopýtla a s výkřikem zoufalství a vyčerpání padla na kolena. Conan ji zvedl, přehodil si ji přes svalnaté rameno a běžel dál. Hruď se mu namáhavě zvedala a kolena se mu třásla, dech mu přerývavě unikal mezi zaťatými zuby. Při běhu se začal mírně potácet. Kus před sebou viděl prchající námořníky, které poháněla kupředu stejná hrozba, jaká byla v patách jemu.

Náhle se mu před očima objevil oceán a na něm spatřil námahou roztřesenýma očima nepoškozeného Vagabunda. Muži naskákali hlava nehlava do člunů. Sanča padla v jednom z nich na dno a zůstala na něm ležet jako bezvládná hromádka. Přestože Conanovi divoce bušila krev ve spáncích a svět se mu před očima rozplýval v rudé mlze, chopil se s ostatními udýchanými námořníky vesel.

Srdce většiny z nich mohlo každou chvíli selhat vyčerpáním, ale s vypětím všech sil se opřeli do vesel a vyrazili k lodi. Z pobřežního pásu stromů a křovin vyrazil zelený proud. Stromy, které mu stály v cestě, padaly jako podříznuté pilou a jak padaly do nefritově zelené záplavy, ztrácely se beze zbytku. Čelo proudu přeletělo pláž a vnořilo se do moře. Vlny oceánu nabraly ještě hlubší, pochmurnější odstín. Na prchající korzáry padl nepochopitelný, neurčitý strach, který způsobil, že přinutili svá zraněná těla a napůl omámené mozky k maximálnímu výkonu. Nevěděli, čeho se vlastně bojí, ale byli si jisti, že ten příšerný, hladký, zelený proud ohrožuje jak jejich těla, tak duše. Conan věděl, o co se jedná a když viděl, jak se zelená řeka noří do mořských vln a žene se vodou bez jediné odchylky přímo k nim, vydal ze sebe poslední síly a opřel se do vesla, až se pod jeho záběry ohýbalo.

To už přídě člunů narazily na bok Vagabunda a námořníci šplhali namáhavě po řetězech a lanech na palubu. Neupoutané čluny ponechali jejich osudu. Sanču vynesl Conan nahoru na rameni, byla nehybná jako mrtvola a celkem neobřadně ji shodil na palubu, když se chopil kormidelního kola. Pak začal zbytku posádky vydávat rozkazy. Převzal velení už na začátku celého dobrodružství a nebylo důvodu, proč by jej neměli poslechnout teď. Potáceli se jako opilí a mechanicky napínali lana a točili se kolem úvazníků. Obětovaný kotevní řetěz šplouchl do vody, plachty se pomalu rozvinuly a nabraly sílící vítr. Vagabund se zatřásl, zakýval a majestátně se vydal na moře. Conan se obrátil k pobřeží. Na délku člunového vesla za zádí Vagabunda se na mořské hladině vynořila špička nefritového proudu – jako mlsný jazyk vylétla z vody a zastavila se. Dále už nepostupovala a Conanův zrak sledoval ten zelený pás zpět, od jeho špičky přes bílou pláž, přes pahorky až tam, kde se ztrácel v modré dálce.

Baračský pirát, který konečně nabral dech, se vesele ušklíbl na vyčerpanou posádku. Vedle něj stála Sanča a slzy se jí koulely po tvářích. Conan měl kalhoty v cárech, opasek s pochvou kdesi ztratil, meč, který před sebou zarazil do paluby, byl zubatý a pokrytý zaschlou krví. Vlasy měl slepené krví a jedno ucho natržené. Ruce, nohy, hruď a ramena měl pokousána a rozdrásána, jako by bojoval s leopardem. Teď se však zasmál, rozkročil se na svalnatých nohou a z čiré radosti nad tím, že má stále ještě dost sil, roztočil kormidelní kolo.

“Co teď budeme dělat?” nejistě promluvila dívka.

“Vypleníme celý oceán!” zasmál se. “Posádka je sice mizerná a k tomu ještě potlučená a polomrtvá, ale s lodí si celkem poradí a další námořníky vždycky někde najdeme. Tak, teď pojď, děvče, a dej mi políbení.”

“Políbení?!” vykřikla nevěřícně. “Teď myslíš na líbání?”

Jeho smích zaduněl do pleskání plachet. Zvedl ji, posadil si ji na ruku jako malé dítě a s nesmírnou chutí ji políbil na rudé rty.

“Já myslím na život!” vykřikl potom. “Mrtví jsou mrtví a co se stalo, to je pryč! Teď mám loď a bojovnou posádku a děvče, jehož polibky chutnají jako víno! Co víc si můžu přát? Olízejte si rány, vlci, a narazte sud piva! Teď teprve poznáte, co to znamená být námořníkem. Budete pracovat, jako nikdy předtím! A při tom budete tančit a zpívat! K čertu s opuštěnými kouty oceánů. Teď se vydáme do míst, kde jsou přístavy bohaté a obchodní lodi přetékají tučnou kořistí!”

RUDÉ HŘEBY

1. Lebka na skalisku

Žena na koni přitáhla uzdu unaveného zvířete. Kůň stanul na široce rozkročených nohou a hlavu skláněl k zemi, jako by váha zlatem vykládané uzdy z rudé kůže byla pro něj příliš velká. Žena vytáhla nohu obutou do vysoké boty ze stříbrného třmenu a seskočila z bohatě zdobeného sedla. Uzdu obtočila kolem nevysokého, rozdvojeného stromku a s rukama založenýma v bok se obrátila, aby prozkoumala své okolí.

Pohled nebyl nijak povzbuzující. Zdálo se, že se obrovské stromy chystají zavalit malé jezírko, ze kterého její kůň právě pil. Chomáče křovin znemožňovaly výhled. Celé okolí leželo v tmavém stínu vysokého loubí tvořeného hustě propletenými větvemi. Náhlý záchvěv otřásl krásnými rameny a žena zaklela.

Byla vysoká, měla plná ňadra, dlouhé nohy a široká, pevná ramena. Celé její vzezření mluvilo o neobvyklé fyzické síle, i když ani v nejmenším nezakrývalo ženskost jejího zjevu. Byla to žena opravdu krásná, navzdory oblečení i chování, které bylo přinejmenším zvláštní. Její šaty byly v tomto prostředí zcela nevhodné a nepřípadné. Místo sukně byla oblečena do krátkých hedvábných kalhot s širokými nohavicemi, které končily na šířku dlaně nad koleny. Místo opasku byly kalhoty v pase staženy širokou hedvábnou šerpou. Ohrnovací boty z měkké kůže jí sahaly skoro ke kolenům a hluboko vystřižená blůza ze surového hedvábí s velkým límcem a volnými rukávy doplňovala tento zvláštní šat. Na jednom nádherně tvarovaném boku měla zavěšen oboustranně broušený rovný meč a na druhém dlouhou dýku. Nepoddajné zlaté vlasy, rovně zastřižené v úrovni ramen, byly nad čelem přidržovány stuhou z rudého saténu.

Na pozadí chmurného divokého pralesa se vyjímala velice nezvykle a podivně, jako stvoření z jiného světa – náhodného pozorovatele by jistě napadlo, že by spíš patřila na pozadí šedých mořských mračen, štíhlých stěžňů a poletujících racků. V jejích očích jakoby se odráželo samo moře. A tak tomu skutečně mělo být, protože tato žena byla Valerie z Rudého bratrstva, jejíž činy byly oslavovány v písních a baladách všude, kde se sešlo jen pár mořeplavců.

Ustoupila o několik kroků a pokoušela se zrakem proniknout hustou zelenou klenbu zohýbaných větví, aby zahlédla alespoň kousek nebe, ale nakonec se s kletbou vzdala.

Nechala koně uvázaného a vydala se směrem k východu. Chvílemi se ohlížela zpět k jezírku, aby si vtiskla do paměti zpáteční cestu. Ticho, které leželo pod korunami stromů, ji tísnilo. Ve větvích nezpíval jediný pták, jediný suchý list se nepohnul jako svědek přítomnosti některého malého zvířete. Celé míle už cestovala královstvím pochmurného ticha, přehlušovaného jen zvuky její vlastní přítomnosti.

Žízeň zahnala u jezírka, ale teď se přihlásil hrozný hlad, a proto se začala rozhlížet kolem, po nějakém ovoci, na které byla odkázána již ode dne, kdy snědla poslední zbytek zásob ze svých sedlových brašen.

Zanedlouho před sebou spatřila výběžky tmavého skaliska, tvořeného kamenem, podobným křemeni, které se zvedalo mezi stromy. Drsná stěna se zvedala příkře vzhůru a vrcholek se ztrácel v hustých korunách stromů. Možná, že temeno útesu leží nad vrcholky stromů a uvidí z něj, co leží za ním, pokud je tam něco víc, než tenhle zdánlivě nekonečný prales, kterým projíždí už tolik dnů.

Úzký hřeben vytvořil jakousi přírodní rampu, vedoucí vzhůru příkrou stěnou útesu. Když vystoupila asi 15 metrů, narazila na prstenec listoví, obklopující celé skalisko. Samotné kmeny stromů nerostly přímo u skalní stěny, ale větve sahaly až k ní a zahalovaly ji zeleným věncem. Postupovala dál hustou zelení a neviděla ani pod sebe, ani vzhůru. Nahoře zahlédla modrou oblohu, za malou chvíli ji zalila sluneční záře a pak spatřila vrcholky pralesa ubíhající pod ní do dálky.

Stála na široké římse, která byla zhruba v úrovni špiček stromů. Od římsy vzhůru vybíhal věžovitý útvar, který byl skutečným vrcholkem skaliska, které právě zdolala. Její pozornost však v té chvíli přilákalo něco jiného. Ve vrstvě suchého listí, které pokrývalo římsu, zavadila nohou o něco tvrdého. Odhrnula listí a spatřila kostru člověka. Zkušenýma očima přelétla vybledlé kosti, ne, nespatřila žádnou zlomenou kost ani jinou známku násilí. Ten člověk musel zemřít přirozenou smrtí, i když ji nenapadl jediný důvod, proč si vybral k umírání tak podivné místo, jako je vrcholek holého útesu.

Vyšplhala až na nejvyšší místo skaliska a rozhlédla se po obzoru. Vrcholy pralesa, které se pod jejíma nohama rozprostíraly jako zelený koberec, byly skoro stejně neproniknutelné jako zdola. Nebyla schopna zahlédnout ani jezírko, u kterého uvázala koně. Zahleděla se k severu, směrem odkud přišla. Viděla jen zvlněnou zelenou pláň, která se táhla do nekonečna. Jen daleko na obzoru se rýsovala mlhavá modrá linka tvořená řetězem kopců, které překročila před několika dny, aby se ponořila do tohoto zeleného moře.

Pohled na západ a východ byl stejný, i když zde obzor nebyl ohraničen modrou linkou. Když však obrátila pohled k jihu, ztuhla a zadržela dech. Zhruba míli tím směrem prales řídnul a pak náhle končil. Za ním se táhla pláň, tu a tam porostlá kaktusy. A ve středu pláně se tyčily zdi a věže města. Valerie v úžasu zaklela. Bylo to neuvěřitelné. Nepřekvapilo by ji, kdyby to byla lidská obydlí jiného druhu – kónické chýše černých domorodců, nebo skalní obydlí tajemné hnědé rasy, která podle legend žila kdesi v těchto neznámých oblastech. Ale překvapilo ji, když tady v pustinách narazila na hradbami obehnané město, vzdálené od poslední výspy civilizace několik týdenních pochodů.

Ruce ji ještě bolely od výstupu na špičatý vrchol útesu, když se spustila zpět na širokou římsu. Byla plná nerozhodnosti. Dostala se daleko – daleko z žoldnéřského tábora, z hraničního města Sukhmetu, ležícího v rovině uprostřed pastvin, kde ke všemu odhodlaní dobrodruzi chránili hranice Stygie proti nájezdům valícím se jako rudé vlny z Darfaru. Prchala naslepo zemí, o které nevěděla zhola nic. Teď váhala mezi touhou, která ji pobízela rozjet se přímo k městu a opatrností, která ji nabádala vyhnout se mu a pokračovat dál v útěku.

Z myšlenek ji vytrhlo šustění suchého listí kdesi pod ní. Kočičím pohybem se otočila a ruku sevřela na jílci meče. Pak ztrnula a široce rozevřenýma očima pohlížela na muže, který se před ní objevil.

Co do postavy opravdový obr, pod do tmava opálenou kůží se hladce pohybovaly pletence obrovských svalů. Byl oblečen podobně jako Valerie, pouze místo šerpy byl opásán širokým koženým opaskem, na kterém měl zavěšen těžký a široký meč a dýku.

“Conan – Cimmeřan!” vykřikla Valerie. “Co právě ty tady hledáš?”

Ušklíbl se a v modrých očích mu zaplálo světlo, kterému musela porozumět každá žena. Pohledem přejel po její nádherné postavě a s obdivem spočinul na křivce krásných ňader, napínajících látku tenké blůzky a na pásu hebké kůže mezi krátkými nohavicemi a horním okrajem bot.

“Nic tě nenapadá?” zasmál se. “Copak jsem ti nedal svůj obdiv dost jasně najevo už při našem prvním setkání?”

“Ani hřebec by se nemohl vyjádřit jasněji,” zněla pohrdavá odpověď. “Nikdy mě ale nenapadlo, že tě uvidím tak daleko od pivních sudů a kotlů s jídlem, které stojí pod hradbami Sukhmetu. To jsi jel ze Zarallova tábora skutečně za mnou nebo tě z ležení vypráskali kvůli nějaké lumpárně?”

Zasmál se jejím drzostem a protáhl si mohutné paže.

“Dobře víš, že Zarallo by potřeboval mnohem víc biřiců, aby byli schopni vypráskat mě z tábora proti mé vůli.” Ušklíbl se: “Samozřejmě, že jsem jel za tebou! Když jsi probodla toho stygického důstojníka, bylo to příliš mnoho i na Zaralla. Tím jsi se připravila o jeho náklonnost i ochranu a pro Stygičany jsi teď osobou mimo zákon.”

“Já vím,” odpověděla zachmuřeně, “ale co jiného jsem mohla dělat? Dobře víš, proč se to stalo.”

“Jistěže,” souhlasil. “Kdybych u toho byl, byl bych jej podříznul sám. Na druhé straně žena, která žije ve válečném táboře, těžko může od mužů očekávat něco jiného.”

Valerie dupla nohou a zaklela: “Proč mě, u bohů, nenecháte vy ničemové žít mužským životem?”

“To je očividné!” Znovu ji přelétl pohledem. “Ale to, že jsi utekla, bylo moudré. Stygičané by tě stáhli z kůže zaživa. Bratr toho důstojníka tě pronásledoval. A řekl bych, že byl mnohem rychlejší, než bys čekala. Ve chvíli, kdy jsem ho dohonil, byl ti skoro v patách. Měl mnohem lepšího koně než ty. Ještě pár mil, byl by tě dostihl a podřízl ti tvůj krásný krček.”

“A?” řekla.

“A co?” zeptal se udiveně.

“Co se stalo s tím Stygičanem?”

“Co asi, co myslíš?” odpověděl netrpělivě. “Zabil jsem ho, samozřejmě, a jeho mrtvolu jsem nechal supům. To mě poněkud zdrželo a pak jsem skoro ztratil tvoji stopu v místě, kde křižovala skalnaté výběžky pahorkatiny. Nebýt toho, dohonil bych tě dávno.”

“A teď si snad myslíš, že mě odvlečeš zpátky do Zarallova tábora?” vykřikla posměšně.

“Nemluv hloupě,” zavrčel. “No tak, děvče, nebuď tak divoká. Já nejsem jako ten Stygičan, kterého jsi zabila, a ty to víš.”

“Tulák s prázdnou kapsou!” odsekla.

Zasmál se jí: “A co ty? Nemáš u sebe ani tolik peněz, aby sis koupila novou záplatu na kalhoty. Tvoje pohrdání mě nemůže odradit. Dobře víš, že jsem velel tak velkým lodím a tolika mužům, že se ti o tom ani nezdálo. A co se týče toho, že nemám peníze, který tulák je dlouho udrží? A že jsem rozházel v různých přístavech tolik zlata, že by naplnilo slušnou galéru, to víš taky.”

“A kde jsou teď ty krásné lodi a odvážní mládenci, kterým jsi velel?” zašpičkovala.

“Většinou na mořském dně,” odpověděl pobaveně. “Zingarské lodě potopily můj koráb u pobřeží Shemu proto jsem se ostatně připojil k Zarallovu Svobodnému bratrstvu. Teprve když jsme se přesouvali na darfarské hranice, uvědomil jsem si, že jsem se dal pěkně podvést! Žold mizerný, víno kyselé a černošky nejsou podle mého vkusu! Zvláště ne ty, které přicházely do tábora v Sukhmetu. Kruhy v nose a opilované zuby – pch! A proč ses k Zarallovi přidala ty? Sukhmet leží hezky daleko od slané vody!”

“Rudý Ortho chtěl, abych se stala jeho milenkou”, odpověděla neochotně. “Jedné noci jsem skočila přes palubu, když jsme kotvili u pobřeží Kushe a doplavala jsem na břeh. Bylo to někde u Zabhely. Tam mi jeden shemitský obchodník řekl, že Zarallo se svým Svobodným bratrstvem dorazil jako ochrana na darfarské hranice. Přidala jsem se ke karavaně putující na východ a nakonec jsem dorazila do Sukhmetu.”

“Stejně to bylo šílenství, vyrazit takhle k jihu,” pokračoval v řeči Conan. “Na druhou stranu v tom byl kus rozumu, protože Zarallovy hlídky se málokdy vydávají tímhle směrem. Shodou okolností tvou stopu našel jen ten Stygičan.”

“A co chceš dělat teď?” ptala se.

“Obrátíme se k západu,” odpověděl. “Byl jsem už takhle daleko na jihu, ale víc na západ. Hezká řádka denních pochodů k západu nás přivede na savany, kde černé kmeny pasou svoje stáda. Mám mezi nimi nějaké přátele. Pomohou nám, a až se dostaneme k pobřeží, seženeme si loď. Už mám koně plné zuby!”

“Tak to můžeš vyrazit,” odsekla. “Já mám jiné plány!”

“Nebuď blázen!” poprvé mu přeběhl po obličeji stín rozladění. “Nemůžeš cestovat pralesem věčně.”

“Když budu chtít, tak můžu.”

“Ale co chceš dělat potom?”

“To není tvoje věc,” vyštěkla.

“Ale ano, je,” odpověděl chladně. “Nebo si myslíš, že jsem jel tolik dnů po tvé stopě jen proto, abych se teď obrátil a vrátil se s prázdnýma rukama? Měj přeci rozum, já ti neublížím!”

Přistoupil k ní a v tom okamžiku uskočila bleskově zpět a vytrhla meč z pochvy.

“Zpátky, ty barbarský pse! Nebo tě rozporcuji jako pečené prase!”

Váhavě se zastavil a zeptal se: “To chceš, abych ti tu hračku sebral a nasekal ti s ní?”

“Řeči. Jenom řeči!” vysmívala se a v očích ji skotačila světýlka, podobná odrazu slunce na mořské hladině.

Věděl, že má pravdu. Žádný muž by nebyl schopen odzbrojit Valerii z Rudého bratrstva holýma rukama. Zavrčel naplněn protichůdnými pocity. Měl na ni zlost a přece musel obdivovat jejího bojovného ducha. Hořel touhou sevřít to nádherné tělo do svých železných paží a přitom byl rozhodnut neublížit dívce za žádnou cenu. Zmítal se mezi chutí uchopit ji za ramena a vytřást z ní alespoň jednu rozumnou větu, a touhou přivinout ji k sobě a pohladit. Věděl, že kdyby se k ní přiblížil, probodla by mu s ledovým klidem srdce, byla divoká a rychlá jako tygřice. Viděl Valerii v pohraničních šarvátkách i v hospodských rvačkách zabít příliš mnoho mužů na to, aby měl v tomto směru jakékoliv iluze. Mohl použít vlastní meč a vyrazit jí zbraň z ruky, ale myšlenka, že by měl použít meč vůči ženě, i když bez úmyslu ublížit, mu byla přímo odporná.

“K čertu s tebou, ty drzá huso,” vykřikl zlostně. “Tak já ti tedy ukážu…”

Vztek jej zbavil opatrnosti, vykročil k ní a Valerie se okamžitě postavila do střehu, připravena zaútočit. Celá tato napůl komická a napůl vážná scéna však byla v témže okamžiku drasticky přerušena.

“Co to bylo?”

Byla to Valerie, kdo vykřikl, ale trhli sebou oba protivníci. Conan se bleskově otočil a jako zázrakem se mu v ruce objevil jeho široký meč. Dole v pralese se ozývala směsice divokých zvuků – ržání vyděšených koní, praskot větví a pak bylo slyšet zvuky, které mohou vydávat jen koně v agónii. Do nich se mísilo praskání lámaných kostí.

“Lvi nám trhají koně,” vykřikla Valerie.

“To nejsou lvi!” odsekl Conan a oči mu zaplály. “Slyšela jsi snad nějaký lví řev? Vidíš, já taky ne! A poslouchej, jak praskají kosti! Ani lev nenadělá takový hluk, když zabíjí koně.”

Spěchal dolů po přirozené rampě a ona jej v patách následovala. Osobní spory byly zatlačeny přirozeným instinktem dobrodruhů – v nastalém nebezpečí drželi pohromadě. Ržání koní umlklo už ve chvíli, kdy se ponořili do zeleného moře, obklopujícího skalisko.

“Našel jsem tvého koně uvázaného tam u toho jezírka,” oznámil ji přes rameno a pohyboval se tak tiše, že už jí bylo jasné, jak ji mohl neočekávaně překvapit pod vrcholem skaliska.

“Svého jsem přivázal vedle a sledoval jsem tě podle otisků bot. A teď pozor!”

Vynořili se z prstence listoví a upřeli oči dolů mezi mohutné kmeny stromů. Zelené, větve nad nimi tvořily jakýsi pochmurný tmavý strop. Pod ním byl prales jen částečně ozářen světlem nedostatečně pronikajícím korunami stromů. Obrovské kmeny se už ve vzdálenosti třiceti metrů semkly v šedém polostínu.

“Koně by měli být tamhle za těmi keři,” zašeptal Conan a jeho hlas byl tichý jako vánek rozechvívající větve. “Poslouchej!”

I Valerie už to slyšela a po zádech ji přeběhl mráz. Nevědomky položila bílou dlaň na mohutnou, do hněda opálenou paži svého společníka. Za skupinou křovin bylo slyšet hlasité praskání kostí a zřetelné zvuky trhaného masa spolu se skřípavými, mlaskavými zvuky příšerného hodování.

“Tohle nejsou zvuky, které by vydávali lvi,” zašeptal Conan. “Něco tam požírá naše koně, ne, to nejsou lvi! U Croma!”

Zvuky náhle utichly a Conan tiše zaklel. Větřík, který se náhle zvedl, vál od nich přímo směrem, kde byl ukryt neznámý zabiják.

“A máme ho tady!” zamumlal Conan a napůl pozvedl meč.

Křoví se divoce roztřáslo a Valerie křečovitě sevřela Conanovu paži. Nebyla příliš znalá života v džungli, ale věděla, že žádné malé zvíře nemohlo roztřást vysoké a husté křoviny tímto způsobem.

“Musí to být velké jako slon,” poznamenal Conan spíš pro sebe jako odpověď na její nevyslovené myšlenky. “Co to u čerta…” jeho hlas zmlkl v nevěřícném úžasu.

Z křoví se vynořila obludná hlava, hlava noční můry. Rozšklebené čelisti odhalovaly dvě řady krví zbarvených tesáků. Nad otevřenou tlamou se otvíraly štěrbinovité hadí nozdry. Obrovské oči, tisíckrát zvětšené oči hada, se upíraly bez jediného mrknutí na hrůzou zkamenělé lidské bytosti přitisknuté ke skalní stěně. Celá šupinatá hlava byla potřísněna krví, která odkapávala z příšerné tlamy na všechny strany.

Hlava větší než hlava krokodýla přecházela v dlouhý, ohebný krk, na jehož hřebeni se tyčila řada pilovitých ostnů. Tělo, které dole drtilo kořeny a spodní větve stromů, bylo tělem obra. Obrovská sudovitá hmota nesená až komicky krátkýma nohama. Bělavé břicho se téměř vleklo po zemi, zatímco ostnatý hřbet se tyčil výš, než kam by dosáhl dospělý muž svou nataženou paží. Protáhlý ocas zakončený trnem, jako ocas obrovského škorpióna, se ztrácel v podrostu.

“Rychle zpátky nahoru!” vyštěkl Conan a jediným máchnutím obrovské paže posunul dívku za sebe. “Nevěřím, že by sem mohl vyšplhat, ale může se postavit na zadní nohy a pak by na nás skoro dosáhl.”

Za zvuků lámaných a drcených větví a slabších stromků se obluda vrhla vpřed a dvojice před ní prchala vzhůru po skále jako suché listí hnané podzimním větrem. V okamžiku, kdy se nořili do zelené záplavy, vrhla Valerie rychlý pohled přes rameno. Viděla netvora, který se právě stavěl na mohutné zadní nohy, přesně jak Conan předvídal. Při tom pohledu ji přeběhla vlna paniky. V té pozici se zdál ještě větší, jeho odpudivá tlama se tyčila vysoko mezi stromy. Ucítila, jak ji kolem pasu uchopila Conanova ocelová paže a pak byla vymrštěna vzhůru listnatou spletí do jasné sluneční záře nahoře. O zlomek vteřiny později dopadl ještěr předníma nohama na skalisko takovou silou, že se celá kamenná hmota zřetelně zachvěla.

Obrovská hlava rozrazila listnatou vrstvu těsně za uprchlíky a na zlomek vteřiny oba bez dechu pohlíželi na toto zjevení z příšerného snu, zarámované ve změti zeleně, na divoce planoucí oči a do široka rozšklebenou čelist. Obrovské čelisti se zavřely se zřetelným třeskem dlouhých zubů a hlava zmizela mezi listím, jako by se potopila do mořské hlubiny.

Když nahlédli dolů mezi polámané větve, které obklopovaly skálu, viděli obludu sedět na zadních nohách u paty skaliska. Krví podlité oči upírala bez jediného pohybu k nim nahoru.

Valerie se otřásla.

“Jak dlouho myslíš, že tam bude sedět?”

Conan odkopl vybělenou lebku z jejího listnatého lůžka.

“Tenhle sem určitě vylezl, aby se před tou bestií nebo nějakou ji podobnou, zachránil. Musel zemřít hladem. Vidíš, žádná kost není zlomená. Tam dole musí být zvíře, kterému černé národy ve svých legendách říkají drak. Jestli tomu tak opravdu je, neodejde, pokud z nás bude někdo naživu.”

Valerie na něj pohlížela jako by mu nerozuměla; předchozí šarvátka byla zcela zapomenuta. Bojovala s rostoucí vlnou strachu. Tisíckrát dokázala svou nesmírnou odvahu v divokých bojích na moři i na souši, na krví zaplavených palubách hořících válečných lodí, při dobývání opevněných měst a na zdupaných písečných plážích, kde ke všemu odhodlaní členové Rudého bratrstva sváděli krvavé souboje o titul náčelníka. Teď však stála tváří v tvář nebezpečí, při kterém jí tuhla krev v žilách. Zranění, způsobená šavlí v divokém boji, nebyla pro ni ničím, ale sedět bezmocně a beznadějně na skále a čekat na smrt hladem, protože je obléhá příšerný relikt dávno ztracených časů, bylo něco, co v ní probudilo skutečný strach a paniku.

“Musí přeci žrát a pít,” řekla bezmocně.

“Ani jedno, ani druhé nemá daleko,” připomněl jí Conan. “Nacpal se až po jícen masem našich koní a jako pravý plaz teď vydrží dlouhý čas bez žrádla i vody. Obyčejní hadi, jsou–li nasyceni, spí. Tahle obluda, jak je vidět, to nepotřebuje.”

Conan mluvil naprosto nevzrušeně. Byl divoch a nekonečná trpělivost vlastní přírodě a jejím dětem mu byla právě tak vrozena jako touhy a nenávisti. Stavěl se k celé situaci tak nezúčastněně, jak by to civilizovaný člověk nedokázal.

“Nemohli bychom se pokusit přelézt ze skály na některý strom a uniknout po větvích?” zeptala se zoufale.

Zavrtěl hlavou. “Už mě to také napadlo. Větve, které se dotýkají skály, jsou příliš slabé. Určitě by nás neunesly. Kromě toho mám dojem, že ten ďábel dole je schopen vytrhnout kterýkoliv z okolních stromů i s kořeny.”

“Takže tady budeme sedět na zadku a čekat, až umřeme hlady – jako tenhle?” vykřikla vztekle a kopla do vybělené lebky, která se se suchým klapotem odkutálela stranou. “To tedy ne! Já slezu dolů a tu jeho odpornou hlavu mu prostě useknu…”

Conan se usadil na kamenný výčnělek pod vrcholem skaliska. Se zábleskem obdivu se díval na její planoucí oči a pyšně vztyčenou postavu. Věděl, že v této chvíli je schopna jakéhokoliv šílenství, proto zakryl svůj obdiv nevrlým hlasem.

“Sedni si!” Uchopil ji kolem pasu a posadil si ji na koleno. Byla tak překvapená, že neodporovala, když jí z ruky vzal meč a vrátil čepel do pochvy, která jí visela u pasu. “Sedni si a uklidni se. Jediné, co bys dokázala, by bylo to, že by sis o jeho pancíř zlomila meč. Zhltnul by tě najednou, nebo by tě rozmáčkl ocasem jako vajíčko. Nějak se z té bryndy dostaneme, ale rozhodně ne tím, že se necháme rozžvýkat a polknout.”

Ani neodpověděla, ani se nepokusila zbavit jeho ruky, kterou ji držel kolem pasu. Měla strach, a tento pocit byl pro Valerii něčím novým. Teď tady seděla na kolenou svého společníka – nebo snad věznitele – s poslušností, která by Zaralla uvedla v úžas. Byl to přece Zarallo, který o ní tvrdil, že je první ďáblicí pekelného serailu.

Conan si pohrával s jejími vlnitými zlatými vlasy, očividně potěšen svým momentálním úspěchem. Ani lebka u jeho nohou ani obluda pod skálou nerušily jeho myšlenky a neoslabovaly jeho upřímný zájem.

Dívčiny neklidné oči přebíhaly po zelené pláni u jejich nohou a chvilkami se zastavily na barevných skvrnách, roztroušených tu a tam v moři zeleně. Bylo to ovoce. Velké, tmavočervené bobule, zavěšené na vrcholcích jednoho druhu stromů, s listy obzvláště hustými a šťavnatě zelenými. Uvědomila si, že má jak hlad, tak i žízeň, i když pocit žízně se dostavil až v okamžiku, kdy poznala, že nemůže jednoduše slézt se skály a vydat se k blízkému jezírku.

“Umřít hlady nemusíme, támhle roste ovoce, na které snadno dosáhneme.”

Conan pohlédl naznačeným směrem.

“Kdybychom jedli tohle, měla by ta obluda ušetřenou práci,” řekl. “Tomu ovoci říkají černí domorodci z Kushe Derketina jablka. Derketa je královna mrtvých. Stačí napít se trochu šťávy nebo si s ní jen potřísnit kůži a budeš mrtva dřív, než stačíš slézt k patě skály.”

“Oh!”

Upadla do zaraženého ticha. Zdá se, že není žádný způsob, jak se vyhnout osudu, pomyslela si zachmuřeně. Nenapadala ji možnost úniku a Conana, jak se jí zdálo, zajímá jen a jen její štíhlý pas a vlnité vlasy. Pokud se zabýval v myšlenkách nějakým plánem útěku, nebylo to na něm vidět.

“Kdybys sundal ruce z mého pasu alespoň na tu chvíli, než bychom vylezli na vrchol téhle skály,” řekla po chvíli, “ukázala bych ti něco, co tě překvapí.”

Vrhl na ni tázavý pohled, ale pak ji s pokrčením mohutných ramen následoval. Když vystoupili až na věžovitý vrchol, rozhlédl se po nekonečné pralesní krajině.

Dlouhou chvíli stál naprosto tiše a vypadal jako bronzová socha, vztyčená na kamenném podstavci.

“Je to skutečně hradbami obehnané město,” řekl nakonec spíš pro sebe. “Tak tam jsi chtěla jít, když jsi mě posílala samotného na cestu k pobřeží?”

“Viděla jsem to město dřív, než jsi dorazil. Když jsem opouštěla Sukhmet, nevěděla jsem o něm nic.”

“Koho by napadlo tady hledat město? Nevěřím, že by Stygičané kdy pronikli tak daleko na jih. Že by to město postavili černoši? Na pláni nejsou vidět žádná stáda, žádná pole ani žádní lidé!”

“To na tu dálku přece nemůžeš s jistotou říci,” odpovídala mu s nadějí.

Pokrčil opět rameny a spustil se z vrcholu zpět na plošinu.

“I kdyby tam byli lidé, teď nám nepomohou. A i kdyby mohli, třeba by ani nechtěli. Lidé černých království se většinou k cizincům chovají nepřátelsky. Myslím, že by do nás nabodali tolik oštěpů, kolik…” Náhle se zarazil a zůstal stát mlčky, jako by zapomněl, co chtěl říci. Oči upíral na rudé bobule oživující zelenou plochu pod nimi.

“Oštěpy,” mumlal. “Jsem já to pitomec, že mě to nenapadlo hned. Tady je vidět, co dokáže hezká ženská udělat s mužským myšlením.”

“O čem to mluvíš?” vyptávala se.

Aniž by na její otázku odpověděl, sestoupil až k listnatému pásu a podíval se dolů. Gigantické zvíře sedělo u paty skály a pozorovalo místo, kde jeho kořist zmizela, s hrůzu nahánějící trpělivostí plazího národa. Právě tak asi sedávali příslušníci jeho rodu v minulých dobách pod skálou, na kterou se uchýlili vyděšení dávní předkové lidstva. Conan ho divoce proklel a začal řezat větve, natahoval se a odděloval je tak daleko, jak jen to bylo možné. Pohyb v listoví příšeru zneklidnil. Postavila se na všechny čtyři a mrskala divoce ocasem. Pod jeho těžkými nárazy se okolní stromky lámaly jako třísky. Conan ji ze skály ostražitě pozoroval koutkem oka a právě když si Valerie pomyslela, že ještěr zaútočí, stáhl se Cimmeřan zpět a s nařezanými větvemi vyšplhal na plošinu. Byly to středně silné výhony, dlouhé kolem dvou metrů. Žádná z nich nebyla silnější než Conanův palec. Přinesl také několik šlahounů tenké, pevné liány.

“Jsou tam jen větve příliš slabé na ratiště oštěpu a liány ne silnější než obyčejný provaz,” poznamenal a pohodil hlavou k porostu skály. “V žádném případě by neunesly naši váhu. Ale v jednotě je síla. Alespoň tak to nám, Cimmeřanům, říkali aguilonští renegáti, když přicházeli do našich kopců a sbírali armádu, aby mohli zaútočit na svou vlastní zem. Ale u nás šly vždycky do války celé klany nebo i kmeny.”

“A co to má, k čertu, společného, s těmihle větvemi,” ptala se.

“Počkej a uvidíš!”

Mezi větve na jejich slabším konci umístil svůj tesák, přivázal jej liánou a pak touž liánou pevně omotal a stáhl větve v celé jejich délce. Když skončil, měl slušně silný oštěp s pružným ratištěm dlouhým zhruba dva metry.

“A jak ti to pomůže?” ptala se. “Sám jsi mi říkal, že jeho pancíř ocel neprorazí!”

“Nemá pancíř po celém těle. Jak praví staré rčení: je víc způsobů, jak stáhnout leoparda!”

Sestoupil po skále zpět k zelenému prstenci, naklonil se a vbodl hrot provizorního oštěpu do jednoho z Derketiných jablek. Opatrně se přitom vyhnul krůpějím tmavé purpurové šťávy, která z něj vytryskla. Pak čepel vytáhl a ukázal Valerii modrou ocel, potřísněnou tmavočervenou kapalinou.

“Nevím, zda to bude stačit,” řekl. “Tohle by stačilo zabít slona, ale… No, však uvidíme.”

Valerie se držela těsně za ním, když se opět spustil dolů mezi listy. Opatrně držel oštěp otráveným hrotem od sebe, pak vystrčil hlavu na spodní hranici listů a oslovil obludu:

“Na co tam dole čekáš, ty parchante!” byl jeden z mála výroků, které zde můžeme uvést. “Tak vystrčíš tu svou hnusnou hlavu sem nahoru, ty dlouhokrká zrůdo, nebo mám slézt dolů a nakopat tě?”

Použil mnoho takových slovních šperků, že některé uvedly v úžas samotnou Valerii, která prodělala mezi námořníky několikaletou školu v takovém klení. Na zvíře to skutečně zabralo. Tak jako vytrvalý štěkot psa vyplaší a podráždí v podstatě klidné zvíře, tak hlas člověka probouzí v některých tvorech strach a v některých zuřivost. Náhle, a to s neobyčejnou rychlostí, se gigantické zvíře zvedlo na zadních nohách a natáhlo své tělo a dlouhý krk v divokém pokusu dosáhnout dotěrného skrčka, který odpornými zvuky rušil nesmírné ticho jeho království.

Conan však odhadl vzdálenost přesně. Mohutná hlava prorazila listovím půldruhého metru pod jeho nohama divoce, ale bezúspěšně. Gigantická hadí tlama se do široka otevřela a v té chvíli přímo do ni vrazil svůj oštěp. Zaútočil silou obou paží a celá čepel zajela až po jílec do masa a šlach, až narazila na kost.

Čelisti se okamžitě sevřely, jako třísku rozdrtily ratiště oštěpu a silou úderu byl Conan málem stržen ze skály. Byl by se určitě zřítil dolů, nebýt za ním stojící dívky, která jej zachytila zoufalou silou za opasek. Sevřel rukou skalnatý výčnělek a namísto poděkování se na ni přátelsky zašklebil.

Dole při úpatí skály se válela obluda po zemi jako pes, kterému někdo nasypal do oči pepř. Potřásala hlavou ze strany na stranu, otírala si o ni tlapy a znovu a znovu otvírala do široka tlamu. Nakonec se jí podařilo zachytit přední tlapou zbytek oštěpu a vytrhnout hrot z rány. Pak zvíře zvedlo hlavu, z doširoka otevřené tlamy se mu řinula krev, a upřelo oči vzhůru na své nepřátele s tak soustředěnou a vědoucí nenávistí, že Valerie uskočila a tasila meč. Šupiny, kryjící zvíře zvláště na hřbetě a na bocích, změnily barvu z rezavě hnědé na sytě červenou. K hrůze obou přihlížejících v té chvíli porušilo zvíře své mlčení. Zvuky, které se draly z krví potřísněné tlamy, nezněly jako nic, co by mohlo vydávat pozemské stvoření.

S hrubým, skřípavým řevem se zvíře vrhlo na útes, který byl útočištěm jeho nepřátel. Znovu a znovu prorážela obrovská hlava větvemi vzhůru a divoce chňapala do prázdna. Nárazy mohutného těla rozechvěly útes od paty po vrchol. Pak se obluda vztyčila na zadních nohách, předními obejmula skalisko a pokusila se jej vyvrátit tak, jak by se člověk pokusil vyvrátit z kořenů strom.

Tato ukázka nepředstavitelné zuřivosti způsobila, že Valerii přeběhl mráz. Conan, který byl mnohem blíže přírodě a jejím divokým cestám, necítil nic, kromě opravdového zájmu. Mezi ním, barbarem, a divokostí přírody a zvířat, neexistovala propast neznalosti a neporozumění, která od přírody oddělovala civilizované lidi. Pro Conana představovala obluda pod skálou formu života, která se od něj lišila hlavně vnější podobou. Přisuzoval jí vlastnosti, které měl sám, a tak se mu jevily divoké pokusy zvířete jako protějšek jeho divokosti a jeho řev plazí obdobou jeho nadávek, které sám vykřikoval před krátkou chvílí. Protože jasně cítil své příbuzenství se všemi divokými tvory, nebyl schopen pochopit nesmírnou hrůzu, která zaplavila Valerii při pohledu na bezmeznou divokost obludného ještěra.

Seděl a klidně vyčkávaje všímal si změny v chování a řevu zvířete.

“Jed začíná zabírat,” řekl pak s přesvědčením.

“Já tomu nevěřím!” Valerii se zdálo, že nic, jakkoliv nebezpečné, nemůže zapůsobit na takovou horu kostí, svalů a nenávisti.

“V jeho řevu se ozývá bolest,” prohlásil Conan. “Na začátku měl jenom vztek, protože ho bolela rána v tlamě. Teď začíná cítit účinky jedu. Podívej! Potácí se. Ještě pár minut a oslepne. Co jsem ti povídal?”

V té chvíli se totiž ještěr obrátil a za hlasitého zvuku drcených větví a lámaných stromů se rozběhl pryč.

“Utíká pryč?” zeptala se nejistě Valerie.

“Běží k jezírku!” Conan vyskočil, zalarmován k náhlé činnosti. “Jed v něm vyvolal pocit žízně. Jdeme! V několika okamžicích bude úplně slepý, ale je schopen vrátit se k úpatí skály podle čichu, a když nás tady ucítí, sedne si a bude tady sedět, dokud nepojde. Mám strach, aby jeho řev nepřivolal další takové, jako je on. Pojďme!”

“Dolů?” ptala se užaslá Valerie.

“Samozřejmě! Pokusíme se dostat do města. Třeba tam přijdem o hlavu, ale je to naše jediná naděje. Možná, že cestou potkáme další takové obludy, ale když zůstaneme tady, je to jistá smrt. Než pojde, může jich tady být mnohem víc a to už by bylo trochu velké sousto, nemyslíš? Tak, teď za mnou a hezky rychle!”

Šplhal dolů po římse hbitě jako opice a svůj sestup zpomalil jen ve chvílích, kdy pomáhal své společnici na obtížných místech. Valerie, která si dosud myslela, že se vyrovná každému muži, co se týče výstupu a sestupu ať už v lanoví lodi nebo na horské stěně, teď musela, ač nerada, svůj názor změnit.

Pronikli do stínu pod korunami stromů a tiše sklouzli na zem. Valerie měla pocit, že tlukot jejího srdce se musí rozléhat pod zelenou klenbou široko daleko. Hlasité chlemtání a žbluňkání vody, které k nim doléhalo přes zelenou stěnu, svědčilo o tom, že ještěr hasí žízeň u jezírka.

“Jakmile si naplní břicho,” zamumlal Conan, “vrátí se! A než ho jed zabije, může to trvat pěkných pár hodin.”

Kdesi daleko, za hranicemi pralesa, klesalo slunce k obzoru. Prales se proměnil v místo klamného, mlhavého příšeří, plného tmavých stínů a neurčitých tvarů. Conan uchopil Valerii za zápěstí a tiše se vzdaloval od paty skály. Nepůsobil víc hluku, než vítr vanoucí mezi kmeny stromů. Valerie však měla pocit, že její nohy, obuté do měkkých bot působí takový hluk, že musí vzbudit celé okolí.

“Myslím, že není schopen vyčenichat naši stopu,” řekl tiše Conan. “Horší by bylo, kdyby se zvedl vítr a donesl k němu náš pach, našel by nás určitě rychle.”

“Mitro, nedopusť, aby se zvedl vítr!” vydechla Valerie.

Ke kraji porostu jim stále ještě chyběl kus cesty, když za sebou uslyšeli praskot a těžké kroky. Valerie se kousla do rtu, aby zadržela výkřik.

“Jde po naší stopě,” zašeptala Valerie vzrušeně.

Conan zavrtěl hlavou.

“Když nás neucítil na útesu, potuluje se po okolí a pokouší se najít náš pach. Rychle! Teď už nemáme na vybranou! Musíme se dostat do města. Neexistuje strom, který by nevyvrátil, kdybychom na něj vylezli. Kdyby jen chtělo bezvětří vydržet…!”

Kradli se pralesem dál, až stromy před nimi začaly konečně řídnout. Prales za nimi se změnil v jediné moře černých neproniknutelných stínů. Kdesi vzadu se stále ozývaly divoké zvuky, jak ještěr pokračoval tvrdohlavě ve svém hledání.

“Před námi je planina,” vydechla Valerie. “Ještě chvíli a budeme…”

“U Croma!” zaklel Conan.

“Mitro!” zašeptala Valerie.

Zvedl se čerstvý jižní vítr.

Vál přímo přes ně do černé spleti stromů za nimi. V okamžiku se z hloubi porostu ozval příšerný řev, který rozechvěl okolí. Bezcílné praskání a dupání se změnilo a začalo se nepochybně přibližovat. Ještěr vyrazil jako bouře přímo k místu, odkud se k němu nesl pach nenáviděných nepřátel.

“Běž!” zavrčel Conan a oči mu zasvítily jako oči polapeného vlka. “To jediné nám zbývá!”

Námořnické boty nejsou určeny k běhu a pirátský život nevychovává běžce. Už po slabých sto metrech začala Valerie těžce dýchat a zpomalovala tempo, zatímco za nimi se praskot změnil v pravidelné dunění, jak zvíře vyrazilo z hustého porostu na víceméně volnou pláň.

Conanova železná paže se sevřela kolem Valeriina štíhlého pasu a napůl ji pozvedla ze země. Nohy se jí sotva dotýkaly země, byla spíš nesena než běžela, a to rychlostí, které nebyla v žádném případě schopna. Kdyby se jim podařilo udržet náskok alespoň chvíli, mohl by se změnit směr zrádného větru, ale vítr zatím vál vytrvale jedním směrem a rychlý pohled, který vrhl přes rameno, řekl Conanovi, že zvíře je téměř dohání. Ještěr se k nim blížil jako válečná galéra hnaná hurikánem. Odhodil proto Valerii z cesty útočícího giganta takovou silou, že odletěla dobrých deset metrů a zůstala bezvládně ležet u paty jednoho z řídce rostoucích stromů. Pak se Cimmeřan obrátil a zůstal stát přímo v cestě obra, pod jehož nohama duněla zem.

V přesvědčení, že smrt je neodvratná, jednal Conan v souladu se svými vrozenými instinkty a vrhl se vší silou na příšernou hlavu, která se k němu skláněla. V neustálém pohybu sekal svým mečem s úmyslem způsobit svému nepříteli co nejtěžší zranění. Ucítil, jak se čepel zaryla hluboko do šupinatého krunýře, chránícího čenich obludy – pak následoval nesmírný náraz, který jej odmrštil dobrých patnáct metrů a vyrazil mu nejen dech, ale i polovinu vědomí.

Ani on sám nebyl schopen později říci, jak se znovu postavil na nohy. Jediná myšlenka, která jej v té chvíli poháněla, byla myšlenka na ženu, která leží napůl omráčená a bezmocná nedaleko divokého ještěra. Ještě, než se mu podařilo znovu se pořádně nadechnout, stál již nad jejím nehybným tělem s taseným mečem, připraveným k obraně.

Ležela na místě, kam ji odhodila jeho paže, a právě se pokoušela posadit. Trhající tesáky ani rvoucí drápy rozdivočelého ještěra se jí nedotkly. Když totiž Conana zasáhla a odmrštila jeho přední noha nebo bok, osleplé zvíře pokračovalo dál v běhu stejným směrem a v prudkém záchvatu smrtelné bolesti zapomnělo na své nepřátele, jejichž pach sledovalo. Bezhlavě pádilo kupředu, až se jeho nízko svěšená hlava střetla s obrovským stromem, který mu stál v cestě. Nesmírný náraz vyvrátil strom z kořenů a poškodil mozek v obludné lebce. Ještěr i strom se zřítili k zemi v jediné směsici a oba omámeni svědkové viděli, jak se mohutné větve stále slaběji zachvívají pohyby zmírajícího těla, až nakonec vše ztichlo docela.

Conan pomohl Valerii na nohy a oba se dali do pomalého běhu. V krátké chvíli minuli poslední roztroušené stromy a vyběhli na zšeřelou holou pláň.

Conan se na okamžik zastavil a pohlížel na ebenově černou stěnu za nimi. Ani vítr se nepohnul, neozval se jediný ptačí hlas. Prales se tyčil tichý, nezúčastněný tak, jak se v těchto místech musel tyčit dávno před příchodem člověka.

“Tak pojďme,” tiše řekl Conan a uchopil svou společnici za ruku. “Nemáme moc času. Kdyby se po naší stopě vydal další takový drak…”

Nebylo třeba dalšího vysvětlování.

Město připadalo velmi vzdálené. Mnohem vzdálenější než z vrcholku útesu. Valerii se zdálo, že jí srdce vyskočí každým okamžikem z hrdla. Při každém kroku napínala sluch a očekávala, že uslyší znovu praskot podrostu a spatří další obrovskou noční můru, která je pronásleduje. Ticho pralesa, který jim zůstal za zády, však nic nerušilo.

Po první míli, která je oddělila od pralesa, se Valerie poněkud uklidnila. Ztracená sebedůvěra se jí vrátila. Slunce zapadlo a planinu pomalu zahalilo šero.

Světlo prvních hvězd změnilo tu a tam rostoucí kaktusy v pitoreskní, duchům i zjevením podobné stíny.

“Žádný dobytek, žádná obdělaná pole,” ozval se Conan. “Z čeho ti lidé žijí?”

“Možná že na noc zahánějí zvířata do stájí,” nadhodila Valerie, “a obdělaná pole leží na druhé straně města.”

“Možná,” zavrčel, “ale ani z útesu jsem nic takového neviděl.”

Nad městem vyšel měsíc a hradby a věže se černě odrazily na pozadí stříbrné záře. Valerie se otřásla. Město, zdůrazněné měsíčním kotoučem, ji připadalo pochmurné a zlověstné.

Snad měl i Conan podobný pocit, protože se zastavil, pozorně se rozhlédl a řekl: “Zůstaneme tady. Je zbytečné pokoušet se vniknout dovnitř v noci. Brány budou zavřeny a nikdo nás dovnitř nepustí. Navíc potřebujeme odpočinek a nevíme, jak nás přijmou. Pár hodin spánku nám hodně pomůže, ať už budeme muset prchat nebo bojovat.”

Pak zamířil ke skupině kaktusů, které rostly v kruhu – což byl v jižních pouštích celkem běžný jev. Mečem vysekal úzký průchod a pokynul Valerii, aby vstoupila. “Když nic, budeme tady v bezpečí před hady.”

Vrhla nejistý pohled k černé linii, která ohraničovala prales, ležící zhruba šest mil za nimi.

“A co když se objeví další drak?”

“Budeme se střídat v hlídání,” odpověděl, i když se nevyjádřil k tomu, co by v takovém případě dělali. Upíral zrak směrem k městu, stále několik mil vzdálenému. Bylo celé zahaleno v temnotě, ani na hradbách, ani na věžích se neobjevilo jediné světlo. Tyčilo se tajemně proti měsícem ozářené obloze jako obrovská, záhadná hmota.

“Lehni si a spi. Budu hlídat první.”

Nejistě na něj pohlédla a zaváhala, ale on mlčky usedl v průchodu na zkřížené nohy. Zády byl obrácen k ní, tváří k planině a napříč přes kolena měl položen tasený meč. Bez jediného dalšího slova ulehla na písek doprostřed ostny chráněného kruhového prostoru.

“Probuď mě, až bude stát měsíc v zenitu,” poručila.

Nepohnul se a neodpověděl. Poslední, co zachytily její unavené oči, než upadla do hlubokého spánku, byl obraz Conanovy obrovské svalnaté postavy, nehybné jako bronzová socha, která stínila část nízko stojících hvězd.

2. V záři zelených kamenů

Valerie se probudila náhle a ihned si uvědomila, že planinou se přikrádá svítání.

Posadila se a protřela si oči. Conan seděl na bobku vedle blízkého kaktusu, odřezával silné listy a obratně z nich odstraňoval dlouhé ostny.

“Schválně jsi mě nevzbudil,” obvinila ho. “Nechal jsi mě spát celou noc.”

“Byla jsi unavená,” odpověděl. “Kromě toho tě určitě musí od té dlouhé jízdy v sedle bolet pořádně zadek. Vy piráti nejste na sedlo zvlášť zvyklí.”

“A ty snad ano?” odsekla.

“Než jsem byl pirátem, byl jsem kozákem,” odpověděl, “a ti doslova žijí v sedle. Já si při hlídání zdřímnu tak, jako dřímají velké kočky, když číhají na kořist. Zatímco mé oči odpočívají, hlídají mé uši.”

A opravdu, obrovský barbar se zdál právě tak odpočatý, jako by prospal celou noc v posteli s nebesy. Když odstranil trny a oloupal silnou kožnatou slupku, podal silný a šťavnatý kaktusový list dívce.

“Jen se do toho zakousni. Pro obyvatele pouště je to jídlo i pití současně. Vím to, protože jsem byl kdysi náčelníkem Zuagirů – pouštních nomádů, kteří se živí přepadáváním karavan.”

“Je něco, čím bys nebyl?” řekla napůl s despektem a napůl s obdivem.

“Nebyl jsem králem žádného Hyborského království,” ušklíbl se a ukousl si obrovské sousto kaktusu. “Ale snil jsem o tom. Možná, že se jím ještě jednoho dne stanu. A proč by ne?”

Zavrtěla hlavou v úžasu nad jeho nevzrušeným vychloubáním a zakousla se opatrně do listu. Nebyl na chuť nepříjemný a navíc byl plný chladné, žízeň tišící šťávy. Když Conan dojedl, otřel si dlaně do písku, vstal, prsty si prohrábl svou mohutnou, černou hřívu, povytáhl si opasek s mečem a řekl:

“Můžeme vyrazit. Jestliže nám obyvatelé města mají podříznout krk, budu raději, když to odbudeme teď, dřív než se udělá horko.”

Tento pochmurný žert udělal Conan celkem nevědomky, ale Valerie si v duchu řekla, že by mohl být prorocký. I ona si upravila pás se zbraněmi, když vstala. Noční hrůzy zmizely. Běsnící drak ze vzdáleného pralesa se jí teď jevil jako mlhavý sen. Jak kráčela po Cimmeřanově boku, čišela z její chůze rozhodnost a sebevědomí. Ať už před nimi leží sebevětší nebezpečí, jejich nepřátelé budou tentokrát lidé a Valerie z Rudého bratrstva zatím nepohlédla do tváře člověka, kterého by se bála.

Jak kráčela po jeho boku, vrhl na ni Conan pátravý pohled. Její chůze byla pružná a jistá.

“Chodíš spíš jako horal než jako námořník,” řekl po chvíli. “Ty musíš být z Aquilonie. Ani darfarské slunce není sto opálit takhle bílou kůži do hněda. I princezny by ti mohly závidět!”

“Jsem Aquiloňanka,” odpověděla. Jeho lichotky už ji nedráždily, jako dřív. Jeho viditelný obdiv ji dokonce potěšil. Kdyby za ni jiný muž držel její hlídku tak, jak to udělal on téhle noci, doslova by ji to rozlítilo. Vždycky divoce odmítala jakékoliv výhody, které jí muži nabízeli vzhledem k jejímu pohlaví. V tomto případě však ucítila tajnou radost z toho, že to pro ni udělal. Navíc bez povšimnutí přešel to, že včera na útesu měla očividně strach a nepokusil se těžit ze slabosti, která z toho vyplývala. Konec konců uvažovala, její společník není obyčejný člověk.

Slunce se vyhouplo nad věže města a zalilo je zlověstnou červení.

“Včera večer byly černé v měsíční záři,” spíš pro sebe poznamenal Conan a v očích se mu na okamžik odrazila divošská náklonnost k pověrám, “a dnes ráno jsou jako polité krví. To město se mi nelíbí.”

Ani jeden z nich však nezpomalil krok a jak se blížili, poukázal Conan na to, že k městu nevede ze severu žádná cesta.

“Na téhle straně města se dobytek nepásl dlouhou řadu let, pokud se tady kdy vůbec pásl. Ani pluh se té země nedotkl desítky let, ne–li stovky. Ale podívej se, kdysi ta země byla obdělávaná.”

Valerie si všimla prastarých zavodňovacích kanálů, na které ukazoval. Byly už místy zasypané a zarostlé kaktusy. Užasle se rozhlédla po obrovské pláni, která se prostírala na všechny strany kolem města a v dálce přecházela v tmavší zamlžený pruh vyznačující okraj pralesa. Dál nedohlédla.

Pak nejistě pohlédla zpět k městu. Na ochozech se nic nehýbalo, sluneční paprsky se neodrážely ani od špiček oštěpů, ani od kovových helmic strážných, ticho nebylo rušeno ani voláním vojáků ani zvukem válečných trub. Ticho, stejné jako bezdeché mlčení pralesa, leželo jako těžká pokrývka na hradbách i minaretech.

Slunce už bylo vysoko nad východním obzorem, když Conan a Valerie dorazili k obrovské bráně v severní zdi, stíněné vysoko umístěným obranným ochozem. Železné závěsy mohutných bronzových vrat pokrývala silná vrstva rzi.

“Ta brána nebyla otevřená už celá léta!” vykřikla Valerie.

“Je to mrtvé město,” zahučel Conan. “Proto jsou kanály zasypané a půda neobdělávaná.”

“Ale kdo to město vybudoval? Kdo tady žil? Kam odešli ti lidé? A proč odešli?”

“Kdo ví. Možná, že město postavila nějaká velká skupina Stygičanů, která kdysi dávno pronikla takhle daleko na jih. Možná, že to byl úplně jiný, neznámý národ. Nevypadá to jako stygická architektura. Možná, že obyvatelé byli pobiti kočujícími nájezdníky, nebo umřeli na nějakou hroznou, nakažlivou chorobu.”

“V tom případě poklady města mohou být stále uvnitř a pokrývá je prach a pavučiny,” nadhodila Valerie, ve které se probudily kořistné pudy pirátského řemesla, zesílené ženskou zvědavostí. “Podařilo by se nám tu bránu otevřít? Co kdybychom to tady trošku prozkoumali?”

Conan prohlížel těžkou bránu pochybovačně, ale pak se opřel mohutným ramenem o bronzovou desku a napjal všechny síly svalnatých lýtek a stehen. S obrovským skřípotem rezavých závěsů se brána váhavě pohnula dovnitř. Conan se narovnal a vytáhl meč. Valerie, která mu nahlížela přes rameno, vydechla údivem.

Vchod nevedl do volné ulice nebo otevřeného dvora, jak by se dalo očekávat. Brána se otvírala přímo do dlouhého, širokého sálu, který se táhl kam oko dohlédlo a mizel kdesi v dálce. Jeho rozměry byly nesmírné. Podlaha dlážděná čtvercovými dlaždicemi z podivného rudého kamene, který se místy leskl, jako by se v něm odrážely ohnivé plameny. Zdi byly ze zářivého zeleného kamene.

“To je nefrit, nebo jsem Shemita!” zaklel Conan.

“V takovém množství? To není možné!” zvolala Valerie nevěřícně.

“Ukořistil jsem ho pěkné množství z khitajských karavan, a vím dobře o čem mluvím!” ujišťoval ji. “Je to nefrit!”

Klenutý strop zhotovený z lapisu lazuli byl bohatě zdoben velkými zelenými kameny, které zářily jedovatým přísvitem.

“Zelené ohnivé kameny,” zavrčel Conan. “Tak jim alespoň říkají punští obchodníci. Říká se, že jsou to zkamenělé oči těch dávno vyhynulých plazů, kterým naši předkové říkali zlatí hadi. Ve tmě svítí jako kočičí oči. V noci jimi bude tahle hala částečně ozářena, ale bude to ďábelsky strašidelné osvětlení. Pojďme se rozhlédnout okolo. Třeba jsou tady někde uloženy nějaké šperky.”

“Zavři tu bránu,” navrhla Valerie. Nerada bych v téhle hale závodila s drakem.”

Conan se ušklíbl a odpověděl: “Nevěřím, že ty obludy opouštějí prales.”

Nakonec ji však vyhověl a ukázal na přeraženou závoru na vnitřní straně brány:

“Měl jsem pocit, že jsem slyšel něco prasknout, když jsem se o ta vrata opřel. Je skoro zničená rzí. Jestli obyvatelé opustili město, jak by mohla být brána zavřena zevnitř?”

“Bezpochyby opustili město nějakým jiným východem,” nadhodila Valerie.

Přemýšlela o tom, kolik století uplynulo od chvíle, kdy denní světlo proniklo naposled otevřenou bránou do této obrovské prostory. Přesto pronikalo do chodby sluneční světlo. Zjistit kudy, nebylo těžké. V klenutém stropě byly úzké světlíky, vyplněné jakousi křišťálově čirou hmotou. V tmavých prostorách mezi nimi se blýskaly zelené kameny jako oči rozzlobených šelem. Pod nohama zářila podlaha matnými chmurnými odstíny všech barev plamene. Jako by Conan a Valerie měli nad hlavami tajemné hvězdy a pod nohama podlahu samotného pekla.

Na každé straně haly běžely do neviditelna tři nad sebou položené ochozy, zdobené balustrádou.

“Čtyřpatrový dům,” uvažoval Conan, “hala až ke střeše, a přitom je dlouhá jako normální ulice. Zdá se mi, že na opačném konci vidím dveře.”

Valerie pokrčila bílými rameny.

“Pak vidíš líp než já, i když můj zrak je mezi námořním bratrstvem proslavený.”

Nazdařbůh vešli do prvních otevřených dveří pod balustrádou a prošli několika prázdnými místnostmi. Podlahy a stěny byly většinou ze stejných materiálů jako v hale, ale někde i z mramoru, slonoviny nebo chalcedonu, spojené arabeskami z bronzu, zlata nebo stříbra. Všude ve stropech byly zasazeny broušené zelené kameny a jejich světlo v tmavých místnostech bylo klamné a neskutečné, přesně, jak Conan předvídal. V tomto přízračném osvětlení vypadali oba vetřelci jako zjevení.

Některé z místností osvětlení postrádaly a jejich dveřní otvory byly černé jako ústí propasti. Těmto místnostem se Conan s Valerií vyhýbali a drželi se vždy osvětlených prostor.

Kouty místností byly ověšeny pavučinami, ale na podlaze, stolech a sedátkách, zhotovených z mramoru, nefritu nebo karneolu, bylo velmi málo prachu. Tu a tam pokrývaly zem koberce z proslulého khitajského hedvábí, které je prakticky nezničitelné. Nikde však nebylo ani okno, ani dveře, vedoucí do ulic nebo dvorů. Každé dveře vedly vždy do další místnosti nebo další haly.

“Jak to, že jsme se nedostali na žádnou normální ulici?” uvažovala Valerie. “Tenhle palác nebo co to je, musí být alespoň tak velký, jako serail turanského krále.”

“Asi nevymřeli na žádnou nemoc,” přemítal Conan, který se stále zabýval tajemstvím prázdného města, “jinak bychom našli nějaké kostry. Možná, že tady začalo strašit a všichni utekli. Možná, že…”

“Možná, k čertu!” přerušila jej hrubě Valerie. “To se už nikdy nedovíme. Podívej se na ty kresby. Znázorňují lidi. K jaké rase patří?”

Conan na ně pohlédl a zavrtěl hlavou.

“Nikdy jsem takové lidi neviděl. Ale mají něco z východních národů – snad z Vendhye nebo možná z Kosaly.”

“Byl jsi snad králem Kosaly?” zeptala se jízlivě, aby zakryla nesmírnou zvědavost.

“To ne, ale byl jsem válečným náčelníkem Afghuliů. Žijí v Himelianských horách na hranicích s Vendhyí a s Kosalany vycházejí velice dobře. Ale proč by stavěli Kosalané město tak daleko na západě?”

Zobrazené postavy byly postavami štíhlých lidí s olivovou pletí. Ženy, muži s čistě řezanými rysy exotického vzhledu. Byli oděni do průsvitných oděvů a ozdobeni mnoha jemně vypracovanými šperky. Fresky většinou zobrazovaly scény z hostin a scény milostné.

“Určitě pocházejí z východu,” zahučel Conan. “Ale odkud, to nevím. Museli žít klidným a spokojeným životem, jinak by kresby zachycovaly scény z bojů a válek. Pojď, vystoupíme támhle po těch schodech.”

Z místnosti, ve které stáli, se vinula široká spirála schodiště ze slonoviny. Když vyšli tři patra, ocitli se ve velké místnosti v nejvyšším patře. Byla nejrozlehlejší z těch, které zatím prošli. Místnost byla částečně osvětlena světlíky, takže bledězelená záře kamenů byla slabá a nevýrazná. Otevřenými dveřmi viděli řadu dalších, podobně osvětlených místností. Jediný tmavý průchod vedl na ochoz, který se otvíral nad halou mnohem menší, než byla ta, kterou vstoupili do města.

“K čertu,” Valerie si znechuceně sedla na nefritové sedátko. “Ti lidé museli odnést, když opouštěli město, všechny cennosti s sebou. Už mám toho bezcílného potulování prázdnými pokoji dost.”

“Všechny horní místnosti jsou osvětleny,” řekl Conan. “Chtěl bych najít nějaké okno, ze kterého bychom mohli přehlédnout město. Pojď, podíváme se tamhle.”

“Běž se podívat sám. Já si tady sednu a odpočinu.”

Conan zmizel ve dveřích protilehlých vchodu na galerii; Valerie se s rukama složenýma za hlavou opřela na sedátku a nohy ve vysokých botách si pohodlně natáhla. Tiché místnosti a haly, rudé podlahy a zelené světélkující stropy v ní začaly vyvolávat stísněný pocit. Přála si, aby už konečně našli cestu z tohoto bludiště, do kterého vnikli, a dostali se na normální, denním světlem ozářenou ulici. Líně přemýšlela o tom, jak ve skutečnosti vypadali ti lidé, jejichž hnědé nohy kradmo klouzaly po podivných rudých podlahách a kolik krutých a tajemných událostí ozařovalo zsinalé světlo zelených kamenů.

Jakýsi tichý zvuk ji vrátil k plnému vědomí. Ještě, než si přesně uvědomila, co ji vyrušilo, stála na nohou, tasený meč v ruce. Conan se zatím nevrátil, ale byla si jista, že on nebyl původcem zvuku, který slyšela.

Zvuk se k ní donesl ode dveří, které se otvíraly na galerii. Prošla jimi naprosto nehlučně ve svých vysokých botách z měkké kůže, přikrčená přistoupila k zábradlí ochozu a opatrně nahlédla mezi ozdobnými kuželkami dolů.

Halou se tiše kradl muž.

Pohled na lidskou bytost ve městě, které pokládala za opuštěné, jí doslova otřásl. Valerie se ještě více přikrčila za ozdobným zábradlím a zírala dolů na plížící se postavu.

Muž se ani v nejmenším nepodobal postavám zobrazovaným freskami. Co do výšky byl maličko nad běžným průměrem, pleť měl velmi tmavou, i když nebyl negroidního typu. Byl nahý, s výjimkou kusu hedvábí, uvázaného volně kolem svalnatých boků a koženého opasku na dlaň širokého, který mu obepínal útlý pas. Dlouhé černé vlasy mu splývaly v neupravených pramenech až na záda a zvyšovaly divokost celého jeho zjevu. Byl skoro vyzáblý, ale uzliny a pletence svalů a šlach se zřetelně rýsovaly na hubených nohou i rukou. Oproti mužům, které Valerie znala, postrádal plnost, masité výplně těla, tak potřebné pro souměrnost těla a půvab linií. Byl postaven s účelností, která téměř odpuzovala.

Ale nebyl to fyzický zjev, který především přilákal pozornost přihlížející ženy. Kradl se kupředu, tělo přikrčené a hlavou neustále pohyboval napravo a nalevo. V pravé ruce svíral meč, jehož čepel přecházela na konci v široký hrot, a Valerie viděla jak zbraní chvílemi divoce potřásl, zřejmě pod vlivem emocí, které jej ovládaly. Měl strach, zmítal se v záchvatu neznámé hrůzy. Když otočil hlavu, zahlédla mezi černými prameny neupravených vlasů záblesk divokých očí.

Nezahlédl ji, po špičkách prošel halou a pak zmizel v jedněch otevřených dveřích. Vzápětí uslyšela přidušený výkřik a halou se opět rozhostilo bezdeché ticho.

Hnána nepřekonatelnou zvědavostí, Valerie postoupila tiše po galerii až se dostala ke dveřím, umístěným nad vchodem, ve kterém muž zmizel. Ty vedly na jinou, menší galerii, která se vinula kolem velké komnaty.

Tato místnost byla ve třetím podlaží a její strop nebyl tak vysoký, jako ten v hale. Byla osvětlena pouze září ohnivých kamenů a jejich pochmurná zelená záře nestačila rozptýlit tmavé stíny pod galerií.

Valerii se rozšířily oči. Muž, kterého viděla předtím v hale, byl stále ještě v této místnosti.

Ležel tváří dolů na karmínovém koberci přímo ve středu prostoru. Tělo bylo bezvládné, ruce široce rozhozené. Zahnutý meč ležel nedaleko těla.

Udivilo ji, že leží bez jediného pohybu. Pak se jí oči zúžily a pozorněji se zahleděla na rudý koberec, na kterém postava spočívala. Pod tělem a okolo něj měla látka maličko jiný odstín, výraznější a světlejší.

S lehkým zachvěním se ještě více přikrčila za balustrádou a snažila se zrakem proniknout stíny pod ochozem. Nevydaly žádné tajemství.

Náhle vstoupila do chmurného dramatu další postava. Byl to muž podobný prvnímu a vstoupil dveřmi přímo proti východu do haly.

Oči mu zaplály při pohledu na bezvládnou postavu na zemi a úsečným jazykem zvolal slovo, které znělo jako “Chicmec!” Muž na zemi se nepohnul.

Nový příchozí přešel rychle místnost, sehnul se, uchopil ležícího za rameno a otočil jej naznak. Z hrdla se mu vydral tichý výkřik, když se hlava ležícího muže bezvládně zvrátila dozadu a odhalila tak hroznou ránu, která protínala krk doslova od ucha k uchu.

Muž pustil bezvládné tělo, narovnal se a bylo vidět, že se třese jako list ve větru. Jeho tvář se změnila v našedlou masku strachu. Už ohýbal koleno a chystal se k útěku, když vtom náhle znehybněl jako socha a rozšířené oči upřel kamsi na druhý konec místnosti. Ve stínech pod balustrádou se objevila slabá záře, která pomalu sílila a nebyl to svit zelených kamenů. Valerie cítila, jak ji naskakuje husí kůže, protože v temnotě pod ochozem se nejdřív slabě, ale pak stále zřetelněji začala rýsovat lidská lebka. Vznášela se v prostoru. Nepochybně lidská a přece podivně znetvořená a právě z ní se zdálo vyzařovat strašidelné světlo. Visela v temnotě, jako hlava oddělená od těla, stvořená nocí a stíny, každým okamžikem zřetelnější. Byla lidskou a přece jak Valerie znala člověka, od lidské se něčím neurčitým lišila.

Muž stál bez jediného pohybu, vtělení ochromující hrůzy a upřeně zíral na zjevení. Pak se příšerná věc pohnula a s ní se pohnul i jakýsi groteskní stín. Ten se pomalu vynořoval z okolní temnoty, až na sebe vzal podobu lidské postavy, jejíž nahý hrudník a končetiny měly nažloutle bledou barvu vybělených kostí. Holá lebka na jejích ramenou se šklebila a zírala prázdnými očními důlky uprostřed neskutečného světélkování na muže, který očividně nebyl schopen odtrhnout od ní zrak. Stál nehnutě s výrazem člověka v hlubokém tranzu a meč mu bezvládně visel v ochrnuté ruce.

Valerie se uvědomila, že to není jen strach, co ho ochromuje. Záře měla jakousi zlou sílu, která jej olupovala o síly a vůli se bránit. Ona sama, bezpečně ukrytá vysoko nad příšerným jevištěm, cítila částečně vliv nepojmenovatelné síly, která paralyzovala lidské vědomí.

Hrozné zjevení se přiblížilo k ubožákovi, který se konečně pohnul, ale jen proto, aby odhodil meč, poklekl na kolena a zakryl si obličej rukama. Tupě jako zvíře očekával smrtelný úder čepele, která se objevila v ruce podivné postavy. Zjevení se nad ním vztyčilo jako smrt, triumfující nad lidstvím.

Valerie zareagovala přesně podle instinktů a návyků vypěstovaných potulným životem dobrodruha. Jediným tygřím skokem se přenesla přes zábradlí ochozu a dopadla na zem za příšernou postavu. Ta se otočila při nárazu měkkých kožených podrážek, ale bylo pozdě. Ostrá čepel opsala stínem lesklý oblouk a Valerii zaplavila vlna uspokojení, když ucítila, jak ocel protíná hmotné maso a kosti smrtelníka.

Zjevení vyrazilo ukrutný výkřik a zřítilo se k zemi. Meč proťal rameno, hrudní kost i páteř. Světélkující lebka se s klapotem odkutálela stranou a na jejím místě se objevil chomáč černých vlasů a tmavá tvář, stažená ve smrtelné křeči. Pod příšernou maskou se skrývala lidská bytost, muž podobný tomu, který odevzdaně klečel na kamenné podlaze.

Klečící muž vzhlédl při zvucích krátkého zápasu a smrtelného výkřiku a teď pohlížel rozšířenýma očima na ženu s bílou kůži, která stála nad mrtvým tělem s krvavým mečem v ruce.

Potácivě povstal a cosi trhavě vykřikoval, jako by ho tento pohled připravil o zdravý rozum. Valerie si s úžasem uvědomila, že mu rozumí. Blábolil totiž nesouvisle ve stygičtině, i když nářečím, které Valerie neznala.

“Kdo jsi? Odkud přicházíš? Co děláš v Xuchotlu?” Nečekal na její odpověď a překotně pokračoval. “Ale ty jsi určitě přítel – bohyně nebo ďáblice, na tom nezáleží. Zahubila jsi Hořící lebku! A pod ní se skrýval obyčejný člověk! My jsme ji považovali za démona, kterého vyvolali oni z katakomb. Poslouchej!”

Náhle umlkl, ztuhl a naslouchal s nesmírným soustředěním. Dívka neslyšela nic.

“Musíme si pospíšit!” zašeptal. “Jsou západně od velké chodby. Mohou být všude kolem. Už v tomto okamžiku se k nám mohou blížit.”

Uchopil ji za zápěstí stiskem, ze kterého se jen s námahou vytrhla.

“Koho myslíš tím oni?” zeptala se.

Okamžik na ni nechápavě zíral, jako by nebyl s to pochopit její nevědomost.

“Oni?” zamumlal nezřetelně. “No přece Xotalancové! Klan, ke kterému patřil muž, jehož jsi zabila. Ti, kteří sídlí u východní brány!”

“Chceš říci, že je tohle město obydlené?” zvolala udiveně.

“Ano, ano! Je!” přešlapoval netrpělivě na místě. “Pojďme odtud! Pojďme rychle! Musíme se vrátit zpět do Tecuhltli!”

“Kde to je?” ptala se.

“To je čtvrť u západní brány!” Znovu ji uchopil za zápěstí a táhl ji ke dveřím, kterými jej předtím viděla vstupovat. Z tmavého čela mu odkapávaly velké krůpěje potu a oči mu vystrašeně blýskaly.

“Počkej!” zavrčela a znovu se vytrhla z jeho sevření. “Nesahej na mě, nebo dopadneš jako támhle ten! Co to všechno znamená? Co se to tady děje? Co jsi zač a kam mě to chceš odvést?”

Vzchopil se a s očima těkajícíma neustále kolem začal mluvit. Mluvil tak rychle, že slova byla téměř nesrozumitelná a řeč se mu řinula z úst v jediném divokém proudu.

“Jmenuji se Techotl. Jsem z Tecuhltli. Já a tenhle muž, který tady leží s podříznutým krkem jsme se vplížili do chodby mlčení, abychom zabili někoho z Xotalanců. Ale pak jsme se rozdělili a když jsem se sem vrátil, našel jsem jej mrtvého. To udělala Hořící lebka, já to vím, tak, jako by podřízla mne, kdybys ji nezabila. Ale třeba nebyla sama. Z Xotalancu se plíží další. Kéž by se bohové smilovali nad osudem těch z nás, které zajmou živé!”

Při té myšlence se roztřásl jako v horečce a tmavá barva pleti se změnila v popelavě našedlou. Valerie jej rozpačitě pozorovala. Za tímto zmateným blábolením, které bylo pro ni bez logických souvislostí a významu, cítila zřetelně inteligenci na slušné úrovni.

Obrátila se k lebce, jejíž matná pulzující záře stále ještě ozařovala okolí a chystala se jí opatrně dotknout nohou, když se muž, který se pojmenoval Techotl, vrhl s výkřikem kupředu.

“Nedotýkej se jí! Ani se na ni nedívej! Je v ní skryto šílenství a smrt! Mágové Xotalancu znají její tajemství – našli ji v katakombách, mezi práchnivějícími kostmi strašlivých králů, kteří vládli Xuchotlu dávno v minulosti. Pouhý pohled na ni sráží krev v člověku, který nezná její tajemství, a ničí jeho mozek. Jediný dotek znamená šílenství a zkázu!”

Nejistě na něj pohlédla. Jeho vzhled a chování nebyly nijak povzbuzující. Stál tam, hubený, s uzlinami svalů a černé vlasy mu neuspořádaně ovíjely obličej jako klubko hadů. V očích měl strach a kdesi dál ještě podivné světlo, které se nikdy neobjevilo v očích normálního, příčetného člověka. Všechno ji však říkalo, že jeho řeči a vysvětlování jsou upřímné.

“Pojďme!” doslova zaprosil, natáhl k ní ruku a pak rychle ucouvl, když si vzpomněl na její varování. “Jsi tady cizí. Nevím, jak jsi se sem dostala, ale ať už jsi démon nebo bohyně, která přišla pomoci Tecuhltliům, musíš přece znát odpovědi na všechny moje otázky. Určitě jsi přišla ze země za velkým pralesem, odkud kdysi dávno přišli i naši předkové. Ale určitě jsi naším spojencem, jinak bys nezabila mého nepřítele. Pojďme rychle, dřív než nás Xotalancové objeví a zabijí!”

Přeběhla pohledem z jeho odpudivé, emocemi zrůzněné tváře k strašidelné lebce, zářící na podlaze vedle muže, kterého usmrtila. Lebka vypadala jako neskutečné zhmotnění snu, nepopiratelně lidská a přece znepokojující lehce odlišnými proporcemi a drobnými deformacemi tvarů a obrysů. Ten, komu lebka patřila zaživa, musel vypadat zrůdně, jakoby nepocházel z tohoto světa. Zaživa? Zdálo se, že lebka doutná podivným vlastním životem. Její čelisti se otevřely a sevřely se zřetelným klapnutím. Zář, která ji obklopovala, zesílila strašidelný dojem, který budila. Byl to sen, celý život byl jenom sen… Z mlhavého světa, do kterého se začala propadat, vytrhl Valerii Techotlův naléhavý hlas.

“Nedívej se na tu lebku! Nedívej se na ni!” Výkřik se k ní donesl z dáli, jakoby z jiného času a prostoru.

Valerie zatřásla hlavou, jako lev, který třese hřívou. Zrak se jí zaostřil. Techotl polykal slova: “Za života skrývala strašlivý mozek krále všech mágů! Stále ještě v ní dříme život a odraz magické záře vzdáleného vesmíru!”

Valerie skočila s divokou kletbou jako leopard a lebka se pod svištící čepelí jejího meče roztříštila na tisíc zářících střepů. Snad v místnosti, nebo v nekonečnu, nebo kdesi v dalekých prostorách jejího vědomí vykřikl nelidský hlas příšernou bolestí a nenávistí.

Techotlova ruka ji tahala za paži a slyšela jeho omámeně blábolení: “Rozbila jsi ji! Zničila jsi ji! Ani černá magie Xotalanců už ji nevzkřísí. Pojďme! Pojďme rychle odsud!”

“Já nemohu odejít!” protestovala. “Někde tady okolo je můj přítel…”

Při záblesku jeho očí zmlkla. Upíral zrak přes její rameno a jeho výraz vyjadřoval strach a odevzdání. Bleskově se otočila a spatřila, jak ze čtyř dveří vbíhá do místnosti právě tolik mužů a stahuje se k páru stojícímu uprostřed.

Vypadali jako ti muži, které už tady viděla. Stejné uzliny svalů na jinak vyhublých končetinách, stejně neuspořádané modročerné dlouhé vlasy, stejný, nepříčetný pohled šílence. Jejich oblečení a výzbroj se podobala výzbroji Techotlově, ale na prsou každého z nich byla bílou barvou namalována lebka.

Nikdo z nich nevydal válečný křik, nevydali jediný zvuk, tito muži z Xotalancu. Zaútočili na své nepřátele stejné tiše jako tygři. Techotl se jim vrhl vstříc se zoufalou odvahou odsouzence k smrti. Vyhnul se čepeli opisující široký oblouk, skočil na jejího majitele a obě těla, stále bez jediného výkřiku, se začala válet v divokém klubku po podlaze.

Ostatní tři zaútočili na Valerii a jejich oči byly podlity krví jako oči vzteklých psů.

Prvního zabila dřív, než se mu vůbec podařilo zaútočit. Dlouhá, rovná čepel jejího meče mu rozťala hlavu ještě než stačil pozvednout meč. Úkrokem se vyhnula přímému bodu a současně vyřídila dalšího útočníka. Oči jí zasvítily a rty se jí zkřivily v nelítostném úsměvu. Teď byla znovu tou pravou Valerií z Rudého bratrstva a svištění a zvonění čepelí znělo jejímu sluchu jako svatební píseň.

Její meč minul čepel, která se marně pokusila o kryt a ponořil se dobrých patnáct centimetrů do břicha druhého protivníka. Bolestně zalapal po dechu a poklesl na kolena, zatímco třetí muž se vrhl kupředu a bez jediného slova zasypal Valerii deštěm úderů tak divokých, že je Valerie nebyla schopna oplácet. Nevzrušeně ustoupila dozadu, klidně odrážela úder za úderem a vyčkávala na příležitost k útoku. Muž nemohl toto tempo vydržet dlouho. Paže se mu unaví, dech se mu zkrátí, zeslábne, klopýtne a pak přijde okamžik, kdy špička meče hladce pronikne k jeho srdci. Vrhla pohled stranou a spatřila Techotla, klečícího na prsou svého protivníka. Pokoušel se uvolnit z jeho sevření paži s dýkou, aby mu mohl zasadit poslední úder.

Na čele jejího soupeře se objevily krůpěje potu a oči mu plály jako žhavé uhlíky. Přes veškerou snahu nebyl schopen ani prolomit ani oslabit její obranu. Začal dýchat přerušovaně a jeho údery ztrácely jistotu. Ustoupila stranou, aby jej vylákala, a v tom ucítila, jak ji stehna sevřel železný stisk. Zapomněla na raněného muže na zemi.

Zkroucený se vztyčil na kolenou a obejmul ji oběma rukama kolem nohou, zatímco jeho druh vyrazil triumfální výkřik a začal pomalu postupovat obloukem do strany, aby ji mohl napadnout z levého boku. Valerie s sebou divoce kroutila a trhala, ale marně. Mohla by se jediným dolů mířeným úderem meče osvobodit od sevření, které ji omezovalo v pohybu, ale v tomtéž okamžiku by ji se smrtelnou jistotou zasáhla zakřivená čepel druhého válečníka. Raněný muž začal chňapat zuby po jejích nahých nohách jako divoké zvíře.

Levou rukou uchopila jeho dlouhé černé vlasy a silou mu odtáhla hlavu dozadu, takže viděla vyceněné bílé zuby a vytřeštěné oči jí hleděly přímo do tváře. Vysoký Xotalanc divoce vykřikl a přiskočil, přičemž vedl úder celou silou dlouhé paže. Nejistě odrazila útok a čepel ji dopadla na hlavu plochou. Před očima se jí rozstříkly zářící hvězdičky a Valerie se zapotácela. Jeho čepel se znovu pozvedla vzhůru. Z hrdla se muži vydral hluboký zvířecí výkřik triumfu a pak se za Xotalancem objevil obrovský stín a ocel zazářila jako modrý blesk. Vítězný výkřik se zlomil v půli a válečník padl k zemi jako býk na jatkách. Z lebky, rozťaté až ke krku mu vyhřezl mozek.

“Conan!” vykřikla Valerie. V okamžitém návalu vzteku se obrátila ke Xotalancovi, jehož vlasy stále ještě svírala levou rukou. “Ty pekelný zmetku!” Její čepel proťala se svistotem vzduch a bezhlavé tělo se jí svalilo k nohám ve spršce krve. Oddělenou hlavu odhodila kamsi do kouta místnosti.

“Co se tady, k čertu, děje?” Conan překročil tělo muže, kterého zabil, široký meč pozvednutý, a v úžasu se rozhlížel kolem.

Techotl se pozvedl od posledního Xotalance, jehož tělo se zachvívalo ve smrtelné křeči. Krev stékala z čepele jeho dýky a prýštila z hluboké rány na stehně, kterou v boji utržil. Rozšířenýma očima hleděl na Conana.

“Co to všechno znamená?” ptal se Conan znovu, protože se ještě nevzpamatoval z překvapení, které zažil, když zastihl Valerii v divokém boji s těmito fantastickými postavami a to ve městě, o němž se domníval, že je prázdné a neobydlené. Když se vrátil z bezvýsledného pátrání v horním patře, zjistil, že Valerie zmizela z místnosti, kde ji opustil. Pak už následoval zvuky boje, které dolehly zdola k jeho sluchu.

“Pět mrtvých psů!” vykřikoval Techotl a v planoucích očích se mu odráželo až nelidské vytržení. “Dalších pět zabitých! Pět rudých hřebů pro černý pilíř! Bohové krve, buďte požehnáni!”

Pozvedl vysoko roztřesené ruce a pak se zvířecím výrazem v obličeji plival na mrtvé a dupal jim do tváří jako v podivném zvrhlém tanci. Jeho náhodní spojenci ho sledovali s úžasem a Conan se zeptal Valerie v aguilonštině: “Co je to za šílence?”

Valerie pokrčila rameny.

“Říká, že se jmenuje Techotl. Z jeho blábolení jsem pochopila, že jeho lidé žijí na jednom konci města a tihle druzí na opačném. Možná, že bude lepší, když půjdeme s ním. Chová se zatím přátelsky a nemusím ti povídat, že ten druhý klan se k nám tak chovat nebude.”

Techotl přestal tančit a znovu naslouchal s hlavou nakloněnou na stranu jako pes a v jeho odpudivé tváři zřetelně zápasil triumfální výraz s výrazem strachu.

“Pojďme rychle!” zašeptal. “Už jsme vykonali dost! Pět mrtvých psů. Moji lidé vás přivítají! Prokáží vám všechny pocty, ale pojďme! Do Tecuhltli je daleko. Každou chvíli se na nás mohou vrhnout Xotalanci v množství, které bude příliš i pro vaše meče!”

“Veď nás!” zavrčel Conan.

Techotl se vzápětí vydal po schodišti vedoucím vzhůru na galerii a kýval na ně, aby jej následovali. Drželi se mu v patách. Když vystoupili na galerii, vydal se dále dveřmi, které vedly na západ a rychlou chůzí procházeli místnost za místností. Každá z nich byla osvětlena buď světlíky, nebo drůzami zelených kamenů.

“Co je to za podivné místo,” tiše vydechla Valerie.

“To ví snad jen Crom!” odpověděl Conan. “Ale lidi jemu podobné jsem už viděl dřív. Žijí na pobřeží jezera Zuad, poblíž hranic Kushe. Je to rasa jakýchsi zdegenerovaných Stygičanů, která splynula s dalšími rasami, které přišly do Stygie před stoletími z východu. Říkají si Tlazitlanové, i když bych se vsadil, že oni tohle město nepostavili.”

Nezdálo se, že by se Techotlův strach zmenšoval, jak vzdálenost mezi uprchlíky a místností, kde svedli boj, vzrůstala. Neustále otáčel hlavou na všechny strany a snažil se zachytit zvuky pronásledovatelů. Upřeně pozoroval každý dveřní otvor, který míjeli.

Valerie se proti své vůli otřásla. Neexistoval člověk, kterého by se bála. Ale pochmurná podlaha pod nohama a neskutečně zářící kameny nad hlavou, jejichž záře vyvolávala plíživé stíny, tajemnost a hrůza v očích jejich průvodce ji zaplavily pocitem nejistoty a pocitem nepojmenovatelného, trýznivého a nelidského nebezpečí.

“Mohou být mezi námi a Tecuhltli!” zašeptal v jedné chvíli. “Musíme být opatrní, pro případ, že by čekali někde v záloze!”

“Proč nevylezeme z tohohle pekelného místa a nejdeme dál po ulicích?” ptala se Valerie.

“V Xuchotlu nejsou žádné ulice!” zněla odpověď. “Žádná náměstí, žádné otevřené prostory. Celé město je postaveno jako gigantický palác pod jedinou velikou střechou. Ulicí se nejvíc podobá velká síň, která prochází městem napříč od severní k jižní bráně. Jediné místo, kde se město otvírá do okolního světa, jsou městské brány, kterými neprošla živá bytost posledních padesát let.”

“Jak dlouho už tady žijete?” ptal se Conan.

“Já jsem se narodil v domě Tecuhltli před třiceti pěti lety. Nikdy jsem nepoložil nohu na zem mimo město. Pro lásku bohů, jen tiše! Tyhle prostory mohou být plné plíživého zla! Až dorazíme do Tecuhltli, Olmec vám všechno řekne.”

Postupovali tedy dále v naprostém tichu a bez jediného slova. Jen zelené kameny nad hlavou a podlahu barvy krve pod nohama. Valerii se zdálo, že prchají chodbami pekla, vedeni skřetem s tmavou pletí a rozcuchanými vlasy.

Byl to však Conan, kdo je zastavil, když křižovali neobyčejně širokou místnost. Jeho uši, cvičené v divočině, byly bystřejší než uši Techotlovy, vycvičené celoživotní válkou, vedenou v těchto mlčenlivých chodbách.

“Myslíš, že někteří z našich nepřátel by mohli ležet před námi v záloze?”

“Neustále se někdo z nich plíží chodbami,” odpověděl Techotl. “Stejně jako my. Chodby a místnosti mezi Tecuhltli a Xotalancem jsou spornou oblastí, nepatří nikomu. Těm místům říkáme chodby ticha. Proč se ptáš?”

“Protože v těch místnostech před námi jsou lidé,” odpověděl Conan. “Slyšel jsem zazvonit kov o kámen.”

Techotl se znovu celý roztřásl a bylo vidět, jak pevně svírá čelisti, aby zabránil cvakání zubů.

“Třeba jsou to tví přátelé,” nadhodila Valerie.

“To nesmíme riskovat,” vybuchl a dal se do pohybu s rychlostí vybičovanou vzrušením a strachem. Obrátil se a proběhl dveřmi v levé stěně, ústícími do místnosti, z níž vedlo dolů do tmy točité schodiště vyřezané ze slonoviny.

“Tudy se dostaneme do neosvětlené chodby, která leží pod námi!” zasyčel a na čele mu vyrazily kapky potu. “Mohou být i tam. To celé může být trik, aby nás dostali dolů. Ale musíme doufat, že nastražili past jen v místnostech nahoře. Teď rychle!”

Tiše jako duchové sestoupili po schodech a stanuli před ústím chodby černé jako noc. Chvíli stáli bez pohybu a naslouchali, a pak vstoupili dovnitř. Ve chvíli, kdy vcházeli dovnitř, naskočila Valerii husí kůže, protože měla neodbytný pocit, že každou chvíli se ze tmy vynoří ostrá čepel a zabodne se jí mezi lopatky. Jedině Conanovy železné prsty, které ji svíraly paži, ji ujišťovaly o tom, že není ztracena sama v temnotě. Oba její společnici se pohybovali jako kočky, naprosto nehlučně. Tma byla bezbřehá. Jednu ruku natáhla stranou a špičkami prstů se dotýkala zdi. Tu a tam pod prsty ucítila dveřní otvor. Zdálo se jí, že chodba je nekonečná.

Náhle byli zelektrizováni zvukem, který se ozval kdesi za jejich zády. Valerii zachvátil pocit nejistoty, protože to byl zvuk tiše otvíraných dveří. Do chodby za nimi někdo vstoupil. V tom okamžiku zakopla o něco, co jí připadalo jako lidská lebka. Předmět se koulel po zemi s hlasitým klapáním.

“Prchejme!” vykřikl Techotl hlasem plným paniky a vyrazil chodbou kupředu jako větrem hnaný přízrak.

Znovu ucítila Valerie Conanovu mohutnou paži, která ji sevřela a napůl pozvedla ze země, a pak už jen tušila rychlost, kterou se Cimmeřan rozběhl za jejich podivným průvodcem. Conan potmě neviděl lépe než ona, ale měl zvláštní instinkt, který jej vedl neomylně temnou chodbou. Bez jeho pomoci a vedení by jistě upadla nebo narazila do zdi v nejbližším zákrutu chodby. Tak prchali dál chodbou, ale tichý zvuk dusajících nohou v temnotě se neustále přibližoval. V tom okamžiku Techotl udýchaně vykřikl: “Tady jsou další schody! Za mnou! Rychle za mnou!”

Ze tmy se vynořila jeho ruka a uchopila za zápěstí Valerii, klopýtající na úpatí schodiště. Cítila, jak je napůl zvedána a napůl tažena vzhůru po točitém schodišti. Conan ji pustil a na prvních schodech se otočil, protože smysly mu říkaly, že nepřátelé jsou jim těsně v patách. A zvuky, které zaslechl, nevydávaly lidské nohy.

Něco se začalo svíjet na začátku schodiště, něco, co se zmítalo a šustilo. Vzduch kolem se zřetelně ochladil. Conan ťal dolů svým těžkým mečem a cítil, jak ocel proniká něčím, co mohlo být masem a kostmi, až čepel zazvonila o schodiště. Něco se dotklo jeho nohy, něco, co studilo jako led. Temnota pod ním se naplnila svíjivými a trhavými zvuky a pak výkřikem člověka v agónii.

V příštím okamžiku pádil Conan vzhůru točitými schody a proběhl otevřenými dveřmi na vrcholu schodiště.

Valerie a Techotl už byli za nimi, Techotl přirazil dveře a zasunul závoru – první, kterou Conan v tomto podivném městě viděl od chvíle, kdy prošli vstupní branou.

Techotl nečekal, otočil se a vyrazil přes spoře osvětlenou místnost, ve které se ocitli, k protějším dveřím. Když jimi probíhali, Conan se ohlédl a viděl, jak první dveře skřípají a pohybují se pod nesmírnou silou, která se do nich opírala z druhé strany.

Techotl nepolevil ani v rychlosti, ani v opatrnosti, ale bylo zřejmé, že je teď mnohem jistější. Vypadal jako člověk, který dorazil do známých míst, tam, kde jsou přátelé nablízku.

Conan však v něm vyvolal nový záchvat hrůzy, když mu položil otázku: “Co to bylo za stvoření, se kterým jsem bojoval tam dole na schodech?”

“To byli muži z Xotalancu,” odpověděl, aniž se ohlédl. “Říkal jsem vám, že chodby jsou jich plné.”

“Nebyl to člověk,” zavrčel Conan. “Plazilo se to a na dotek to bylo studené jako led. Myslím, že jsem to rozsekl vedví. Spadlo to dolů na lidi, kteří nás pronásledovali a ve smrtelném zápase to muselo někoho z nich zabít.”

Techotl trhl vyděšeně hlavou a tvář mu zpopelavěla strachem. Nevědomky ještě zrychlil tempo.

“To byl Plazoun! Obluda, kterou vyvolali z podzemních katakomb, aby jim pomáhala! Nevíme, jak vypadá, ani co to vlastně je, ale našli jsme několik našich lidí, které to zabilo tím nejstrašnějším způsobem. Při Setovi, pospěšme! Jestli poštvali na naši stopu Plazouna, bude nás pronásledovat až k samotným bránám Tecuhltli!”

“O tom pochybuji,” odsekl Conan. “Byla to dobrá rána, tam na schodech.”

“Pospěšte, pospěšte!” zasténal Techotl.

Proběhli řadou zeleně osvětlených místností, překročili široký sál a stanuli před obrovskou bronzovou bránou.

Techotl řekl: “To je Tecuhltli!”

3. Lidé krevní msty

Techotl zabušil pěstí na bronzová vrata a pak se postavil tak, aby mohl pozorovat celý prostor sálu.

“Nebylo málo těch, kteří byli zabiti přímo před těmito dveřmi, ve chvíli, kdy si myslili, že jsou v bezpečí!” řekl.

“Proč neotvírají?” ptal se Conan.

“Dívají se na nás Okem,” odpověděl Techotl. “Nevědí, co si o vás mají myslet.” Pak pozvedl hlas a zavolal: “Otevři dveře, Excelane! To jsem já, Techotl a přivádím přátele, kteří pocházejí z velkého světa za pralesem. Otevřou,” ujišťoval své průvodce.

“Pak by bylo dobře, aby to udělali co nejdříve,” řekl Conan zachmuřeně. “Slyším, jak se něco přibližuje chodbou na druhé straně sálu.”

Techotl v okamžiku zešedl strachem, divoce zabušil do brány pěstmi a ječel:. “Otevřete, vy hlupáci, otevřete! Máme Plazouna v patách!”

Už ve chvíli, kdy bušil do brány a ječel, pohnula se mohutná bronzová deska nehlučně dovnitř a otevřela vchod, přes který byl natažen těžký řetěz. Za ním se jevily špice oštěpů a blýskaly divoké oči, které na ně okamžik upřeně pohlížely. Pak byl řetěz spuštěn k zemi, Techotl chytil své nové přátele nervózně za ruce a vtáhl je do pevnosti. Když se za nimi vrata začala zavírat, vrhl Conan rychlý pohled přes rameno. Zahlédl dlouhý, jakoby zamlžený prostor sálu a tam, v protilehlém vstupu, jakoby zarámováno, se pohybovalo cosi neskutečného. Tělo se kroutilo a pomalu, jako v bolestech se vysunovalo z ústí chodby. Na dlouhém těle, zbarveném nevýraznými barvami, se opile kymácela příšerná, krví zbrocená hlava. Pak se vrata přivřela a zakryla Conanovi výhled.

Stáli ve čtvercové místnosti a hlídka právě zajišťovala těžké závory. Také řetěz byl opět umístěn na své místo. Brána, jak bylo vidět na první pohled, byla stavěna tak, aby odolala při útoku i tomu nejtěžšímu dobývání. Hlídku tvořili čtyři muži; měli stejně jako Techotl neuspořádané, černé vlasy a tmavou pleť. Byli vyzbrojeni oštěpy, které třímali v rukou a meči, zavěšenými na bocích. Ve zdi, poblíž brány, byla umístěna složitá soustava zrcadel. Conan se s tímto vynálezem nesetkával poprvé a tak snadno uhodl, že zařízení slouží k tomu, aby stráže, skryty samy v bezpečí, mohly pozorovat úzkou štěrbinou vysoko nad vraty celý prostor před nimi. To bylo Oko, o kterém se Techotl zmínil. Čtyři hlídači zírali na cizince s úžasem, ale neptali se na nic. Ani Techotl jim nic nevysvětloval. Naopak, ten se teď pohyboval klidně a se sebedůvěrou, jako by na prahu téhle místnosti odhodil plášť nerozhodnosti a strachu.

“Pojďme,” naléhal na své nově získané přátele, ale Conan se obrátil zpět k bráně.

“A co ti, kteří nás pronásledovali? Nepokusí se zaútočit na vrata?”

Techotl zavrtěl hlavou.

“Vědí dobře, že bránu Orla nemohou rozbít. Musí se vrátit zpátky do Xotalancu i se svým příšerným společníkem. Teď vás zavedu k vládcům Tecuhltli.”

Jeden ze čtyř strážců otevřel dveře, umístěné proti vstupní bráně a skupina jimi prošla do chodby, která byla jako většina chodeb osvětlena jak přirozeným osvětlením, tak drůzami zelených kamenů. Oproti těm, kterými prošli dříve, bylo podle různých maličkostí jasné, že tato chodba je obývána. Nefritové stěny byly částečně pokryty bohatými sametovými závěsy, karmínová podlaha se ztrácela pod hustými koberci a sedátka, odpočívadla a lehátka byla poseta saténovými polštáři.

Síň končila bohatě zdobenými dveřmi, před kterými nestála stráž. Bez jakékoliv obřadnosti rozrazil Techotl dveře dokořán a vedl své přátele do prostorné komnaty. Zhruba třicet mužů a žen tmavé pleti, kteří spočívali na saténem pokrytých lehátkách, se k nim obrátilo s výkřiky úžasu.

Muži až na jedinou výjimku byli zjevem podobni Techotlovi. Ženy byly stejně tmavé, měly stejně podivné oči, ale nechyběla jim jistá zvláštní chmurná krása. Oblečeny byly v lehké hedvábí, sukně přidržované pásy, ozdobenými drahokamy, prsa jim kryly zlaté hrudní pláty a na nohou měly obuty lehké sandály. Vlasy zastřihnuté rovně nad čelem jim padaly na nahá ramena a byly přidržovány a zdobeny stříbrnými sponami.

Na širokém sedátku ze slonoviny na nefritovém pódiu seděli muž a žena, kteří se poněkud lišili od ostatních. Muž byl doslova obrem, s klenutým hrudníkem, nesmírně širokými rameny a krkem býka. Od ostatních se dále lišil plnovousem, hustým a modročerným, který mu padal až k opasku. Oblečen byl do rudého hedvábí, které při každém pohybu měnilo odstín. Jeden široký rukáv byl vysoko vyhrnut a odhaloval předloktí, na kterém se vzdouvaly vypracované svaly. Kovový pás, který mu přidržoval vlasy, byl poset drahými kameny.

Vedle něj seděla žena, která při příchodu cizinců vyskočila s užaslým výkřikem, přelétla očima Conana a pak upřela planoucí pohled na Valerii. Byla štíhlá, vysoká a krásou výrazně předčila kteroukoliv ženu v místnosti. Její oděv byl ještě skromnější než oblečení ostatních žen. Namísto sukně měla na opasku připevněný široký pruh zlatem vyšívané purpurové látky, který jí padal pod kolena. Stejný pruh látky měla připevněn na zadní straně opasku. Celé toto sporé oblečení nesla s cynickým nezájmem. Prsní pláty a čelenka, která ji zdobila vlasy, byly bohatě zdobeny drahými kameny. Její oči byly čisté, v jejím pohledu se neodráželo násilím skryté šílenství, které kalilo zrak všech ostatních. Po prvním výkřiku překvapení ze sebe nevydala jediný zvuk, stála napjatě, ruce zaťaté a očima přímo hltala Valerii.

Muž na sedadle ze slonové kosti se ani nepohnul.

“Princi Olmecu,” promluvil Techotl s hlubokou úklonou, při které rozhodil do široka ruce s dlaněmi obrácenými vzhůru, “přivádím spojence, kteří přišli z vnějšího světa, ze zemí za velkým pralesem. V sále Tezcoti zabila Hořící lebka mého společníka Chicmeca a…”

“Hořící lebka,” ozvalo se ustrašeným šepotem z úst většiny přítomných Tecuhltliů.

“Tak jest! Pak jsem tam přišel já a našel jsem Chicmeca na zemi s podříznutým krkem. Než jsem se stačil dát na útěk, zjevila se mi Hořící lebka, a když jsem na ni pohlédl, krev v žilách se mi proměnila v led, a morek v kostech mi změkl. Nebyl jsem schopen ani prchnout, ani bojovat. Stál jsem a čekal smrtící úder. V té chvíli se objevila tato žena s bílou kůží, udeřila mečem a hle! Ukázalo se, že Hořící lebka je pouze xotalanský pes, který je pomalován bílou hlinkou a na hlavě má nasazenou kouzelnou lebku, stvořenou kdysi dávno nějakým čarodějem. Teď je již lebka na tisíc kusů a pes, který ji nosil, je mrtvým mužem.”

Poslední větu pronesl Techotl vzrušeným napůl hysterickým hlasem a vzápětí vypukla mezi přítomnými vřava.

“Ale počkejte!” vykřikl Techotl, “to ještě není všechno! Když jsem pak mluvil s touto ženou, zaútočili na nás čtyři Xotalancové. Jednoho jsem zabil a tato rána ve stehně dokazuje, jak divoký to byl boj. Tato žena zabila další dva. Ale byli jsme v nesmírné tísni, když dorazil tento muž a rozťal lebku čtvrtému. Slyšte! Pět rudých hřebů můžeme zarazit do pilíře pomsty!”

Ukázal na černý ebenový sloup, který se tyčil za pódiem. Vyleštěný povrch sloupu byl poset stovkami rudých bodů – hlavami velkých měděných hřebů, které byly zatlučeny do černého dřeva.

“Pět rudých hřebů za pět mrtvých Xotalanců!” vykřikl Techotl a divoké vytržení zrůznilo tváře posluchačů tak, že v nich nezůstalo nic lidského.

“Kdo jsou tito lidé?” zeptal se Olmec a jeho hluboký hlas zněl jako ryk vzdáleného býka. Žádný z lidí Xuchotlu nemluvil nahlas. Zdálo se, že jejich duše jsou prosáklé věčným tichem prázdných chodeb a dávno opuštěných síní.

“Já se jmenuji Conan a jsem Cimmeřan,” odpověděl krátce barbar. “Tahle žena je Valerie z Rudého bratrstva – aquilonská pirátka. Dezertovali jsme z armády ležící odsud daleko na sever na hranicích Darfaru, a chceme se dostat k pobřeží.”

Žena, sedící vedle Olmeca hlasitě zvolala a slova jí spěchem splývala.

“Nikdy se nedostanete k pobřeží! Z Xuchotlu není úniku. Zbytek života strávíte v tomto městě!”

“Co tím chceš říci?” zavrčel nepřátelsky Conan, rukou uchopil jílec meče a obrátil se tak, aby mohl sledovat, jak dvojici na pódiu, tak i všechny ostatní v místnosti. “Myslíš tím, že jsme vašimi vězni?”

“To v žádném případě říci nechtěla,” odpověděl Olmec. “Jsme vaši přátelé. Nebudeme vás tady držet proti vaší vůli. Obávám se však, že vám odchod z Xuchotlu znemožní jiné okolnosti.”

Stočil oči k Valerii a vzápětí je rychle sklopil k zemi.

“Tato žena se jmenuje Tascela,” pokračoval, “je princezna Tecuhltli. Ale přineste jídlo a nápoje pro naše hosty! Bezpochyby jsou po dlouhé cestě hladoví.”

Ukázal na stůl ze slonoviny a oba dobrodruzi k němu po krátké výměně pohledů usedli. Cimmeřan byl podezřívaný. Jeho zářivě modré oči neustále přebíhaly po místnosti a pás si posunul tak, aby měl meč co nejblíže po ruce. Na druhé straně, pokud se týkalo pozvání k jídlu a pití, nezůstával Cimmeřan nikdy pozadu. Jeho oči se teď čím dál tím více zabývaly Tascelou, ale ta upírala planoucí zrak jen a jen na jeho společnici s bílou kůží.

Techotl, který si ránu na noze obvázal dlouhým pruhem plátna, usedl ke stolu s nimi. Dohlížel na to, aby jim nic nechybělo a očividně si pokládal za čest a poctu vyplnit každé jejich přání. Kontroloval nápoje a pokrmy, které byly přinášeny na stůl ve zlatých nádobách a na zlatých mísách a než je svým hostům předložil, ochutnával z každého z nich. Zatímco jedli, pozoroval je zpod hustého černého obočí Olmec sedící beze slova na svém sedátku ze slonoviny. Tascela, s lokty opřenými o kolena a s bradou v dlaních, seděla vedle něj. Tmavé oči plné neklidu a podivného ohně ani na okamžik nespustila z pružné Valeriiny postavy. Za Tascelou seděla půvabná, ale zasmušilá dívka, která princeznu v pomalém rytmu ovívala vějířem z pštrosího peří.

Jídlo se skládalo především z exotického ovoce, které bylo oběma tulákům většinou neznámé. Ale bylo velmi, velmi chutné. Jako nápoj bylo podáváno lehké karmínové víno s výraznou chutí.

“Přišli jste tedy z daleka,” promluvil konečně Olmec. “Přečetl jsem knihy vašich otců a vím, že Aquilonia leží až za zeměmi Stygičanů a Shemitů, ještě za Argosem a Zingarou. A Cimmerie leží ještě za Aquilonií.”

“Máme oba boty z toulavé kůže,” odpověděl Conan bezstarostně.

“Jak jste ovšem prošli pralesem, je pro mne záhadou,” pokračoval Olmec. “V dávných dnech bylo potřeba, aby se na cesty vydalo přinejmenším tisíc bojovníků, kteří čelili nebezpečí, číhajícímu v pralese, jinak nebylo možno projít!”

“Srazili jsme se tam s nějakou křivonohou obludou, velkou asi jako mastodont,” prohlásil Conan konverzačním tonem a nastavil pohár, který mu Techotl s očividným potěšením opět po okraj naplnil. “Ale když jsme tu bestii zabili, další cesta proběhla naprosto bez potíží.”

Džbán s vínem vypadl Techotlovi z ruky a roztříštil se na podlaze. Tmavá pleť mu v okamžiku zešedla. Olmec vyskočil ze sedátka a ztuhl omráčen překvapením a tichý vzdech úžasu a hrůzy zašuměl sálem. Někteří z přítomných se svezli na kolena, jakoby jim vlastní nohy vypověděly poslušnost. Jen Tascela se nepohnula a zdálo se, že neslyšela Conanova slova. Conan se překvapeně rozhlédl kolem.

“Co se stalo? Čemu se tak divíte?”

“Vy – vy jste zahubili dračího boha?”

“Boha? To nevím, zabil jsem draka. A co? Měl nejlepší vůli si na nás pochutnat!”

“Ale draci jsou nesmrtelní!” vykřikl Olmec. “Mohou se zabíjet mezi sebou, ale žádný smrtelník nikdy draka nezabil. Tisíce válečníků – našich předků – kteří si prorazili cestu až sem do Xuchotlu, se jim nemohlo postavit. Jejich meče se lámaly na dračích šupinách jako suché větve!”

“Kdyby vaše předky napadlo namočit si oštěp do jedovaté šťávy Derketina jablka,” odpovídal Conan s plnými ústy, “a bodnout draka do očí, tlamy nebo do jiného měkkého místa, viděli by, že je zrovna tak smrtelný, jako obyčejná kráva. Jeho tělo leží hned za prvními stromy na okraji pralesa. Jestli mi nevěříte, běžte a podívejte se tam sami.”

Olmec vrtěl hlavou. Ne v nedůvěře, ale úžasem.

“Právě draci byli příčinou, proč naši předkové hledali útočiště v Xuchotlu,” řekl pak. “Neodvážili se pokračovat v cestě přes pláň a pralesem na druhé straně. Mnoho z nich draci dohonili a roztrhali dřív, než se jim podařilo ukrýt se za hradbami tohoto města.”

“Takže Xuchotl nebudovali vaši předkové?” ptala se Valerie.

“Toto město zde stálo už v době, kdy sem naši předkové dorazili. Jak dlouho tady stálo, nevěděli ani jeho zdegenerovaní původní obyvatelé.”

“A tvůj národ pochází od jezera Zuad?” dotazoval se Conan.

“Ano, více než před půl stoletím se kmen Tlazitlanců vzbouřil proti králi Stygie, a když byl v boji poražen, prchal na jih. Mnoho a mnoho týdnů táhli naši předkové přes travnaté pláně, pouště i pohoří, až konečně dorazili do hustého pralesa. Bylo to tisíc bojovníků s ženami a dětmi.

A právě v pralese je napadli draci a mnoho z nich roztrhali na kusy. Lidé před draky prchali v nesmírné hrůze, až dorazili sem na tuhle pláň a spatřili uprostřed ní město Xuchotl.

Utábořili se před branami města, protože se báli opustit pláň. Strávili tak hroznou noc, protože temnotou se nesl ryk draků, bojujících mezi sebou v pralese. Zápasili mezi sebou neustále. Zatím se však drželi mezi stromy, na pláň nevycházeli.

Obyvatelé města pevně uzavřeli brány a stříleli po našich lidech z luků. Tlazitlánci tak byli uvězněni na pláni stejně jistě, jako by prales kolem nich tvořil neprostupnou zeď. Vrátit se do pralesa by bylo šílenství.

Tu noc se však do tábora našich otců připlížil otrok z města, člověk naší krve, který se do města dostal jako mladý muž dlouho předtím. Zabloudil do pralesa se skupinou vojáků, kteří pátrali po snadné kořisti. Všechny jeho společníky draci pozabíjeli a on se po strastiplné cestě dostal až do města, kde od té doby žil trpký život otroka. Jmenoval se Tolkemec.”

Při vyslovení toho jména se v tmavých očích divoce zablýskalo, několik z okolních mužů a žen si odplivlo a proneslo hrubé nadávky.

“Slíbil, že otevře městskou bránu našim bojovníkům. Měl jedinou podmínku. Chtěl, aby mu byli vydáni všichni obyvatelé města, kteří po boji zůstanou naživu.

Za úsvitu skutečně otevřel brány. Naši válečníci vtrhli dovnitř a síně Xuchotlu zrudly krví. Ve městě žilo jen pár set lidí, smutné zbytky kdysi slavné rasy. Tolkemec tvrdil, že kdysi dávno přišli ti lidé z východu, snad ze staré Kosaly, odkud je vytlačila jiná rasa, přicházející z jihu. Její potomci stále v Kosale žijí. Tak táhli dál a dál na západ, až konečně našli tuto pláň, obklopenou ze všech stran pralesem a obydlenou kmenem černých lidí.

Ty zotročili a začali budovat město. Z kopců na východě dopravovali nefrit, mramor, lapis lazuli a také zlato, měď a stříbro. Stáda slonů jim poskytla slonovinu. Když bylo město dokončeno, pozabíjeli všechny černé otroky. Jejich kouzelníci pak učinili strašné kouzlo na ochranu města – s pomocí nekromantické magie znovu stvořili draky, kteří žili za dávných časů a jejichž obrovské kosti našli v pralese. Kosti pokryli masem a šlachami, vdechli jim život a oživlé obludy znovu kráčely krajem jako kdysi, když čas byl ještě mladý. Mocným kouzlem také způsobili, že draci zůstávali v pralese a nevycházeli na planinu.

Lidé Xuchotlu pak žili ve svém městě po dlouhá staletí a obdělávali úrodnou půdu v jeho okolí. Pak mudrcové vymysleli, jak pěstovat ovoce přímo ve městě, ovoce, které nečerpá živiny z půdy, ale přímo ze vzduchu.

Zavlažovací kanály postupně vysychaly a obyvatelé upadli do přepychové zahálky až propadli úplnému rozkladu. Stala se z nich, když naši předkové dorazili k městu, vymírající rasa. Jejich mágové byli mrtvi a nikdo z nich si už nepamatoval pradávné čarodějné formule. Nebyli už schopni se bránit ani kouzly ani mečem.

Naši otcové tedy pobili Xuchotlánce, všechny, s výjimkou asi sta z nich, které vydali živé do Tolkemecových rukou, do rukou jejich bývalého otroka. Pak se mnoho dnů a nocí nesla halami a chodbami ozvěna příšerných výkřiků bolesti a hrůzy. Do posledního zemřeli při mučení pod jeho rukama.

Ve městě se teď usídlili Tlazitlánci a žili nějaký čas v míru a pokoji pod společnou vládou dvou bratří Tecuhltliho a Xotalanca, kterým byl Tolkemec rádcem. Tolkemec se oženil s jednou dívkou našeho rodu, a protože otevřel bránu města a znal mnoho z tajemství Xuchotlánců, účastnil se vlády společně s oběma bratry, kteří vedli původní povstání i kmen na útěku.

Jak jsem řekl, nějaký čas žili ve městě v klidu a pohodlí, jedli, pili, milovali se a vychovávali děti. Nebylo třeba obdělávat zem, protože je Tolkemec naučil, jak zacházet s rostlinami, žijícími ze vzduchu. Kromě toho, smrtí Xuchotlánců bylo porušeno ochranné kouzlo a draci zvláště v noci přicházeli a řvali až u bran města. Pláň byla zaplavena krví, kterou přelévali ve vzájemných bojích a tehdy se stalo, že…” Olmec se na tomto místě zarazil, jakoby váhal, zda má mluvit dál, ale pak pokračoval. Valerie i Conan pochopili, že vynechal něco, co nebylo určeno pro jejich uši.

“Pět let žili v míru. Pak…” Olmecovy oči letmo zabloudily k ženě, sedící po jeho boku, “…se Xotalanc oženil s ženou, po které toužili i Tecuhltli a Tolkemec. Tecuhltli zašel ve své vášni tak daleko, že ji jejímu manželovi ukradl. Je třeba říci, že se nikterak nevzpírala. Tolkemec, aby ještě podnítil roztržku, se přiklonil na stranu Tecuhltliho. Xotalanc požadoval, aby se k němu žena vrátila, a kmenová rada rozhodla, že záleží na ženě samé. Ta se rozhodla zůstat s Tecuhltlim. V záchvatu zuřivosti se Xotalanc rozhodl dostat ji zpátky násilím a příznivci obou bratrů se srazili ve velkém sále.

Bylo mezi nimi mnoho nenávisti. Na obou stranách byla prolita krev. Hádka přerostla v šarvátku, šarvátka v otevřený boj. V tomto zmatku se nakonec zformovaly tři nepřátelské skupiny – Tecuhltliové, Xotalancové a příznivci Tolkemecovi. Už ve dnech míru si rozdělili město mezi sebou. Tecuhltliové žili v západní části města, Xotalancové ve východní a Tolkemec s rodinou u jižní brány.

Nesnášenlivost, zloba a žárlivost vykvetla ve vlně krveprolití, násilí a vraždění. Ve chvíli, kdy byl tasen meč, nebylo již cesty zpět, protože krev žádala krev a v patách každého násilí kráčela pomsta – Tecuhltliové bojovali s Xotalanci a Tolkemec se přikláněl hned na jednu, hned na druhou stranu a zrazoval každou z nich podle toho, jak to vyhovovalo jeho záměrům. Město Xuchotl je postaveno do tvaru oválu, a tak se Tecuhltliové stáhli až do čtvrti v okolí západní brány, kde sídlíme teď i my. Zablokovali všechny chodby a průchody do ostatních částí města a ponechali na každém patře pouze jediný otevřený průchod, který by se dal snadno uhájit. Spustili se i do katakomb pod základy města a vybudovali zeď, která odřízla i jejich západní část. V této části jsou i hrobky dávno mrtvých Xuchotlánců, stejně jako hroby Tlazitlánců, kteří zahynuli v této bratrovražedné válce. Do takto opevněné části se stáhli a od té doby tam žijí jako v obléhané pevnosti, drží hlídky a vyrážejí na přepady svých nepřátel.

Kmen Xotalanců opevnil podobně východní část městského oválu kolem východní brány. Střední část města byla opuštěná a je od té doby neobydlená. Tyto prázdné chodby a sály se staly bojištěm, kde vládne hrůza a smrt.

Tolkemec těžil z obou skupin. Byl ďábel v lidské podobě, byl horší než Xotalanc. Znal mnoho tajemství týkajících se samotného města, o kterých se nikdy nikomu nezmínil. V hlubinách katakomb olupoval dávno mrtvé o jejich hrůzná tajemství – tajemství starých králů a čarodějů. Vnikl do tajemství a umění dávno zapomenutých zdegenerovanými Xuchotlánci, které naši předkové vyhubili. Žádná z těchto znalostí mu ale nepomohla v té noci, kdy jsme my, Tecuhltliové zaútočili na jeho opevnění a povraždili všechny jeho lidi; samotného Tolkemeca jsme mučili mnoho dnů.”

Jeho hlas zeslábl do pouhého předení a v očích se mu usadil vzdálený výraz, jako by se zahleděl pres řadu minulých let na scénu, která mu přinesla nesmírné potěšení.

“Ano, udržovali jsme jej při životě, až nakonec toužil po smrti jako zamilovaný po své vyvolené. Nakonec jsme jej napůl živého vynesli z mučírny a hodili dolů do podzemní kobky, aby si krysy užili čerstvého masa, než zemře. Ať už se to zdá jakkoliv nemožné, podařilo se mu z vězení uniknout a odplížit se někam do podzemního labyrintu. Tam bezpochyby zahynul, protože jediná cesta, která vede z podzemí Tecuhltli vede přes obývané části Tecuhltli, a my jsme ho už nikdy nespatřili. Jeho kosti nebyly nikdy nalezeny a pověrčiví mezi našimi lidmi tvrdí, že jeho duch straší ve starých kryptách a ruší klid dávno mrtvých. Je tomu už 12 let, co jsme vyhladili Tolkemecovi lidi, ale msta mezi Tecuhltli a Xotalanci stále trvá a neskončí, dokud nezahyne poslední muž, pokud nepadne poslední žena.

Už je tomu padesát let, kdy Tecuhltli připravil Xotalanca o ženu. Msta trvá půl století. Já jsem se do ní už narodil. Všichni v této místnosti s výjimkou Tascely jsme se do ní narodili. A jsme si jisti, že s touto mstou i zemřeme.

Jsme vymírající rasou, stejně jako jí byli Xuchotlánci, které vyhubili naši předkové.. Když začal boj, stály nás na každé straně stovky. A teď nás, Tecuhltliů je jen tolik, kolik je vidět v této místnosti a těch pár stráží u hlavní brány. Celkem čtyřicet. Kolik je Xotalanců nevíme, ale pochybuji, že je jich víc, než nás. Už patnáct let se u nás nenarodilo žádné dítě a mezi Xotalanci nikdo také žádné neviděl.

Vymíráme, ale než vymřeme, vyhubíme tolik Xotalanců, kolik nám bohové dopřejí.”

S planoucíma očima pak mluvil Olmec dlouho o příšerné krevní mstě, o bojích v mlčenlivých síních a zšeřelých chodbách pod zlým svitem zelených kamenů, o bojích, které se odehrávají na podlahách planoucích rudým ohněm znásobeným září rudé krve, tryskající z rozťatých tepen. Těmito jatkami prošla celá jedna generace. Xotalanc byl již dávno mrtev, zahynul při divokém boji na schodišti ze slonové kosti. I Tecuhltli byl mrtev; toho chytili Xotalancové živého a v mučíme jej pomalu upekli na ohni.

Olmec vyprávěl bez pohnutí o divokých bojích, které se odehrávaly v temných chodbách, o léčkách nastrojených na točitých schodištích, o krvi a zabíjení. S divokou září v tmavých očích vyprávěl o ženách a mužích upálených zaživa, zmrzačených a rozčtvrcených, o příšerném křiku mučených zajatců vyprávěl tak, že i divoký Cimmeřan při poslechu jeho vyprávění nesouhlasně mručel. Nebylo divu, že se Techotl třásl při pouhé myšlence na zajetí! A přesto se vydal do temných chodeb, aby zabíjel, protože touha a nenávist v něm byla silnější než jeho strach. Olmec pokračoval a vyprávěl o tajemných bytostech, o černé magii a nadpřirozených silách vyvolaných z černé noci katakomb, o příšerných zjeveních, probuzených ze stínů minulosti, která měla sloužit jako příšerní spojenci živým. V těchto věcech byli Xotalancové ve výhodě, protože právě pod jejich sídlem na východní straně katakomb byly uloženy kosti největších mágů prastarého Xuchotlanu spolu s jejich nesmrtelnými tajemstvími.

Valerie poslouchala celé vyprávění s pozorností až morbidní. Msta se stala hnací silou všech obyvatel města, a tato síla je hnala k nevyhnutelné zkáze a vyhynutí. Vyplňovala jejich životy. Do msty se narodili a věděli, že msta jejich životy ukončí. Žádný z nich neopustil opevněné prostory své skupiny, pokud se nevydal do sálu ticha, který ležel mezi oběma nepřátelskými tábory, aby zabíjel nebo byl zabit. Někdy se výpravy vracely se zoufalými zajatci nebo ještě pochmurnějšími důkazy svých válečných úspěchů. Často se nevrátili vůbec, nebo byli přineseni před bronzovou bránu jako pouhé zbytky lidských bytostí, uťaté hlavy, příšerné kusy trupů a rukou nebo nohou. Celý jejich život se stal příšernou, neskutečnou noční můrou. Byli odříznuti od ostatního světa, uzavřeni v malém prostoru jako polapené krysy. Jediným cílem jejich života v průběhu celých desetiletí bylo zabíjet ty na druhé straně, plížit se a ukrývat v temných chodbách jen proto, aby mohli mrzačit, mučit a zabíjet.

Zatímco Olmec vyprávěl, Valerie cítila, jak se na ni upínají Tasceliny planoucí oči. Zdálo se, že princezna neposlouchá Olmecův příběh. Když vyprávěl o vítězstvích a porážkách, její tvář zůstala bez pohnutí, neodrážela divokou nenávist nebo nepřátelství, které se zračily ve tvářích všech ostatních Tecuhltliů. Tascelin vztah k celé záležitosti se zdál Valerii mnohem odpudivější, nebo nepřirozenější než Olmecova surová nenávist.

Bylo očividné, že tato krvavá historie všechny přítomné nesmírně vzrušuje, ale zatímco msta se pro ně stala doslova posedlostí, pro Tascelu byla naprosto bezvýznamnou.

“A město nikdy nebudeme moci opustit,” pokračoval Olmec. “Celých padesát let město nikdo neopustil s výjimkou…”, znovu se zarazil.

“I kdyby nehrozilo nebezpečí v podobě draků,” navázal po krátké odmlce, “my, kteří jsme se ve městě narodili a byli vychováni, už bychom se neodvážili je opustit. Nikdy jsme nevstoupili na půdu ležící mimo město. Už nejsme zvyklí na otevřené nebe a zářící slunce. Ne, my jsme se v Xuchotlu narodili a v Xuchotlu také zemřeme.”

“No,” řekl Conan, “my to s těmi draky budeme klidně riskovat. Celá ta záležitost vaší krevní msty se nás netýká. Pokud nás doprovodíte k západní bráně, vydáme se na další cestu.”

Tascela zaťala ruce, až jí zbělely klouby a otvírala ústa. Olmec ji však předešel. “Snáší se soumrak. Jestli se vydáte přes pláň teď, na noc, určitě se stanete dračí kořistí.”

“Přešli jsme pláň včera večer a dokonce jsme venku přenocovali. Neviděli jsme přitom jediného draka,” téměř odsekl Conan.

Tascela se zle usmála: “Neodvážíte se opustit Xuchotl.”

Conan, který na ni pohlédl s jakýmsi podvědomým odporem, viděl, že se nedívá na něj, ale na ženu po jeho boku.

“Myslím, že se toho odváží,” řekl Olmec. “Ale podívej se, Conane, i ty, Valerie, vás jistě poslali samí bohové, aby konečné vítězství padlo do klína Tecuhltliů! Vy jste přeci válečníci z povolání, proč byste nemohli bojovat v našich službách? Naše bohatství a poklady jsou nesmírné – drahé kameny jsou v Xuchotlu právě tak obyčejnou věcí, jako dlažební kostky v ulicích měst ostatního světa. Část přinesli Xuchotlané s sebou už z Kosaly, další pak objevili ve velkém množství u východních kopců. Pomozte nám vyhubit Xotalance a dostanete tolik drahých kamenů, kolik unesete.”

“Pomůžete vy nám na oplátku vyhubit draky?” zeptala se místo odpovědi Valerie. “Třicet mužů s luky a otrávenými šípy může vybít všechny ty pralesní obludy.”

“Souhlasím,” zněla okamžitá Olmecova odpověď. “Už jsme za ta léta zapomněli, jak používat luk a šípy, protože náš boj je boj muže proti muži, ale můžeme se to znovu naučit.”

“Tak co myslíš?” obrátila se Valerie ke Conanovi.

“Oba jsme tuláci bez měďáku v kapse,” ušklíbl se nepříliš vesele. “Můžu stejně dobře zabíjet Xotalance, jako někoho jiného!”

“Takže souhlasíte?!” vykřikl Olmec a Techotl se celý roztřásl radostí.

“Jasně. A co kdybyste nám ukázali místnost, kde bychom se mohli vyspat, abychom byli ráno čerství na začátek toho zabíjení?”

Olmec přisvědčil a pokynul rukou. Techotl a jedna z žen vyvedli oba dobrodruhy do chodby, která začínala dveřmi vlevo od nefritových stupňů. Valerie vrhla pohled přes rameno a viděla, že Olmec sedí na svém trůnu, bradu opřenou o dlaň a upřeně za nimi hledí. Oči mu plály chmurným ohněm. Tascela, nakloněná na svém sedátku daleko dozadu, šeptala něco své zamračené služebné Yasale, která se k ní nakláněla, aby ji neuniklo jediné slovo princezniných rtů.

Průchod nebyl zdaleka tak široký, jako chodby, kterými procházeli předtím, ale táhl se daleko. Zanedlouho žena zastavila, otevřela jedny dveře a ustoupila stranou, aby mohla Valerie vstoupit.

“Počkej,” zavrčel Cimmeřan. “Kde budu spát já?”

Techotl ukázal na dveře v protější stěně chodby. Neležely přímo proti dveřím Valeriina pokoje, ale o jeden vchod dále. Conan zaváhal a zdálo se, že se chystá protestovat. Valerie se však jen ušklíbla a zavřela mu dveře před nosem. Zamumlal jakousi neslušnou poznámku o ženách všeobecně a vykročil dále chodbou za Techotlem.

Uprostřed bohatě zdobené místnosti, která mu byla určena za dočasný příbytek, se zastavil a pohlédl ke stropu na štěrbinovité světlíky. Některé z nich byly dost široké na to, aby se jimi protáhl štíhlý člověk, kdyby ovšem rozbil jejich průhledný kryt.

“Proč Xotalancové nepřejdou po střechách a nevniknou dovnitř těmi světlíky?”

“Jednak je ta hmota nerozbitná,” odpověděl Techotl, “a kromě toho by byla cesta po střechách nesmírně obtížná, protože se skládají hlavně z větších kopulí a strmých střech.”

Techotl pak pokračoval v popisu “zámku” Tecuhltliů.

Stejně jako ostatní budovy v městě, byl čtyřpatrový a na střeše se tyčilo několik věží. Každé poschodí mělo své jméno. Pochopitelně, protože prapůvodní Xuchotlové měli pojmenovánu každou místnost, síň, schodiště v celém městě tak, jak mají lidé v obyčejných městech pojmenovány ulice, náměstí a čtvrti. V zámku Tecuhltliů se jednotlivá patra jmenovala poschodí Orla, poschodí Opice, poschodí Tygra a poschodí Hada, a to v tomto pořadí, přičemž poschodí Orla bylo to nejvyšší.

“Co je zač ta Tascela?” zeptal se Conan. “Olmecova žena?”

Techotl se otřásl a než odpověděl, nejistě se rozhlédl kolem.

“Ne! Je to – Tascela! Byla Xotalancovou ženou – je to ta žena, kterou Tecuhltliové ukradli a kvůli které začal celý náš boj!”

“O čem to mluvíš?” udiveně se ptal Conan. “Vždyť ta žena je krásná a mladá. Nebudeš mi přeci povídat, že byla něčí ženou už před padesáti lety?”

“Je to tak! Přísahám! Byla dospělou ženou už v době, kdy se Tlazitlánci vydali na cestu od jezera Zuad. Odešli proto, že po ní zatoužil král Stygie a chtěl, aby se stala jeho konkubínou. Proto se Xotalanc a jeho bratr vzbouřili a prchli do divočiny. Je to čarodějka, která zná tajemství věčného mládí!”

“Jak je to možné?”

“Neptej se mě! Neodvažuji se o tom mluvit. Je to něco, co je příšerné i na Xuchotl!”

Pak přitiskl prst na rty a tiše jako stín vyklouzl z místnosti.

4. Vůně černého lotosu

Valerie si odepla opasek s mečem a položila jej i se zbraní v pochvě na lůžko, které si vybrala ke spánku. V místnosti bylo několik dalších dveří, opatřených těžkými závorami.

“Tyhle dveře vedou do vedlejších místností,” odpověděla jí na dotaz její společnice a ukázala na dveře v levé a v pravé zdi. “A tyhle,” pokynula k těžkým, mědí okovaným dveřím v protější zdi, “vedou do další chodby, která končí u schodiště, sestupujícího do katakomb. Ale neboj se, tady se ti nemůže nic stát.”

“Kdo mluvil o strachu,” odsekla Valerie. “Já jsem jen vždycky ráda, když vím, jak vypadá přístav, kde mám spustit kotvu, a nestojím o to, abys tady spala se mnou. Nejsem zvyklá dělit se s někým o ložnici, alespoň ne se ženou, abych řekla pravdu. Můžeš odejít.”

Když osaměla v místnosti, zastrčila závory na všech dveřích, stáhla si boty a s pocitem úlevy se natáhla na měkké lůžko. Představila si Conana ve stejné situaci, nedaleko odtud, v místnosti napříč přes chodbu. Pak však v ní převládla částečně její ženská marnivost a v duchu jej viděla, jak se sám nevrle a nespokojeně natahuje na opuštěné studené lehátko. Zlomyslně se ušklíbla a spokojeně zavřela oči.

Venku se snesla noc. Zelené kameny v síních a chodbách Xuchotlu zářily podobné očím dávno vyhynulých kočkovitých šelem. Někde mezi temnými věžemi naříkal noční vítr jako duše, které nenalezly klid. A temnými chodbami se začaly pohybovat plíživé postavy připomínající nehmotné stíny.

Valerie procitla náhle. V neskutečné záři zelených kamenů spatřila jakousi nezřetelnou postavu, která se nad ní skláněla. Na kratičký okamžik myslela, že postava patří do snu, který se jí zdál. V tom snu viděla samu sebe, ležící tak jako teď ve stejné místnosti a na stejném lůžku a nad ní se jako živá bytost skláněl a chvěl obrovský černý květ. Byl tak veliký, že zakrýval téměř celý strop. Jeho exotická vůně prostupovala celou její bytostí a vyvolávala v ní podivnou smyslnou malátnost, která byla něčím mezi ochrnutím a spánkem. Právě se propadala do voňavé hlubiny lhostejné blaženosti, když se její tváře něco dotklo.

Valeriiny smysly nabyly v tom podivném omámení takové citlivosti, že jí tento slabý dotyk otřásl jako surová rána, která ji hrubě vytrhla z blaženosti snu k plnému vědomí. Pak si uvědomila, že to, co se sklání nad jejím lůžkem, není obrovský černý květ, ale žena tmavé pleti.

S tímto vědomím se jí zmocnila zlost a následovala blesková reakce. Žena se pružně otočila, ale než se stačila dát na útěk, stála už Valerie na nohou a držela jí pevně za paži. Vetřelkyně bojovala jako divoká kočka, ale brzo se poddala, když zjistila, že proti Valeriině síle je bezmocná. Pirátka otočila hrubě dívku obličejem k sobě, volnou rukou ji uchopila za bradu a zvedla jí hlavu tak, aby jí viděla do tváře. Poznala Yasalu, zamračenou Tascelinu komornou.

“Co, k čertu, hledáš v mé ložnici? A co to máš v ruce?”

Dívka neodpověděla, ale pokoušela se neznámý předmět ukrýt za zády. Valerie jí zkroutila ruku a něco upadlo na zem – podivný, cizokrajný květ černé barvy, na dlouhém nefritově zeleném stonku, květ velký přinejmenším jako dívčí hlava, nicméně mnohem menší než ten, který viděla ve snu.

“Černý lotos!” procedila Valerie mezi zuby. “Květ, jehož vůně působí mdlobám podobný spánek. Pokoušela jsi se mě omámit. Kdyby ses náhodou nedotkla mé tváře, tak bych teď… Proč jsi to dělala? Co to má znamenat?”

Yasala setrvávala v pochmurném mlčení. Valerie ji otočila zády k sobě, srazila ji na kolena a zkroutila ji ruku na záda.

“Mluv, nebo ti vytrhnu paži z kloubu!”

Yasala zasténala bolestí, když ji Valerie nemilosrdně zvedala ruku vzhůru mezi lopatky, ale jediná její odpověď bylo divoké vrtění hlavou.

“Ty děvko!” Valerie ji odhodila tak, že dívka upadla jak dlouhá, tak široká na zem. Pirátka hleděla na bezvládnou postavu planoucíma očima. Doutnal v ní strach a vzpomínka na Tascelin pálící pohled v ní probudila pud sebezáchovy jako v divoké šelmě. Tihle lidé jsou degenerovaní. Je pravděpodobné, že holdují perverzním choutkám všeho druhu. Valerie však za celou věcí cítila něco víc, jakousi tajemnou hrůzu, horší, než jakákoliv perverze. Naplnil ji nejprve strach a vzápětí odpor k tomuto příšernému městu. Ti lidé nejsou ani příčetní, natož normální. Začala dokonce přemýšlet o tom, zda jsou vůbec lidští. V očích každého z nich plálo šílenství, v očích každého, s výjimkou očí Tasceliných, jejíž pohled ukrýval věci mnohem podivnější a hlubší, než pouhé šílenství.

Valerie zvedla hlavu a napjatě poslouchala. Xuchotl byl tichý jako mrtvé město. Zelené kameny zalévaly místnost svým podivným světlem a v té záři se oči dívky ležící na zemi strašidelně leskly. Valerii otřásla panika a tento pocit odplavil z jejího srdce poslední zbytky slitování.

“Proč jsi se mě pokusila omámit?” zasyčela, uchopila dívku za dlouhé vlasy a zvrátila jí hlavu daleko nazad. “Poslala tě Tascela?” zeptala se s pohledem upřeným do strachem rozšířených očí.

Žádná odpověď. Valerie divoce zaklela a udeřila dívku do tváře, nejdřív z jedné a vzápětí z druhé strany. Políčky se rozlehly hlasitě místností, ale Yasala nevydala ani hlásku.

“Proč nekřičíš?” divoce se dotazovala Valerie. “Máš strach, že tě někdo uslyší? Koho se bojíš? Tascely? Olmeca? Conana?”

Yasala neodpovídala. Krčila se na podlaze a pozorovala baziliščíma očima svou trýznitelku. Tvrdohlavé mlčení pravidelně rozdmýchává zuřivost. Valerie se otočila a strhla z těžkého závěsu několik šňůr.

“Ty rozšklebená couro!” zavrčela. “Teď tě vysvleču donaha, přivážu tě k tomuhle lehátku a budu tě mrskat tak dlouho, dokud mi neřekneš, co tady děláš a kdo tě poslal.”

Yasala se nebránila ani slovem, když Valerie uskutečnila první část své hrozby s divokostí, rozdmýchanou povolností své oběti. Pak se v místnosti rozhostilo ticho, přerušované jen svistotem a praskotem silných hedvábných šňůr, dopadajících na obnažené tělo. Spoutaná Yasala nebyla schopna pohnout ani rukama, ani nohama. Její tělo se svíjelo a chvělo pod údery a hlava se trhavě otáčela ze strany na stranu v rytmu úderů. Zuby pevně zaťala do spodního rtu a jak mučení pokračovalo, vytryskl ji z něj pramének krve. Nejenže nepromluvila, ale ani nevykřikla.

Vláčné šňůry nevydávaly při úderu na chvějící se tělo nijak hlasitý zvuk, spíš ostré plesknutí, ale každý z pramenů zanechával po dopadu na Yasalině tmavé kůži rudý pruh. Valerie vkládala do úderů všechnu sílu v bojích zocelených paží. Bila nemilosrdně tak, jak byla zvyklá ze svého života, kde se bolest a utrpení vyskytovaly denně, a se vší cynickou zlomyslností, jaké je schopna jen žena vůči ženě. Yasala trpěla fyzicky i psychicky mnohem více, než kdyby ji bičoval muž, jakkoliv silný.

A právě tahle ženská zlomyslnost, kterou zřetelně cítila, způsobila, že se vzdala.

Ze rtů jí uniklo tiché zasténání a Valerie znehybněla s paží zvednutou k dalšímu úderu. Z čela si odhodila propocenou světlou kadeř. “Tak co, budeš mluvit?” zeptala se. “Když to bude třeba, já to vydržím klidně celou noc!”

“Smilování!” zašeptala dívka. “Povím ti to!”

Valerie jí přeřezala pouta na kotnících a zápěstích a pozvedla ji na nohy. Yasala těžce dosedla na lehátko. Položila se na nahý bok, opřela se o ruku a všemožně se snažila ulehčit svým bolavým zádům. Chvěla se po celém těle.

“Víno,” zaprosila vyschlými rty a ukázala rukou na zlatý džbán stojící na stolku ze slonoviny. “Dej mi napít, jsem zesláblá bolestí. Pak ti všechno řeknu.”

Valerie se natáhla pro džbán. Yasala potácivě vstala a uchopila jej. Pozvedla nádobu ke rtům a v témž okamžiku vychrstla její obsah nepřipravené Aquiloňance do tváře. Valerie se zapotácela zpět a pokoušela se vytřít si z očí pálící tekutinu. Jakoby hustou mlhou viděla Yasalu, jak se vrhla přes místnost, bleskově odsunula na mědí kovaných dveřích závoru a rozběhla se chodbou. Vzápětí se už pirátka hnala za ní, v ruce meč a v očích vraždu.

Yasala měla však přece jen náskok a prchala ze všech sil, s úsilím ženy, která právě unikla smrti. K nejbližšímu záhybu chodby doběhla pěkný kus před Valerií, a když k němu dorazila vztekem nepříčetná pirátka, spatřila už jen prázdnou chodbu a na jejím konci dokořán otevřené dveře. Táhl z nich zápach vlhké hniloby a Valerie se otřásla. Byl to zřejmě vchod vedoucí do katakomb. Yasala se rozhodla hledat útočiště mezi mrtvými.

Valerie přistoupila k otvoru a pohlédla dolů, kam vedly točité schody. Ty se v nevelké vzdálenosti ztrácely v naprosté tmě. Jistě to bylo schodiště vedoucí do tajemných podzemních prostor města. Podle toho, co slyšela, vedlo schodiště přímo do katakomb a nemělo spojení s žádnou jinou nižší chodbou ani halou, začínalo tam, kde stála Valerie a končilo kdesi v černé, tajemné hlubině. Valerie se znovu slabě zachvěla, když si představila tisíce mrtvých, kteří tam leží, a na nichž se oděv pomalu rozpadá v prach a jejichž kamenné hrobky skrývají ta nejpodivnější a nejstrašnější tajemství. Neměla v úmyslu sestoupit po schodišti dolů. Byla si jistá, že Yasala zná každý záhyb a nerovnost podzemních chodeb.

Právě se otočila k odchodu, zklamaná a vzteklá, když z temnoty dole zazněl výkřik, nebo spíš vzlyk. Měla pocit, že zní z nesmírné hloubky, ale slova, která uslyšela vzápětí, byla zcela srozumitelná. Ženský hlas volal v největším zoufalství: “Pomoc! Ve jménu Setově, pomoc! Aaaa!” Poslední výkřik bolesti tiše dozněl a Valerii se zdálo, že slyší ozvěnu tichého nelidského smíchu.

Naskočila jí husí kůže. Co se stalo s Yasalou dole, v té neproniknutelné temnotě? Nebylo pochyb, že žena, která vykřikla, byla Yasala. Jaké neštěstí ji postihlo? Plížil se dole některý z Xotalanců? Olmec je přece ujišťoval, že podzemí pod Tecuhltli je odděleno od ostatního labyrintu pevnými zdmi, tak silnými, že by je nepřítel těžko prolomil. Mimo to ten smích vůbec nezněl jako smích lidské bytosti.

Valerie se rozběhla zpět chodbou, aniž se zdržovala zavíráním dveří, vedoucích ke schodišti. Když dorazila do své komnaty, zavřela dveře a zastrčila závoru. Pak si natáhla vysoké boty a připnula pás s mečem. Byla pevně rozhodnuta vniknout do místnosti, kde spal Conan, a pokud byl ještě naživu, přemluvit jej, aby se k ní připojil a spolu si probojovali cestu z tohoto pekelného města.

Právě ve chvíli, kdy otvírala dveře, vedoucí z její komnaty do chodby, rozlehl se chodbou táhlý výkřik bolesti, následovaný vzápětí dusotem běžících nohou a hlasitým zvoněním mečů.

5. Dvacet rudých hřebů

Na strážnici v poschodí Orla měli službu dva bojovníci. Jejich chování bylo nedbalé, i když dlouhodobým zvykem ostražité. Přímý útok zvenčí, vedený na obrovská bronzová vrata byl sice možný, ale již mnoho let se k takovému útoku ani jedna ani druhá strana neodhodlala.

“Ti cizinci budou silnými spojenci,” řekl jeden z nich. “Předpokládám, že Olmec vydá příkaz, aby se ráno vyrazilo proti nepříteli.”

Mluvil přesně, jako voják za války. V miniaturním světě Xuchotlu byla každá hrstka válečníků armádou a prázdná síň mezi oběma válčícími stranami byla válečným polem.

Druhý chvíli přemýšlel.

“Předpokládejme, že s jejich pomocí zničíme Xotalance,” řekl, “a co potom, Xatmecu?”

“No,” odpověděl Xatmec, “za každého z nich zatlučeme rudý hřeb a zajatce upálíme nebo rozčtvrtíme.”

“Ale potom?!” naléhal první. “Až je pobijeme všechny! Nebude se ti to zdát divné, když nebudou žádní nepřátelé, se kterými bychom mohli bojovat? Celý svůj život jsem nenáviděl Xotalance a bojoval jsem s nimi. Až skončí boj, co nám zůstane?”

Xatmec pokrčil rameny. Jeho myšlenky nikdy nepronikly za zničení nepřátel. Ani toho nebyl schopen.

Náhle oba muži ztuhli, když se za vraty ozval jakýsi zvuk.

“K bráně, Xatmecu!” zasyčel první bojovník. “Podívám se Okem…”

Xatmec s mečem v ruce přiskočil k vratům a přitiskl na ně ucho. Jeho druh zatím nahlížel do zrcadla, oči vytřeštěny údivem. Před branou byl hustý chumel mužů. Zachmuření bojovníci, blýskající očima v tmavých tvářích, meče sevřené v zubech a s prsty vstrčenými do uší. Jeden z nich, který byl ozdoben péřovou čelenkou, měl ke rtům přitisknut podivný nástroj, jakousi řadu píšťal, a v okamžiku, kdy oba Tecuhltliové vykřikli na poplach, píšťalky vydaly pronikavý zvuk.

Výkřiky odumřely oběma strážcům v hrdle. Příšerné pískání proniklo snadno kovovými vraty a naplno se jim zařízlo do uší. Xatmec těžce dopadl na vrata a v této podivné poloze doslova ztuhl. Jeho tvář vypadala jako vyřezaná ze dřeva a měla výraz člověka, který něčemu naslouchá s nevýslovnou hrůzou. Druhý strážný, který byl od zdroje zvuku dál, také ucítil cosi děsivého, co vnikalo do místnosti, příšernou hrozbu, která se ukrývala v démonickém jekotu píšťal. Zřetelně cítil podivné síly, které mu jako surové prsty pronikaly do mozku a vyvolávaly v něm pocity bezmocnosti a šílenství. Soustředil se celou vůlí na to, aby zlomil toto kouzlo a konečně se mu podařilo ze všech sil vykřiknout na poplach. Jemu samému připadal vlastní hlas cizí.

V té chvíli se melodie znovu změnila a zesílila. Jako nůž se mu zařízla do ušních bubínků. Xatmec opřený o bránu vykřikl v náhlé agónii a z tváře se mu vytratilo vše lidské, jako se ztratí plamen svíčky odvátý větrem. Jako šílenec se vrhl na závory a řetězy, které uvolnil a pak otevřel bronzovou bránu dokořán. Dřív než mu v tom mohl jeho druh zabránit, vyběhl ven s taseným mečem v ruce. Vzápětí jej zasáhlo několik čepelí a přes jeho krvácející padlé tělo do strážnice vtrhli Xotalancové, jejichž táhlý krvežíznivý jekot vyvolával v prostorách neobvyklou ozvěnu.

Zbývající strážný, napůl ochromený šokem, se vrhl proti nim s oštěpem v ruce. Hrůza z kouzel, kterých byl právě svědkem, byla rychle pohlcena vědomím toho, že nepřítel pronikl do Tecuhltli. Hrot jeho oštěpu vnikl do tmavého břicha jednoho z nepřátel, a to byla poslední věc, kterou si odnesl z tohoto světa, protože lebku mu vzápětí rozdrtila svištící čepel. Současně se z chodeb za strážnicí vyhrnul proud Tecuhltliů.

Výkřiky mužů a třesk oceli vzbudily Conana, nataženého pohodlně na lehátku. Vyskočil se svým těžkým mečem v ruce, a při plném vědomí, jako šelma. V okamžiku byl u dveří a otevřel je dokořán. V chodbě spatřil Techotla, který prchal okolo s šíleným výrazem v očích.

“Xotalancové!” ječel hlasem, který ani nezněl jako hlas člověka. “Pronikli za bránu!”

Conan se rozběhl chodbou a současně se v protějších dveřích objevila Valerie.

“Co se, k čertu, děje?” křikla na něj.

“Techotl říká, že Xotalancové pronikli do Tecuhltli,” odpověděl ve spěchu. “A podle toho kraválu bych tomu i věřil.”

S Tecuhltlim v patách vrazili do trůnního sálu a spatřili nepopsatelnou scénu, plnou divokosti a krve. Dvacet mužů a žen, s vlajícími černými vlasy a lebkami, namalovanými bílou hlinkou na prsou, bojovalo jako šílenci s Tecuhltliánci. Ženy na obou stranách bojovaly se stejnou zuřivostí jako muži a v místnosti, kterou sem nepřátelé vnikli, byla podlaha poseta mrtvými. Olmec, nahý až na bederní roušku, bojoval přímo před svým trůnem, a ve chvíli, kdy dorazili oba dobrodruzi, vyběhla z jednoho vchodu Tascela s mečem v ruce.

Xatmec a jeho druh byli mrtvi, a tak nebyl nikdo, kdo by vysvětlil, jak vnikli nepřátelé do pevnosti. Nikdo také samozřejmě nebyl schopný říci, co vyvolalo tuto zoufalou akci. Ale ztráty Xotalanců byly větší a jejich pozice zoufalejší, než Tecuhltliové předpokládali. Smrt draka, kterého uctívali jako boha, pak zkáza svítící lebky a hlavně novinky, které se dozvěděli od jednoho z umírajících, totiž to, že se k Tecuhltliům přidali záhadní spojenci s bílou kůží, vyprovokovalo Xotalánce k poslednímu zoufalému pokusu a k rozhodnutí zahynout v boji a vzít s sebou co nejvíce nepřátel.

Tecuhltliové se probrali z prvního překvapení, které je zastihlo v trůnním sále nepřipravené, a způsobilo, že jejich ztráty byly tak obrovské. Jejich obrana byla teď mnohem účinnější a navíc na bojiště dorazili strážní z ostatních poschodí, kteří se ihned vrhli do boje. Všichni bojovali jako šelmy zahnané do kouta divoce, zoufale a bez slitování. Boj se přeléval hned ke vstupním dveřím, hned ke stupni, na kterém stál Olmecův trůn. Čepele se blýskaly a zatínaly se do svalů, krev stříkala a místností zněly výkřiky a dupot nohou na podlaze, na které se již tvořily krvavé kaluže. Sametové závěsy byly strhány a sákly krví. Drahý nábytek se kácel a byl bojujícími drcen na kusy. Bylo to poslední krvavé vyvrcholení celého půlstoletí nesmiřitelného boje a každý ze zúčastněných to věděl.

Výsledek boje však byl rozhodnutý. Tecuhltliové převyšovali útočníky téměř dva ku jedné a navíc je posilovala přítomnost jejich spojenců se světlou pletí.

Conan i Valerie vpadli do této scény s drtivou ničivostí vichřice, prodírající se lesem nedorostlých stromů. Co do síly nebyli Conanovi rovni ani tři Tlazitlánci a navzdory své váze byl mnohem rychlejší než většina z nich. Pohyboval se tímto vířícím a přelévajícím zmatkem s příšernou jistotou šedého vlka, který vnikl do kurníku, a táhla se za ním řada ležících postav.

Valerie mu bojovala po boku s planoucíma očima a s úsměvem na rtech. Byla silnější než většina mužů, mnohem rychlejší a divočejší. Meč v jejích rukou byl živou věcí. Tam, kde Conan překonával odpor hrubou silou a váhou, lámal oštěpy, rozbíjel hlavy a odtínal končetiny, Valerie užívala vrcholných fines šermířského umění, kombinovaných s rychlostí, jež vyvolávala úžas a strach na tvářích jejích protivníků, kteří jí vzápětí podléhali. Znovu a znovu muži, kteří na ni útočili, ucítili ostří jejího meče, které jim protínalo hrdlo dříve, než stačili pozvednout svou čepel k útoku. Conan se tyčil nad bojujícími jako mohutný pilíř, postupoval kupředu a rozdával údery napravo nalevo. Valerie tančila po jeho boku jako nehmotný duch, stále v pohybu, a její meč sekal a bodal. Nepřátelské čepele ji míjely, její protivníci útočili tam, kde byla před okamžikem, a hned na to umírali s hrotem jejího meče v srdci nebo hrdle a v uších jim zněl Valeriin zlomyslný smích.

Šílenstvím zachvácení válečníci se neohlíželi ani na pohlaví ani na stav protivníků. Pět žen, bojujících na straně Xotalanců mělo proťatá hrdla dřív, než Conan s Valerií zasáhli do boje. Tam, kde muž nebo žena padli se zraněním k zemi, byl vždy pohotově nůž, který jim prořízl hrdlo nebo noha, připravená rozdrtit lebku.

Zápasící se přelévali od zdi ke zdi, od dveří ke dveřím, místy se hloučky oddělily, aby bojovaly v přilehlých místnostech. Konečně jediní vzpřímení lidé v místnosti byli zbylí Tecuhltliové a jejich dva bílí spojenci. Pohlíželi na sebe nevěřícně, jako lidé, kteří přežili konec světa nebo soudný den. Stáli na široce rozkročených nohou, ruce stále svíraly krvavé meče se zubatými čepelemi, po tělech jim stékala krev z ran. Hleděli na sebe přes mrtvá těla druhů i nepřátel. Nezbylo jim dost sil a dechu na to, aby jásali, ale z jejich hrdel se dralo divoké vytí. Nebyl to vítězný výkřik člověka. Bylo to vytí vlčí smečky, plížící se mezi těly pobitých obětí.

Conan uchopil Valerii za paži a otočil ji k sobě.

“Máš hlubokou ránu nad kotníkem,” zavrčel.

Nechápavě pohlédla na svou nohu a poprvé si uvědomila rezavou bolest ve svalech lýtka. Některý z umírajících mužů na podlaze ji v poslední křeči ťal dýkou.

“Ty sám vypadáš jako řezník,” ušklíbla se.

Otíral si z rukou krev.

“Není naštěstí moje. No, sem tam mám nějaký ten škrábanec. Nic, co by stálo za řeč. Ale to lýtko se musí obvázat.”

Okolní spouští se k nim přiblížil Olmec. Tak jak byl, s mohutnými nahými rameny zastříkanými krví, s rudými skvrnami v divoce pocuchaném černém plnovousu vypadal jako ghoul. V očích podlitých krví mu plálo světlo, podobné odlesku plamenů v temné vodě.

“Zvítězili jsme,” zakrákoral omámeně. “Msta skončila. Xotalanští psi jsou mrtvi! Proč nezbyl aspoň jeden z nich naživu, abychom mu mohli stáhnout kůži! Ale je to nádherné hledět do jejich mrtvých tváří! Dvacet mrtvých psů! Dvacet rudých hřebů pro černý pilíř!”

“Uděláš líp, když se poohlédneš po svých raněných,” zavrčel Conan a odvrátil se od něj. “Tak, děvče, podívám se ti na tu nohu!”

“Počkej okamžik!” odbyla ho netrpělivě. Stále ještě v ní hořel plnou silou bojovný duch. “Jak víme, že jsou všichni? Tahle skupina mohla vyrazit do útoku na svůj vrub!”

“Při takovéhle akci by se nikdy nerozdělili,” řekl Olmec, potřásl hlavou a očividně se mu vracelo soudné myšlení. Teď, když ztratil svůj rudý plášť, vypadal spíš jako odpudivý dravec, než jako člověk. “Vsadím hlavu, že jsme je pobili do posledního. Bylo jich méně, než jsem si myslel, a museli být zoufalí. Ale jak se dostali do Tecuhltli?”

Dopředu postoupila Tascela. Jednou rukou si otírala zkrvavený meč o nahé stehno, v druhé držela podivný nástroj, který našla u mrtvého těla xotalanského náčelníka.

“To jsou píšťaly šílenství,” řekla. “Jeden z válečníků mi řekl, že Xatmec otevřel Xotalancům bránu a vzápětí byl zabit, když vnikli dovnitř. Ten válečník dorazil do místnosti hlídek z vnitřních síní právě ve chvíli, kdy se to stalo. Zaslechl také poslední tón děsivé melodie, která se mu zařízla do morku kostí. Tolkemec kdysi mluvil o těchto píšťalách, které, jak přísahali Xuchotlánci, byly ukryty kdesi v katakombách spolu s kostmi jednoho ze starých mágů, který je za svého života používal. Ti xotalanští psi je našli a odhalili jejich tajemství.”

“Někdo by se měl vypravit ke Xotalancům a zjistit, jestli i nich někdo nezůstal naživu,” řekl Conan. “Půjdu, když mě někdo povede.”

Olmec se rozhlédl po svých zbylých lidech. Bylo jich jen dvacet a několik z nich sténalo na zemi. Tascela byla jediná z Tecuhltliů, která neutržila žádné zranění. Princezna prošla celým bojem bez jediného škrábnutí, přestože bojovala stejně divoce jako všichni.

“Kdo se vypraví s Conanem do sídla Xotalanců?” zeptal se Olmec.

Techotl vystoupil kulhavým krokem kupředu. Zranění ve stehně mu začalo krvácet. Další lehčí šrám mu mokval na žebrech.

“Já půjdu.”

“Ne, ty nepůjdeš,” odmítl Conan. “A ty, Valerie, také ne. Ta noha ti zanedlouho ztuhne.”

“Já půjdu,” přihlásil se jeden z válečníků, který si právě utahoval obvaz kolem poraněného předloktí.

“Dobře, Yanathe, běž s Cimmeřanem, A ty taky, Topale,” určil pak Olmec dalšího muže, jehož zranění byla celkem lehká. “Ale nejdřív přeneseme všechny zraněné na lehátka, abychom je mohli pořádně ošetřit.”

Ranění byli uloženi rychle. Ve chvíli, kdy Olmec s Topalem zvedali jakousi ženu, omráčenou válečnou palicí, naklonil se Olmec k Topalovu uchu. Conan měl pocit, že princ něco šeptá, ale nebyl si jist. O chvilku později už vyrazil se svými společníky chodbou.

Ve dveřích se Conan ještě ohlédl. Jeho zrak přeletěl děsivou spoušť v místnosti, mrtvé, ležící kam oko dohlédlo, tmavá těla, zkroucená ve výrazech nenávisti, nevidoucí oči, upírající se vzhůru k zeleným kamenům, které zaplavovaly celou neskutečnou scénu přízračným svitem. Mezi mrtvými se bezcílně pohybovali živí, jako v hlubokém tranzu. Conan zaslechl Olmeca přikazovat jedné z žen, aby ošetřila Valerii zraněnou nohu. Když obě ženy mizely ve dveřích, vedoucích do jedné z vedlejších místností, Valerie už na poraněnou nohu napadala.

Oba Tecuhltliové vedli Conana opatrně přes velkou síň bronzovou vstupní bránou a dále, místnost za místností, všechny zaplaveny zeleným svitem. Nikde se nic nehýbalo, neozval se jediný zvuk. Pak přešli velkou síň, která půlila celé město od severu k jihu a jejich smysly byly vybičovány pocitem blízkosti nepřátelského území. Jejich ostražitým očím se však objevovaly jen další a další prázdné a tiché chodby a sály, až nakonec prošli zšeřelou širokou chodbou a stanuli před bronzovou bránou, stejnou, jako byla brána Orla v Tecuhltli. Opatrně se o ni opřeli a jedno obrovské bronzové křídlo pod jejich rukama tiše ustoupilo. V úžasu nahlíželi do zeleně osvětlených chodeb uvnitř. Celých padesát let žádný z Tecuhltliů nevstoupil do těchto míst. Jen ti, kteří se nikdy nevrátili, zajatci, očekávající tu nejpříšernější smrt. Pro muže ze západního konce města byla představa, že by se ocitl v Xotalancu, tím nejstrašnějším, co ho mohlo potkat. Od nejčasnějšího dětství ho tato představa strašila i ve snech. Pro Yanatha a To pala představovala tato bronzová brána bránu pekel.

Oba ustoupili, nevysvětlitelnou hrůzu v očích. Conan se protlačil mezi nimi a vkročil do Xotalanců.

Oba muži jej nejistě následovali. Každý z nich se ve chvíli, kdy překročil práh, divoce rozhlížel na všechny strany. Naprosté ticho však rušil jen jejich hlasitý zrychlený dech.

Vstoupili do čtvercové strážnice, stejné, jako byla ta za Orlí bránou v Tecuhltli. A stejně jako tam i odtud běžela dlouhá, chodba ústící do široké místnosti, která byla protějškem Olmecova trůnního sálu.

Conan se rozhlédl kolem, pohledem přeběhl vysoké koberce, lehátka a závěsy a přitom ostražitě naslouchal. Neslyšel jediný zvuk a všemi smysly cítil, že místnosti jsou prázdné. Nevěřil, že by v Xuchotlu zůstal jediný živý Xotalanec.

“Pojďme,” zahučel a vykročil přes místnost.

Nedošel příliš daleko, když si uvědomil, že jej následuje pouze Yanath. Otočil se a spatřil Topala, který byl doslova ztuhlý strachem s jednou rukou pozdviženou jakoby na ochranu před hrozícím nebezpečím, oči přitahované magnetickou silou k něčemu napůl ukrytému za jedním lehátkem.

“Co je to, k čertu?” Pak Conan spatřil, na co Topal upírá oči a cítil, jak ho mezi mohutnými rameny zamrazilo. Nad lehátkem vyčnívala obludná hlava, velká jako hlava krokodýla, s obrovskými, dolů zahnutými zuby, které přesahovaly hluboko dolní čelist. Celé tělo však bylo nepřirozeně uvolněné a příšerné oči měly skelný lesk.

Conan nahlédl za lehátko. Spatřil tělo obrovského hada, zkroucené a ztuhlé ve smrtelné křeči. Nikdy ve svém životě takového hada nespatřil. Kolem těla se vznášel chlad a pach vlhké země, barva šupin se měnila pokaždé, kdy Conan jen trochu pohnul hlavou. Široká rána těsně za hlavou ukazovala, co bylo příčinou smrti této obludy.

“To je Plazoun!” zašeptal Yanath.

“Je to ta věc, kterou jsem ťal na schodišti,” zavrčel Conan. “Nejdřív nás pronásledoval až k Orlí bráně a pak se doplížil sem, aby tady pošel. Jak mohli Xotalancové ovládat takovou obludu?”

Tecuhltliové se roztřásli a svorně zavrtěli hlavami.

“Vyvolali ho z temných tunelů pod katakombami. Znali tajemství, která zůstala Tecuhltliům skryta.”

“No, teď už je po něm, a kdyby jich měli víc, přivedli by je s sebou, když zaútočili na Tecuhltli. Tak jdeme.”

Drželi se mu těsně v patách a v sevřené skupince postupovali chodbou až dorazili k stříbrem bohatě zdobeným dveřím ústícím do trůnního sálu.

“Tady jsme nenarazili na nikoho,” řekl Conan, “teď sestoupíme do spodních pater. Pročešeme Xotalanc od střechy po katakomby. Pokud je to zde stejné jako v Tecuhltli, budou všechny místnosti osvětleny – co je u Croma tohle?”

Trůnní sál, do kterého vstoupili se nesmírně podobal tomu v Tecuhltli. Ten samý nefritový stupeň a křeslo ze slonoviny, tatáž lehátka, koberce a závěsy na zdech. Přestože za trůnem nestál černý sloup posetý rudými hřeby, důkaz příšerné krevní msty nechyběl.

Zeď za stupněm byla pokryta řadou polic krytých sklem. A z polic hleděly na vetřelce nehybnýma očima stovky lidských, pečlivě balzamovaných hlav. Jen bohové vědí, jak dlouho, kolik měsíců a roků, už takto upíraly mrtvé oči ke vchodu do sálu.

Topal tiše zaklel, ale Yanath strnul a v jeho široce otevřených očích se mu rozhořel plamének šílenství. Conan zpozorněl, protože už věděl, že příčetnost Tlazitlánců často visela na vlásku.

Náhle Yanath zvedl ruku a chvějícím se prstem ukázal na příšerné trofeje.

“Tam je hlava mého bratra!” zamumlal. “A tamhle hlava mladšího bratra mého otce! A tam za nimi je starší syn mé sestry!”

Náhle propukl v pláč. Bez slz, hlasitými sípavými vzlyky, které otřásaly celou jeho postavou. Vzlyky byly stále ostřejší, pak se změnily v příšerný, ječivý smích, který přešel v nesnesitelný jek. Yanath zešílel.

Conan mu položil ruku na rameno a jako by tento dotek rozpoutal v Yanathově duši divokou bouři. Yanath vykřikl, otočil se a zaútočil na Cimmeřana mečem. Conan úder v poslední chvíli odrazil a Topal se pokusil Yanatha uchopit za paži. Šílenec se mu však bleskově vytrhl a s pěnou u úst vrazil čepel Topalovi hluboko do těla. Topal se zaúpěním klesl k zemi a Yanath se roztočil na okamžik na místě jako bláznivý derviš. Pak se rozběhl k policím, sekal mečem do skleněných výklenků a přitom divoce ječel.

Conan se k němu zezadu vrhl a pokusil se jej překvapit a odzbrojit, ale šílenec se bleskově obrátil, vrhl se na něj a s jekotem prokleté duše zaútočil. Conan si v té chvíli uvědomil, že bojovník nadobro zešílel. Hbitě uskočil, a když jej šílenec míjel, ťal vší silou shora dolů tak, že čepel proťala rameno a hrudník až k hrudní kosti. Muž upadl na zem přímo vedle svého umírajícího druha.

Conan se shýbl k Topalovi a viděl, že muž je v posledním tažení. Bylo naprosto zbytečné pokoušet se zastavit krev, tryskající z hrozného zranění.

“Je s tebou konec Topale,” zavrčel Cimmeřan. “Chceš něco vzkázat svým lidem?”

“Sehni se ke mně,” zachrčel Topal. Conan mu vyhověl a v téže chvíli zachytil Topalovo zápěstí, když se jej umírající pokusil z poslední síly bodnout dýkou.

“U Croma!” zaklel Conan. “Ty jsi se snad také zbláznil?”

“To byl Olmecův rozkaz!” vydechl raněný. “Proč, to nevím. Když jsme přenášeli raněné na lehátka, zapřísáhl nás, abychom tě zabili při návratu do Tecuhltli – …” a se jménem svého kmene na rtech Topal zemřel.

Conan na něj pohlížel s úžasem. Celá tahle záležitost mu připadala jako výmysl náměsíčníka. Byl snad i Olmec šílený? Byl celý kmen Tecuhltliů postižen šílenstvím víc, než se zdálo? Conan pokrčil mohutnými rameny, vykročil síní a chodbou, prošel bronzovými vraty. Mrtvá těla nedávných společníků zanechal tam, kde padla, před nevidoucíma očima desítek jejich dávno mrtvých předků.

Na zpáteční cestu labyrintem chodeb Conan nepotřeboval průvodce. Měl jako většina stvoření žijících v divočině vrozený smysl pro přesnou orientaci, a tak bez jediného zaváhání sledoval cestu, po které přišli. Pohyboval se s mečem v ruce stejně opatrně jako předtím, a jeho oči pečlivě zkoumaly každý stín a tmavé zákoutí. Teď to byli jeho dočasní spojenci, kterých se obával, ne duchové mrtvých Xotalanců.

Prošel napříč velkou síň a vstoupil do labyrintu místností za ní. Pak uslyšel kdesi před sebou pohyb. Něco tam sténalo, slyšel přerývavý dech a podivné, šoupavé a škrábavé zvuky. O chvilku později Conan uviděl muže, který se plazil chodbou po červeně svítící podlaze. V jeho stopách se táhl široký tmavý pruh. Krev. Poznal Techotla, který byl očividně na konci sil. Mezi prsty jedné sevřené ruky mu z hluboké rány na prsou prýštila jasně červená krev. Druhou rukou se ze všech sil namáhavě zachytával podlahy a s posledním vypětím se úporně pohyboval vpřed.

“Conane!” výkřik mu zabublal v hrdle. “Conane! Olmec unesl žlutovlasou ženu!”

“Tak proto přikázal Topalovi, aby mě zabil,” zahučel Cimmeřan a poklekl vedle raněného muže. Ve svém životě viděl už stovky raněných, a tak mu jediný pohled prozradil, že Techotl umírá. “Olmec není zdaleka tak šílený, jak jsem si myslel!”

Techotlovy slábnoucí prsty se zaťaly Conanovi do paže. V životě Tecuhltliů, v lhostejném chladném světě bez lásky, ve světě plném stínů, vytvořil jeho obdiv a náklonnost k příchozím z neznámého světa oázu lidské soudržnosti, pouto, které jej spojilo s lidmi mnohem přirozenějšími než byl jeho vlastní národ. Národ, jehož jedinými emocemi byly smyslná žádost, nenávist a sadistická krutost.

“Chtěl jsem mu v tom zabránit,” zasípal Techotl a na rtech se mu objevila krvavá pěna. “Ale on mě bodnul. Myslel si, že mě zabil, ale já jsem se, když odešel, odplazil pryč. Ah! U Seta! Jak dlouho jsem se plazil ve vlastní krvi! Ale ty, Conane, dej pozor! Olmec ti mohl přichystat past pro případ, že by ses vrátil. Zabij Olmeca! Je to zvíře! Osvoboď Valerii a prchněte! Nebojte se cesty pralesem. Olmec a Tascela lhali o dracích. Draci se už před roky pobili mezi sebou, zbyl jen ten nejsilnější. Několik let žil v pralese pouze jediný. Jestliže jste jej zabili, nemáte se čeho bát. Ten drak byl Olmecovým bohem, Olmec jej uctíval. Přinášel mu také lidské oběti, starce a děti, kteří byli na jeho rozkaz v poutech shazováni z hradeb města. Pospíchej! Olmec odvlekl Valerii do síně…”

Hlava mu klesla, ale dřív než narazila na podlahu, byl muž mrtev.

Conan vyskočil a oči mu zaplály modrým ohněm. Tohle tedy byla Olmecova hra. Nejdřív použil cizince ke zničení nepřátel a pak… Cimmeřan si pomyslel, že chyba byla na jeho straně. Měl předvídat, že by podobný plán mohl vzniknout v hlavě zdegenerovaného náčelníka Tecuhltli.

Cimmeřan vyrazil k Tecuhltli zvýšeným tempem bez ohledu na vlastní bezpečnost. V duchu rychle počítal své bývalé spojence. Jen jedenadvacet lidí, včetně Olmeca přežilo krvavou řež v trůnním sále. Další tři mrtví leželi za Conanem. To znamená, že zbývá osmnáct nepřátel. V divoké nenávisti, která jej zaplavila, cítil Conan, že je schopen postavit se jim sám.

Pak v něm zapůsobily vrozené instinkty divokého tvora, které ochladily jeho nekontrolovanou zuřivost. Připomněl si Techotlovo varování. Bylo pravděpodobné, že princ udělá nějaká opatření pro případ, že by se Topalovi nepodařilo úkol splnit. V tom případě bude Olmec jistě předpokládat, že se Conan vrátí do Tecuhltli stejnou cestou, kterou odešel.

Cimmeřan vrhl pátravý pohled na světlík, pod kterým právě procházel. Průsvitnou hmotou probleskovaly mrkající hvězdy. Větší část noci však už byla pryč a do svítání mnoho nezbývalo.

Uhnul z přímé cesty a sestoupil po točitém schodišti do nižšího poschodí. Nevěděl, kde v tomto podlaží najde dveře vedoucí do Tecuhltli a navíc se dalo předpokládat, že i kdyby je našel, budou zajištěné. Když z žádného důvodu, tak v důsledku zvyku trvajícího celá desetiletí. Nezbývalo však nic jiného.

S mečem v ruce probíhal jako stín halami a chodbami zaplavenými pochmurným zeleným svitem. Věděl, že se blíží k Tecuhltli, když zaslechl jakýsi zvuk a ztuhl na místě. Přesně věděl, jaký zvuk to byl. Někdo s roubíkem v ústech se pokoušel vykřiknout. Zvuk zazněl zepředu zleva. Vzdálenost nebyl schopen určit přesně, protože v těchto podivných prostorách se zvuk nesl daleko.

Vydal se opatrně za zvukem, který se čas od času opakoval. Došel až k otevřeným dveřím a jeho očím se naskytl příšerný pohled. V místnosti, do které se díval, byl na zemi umístěn nízký kovový rám, vyplněný příčkami, podobný žebříku. Na něm byla připoutána obrovská postava. Hlava ležícího muže spočívala na desce pokryté ostrými hřeby, jejichž hroty rudly krví v místech, kde vnikaly do kůže. Na hlavě měl muž připevněn podivný postroj tak, aby kožené pásy nechránily temeno hlavy před špičkami hřebů. Postroj byl spojen tenkým řetězem se zařízením, na kterém byla zavěšena obrovská železná koule. Koule visela zajatci přímo nad mohutným chlupatým hrudníkem. Pokud se muž nehýbal, železná koule se vznášela, nad jeho hrudí. Pokaždé, když jej bodavá bolest přinutila zvednout hlavu, koule poklesla o několik centimetrů. Jako provazy napnuté krční svaly nemohly dlouho vydržet v této nepřirozené poloze a vězen po chvíli zvrátil hlavu nazad, takže se mu hřeby opět zabořily do temene. Bylo jasné, že jej koule nakonec pomalu a neodvratně rozdrtí. Vězeň měl v ústech roubík a koulel divoce sem a tam napůl šílenýma očima. Nakonec jeho zrak spočinul na Conanovi, který stál na prahu v tichém úžasu. Na železném žebříku byl připoután Olmec, princ Tecuhltli.

6. Tasceliny oči

“Proč mě chceš ošetřit v téhle místnosti?” zeptala se Valerie. “Tos mohla právě tak dobře udělat v trůnním sále!”

Seděla na lehátku, raněnou nohu měla zvednutou nahoru a jedna z tecuhltlijských žen jí právě dokončovala obvaz z pruhu hedvábí. Na lehátku vedle Valerie ležel její krví potřísněný meč.

Při řeči se mírně zachvěla. Žena ji ošetřovala mlčky a pečlivě, ale Valerii se nelíbil ani opatrný dotek ženiných prstů, ani výraz jejích očí.

“Ostatní raněné také odnesli do dalších místností,” odpověděla dotazovaná měkkou řečí Tecuhltliů, která ovšem kupodivu nevzbuzovala ve Valerii dojem, že by žena byla změkčilou nebo slabou. Nedlouho předtím viděla Valerie tutéž ženu probodnout hruď jedné ze xotalánských žen a vymáčknout oči jinému ze xotalánských válečníků.

“Teď budou odnášet těla mrtvých dolů do katakomb,” dodala. “Dřív, než jejich duchové, kteří opustí těla, uniknou do obývaných prostor.”

“Věříte v duchy?” zeptala se Valerie.

“Vím, že v katakombách žije Tolkemecův duch,” zazněla nejistá odpověď. “Jednou, když jsem byla ukryta v kryptě s kostmi mrtvé královny, jsem jej viděla. Duch kolem mne prošel na dosah ruky. Měl podobu nesmírně starého muže s vlajícími bílými vlasy a vousy a jeho oči ve tmě světélkovaly. Byl to určitě Tolkemec, viděla jsem, jak jej mučili. Tenkrát jsem byla pouhé dítě.”

Její hlas poklesl k vystrašenému šepotu. “Olmec se tomu směje, ale já vím, že Tolkemecův duch žije v katakombách. Říkají, že to krysy ohlodávají maso z kostí nových mrtvých, které tam uložíme, ale dělají to duchové!! Kdo ví, ale…”

Rychle vzhlédla, když na lehátko dopadl stín. Valerie zvedla hlavu a uviděla Olmeca, který na ni upíral oči. Princ si umyl ruce, hrudník i vousy od krve, kterou byly zastříkány, ale neoblékl si svrchní šat. Jeho obrovské tělo s tmavou hladkou kůží vyzařovalo cosi zvířecího. Hluboké tmavé oči plály podivným světlem a pohyby prstů, kterými si probíral husté, modročerné vousy, vyjadřovaly nervozitu.

Upřeně hleděl na tmavou ženu, ta se zvedla a spěšně odešla z místnosti. Když procházela dveřmi, vrhla na Valerii přes rameno pohled plný cynického výsměchu a přisprostlé zlomyslnosti.

“Pěkně to odbyla,” řekl princ, přistoupil k lehátku a sehnul se k obvázané noze. “Počkej, podívám se na to.”

S rychlostí, která byla při jeho rozměrech udivující, sebral Valeriin meč a odhodil jej na druhý konec místnosti. Hned nato strhnul Valerii do svého objetí.

Přes to, jak byly jeho pohyby rychlé a neočekávané, se Valerie téměř ubránila. V okamžiku, kdy ji uchopil, držela už v ruce dýku a pokusila se jej bodnout do krku. S velkou dávkou štěstí se mu podařilo zachytit její zápěstí a rozpoutal se divoký zápas. Valerie bojovala pěstmi, nohama, koleny, zuby i nehty s celou silou perfektně trénovaného těla a pomocí všech triků, které se za dlouhé roky bojů na zemi i na moři naučila. Proti jeho hrubé síle jí to však příliš nepomohlo. Hned na začátku přišla o dýku a ocitla se v situaci, kdy nebyla schopna svého protivníka vážněji ohrozit.

Zář jeho podivných očí se nezměnila, jeho výraz ji naplňoval zuřivostí, rozdmýchávanou posměšným úsměvem, který mu hrál ve vousaté tváři. Ty oči a ten úsměv obsahovaly všechen krutý cynismus, ukrytý v tomto degenerovaném národě a Valerie poprvé ve svém životě pocítila strach z muže. Měla pocit, že bojuje s neuvěřitelnou přírodní silou, jeho železné paže překonávaly její odpor se snadností, která ji zaplavila vlnou paniky. Zdálo se jí, že je necitlivý k jakékoliv bolesti. Jen jednou, když mu zaťala bílé zuby do zápěstí tak silně, až vytryskla krev, zareagoval. Udeřil ji surově otevřenou dlaní do tváře až se jí hlava zatočila a před očima jí vyskočily hvězdičky.

Blůzu měla v cárech a Olmec ji se zlomyslnou krutostí rozdíral svými hustými vousy kůži na nahých ňadrech. Na hebké bílé kůži se objevily rudé odřeniny, na kterých tu a tam vyskočily drobné kapičky krve. Z úst se jí vydral nedobrovolný výkřik bolesti a bezmocného vzteku. Divoký odpor byl marný. Přitiskl ji na lehátko, udýchanou a bezmocnou. Oči jí blýskaly jako lapené tygřici.

Vzápětí ji zvedl do náručí a vyběhl z místnosti. Nebránila se, ale divoce planoucí oči dokazovaly, že alespoň na duchu je nezlomena. Věděla, že Conan není nablízku, a nenapadlo ji, že by se někdo jiný v Tecuhltli postavil Olmecovi na odpor. Všimla si však, že Olmec se pohyboval opatrně, s hlavou natočenou, aby lépe slyšel, jako by se obával pronásledování. Nevraceli se do trůnního sálu. Vyšel s ní jinými dveřmi, prošel další místností a tiše se vydal dlouhou chodbou. Jakmile nabyla jistotu, že se obává někoho, kdo by mohl únosu zabránit, zvedla hlavu a vykřikla z plných plic.

Byla odměněna políčkem, který ji napůl omráčil, a Olmec přešel z rychlé chůze do těžkého běhu.

Za nimi se ozvala odpověď na její výkřik, a když Valerie otočila hlavu přes Olmecovo rameno, uviděla závojem slz a hvězdiček, které ji napůl oslepovaly, kulhajícího Techotla, který je namáhavě doháněl.

Olmec se se zavrčením otočil a přehodil své břemeno do nepohodlné polohy pod jednu mohutnou paži, kde se Valerie kroutila a kopala jako bezmocné dítě.

“Olmecu!” protestoval Techotl. “Nemůžeš být takový ničema, abys udělal tohle! Je to Conanova žena! Pomohla nám porazit Xotalance a …”

Bez jediného slova sevřel Olmec ruku do obrovské pěsti a srazil raněného bojovníka v bezvědomí na zem. Aniž mu v tom jeho bezmocná zajatkyně mohla zabránit, vytáhl Techotlův meč z pochvy a vrazil jej nehybnému muži do prsou. Pak zbraň odhodil a pokračoval v útěku chodbou. Nevšiml si tmavého ženského obličeje, který opatrně vyhlížel za jedním z těžkých závěsů. Obličej zmizel a za několik okamžiků nato Techotl zasténal, pohnul se a namáhavě se vztyčil na nohy. Pak se nejistým kolísavým krokem vydal chodbou a slabě volal Conanovo jméno.

Olmec pospíchal dál chodbou a nakonec sestoupil po točitém schodišti ze slonoviny do nižšího patra. Znovu prošel několika pokoji a zastavil se ve veliké místnosti, jejíž všechny dveře byly pokryty těžkými závěsy. S jedinou výjimkou. V čele byly těžké bronzové dveře, stejné jako ty v poschodí Orla.

Ukázal na ně a řekl: “To jsou jedny z vnějších dveří Tecuhltli. Poprvé za posledních padesát let u nich nestojí stráže. Teď už je nemusíme hlídat. Xotalancové jsou mrtvi.”

“Díky Conanovi a mně, ty ničemo!” zasyčela Valerie a roztřásla se vztekem a studem nad svou bezmocností. “Ty proradný pse! Za tohle ti Conan podřízne krk!”

Olmec se nenamáhal podělit se s ní o své přesvědčení, že v této chvíli už byl Conan na jeho zašeptaný rozkaz podříznut. Byl natolik sebejistý, že ho její myšlenky ani názory ani v nejmenším nezajímaly. Divoce planoucí oči na ní ulpívaly a zálibně spočívaly na těch místech, kde Valeriina roztrhaná blůza a kalhoty odhalovaly víc, než kousky hebké bílé kůže.

“Zapomeň na Conana,” odpověděl drsně. “Já, Olmec, jsem pánem Xuchotlu. Xotalancové už neexistují. Ted už není třeba válčit. Strávíme život pitím a milováním. Nejprve se napijeme.”

Usadil se na nízký stolek ze slonoviny a posadil si ji na klín. Vypadal jako tmavý zlomyslný satyr s bílou vílou v náručí. Nevšímal si jejích urážek, které měly daleko do jazyka vil, jednou rukou ji tiskl kolem pasu a druhou natáhl přes stůl k nádobě s vínem.

“Pij!” poručil, a když se zmítala, přitiskl jí nádobu násilím k ústům.

Tekutina vyšplíchla, zaštípala ji na rtech a tekla jí po nahých ňadrech.

“Tvé návštěvnici zřejmě víno nechutná, Olmecu,” ozval se tichý, zlomyslný hlas.

Olmec ztrnul. V očích se mu objevil strach, pomalu otočil mohutnou hlavu a pohlédl na Tascelu, která stála ve dveřích, jednu ruku nedbale opřenou v bok. Valerie se k ní také obrátila, a když se její oči setkaly s očima Tascelinýma, přeběhl jí po zádech mráz. Tuto noc byla Valeriina duše zaskočena novými zkušenostmi a pocity. Nejprve se naučila strachu z muže, v tomto okamžiku poznala, co to znamená bát se ženy.

Olmec seděl nehybně, jen barva jeho kůže se změnila. Byla skoro popelavě šedá. Tascela pozvedla ruku, kterou měla předtím za zády a v ní držela malou zlatou nádobku.

“Bála jsem se, že jí tvoje víno nebude chutnat, Olmecu,” zapředla jako kočka, “proto jsem přinesla své, to, které jsem si přinesla dávno, tehdy od pobřeží jezera Zuad – rozumíš, Olmecu…!?”

Na Olmecově čele se zaperlil pot. Jeho sevření ochablo, Valerie se mu vytrhla a uskočila z jeho dosahu i když ji rozum nabádal k útěku z místnosti, cosi nepochopitelného ji připoutalo na místě a nutilo pozorovat tuto zvláštní scénu.

Tascela pomalu vykročila k sedícímu Olmecovi, houpavým, vlnivým krokem, který vyzařoval sám o sobě zlomyslnost. Její hlas byl hebký, medově sladký, ale oči se jí blýskaly. Štíhlými prsty mu pohladila vousy.

“Jsi hrozně sobecký, Olmecu,” postěžovala si s úsměvem. “Chtěl jsi mít naši půvabnou návštěvnici jen pro sebe, i když dobře víš, že i já bych ji ráda pobavila. Ale ty jsi veliký hříšník, Olmecu!”

Maska jí na okamžik sklouzla, oči se zaleskly, a tvář se jí zrůznila zlobou. V očividné touze ukázat fyzickou sílu, sevřela prsty v Olmecově bradě a vytrhla mu jediným škubnutím velký chumáč vousů. Jakkoliv byla tato ukázka síly znepokojující, nebyla zdaleka tak hrozná jako předchozí záblesk démonické zloby, která se skrývala pod Tasceliným chladným výrazem.

Olmec se s divokým řevem vztyčil. Stál a kýval se ze strany na stranu jako medvěd. Obrovské ruce se mu nevědomky svíraly a otvíraly.

“Ty děvko!” Jeho dunivý hlas vyplnil místnost. “Ty čarodějnice! Ďáblice! Tecuhltliové tě měli utratit už tehdy, před padesáti lety! Zmiz! Už jsem toho od tebe strpěl víc než dost. Tahle holka s bílou kůží je moje. Zmiz, než tě zabiju!”

Princezna se zasmála, a hodila mu chomáč krvavých vousů do tváře. V zazvonění oceli na kameni by se dalo najít víc slitování než v jejím smíchu.

“Kdysi jsi, Olmecu, mluvil jinak,” popíchla jej. “Kdysi, to jsi byl ještě mladý, promlouvals ke mně slovy lásky! Ale ano, byl jsi přeci mým milencem, spával jsi v mém náručí pod očarovaným květem lotosu, a tak jsi vložil do mých rukou konec řetězu, který z tebe činí otroka. Víš dobře, že proti mně nemáš naději. Víš, že mi stačí pohlédnout ti do očí a mystická síla, kterou mě kdysi před dávnými časy naučil stygický kněz, tě učiní bezmocným! Vzpomeň si na tu noc pod květem černého lotosu, kterým pohyboval vánek z jiného světa. Teď znovu cítíš tu neopakovatelnou vůni, která se linula a vznášela kolem tebe, aby tě omámila navěky. Nemůžeš proti mně pozvednout ani prst. Jsi mým otrokem tak, jak jsi jím byl tu noc a jak jím budeš celý svůj život – Olmecu z Xuchotlu!”

Tón její řeči se změnil. Teď zněl jako šumot a bublání potůčku, který poskakuje po kamenech matně ozářených jen svitem hvězd. Naklonila se k princi a opřela mu ruce s roztaženými prsty o mohutnou hruď. Jeho oči pohasly, ruce mu padly bezvládně k bokům.

S úsměvem krutého zadostiučinění pozvedla Tascela k jeho rtům misku s vínem.

“Pij!”

Princ poslechl zcela mechanicky. V okamžiku, kdy se napil, oči mu ožily a naplnily se vztekem, porozuměním a nesmírným strachem současně. Ústa se mu doširoka otevřela, ale ze rtů mu nevyšel jediný zvuk. Na okamžik se zapotácel na nohou, které se pod ním podlomily a pak se zřítil jako bezvládná hmota na zem.

Jeho pád vytrhl Valerii z ohromení. Otočila se a skočila ke dveřím. S rychlostí, která by zahanbila útočícího leoparda, jí však Tascela skočila do cesty. Valerie vyrazila sevřenou pěstí k úderu, v kterém byla celá síla jejího trénovaného svalnatého těla. Byla to rána, která by srazila k zemi i silného muže, Tascela se jí však lehce vyhnula bleskovým úklonem a zachytila pirátčino zápěstí. V příštím okamžiku uchopila Valerii i za levé zápěstí a zatímco ji bez námahy svírala obě paže jednou rukou, svázala jí je druhou rukou šňůrou z hedvábí, kterou vytáhla z opasku.

Před krátkou dobou si Valerie myslela, že její ponížení dosáhlo vrcholu ve chvíli, kdy se stala hračkou v Olmecových rukách, ale to, co teď prožívala, bylo stokrát horší. Vždycky byla nakloněna tomu podceňovat schopnosti příslušnic svého pohlaví, a bylo pro ni šokující, když se setkala s ženou, která s ní bez námahy a proti její vůli zacházela jako s bezmocným dítětem. Téměř neodporovala, když ji Tascela vmáčkla do křesla. Princezna protáhla šňůru, která poutala Valeriiny ruce, pod jejími koleny a přivázala konce k nohám křesla.

Nevšímavě překročila nehybné Olmecovo tělo, přistoupila k bronzovým dveřím, odsunula závory a otevřela je. Za nimi se ukázal úzký průchod do hlavní chodby.

Poprvé se obrátila přímo ke své zajatkyni. “Z téhle chodby vede vchod do místnosti, která kdysi sloužila jako mučírna. Když jsme se přestěhovali do Tecuhltli, přenesli jsme tam i většinu mučících nástrojů. Zůstalo tam ovšem jedno zařízení, které je příliš těžké na přenášení. Stále však ještě funguje. Myslím, že se teď bude velice hodit.

V Olmecových očích blesklo nejprve porozumění, a to bylo vzápětí vystřídáno výrazem hrůzy. Tascela se vrátila, sehnula se k němu a uchopila jej za vlasy.

“Je jen dočasně ochrnut,” poznamenala nevzrušeně. “Slyší, myslí a má cit, ó ano, jeho vnímavost je v naprostém pořádku.”

S touto zlověstnou poznámkou vykročila ke dveřím a táhla za sebou obrovské Olmecovo tělo s takovou snadností, že se Valerii úžasem rozšířily oči. Tascela vyšla do chodby a za několik okamžiků zmizela i se svým břemenem v jedněch z četných dveří, které se do chodby otvíraly po obou stranách. K Valerii se donesl slabý cinkot kovu.

Tiše zaklela a vzepřela se proti poutům celou silou. Velmi rychle zjistila, že její síla na hedvábné šňůry nestačí.

Tascela se zanedlouho vrátila sama. Za ní se z místnosti, kterou opustila, nesly přidušené steny. Zavřela dveře, ale závory nezastrčila. Očividně ji neovládal dlouholetý návyk, tak jako ji neovládaly jiné lidské instinkty ani pocity.

Valerie seděla nehybně a pozorovala ženu, v jejíchž štíhlých rukách teď spočíval její osud.

Tascela ji drsně uchopila za světlé vlasy a zvrátila jí hlavu nazad. Pohlížela jí přímo do očí. Teď už však její pohled nebyl neosobní.

“Vybrala jsem tě k veliké poctě,” řekla. “Obnovíš Tascelino mládí. Co se tak divíš! Vypadám mladě, ale mými tepnami se pomalu plíží chlad přibližujícího se stáří, ten chlad, který jsem cítila dříve tisíckrát. Jsem stará, tak stará, že si nepamatuji doby, kdy jsem byla dítětem. Ale kdysi jsem byla dívkou a miloval mě stygický kněz. Ten mě zasvětil do tajemství nesmrtelnosti a věčného mládí. On sám zemřel a říkali, že byl otráven. Ale já jsem žila ve svém paláci na břehu jezera Zuad a běžící čas se mě nedotkl. Pak jsem se zalíbila králi Stygie, mí lidé se vzbouřili a přišli se mnou až sem, do této země. Olmec mě nazýval princeznou. Nejsem však královského rodu, jsem víc než princezna, jsem Tascela, jejíž mládí znovu obnovíš mládím svým.”

Valerii vyschlo v ústech a jazyk se jí přilepil na patro. Poznala, že stojí před záhadou mnohem hroznější než jsou nečisté, zdegenerované vášně, které předpokládala a kterých se bála.

Štíhlá žena rozvázala plavovlasé Aquiloňance zápěstí a postavila ji jediným trhnutím na nohy. Valerie byla ochromena strachem. Nebyl to strach z nelidské Tasceliny síly. Nemohla odtrhnout zrak od planoucích hypnotizujících Tasceliných očí.

7. Ten, který vystoupil z temnot

“To ať se ze mě stane Kushita!”

Conan zíral na muže na kovovém žebříku.

“Co, k čertu, děláš ty na tomhle zařízení?!”

Z úst ucpaných roubíkem vycházely nesrozumitelné zvuky. Conan se nahnul a vytrhl kus zmačkané látky z Olmecových úst. Ten vykřikl strachem, protože tím prudkým pohybem zvedl Conan zároveň Olmecovu hlavu a obrovská koule poklesla natolik, že se téměř dotýkala jeho mohutného hrudníku.

“Dej pozor, u Seta!” žadonil Olmec.

“Proč,” odpověděl Conan lakonickou otázkou. “Myslíš, že mně záleží na tom, co se s tebou stane? Mrzí mě jenom to, že nemám čas zůstat tady a dívat se, jak z tebe ten kus železa vymáčkne duši. Bohužel spěchám. Kde je Valerie?”

“Pust mě,” naléhal Olmec. “Řeknu ti všechno!”

“Nejdřív mluv!”

“Nikdy!” princ zaťal zuby.

“No dobrá,” Conan si sedl na nejbližší lehátko. “Najdu ji sám, ale nejdřív chci vidět tu krvavou břečku, která z tebe zbude. Možná, že bych tomu mohl pomoci tak, že tě polechtám špičkou meče v uchu, co říkáš?” dodal a zamyšleně vytáhl meč z pochvy.

“Počkej!” slova se řinula z popelavě šedých Olmecových rtů. “Tascela mi ji odvedla. Já jsem nikdy nebyl víc než loutkou v Tasceliných rukách!”

“Tascela?” zavrčel Cimmeřan a odplivl si. “Ta chlípná, hnusná…”

“Ne – je to něco mnohem horšího než si myslíš. Tascela je stará – stovky let stará. Obnovuje své mládí a prodlužuje si život tak, že obětuje krásné mladé ženy. To je jeden z důvodů, proč je v našem kmeni tak málo lidí. Vysaje životní sílu z Valeriina těla, vstřebá ji a rozkvete novou silou a krásou!”

“Vstupní vrata jsou zamčená?” zeptal se Conan a přeletěl pohledem ostří svého meče.

“Jsou! Ale já vím, jak se dostat do Tecuhltli! Jen Tascela a já známe cestu a ona si myslí, že já jsem bezmocný a ty zabit. Osvoboď mě a já přísahám, že ti pomohu Valerii zachránit. Bez mé pomoci se do Tecuhltli nedostaneš! I kdybys mě mučením přinutil prozradit ti to tajemství, nebudeš umět skryté zařízení použít. Pusť mne a já se opatrně dostanu k Tascele a zabiju ji dřív, než začne zase čarovat – než nás stačí zhypnotizovat svým pohledem. Nůž hozený zezadu bude nejlepší. Měl jsem ji zabít už dávno, ale bál jsem se, že bez její pomoci nás Xotalancové přemohou. A ona zase potřebovala moji pomoc, a proto mě nechala žít tak dlouho. Teď už se vzájemně nepotřebujeme, a tak jeden z nás musí zemřít. Přísahám, že až tu čarodějku zničíme, vypravím tebe i Valerii na cestu, jak si jen budete přát. Mí lidé mě poslechnou, když bude Tascela mrtva.”

Conan vstal a přeřezal provazy, které prince poutaly. Olmec se opatrně vysunul zpod koule, postavil se, zatřásl hlavou jako divoký býk a opatrně si ohmatával krví nasáklé temeno hlavy. Jak tak stáli bok po boku, poskytovali oba muži úchvatný obrázek primitivní síly. Olmec byl tak vysoký jako Conan a těžší. V tomto Tlazitlánci však bylo cosi odpuzujícího, něco temného a zvířecího. To ostře kontrastovalo s Cimmeřanovou čistě řezanou účelnou tvrdostí. Conan odhodil zbytky roztrhané a krví zbarvené haleny a stál jen v bederní roušce a kožených sandálech. Jeho zachmuřená tvář a výjimečná tělesná konstrukce působila královským dojmem. Ramena měl tak široká, jako Olmec, ale svalstvo na nich měl mnohem lépe překresleno, hrudník měl klenutější a štíhlý pas s pevným břichem postrádal pytlovitost Olmecova trupu. Mohl představovat sochu prapůvodní přírodní síly, odlitou do bronzu. Olmec měl i tmavší pleť. Zatímco Conan byl postavou z úsvitu času, Olmec byl plíživým, pochmurným stvořením z jeho noci.

“Veď nás,” zavrčel Conan, “a drž se přede mnou. Věřím ti asi tak, jako býku, kterého bych držel za ocas.”

Olmec se otočil a vydal se na cestu. Jednou rukou si neustále prohrabával hustý vous.

Olmec nevedl Conana zpět k bronzovým vratům, které jak princ předpokládal, Tascela jistě zamkla. Šli do jedné z místností ležících na vnější hranici Tecuhltli.

“Tohle tajemství půl století střežíme,” řekl Olmec. “Nikdo z našeho kmene jej nezná a Xotalancům se jej nepodařilo objevit. Sám Tecuhltli dohlížel na stavbu tohoto tajného vchodu a po jeho dokončení zabil všechny otroky, kteří jej stavěli. Měl strach, že se jednoho dne ocitne mimo své království a všechny vchody budou zamčeny. Obával se totiž zrady ze strany Tascely, jejíž vášeň k němu se rychle změnila v nenávist. Tascela však jeho tajemství odhalila a jednou, když prchal z neúspěšného nájezdu na Xotalanc, zastrčila mu zevnitř závory. Xotalancové jej dostihli, zajali a stáhli z něj zaživa kůži. Já jsem ji v té době špehoval, a viděl jsem ji vstupovat do Tecuhltli tímto vchodem. Tak jsem se o tom tajemství dozvěděl.”

Zmáčkl jeden z četných zlatých ornamentů na zdi a část zdi ustoupila dovnitř. V otvoru byla vidět pata příkrého schodiště, vedoucího vzhůru.

“Schodiště je vestavěno do zdi. Vede na střechu, do malé věžičky a z té se rozbíhají schodiště do různých místností v Tecuhltli. Každé končí podzemním tajným vchodem. Tak si pospěš!”

“Až po tobě, kamaráde,” odpověděl Conan uštěpačně a významně pozvedl meč. Olmec pokrčil rameny a začal vystupovat po schodišti. Conan mu šel v patách a dveře za nimi se tiše zavřely. Drůza ohnivých kamenů vysoko nad nimi zalévala schodiště pochmurným nazelenalým svitem.

Stoupali dlouho, až Conan odhadl, že by už měli být na úrovni čtvrtého podlaží. Krátce na to vstoupili do kruhové věže. V jejím stropě byly zasazeny zelené kameny, osvětlující i schodiště. Malá okna, vyplněná nerozbitnými křišťálovými tabulemi, byla chráněna zlatou mříží. Byla to první okna, která Conan v Xuchotlu spatřil. Vyhlédl ven a zachytil obrysy kopulí a věží. Věděl, že hledí na střechy Xuchotlu.

Olmec k oknům ani nepřistoupil. Vydal se hned po jednom z dalších schodišť. Po krátkém sestupu se schodiště změnilo v úzkou chodbu, která se kroutila a zahýbala dlouhý kus cesty. Pak se zlomila v další příkré schodiště vedoucí dolů. Na jeho vrcholu se Olmec zastavil.

Odněkud zezdola k nim dolehl tlumený, ale zřetelný ženský výkřik, směs strachu a zuřivosti. Conan poznal Valeriin hlas.

V prudkém vzteku vyvolaném výkřikem a v údivu nad tím, jaké asi nebezpečí mohlo vynutit Valerii z umíněných rtů takový výkřik, zapomněl na Olmeca. Odstrčil jej a chtěl se vrhnout dolů. Instinkt jej však v posledním okamžiku přiměl otočit se. Drtivý úder Olmecovy obrovské pěsti mířený Conanovi do týla, zasáhl Cimmeřana ze strany do krku. Slabšímu muži by takový úder přerazil páteř. Conan se zapotácel, ale v téže chvíli odhodil meč, nepoužitelný v úzkém prostoru, uchopil Olmeca za nataženou paži a v pádu jej strhl s sebou po schodišti. Řítili se dolů ve víru propletených končetin a těl. Jak padali, našly Conanovy železné prsty Olmecův býčí krk a sevřely jej jako kovová obruč.

Olmec vložil do úderu všechnu sílu obrovské paže, tricepsu a ramene a pěst dopadla jako kovářské kladivo. Conanovi ztuhl krk a rameno, ale jeho bojovnost to nijak podstatně neovlivnilo. Svíral svého protivníka jako buldok. Oba muži se kutáleli dolů odřeni a zhmožděni, až nakonec narazili u paty schodiště na dveře ze slonoviny. Dopad byl tak prudký, že se dveře roztříštily a vypadly ze závěsů. V tom okamžiku však byl Olmec už mrtev, protože mu Cimmeřanovy železné prsty v pádu zlomily vaz.

Conan vstal, setřásl z ramen zbytky dveří a vytřel si z očí krev a prach.

Byl v trůnním sále. Kromě něj tam bylo ještě patnáct osob. První, koho uviděl, byla Valerie, před stupněm s křesly se teď tyčil podivný černý oltář. Okolo něj bylo rozestaveno sedm černých svící ve zlatých svícnech. Z jejich plamenů stoupal ve spirálách zelený kouř, který plnil místnost zvláštní těžkou vůní. Kouř se sléval pod stropem do tmavého oblaku a vytvářel nad oltářem podivnou klenbu. Na oltáři ležela Valerie, nahá, a její bílá pleť působila na černé hmotě šokujícím kontrastem. Nebyla spoutána. Ležela uvolněně, ruce nataženy v plné délce nad hlavou. U hlavy oltáře klečel mladý muž a svíral pevně její zápěstí. Na druhém konci oltáře klečela mladá žena a držela Valerii za kotníky. V této poloze se Valerie nemohla ani pohnout.

Před oltářem klečelo v půlkruhu zbývajících jedenáct mužů a žen Tecuhltli a pozorovalo celou scénu očima planoucíma vášní.

Na Olmecově křesle ze slonoviny seděla v pohodlné poloze Tascela. Kolem ní se vlnily praménky kouře, stoupající z bronzových kadidelnic. Neklidně posedávala, přehazovala nohy a nakláněla se sem a tam s jakýmsi smyslným rozechvěním, jako by nacházela tělesnou rozkoš v dotyku hladké slonoviny a vlastní hebké pokožky.

Při děsivém zapraskání tříštěných dveří se scéna nezměnila ani v nejmenším. Klečící Tecuhltliové nevzrušeně pohlédli na mrtvolu svého prince a na obrovského Cimmeřana, který povstal z trosek tajných dveří, ale pak se jejich zraky obrátily zpět k bílému tělu na oltáři. Tascela na něj upřela nepřítomné oči, pohodlně se v křesle opřela a zlomyslně se rozesmála.

“Ty děvko!” Conan měl před očima rudou mlhu. Vykročil k ní a jeho pěsti vypadaly jako obrovské železné palice. Jakmile se pohnul, něco mu pod nohama kovově zazvonilo a v noze ucítil drtivou bolest. Zapotácel se a setrvačností málem přepadl dopředu. Kolem nohy se mu sevřely ocelové ozubené čelisti mohutné pasti, které se mu zakously hluboko do masa. Jen mohutné svaly lýtka zachránily Cimmeřanovi holenní kost před rozdrcením. Příšerné zařízení se zvedlo z rudé podlahy bez jediného varování. Teprve teď Conan uviděl štěrbiny v podlaze, ve kterých byly čelisti pasti důmyslně skryty.

“Hlupáku,” zasmála se Tascela, “myslel sis, že se nepojistím pro případ, že by ses vrátil. Všechny vchody do tohoto sálu jsou zabezpečeny podobnými pastmi. Teď tam zůstaň stát a dívej se, jak se stanu vykonavatelem a naplněním osudu tvé půvabné společnice. Pak ukončím i tvůj osud!”

Conanova ruka instinktivně zatápala u opasku jen proto, aby našla prázdnou pochvu. Jeho meč zůstal kdesi za ním na schodech a dýku zanechal daleko v pralese, kde si ji poslední z draků vytrhl z poraněné čelisti. Cítil zuby pasti, které pálily jako žhavé uhlíky, ale tahle bolest nebyla ničím proti divokému vzteku, který jím zmítal. Chytil se jako vlk. Kdyby měl meč, usekl by si nohu a doplazil by se k trůnu, aby zabil Tascelu. Valeriiny oči se k němu obracely s mlčenlivou prosbou a vlastní bezmocnost zaplavovala Cimmeřanův mozek rudými vlnami šílenství.

Klesl na koleno volné nohy a pokoušel se vklínit prsty mezi čelisti pasti, silou je roztáhnout od sebe. Zpod nehtů mu prýštila krev, ale zubaté čelisti byly sevřeny tak těsně, že mezi rozdrceným masem a ocelí nezbývala žádná skulina. Pohled na Valeriino nahé tělo zvyšoval plameny jeho zuřivosti.

Tascela si jej nevšímala. Pomalu se zvedla, přelétla své poddané pátravým pohledem a zeptala se! “Kde jsou Xamec, Zlanath a Tachic?”

“Nevrátili se z katakomb, princezno,” odpověděl jeden z mužů. “Stejně jako my, pomáhali odnášet mrtvé do krypt, ale už se nevrátili. Možná že je pohltil Tolkemecův duch.”

“Mlč, hlupáku!” přikázala drsně. “Žádný takový duch neexistuje!”

Sestoupila ze stupně a přitom si pohrávala s tenkou dýkou, vykládanou zlatem. Ani v pekle neplálo nic tak zlým světlem jako její oči. Před oltářem se zastavila a promluvila do naprostého ticha.

“Tvůj život mi vrátí opět mládí, bílá ženo!” řekla. “Ulehnu na tvá prsa a přitisknu rty na tvá ústa. Pak ti pomalu, pomalu ponořím tuhle čepel do srdce a život, který bude opouštět tvé tuhnoucí tělo, vstoupí do mého těla. A já, já opět rozkvetu mládím a věčným životem.”

Vlnivým krokem, podobná hadu, plazícímu se ke své oběti, pokročila kotouči dýmu k oltáři a sklonila se k nehybné ženě. Valerie cítila, že nemůže odtrhnout oči od očí Tasceliných, které se jí zdály stále větší a hlubší, a které pronikaly hustým dýmem jako planoucí tmavé měsíce.

Klečící muži a ženy se uchopili za ruce a zatajili dech. V napětí očekávali krvavé vyvrcholení.

Conan dál marně zápasil s čelistmi pasti a jeho přerývavý dech byl jediným zvukem, který rušil hluboké ticho.

Všechny oči byly upřeny na černý oltář s bílou postavou a zdálo se, že ani úder blesku by účastníky příšerného, divadla nevytrhl z hypnotického stavu, ve kterém se nacházeli. A přece to byl jen slabý výkřik, který všechno změnil – tiché zvolání, při kterém se všichni přítomní otřásli hrůzou. Všechny pohledy se obrátily jedním směrem.

Zarámována ve dveřích, vlevo od stupně s trůnem, stála postava jako z děsivého nočního snu: muž s mohutnou hřívou bílých, špínou slepených vlasů a se sněhobílým vousem, který mu padal až na prsa. Jeho vyhublá postava byla oblečena v cáry, odhalující nepřirozeně vyhlížející končetiny. Kůže nevypadala jako kůže člověka. Byla podivně bledá, částečně šupinatá, jako by její nositel žil dlouhou dobu v podmínkách zcela odlišných od běžného lidského prostředí. V očích, žhnoucích hluboko pod chomáčem bílých vlasů nebylo lidského už vůbec nic. Byly to dva světélkující kruhy, poloprůsvitné a nehybné. Postrádaly výraz, postrádaly inteligenci. Ústa se doširoka otvírala, ale namísto slov se z nich dralo pouze šílené hihňání.

“Tolkemec!” zašeptala zsinalá Tascela a ostatní se přikrčili nevýslovnou hrůzou. “Žádný mýtus, žádný duch! U Seta! Ty jsi žil dvanáct let v temnotách! Dvanáct let ve společnosti mrtvých a jejich kostí. Jakou příšernou stravou jsi se živil? Jak hroznou parodii života jsi žil, v naprosté temnotě věčné noci? Proto se Xamec, Zlanath a Tachic nevrátili z podzemí – a nikdy se už nevrátí. Ale proč jsi čekal tak dlouho, než jsi se rozhodl zaútočit? Hledal jsi snad něco v katakombách? Nějakou hroznou zbraň, která tady byla ukryta? A až teď jsi ji snad našel?”

Jedinou odpovědí jí bylo šílené Tolkemecovo chichotání. Pak se Tolkemec dlouhým skokem, kterým se vyhnul nastražené pasti, přenesl do místnosti. Možná že se mu to podařilo náhodou, možná že měl kdesi v hloubi mozku uloženy vzpomínky na podobné pasti z dob, kdy ještě žil v horních patrech Xuchotlu. Nebyl šílený v pravém slova smyslu. Žil tak dlouho odloučen od lidí, že sám přestal být člověkem. Jediná vzpomínka jej jako pevné pouto spojovala s lidmi a tato vzpomínka v něm vzbuzovala nenávist k nim a touhu po pomstě. Jen proto se dnem i nocí plížil temnotou katakomb a pozoroval ty, kteří tam čas od času přišli. Zášť a touha po pomstě byly tím tenkým vláknem, které mu zabránilo v šíleném útěku do černých chodeb a nesmírných prostor podzemní říše, kterou před tolika lety objevil.

“Hledal jsi něco!” zašeptala Tascela a v hrůze ustoupila. “Teď jsi to našel! Celou dobu jsi myslel na pomstu. I po dlouhých letech temnoty si všechno pamatuješ!”

V Tolkemecově nejisté hubené ruce se objevila podivná tyč. Měla zelenou barvu nefritu a byla ukončena karmínovou koulí velikosti granátového jablka. Napřáhl ji před sebe jako oštěp a Tascela rychle uskočila, když z rudé koule vyletěl karmínový blesk. Tascela unikla, ale blesk trefil ženu, svírající Valeriiny nohy. Zasáhl ji přímo mezi lopatky. Místností se rozlehlo ostré zapraskání, z hrudi klečící ženy vyrazil ohnivý záblesk, narazil na černý oltář a rozprskl se v záplavě modrých jisker. Žena padla na bok a už v pádu se měnila v kůží potaženou mumii, hnědou a vyschlou.

Valerii se podařilo skutálet se na druhou stranu oltáře a po čtyřech se vydala k protější zdi. V trůnním sále mrtvého Olmeca se rozpoutalo peklo.

Muž, který původně držel Valerii za ruce, zemřel jako druhý. Obrátil se a prchal, ale dříve, než uběhl několik kroků, přesunul se Tolkemec rychlostí při jeho křehkosti udivující na místo, kde měl prchajícího mezi sebou a oltářem. Znovu vyletěl karmínový paprsek a Tecuhltli padl mrtev k zemi. Paprsek ukončil svou dráhu v dešti modrých jisker, odražených od černé hmoty.

Pak začalo velké vraždění. Lidé pobíhali se šílenými výkřiky z jednoho konce místnosti na druhý, vráželi jeden do druhého, padali a šlapali po sobě. Mezi nimi se točil a poskakoval Tolkemec a rozdával smrt. Nikdo nemohl utéci dveřmi, protože kovové vchody měly očividně stejné vlastnosti, jako kovovými žilkami protkaný černý kámen oltáře, i dveře uzavíraly smrtelný okruh, který potřebovala neznámá síla, koncentrovaná v karmínových záblescích, rodících se v Tolkemecově ruce. Nešťastník, který se dostal mezi něj a oltář nebo vchod, zemřel. Tolkemec si nevybíral a poskakoval a roztrhané hadry mu vlály okolo vyhublých končetin. Mezi šílenými výkřiky zbylých lidí se neslo jeho spokojené ječivé pohihňávání, okolo oltáře i vchodů padali lidé jako podzimní listí. Jediný bojovník se na Tolkemeca vrhl s dýkou v ruce, jen proto, aby padl dříve, než se k němu dostal. Všichni ostatní se však chovali jako splašené stádo, pobíhali zmateně sem a tam, bez naděje na útěk, bez myšlenky na odpor.

Padl poslední Tecuhltli, naživu zbyla jen Tascela, Conan přibitý pastí na místě u zdi a za ním Valerie, která hledala ochranu u toho, kdo jí byl v tomto šílenství nejblíže. Tascela přiskočila k Cimmeřanovi, sehnula se a zmáčkla skryté pero. Zkrvavené čelisti pasti povolily a zatáhly se do podlahy.

“Zab ho, jestli to dokážeš,” vydechla a vtiskla Conanovi do ruky těžký nůž, který předtím sebrala jednomu padlému. “Má kouzla jsou proti němu neúčinná!”

Divoce zavrčel a v touze po boji zapomněl i na rozdrcené lýtko. Tolkemec vykročil k němu, ale zarazil se při pohledu na záblesk oceli v Cimmeřanově pěsti. Pak začala příšerná hra. Tolkemec se pokoušel obejít Conana tak, aby jej dostal mezi sebe a oltář, nebo některý vchod, Conan se naopak snažil tomu zabránit a přiblížit se k němu na dosah. Ženy se zatajeným dechem napjatě přihlížely tomuto souboji na život a na smrt.

Sálem se nesly jen zvuky rychlých kroků a přerývavého dechu. Tolkemec už neposkakoval a netočil se. Uvědomil si, že toto utkání je něco jiného než zabíjení lidí, zachvácených panikou. V divokých barbarských očích hořel oheň stejně silného odhodlání, jako bylo jeho vlastní. Přesouvali se sem a tam, pohyb jednoho měl za následek pohyb druhého, byli jako dvě figurky spojené neviditelnými nitkami. Conan se však pomalu, ale jistě dostával blíž a blíž ke svému nepříteli. Už už se mohutné svalstvo jeho stehen napínalo k rozhodujícímu skoku, když Valerie vykřikla. Na zlomek okamžiku se ocitlo Conanovo tělo v jedné linii s bronzovými dveřmi. Vyšlehl rudý blesk a zanechal na jeho boku rudý šrám. V téže chvíli vrhnul Cimmeřan nůž. Starý, bělovlasý Tolkemec se pomalu sesul k zemi, tentokrát opravdu mrtev, a z prsou mu trčela tmavá rukojeť nože.

Tascela se vrhla kupředu, ne ke Conanovi, ale k tyči, která vypadla z Tolkemecových bezvládných prstů. V témže okamžiku zvedla Valerie ze země dýku, kterou tam upustil jeden z bojovníků. Čepel dýky, hnána celou silou pirátčina cvičeného těla, vjela tecuhltlijské princezně mezi lopatky a vynořila se jí mezi ňadry. Tascela divoce vykřikla a zřítila se k zemi. Jak padala, kopla Valerie do mrtvého těla.

“Aspoň tohle jsem musela udělat pro své sebevědomí,” vydechla Valerie a pohlédla přes mrtvé tělo na Conana.

“Takže tím je jejich krevní msta ukončena,” odpověděl. “Byla to pekelná noc! Řekni mi, kde mohli tihle lidé ukládat potravu. Mám hlad.”

“Potřebuješ ošetřit tu nohu.” Valerie utrhla z jednoho závěsu pás hedvábí a uvázala si jej jako roušku kolem pasu. Pak utrhla několik užších pruhů a pečlivě zavázala Cimmeřanovu nohu.

“Chodit s tím můžu,” ujistil ji. “Pojďme. Venku za hradbami tohohle pekelného města začíná svítat. Mám Xuchotlu dost. Je dobře, že se tenhle národ vyhubil. Nestojím ani o jejich poklady. Lpí na nich jistě prokletí.”

“Na světě je spousta jiné kořisti pro nás oba,” řekla a postavila se, vysoká a štíhlá, před něj.

V očích se mu zableskl starý plamének obdivu a tentokrát se nebránila, když si ji stáhl na klín a obejmul ji.

“K pobřeží je daleko,” řekla, když konečně odtáhla své rty od jeho.

“Co na tom záleží,” zasmál se. “Na světě není nic, co bychom spolu nemohli dobýt. Budeme mít vlastní palubu pod nohama dřív, než se otevřou přístavy Stygie na začátku obchodní sezóny. A pak ukážeme světu, jak vypadá skutečná kořist!”

GWAHLURŮV POKLAD

Conanovo milostné dobrodružství s Valerií netrvalo dlouho. Možná, že to mělo něco společného s tím, že každý z nich chtěl mít ve dvojici rozhodující slovo. Zanedlouho se tedy rozdělili, Valerie se vrátila na moře, Conan se vydal zkusit své štěstí v Černých královstvích. Pak se doslechl o pokladu nesmírné ceny, kterému se říkalo “Gwahlurovy zuby”. Poklad je prý tvořen prastarými skvosty, ukrytými kdesi v Keshanu. Conan proto nabídl své služby podivínskému a nesnášenlivému keshanskému králi s tím, že vycvičí a připraví jeho armádu na válku proti sousednímu Puntskému království.

1. Cesty intrik

Útesy se zvedaly z džungle náhle a příkře a v záři vycházejícího slunce vypadaly jako vysoké hradby z modrozeleného a matně rudého kamene. Skalní masiv se točil vpravo i vlevo do nedohledna nad smaragdovým oceánem palmových listů. Na první pohled vypadaly skály naprosto neschůdné. Svislé, hladké stěny z tvrdého kamene, v jehož šedé tváři v ranním slunci blýskaly oslepující září kusy křemene. A přece byl ve stěně člověk, který si razil namáhavě cestu vzhůru a polovinu vzdálenosti k vrcholu už měl za sebou.

Pocházel z rodu horalů, zvyklých zdolávat ty nejnepřístupnější skalní útesy, tvor výjimečné síly a hbitosti. Jeho jediným oděvem byly krátké spodky z rudého hedvábí. Na zádech, tak, aby mu nepřekážely, měl pověšen pár sandálů, dýku a těžký meč.

Muž byl obrovské, mohutně stavěné postavy, a přece se pohyboval s elegancí leoparda. Kůži měl do tmava osmahnutou sluncem, hřívu černých vlasů a rovnou ofinu nad čelem mu přidržovala stříbrná páska. Jeho ocelové svaly, bystré oči a jisté nohy byly v těchto chvílích vystaveny zkoušce hodné muže jeho schopností. Vrcholky stromů se vlnily stopadesát stop pod ním. Zhruba ve stejné vzdálenosti nad ním se proti modři ranního nebe odrážel vrchol stěny.

Postupoval vzhůru jako někdo, koho pohání vpřed nedostatek času. A přitom, zatímco visel na příkré stěně jako hmyz, pohyboval se tempem hlemýždě. Tápající ruce a nohy nacházely pukliny a výčnělky, opory velmi často nejisté. Byly okamžiky, kdy on i jeho život visel doslova na konečcích prstů. Ale přesto postupoval vzhůru. Bojoval o každou stopu výšky. Čas od času se zastavil, aby poskytl odpočinek unaveným svalům a setřásl z očí pálící pot. S hlavou opatrně obrácenou přes rameno přehlížel prales pod sebou a pátral v tom zeleném moři po jakékoliv známce lidské přítomnosti.

K vrcholku už neměl daleko, když spatřil několik stop nad svou hlavou puklinu v neporušené stěně útesu. Dosáhl jí za okamžik. Spatřil malou jeskyni těsně pod vrcholkem skály. V okamžiku, kdy zvedl oči nad úroveň jejího dna, nespokojeně zavrčel. Visel na okraji dutiny, zavěšen za předloktí. Prostor nebyl větší než širší římsa s ustupující zadní stěnou, ale přesto měl svého obyvatele. Seděla v ní na zkřížených nohou vyschlá zahnědlá mumie. Hůlkovité paže měla složeny na scvrklém hrudníku, do kterého se napůl propadala vysušená hlava. Končetiny byly přidržovány na místě pásy z nevydělané kůže, které se časem změnily v pouhé cáry. Pokud kdy bylo toto stvoření oblečeno, změnil čas jeho šat v prach, který dávno odvál vítr. Zkřížené paže však přidržovaly na propadlé hrudi svitek pergamenu, který roky zabarvily do odstínu staré slonoviny.

Lezec natáhl dlouhou paži a bez váhání si pergamenový svitek přivlastnil. Aniž jej rozbalil, zastrčil jej za opasek. Napnul svaly mohutných paží a vzápětí se ocitl v prostoru s mumií. Několik okamžiků stál v tichém soustředění, pak vyskočil a zachytil se hrany na vrcholu a jediným plynulým pohybem se vytáhl vzhůru a přes okraj.

Na vrcholu zůstal stát, zhluboka oddychoval a upíral zrak na druhou stranu útesu.

Bylo to, jako by hleděl do obrovské mísy, kolem dokola obklopené prstencem kolmých skal. Dno tohoto prostoru bylo pokryto jak stromy, tak křovinami, i když se všechna vegetace naprosto lišila od té, která rostla na vnější straně skal.

Kolmé skalní stěny se táhly okolo stále ve stejné výšce a bez jediného přerušení. Toto místo muselo vzniknout z čirého vrtochu přírody, snad jako jediné svého druhu na světě. Obrovský přírodní amfiteátr, kruhová výseč vegetací zarostlé plošiny v průměru tři až čtyři míle, odříznutá od zbytku světa nepřekonatelnou hradbou strmých útesů.

Člověk na vrcholku útesů však nepřemýšlel o zázraku, kterým byl tento topografický útvar.

S napjatou pozorností zrakem pročesával koruny stromů pod sebou. Pak se mu z úst vydralo spokojené zamručení, když uviděl mramorové kopule prosvítající zelení. Takže to nebyla pověst. Tam dole, pod ním, ležel bájný a opuštěný palác Alkmeenonu.

Conan – Cimmeřan, nedávno ještě obyvatel Baračských ostrovů, Černého pobřeží a jiných míst, kde tepal divoký a dobrodružný život, tady nebyl náhodou. Přijel do Keshanu na základě pověsti vyprávějící o proslulém pokladu, jehož cena prý přesahuje i cenu pověstného bohatství turanských králů.

Keshan patřil k barbarským královstvím, rozkládajícím se na východních hranicích Kushe, kde se nedohledné pastviny prolínaly s pralesy, které se táhly na východ do nekonečna. Obyvatelé těchto oblastí byli smíchaných ras. Tmavá šlechta vládnoucí převážně černošským poddaným.

Vládci – princové, princezny a nejvyšší knězi, kteří prý kdysi dávno obývali království, jehož hlavním městem byl pohádkový Alkmeenon. Pověsti plné rozporů zdůvodňovaly pád tohoto království a příčiny, proč zbytek obyvatel svou zemi opustil. Rovněž tak mlhavé byly pověsti popisující Gwahlurovy zuby – proslulý poklad Alkmeenonu.

Přesto stačily i tyto neurčité legendy k tomu, aby přivedly Conana přes nedohledné pláně, močálovité džungle a horské hřebeny do Keshanu.

Keshan, který mnoho severních a západních národů považovalo za mýtus, našel. A tam vyslechl dost dalších pověstí, které doplňovaly to, co už slyšel o pokladu, nazývaném Gwahlurovy zuby. Po místě, kde byl tento poklad ukryt, však mamě pátral. Navíc narazil na nutnost zdůvodnit svou přítomnost v Keshanu. Cizinci, kteří tady neměli co dělat, byli nevítanými hosty.

To však Cimmeřana nepřivedlo do rozpaků. S chladnou sebejistotu nabídl své služby peřím a slonovinou ozdobeným představitelům barbarského dvora Keshanu. Byl profesionálním válečníkem. Jak hledal zaměstnání (říkal), dorazil do Keshanu. Za slušnou odměnu vycvičí keshanskou armádu a povede ji proti dědičnému nepříteli Kushe – proti království Punt. Ostatně Punt, který dobyl v poslední době několika slušných válečných úspěchů, byl trnem v oku nesnášenlivého keshahského krále.

Tahle nabídka nebyla tak nabubřelá, jak se mohlo na první pohled zdát. Conanova pověst dorazila v té době už i do vzdáleného Keshanu. Činy z doby, kdy byl náčelníkem Černých pirátů, těch vlků jižního pobřeží, proslavily jeho jméno, které bylo současně obdivováno i obáváno ve většině černých království. Podstoupil zkoušky, které si na něj vymyslela tmavá šlechta. Potyčky na hranicích byly neustálé, což poskytlo Cimmeřanovi možnost, jak ukázat svou dovednost v boji muže proti muži. Jeho bezohledná divokost udělala na keshanské panstvo hluboký dojem. O jeho schopnosti vésti vojáky, či přesněji válečníky, už věděli, a tak se jim jeho nabídka zdála celkem výhodnou. A přitom jediné, o co usiloval, bylo získat zaměstnání, které by mu poskytlo legitimní platnou záminku k tomu, aby mohl zůstat v Keshanu tak dlouho, aby určil místo, kde jsou ukryty Gwahlurovy zuby. Jenže pak nastaly komplikace. Do Keshanu dorazil v čele poselství ze Zembabwei Thutmekri.

Thutmekri byl Stygičan, dobrodruh a ničema, jehož vychytralost mu pomohla získat si postavení u dvora dvou králů velkého a mnohotvárného obchodního království, ležícího mnoho denních pochodů na východ. S Cimmeřanem se znali z dřívějších dob a nenašli v sobě zalíbení. Thutmekri přicházel ke králi Keshanu s nabídkou velmi podobnou. Ta se totiž také týkala dobytí Puntu, kteréžto království, ležící na východ od Keshanu, před nedávnem vypovědělo ze země zembabweiské obchodníky a vypálilo jejich obchodní stanice.

A Thutmekriho nabídka byla taková, že převážila dokonce i Conanovu pověst. Thutmekri nabízel, že napadne Punt od východu, od hranice Zembabwei s armádou černých kopiníků, shemitských střelců a námezdních šermířů a tak pomůže keshanskému králi obsadit nepřátelské království. Velkorysí zembabwští králové požadují pouze a jen monopol na keshanský obchod a obchod jeho vazalů. Ó, ano, a ještě jako znamení dobré vůle a přátelství, část Gwahlurových zubů. Ty ovšem budou sloužit pouze k jedinému účelu, pospíšil si Thutmekri s vysvětlením, kterým rozptýlil vznikající podezření. Budou uloženy v největším zembabweiském chrámu, vedle zlatých soch boha Dagona a bohyně Derkety, aby sloužily jako věčná upomínka dohod uzavřených mezi Keshanem a Zembabwei. Tohle prohlášení ovšem vyvolalo na Cimmeřanově obličeji napůl vzteklý a napůl pobavený úšklebek.

Conan se nepokusil vstoupit do souboje mozků a intrik s Thutmekrim a jeho shemitským druhem Zarghebou. Věděl, že kdyby v tomto utkání Thutmekri zvítězil, žádal by okamžité odstranění svého protivníka. Conanovi zbývalo jen jediné. Najít poklad dřív, než se král Keshanu rozhodne, a rychle zmizet. V té době už bezpečně věděl, že Gwahlurovy zuby nejsou ukryty v hlavním městě Keshii. Královské město bylo změtí chýší s deskovými střechami, které obklopovaly hliněnou zeď, chránící královský palác, postavený z kamene, hlíny a bambusu.

Zatímco se Conan v duchu užíral netrpělivostí, nejvyšší kněz Gorulga prohlásil, že než dojde k nějakému rozhodnutí, musí se k celé situaci vyjádřit bohové. Vždyť nejde jen o to, uzavřít spojenectví se Zembabwei, ale také o to, vydat část předmětů, které jsou uctívány jako svaté. Je třeba zeptat se Alkmeenonského orákula.

To byla ovšem velice vážná věc a jazyky, jak v paláci, tak v chatrčích, se rozeběhly naplno. Mrtvé město kněží nenavštívili už celých sto let. Mezi lidmi se povídalo, že orákulem je sama princezna Yelaya, poslední vládkyně Alkmeenonu, která zemřela v plném rozpuku mládí a krásy. Její tělo prý zůstalo jako zázrakem uchované po celá století beze změny. A po celá století prý se kněží čas od času vydávají do strašidelného města a Yelaya je učí moudrosti. Naposled se do Alkmeenonu vypravil za orákulem jakýsi kněz, jehož úmysly nebyly počestné. Byl to zlý muž, který chtěl k vlastnímu prospěchu krást podivné broušené drahokamy, kterým se říká Gwahlurovy zuby. V opuštěném paláci uprostřed Alkmeenonu se však na něj přivalilo cosi příšerného. Jeho učedníci, kteří se zachránili bezhlavým útěkem, o tom vyprávěli děsivé věci, takže se nikdo z kněží příštích sto let neodvážil do tajemného města vstoupit, natož vyvolávat orákulum.

Gorulga, současný nejvyšší kněz, si však byl velice jistý sám sebou a proto prohlásil, že se vydá s hrstkou svých následovníků do Alkmeenonu a oživí prastarý zvyk. Všechny jazyky se daly znovu vzrušeně a neopatrně do pohybu a Conan našel to, co hledal celé týdny. Vyslechl tichý rozhovor mezi dvěma nižšími knězi a našel klíč k úkrytu proslulého pokladu. Průvod kněží, vedených Gorulgou měl vyrazit ráno a tak se Cimmeřan předchozí noci vykradl z Keshie a vydal se na cestu.

Celou noc a celý den poháněl koně tak rychle, jak to jen šlo, aniž by jej schvátil. Druhého dne ráno dorazil k Alkmeenonským útesům, které se tyčily v jihozápadním cípu království, uprostřed neobydlené džungle, která byla pro normální obyvatele tabu. S výjimkou kněží se nikdo neodvážil přiblížit se k té strašidelné hradbě ani na dohled. A posledních sto let nevstoupila na půdu Alkmeenonu dokonce ani noha kněze.

Jak pravily pověsti, slézt tyto útesy nebylo v lidské moci, ale kněží znali tajný vchod, který vedl do údolí. Conan neplýtval drahocenným časem na hledání této tajné cesty. Skalní stěny, které děsily černochy, jezdce, obyvatele plání a rovinných pralesů, nebyly tak docela nepřístupné muži, narozenému uprostřed rozervaných kopců a skal Cimmerie.

Teď tedy stál na vrcholku útesů a pohlížel dolů do kruhového údolí. V duchu ho napadlo, jaká hrozná nemoc či válka nebo pohroma přinutila tu prastarou bílou rasu opustit tuto přirozenou pevnost a nejprve se smíchat a pak se dát pohltit okolními černými kmeny.

Údolí bylo skutečně jejich hlavní pevností. Tam stál královský palác, kde žila královská rodina s celým dvorem. Město stálo mimo přírodní hradbu skal. Teď jeho zříceniny zakrývalo nekonečné zelené moře džungle. Ty kopule, které viděl pod sebou, však byly neporušené a patřily královskému paláci Alkmeenonu, který po staletí odolával zubu času.

Conan spustil nohy na druhou stranu skalního prstence a začal rychle sestupovat dolů. Vnitřní strana skal byla mnohem členitější a méně příkrá než vnější. Za méně než polovinu času, který potřeboval k výstupu, se ocitl na travnatém dně údolí.

Ostražitě se rozhlížel s rukou na jílci meče. Nebyl důvod k domněnce, že lidé lhali, když tvrdili, že Alkmeenon je prázdný a opuštěný, že jej oživují pouze duchové dávno mrtvé minulosti. Ale být ostražitý a podezřívavý patřilo ke Conanově přirozenosti. Vládlo naprosté ticho. Na větvích stromů se nepohnul ani list. Když se sehnul, aby nahlédl pod husté, převislé větve, neviděl nic, než nedohledné řady kmenů, které se ztrácely v modravém příšeří hlubokého pralesa.

Bez ohledu na to postupoval opatrně, meč v ruce a pátravým zrakem pročesával okolní stíny ze strany na stranu. Všude kolem nacházel stopy pradávné civilizace, mramorové fontány, němé a popraskané, stály v kruzích štíhlých stromů, jejichž rozmístění bylo příliš pravidelné na to, aby bylo dílem přírody. Pralesní stromy a křoviny už dávno pokryly architektonicky řešené plochy a jejich výsadby, ale jejich pravidelnost je prozrazovala.

Pod stromy se táhly široké, dlážděné cesty, teď popraskané a zarostlé trávou a nízkým křovím. Tu a tam zahlédl zdi s ornamentální kresbou a krajkové stěny z tesaného kamene, které kdysi patřily zahradním altánům.

Jak postupoval vpřed, vynořovaly se před ním čím dál tím jasněji kopule paláce a hmota zdí, které je podpíraly. Konečně se prodral poslední spletí větví a popínavých rostlin a ocitl se v relativně volném prostoru. Nepravidelně rostoucí stromy nebyly tísněny žádnými křovinami a Conan spatřil nedaleko před sebou široké sloupořadí vnější strany paláce.

Když stoupal po širokých mramorových stupních, všiml si, že je budova v mnohem lepším stavu, něž většina menších staveb, které minul předtím. Zdi a mohutné sloupy se zdály příliš silné na to, aby se poddaly útoku živlů a času. I tady bylo nehybné ticho. Téměř kočičí našlapování měkkých podrážek Cimmeřanových sandálů se v něm rozléhalo až neuvěřitelně hlasitě.

Kdesi v tomto paláci se nachází obraz nebo socha, která v minulosti sloužila jako orákulum keshanským kněžím. A pokud si ten neopatrný kněz bohapustě nevymýšlel, také se tu ukrývá poklad zapomenutých alkmeenonských králů.

Conan prošel do široké vzdušné síně, lemované vysokým sloupořadím, přerušovaným oblouky vchodů, jejichž dřevěné části už dávno shnily. Prošel pološerem v hale a na jejím druhém konci prošel dvoukřídlými bronzovými dveřmi, které byly částečně pootevřené a vypadaly, že jsou v této poloze po staletí. Pak se ocitl v obrovské kupolí kryté prostoře, která musela kdysi sloužit jako přijímací síň alkmeenonských králů. Měla osmiúhelníkový půdorys a kopule, do které přecházely zdi, byla otevřena v určitých místech tak, že celý prostor byl osvětlen mnohem lépe než síň, kterou sem přišel. Na protější straně tohoto nesmírného prostoru se tyčil katafalk, ke kterému vedly široké schody z lazuritu. Na katafalku stálo mohutné křeslo s bohatě zdobenými bočními opěradly a zvláštním opěradlem zadním, které kdysi bezpochyby podpíralo látkový baldachýn. Conan bezděčně spokojeně zavrčel a oči mu zasvítily. To byl zlatý alkmeenonský trůn, o kterém mluvily dávné legendy! Odhadoval ho zkušeným okem. Sám o sobě představoval celé bohat ství, jen kdyby jej mohl odnést! Cena trůnu povzbudila Cimmeřanovu představivost, co se týče ceny samotného pokladu a nedočkavost v něm zahořela plamenem. Prsty jakoby se mu už už nořily do drahého kamení, o kterém mluvili pohádkáři a vypravěči na trhu v Keshii. V těch pověstech, předávaných ústním podáním z generace na generaci, se mluvilo o kamenech, jakým není na celém světě rovno, o rubínech, smaragdech, diamantech, opálech a safírech, o nevyčíslitelném bohatství, pocházejícím z dávných dob.

Conan očekával, že najde podobu orákula sedět na trůně, ale protože tomu tak nebylo, usoudil, že je uložena na jiném místě paláce, samozřejmě, pokud něco jako orákulum vůbec existovalo. Na druhé straně zjišťoval, že od chvíle, kdy se do Keshanu vydal, se mnoho pověstí ukázalo být pravdivými. Proto téměř nepochyboval, že v paláci najde sochy nějakého idolu či božstva.

Za trůnem byl úzký obloukový otvor, za pradávných časů Alkmeenonu jistě maskovaný závěsy. Nahlédl dovnitř a uviděl prostornou místnost, z níž se do čtyř stran rozbíhaly úzké chodby. Obrátil se a vlevo od trůnu uviděl další oblouk, který byl k jeho úžasu uzavřen neporušenými dveřmi. A nebyly to dveře obyčejné. Byly zhotoveny z téhož drahého kovu jako trůn a ozdobeny množstvím podivných ornamentů.

Když se jich dotkl, otevřely se tak snadno a tiše, jakoby byly závěsy nedávno naolejovány. Vešel a v úžasu se zastavil.

Ocitl se v nevelké čtvercové místnosti, jejíž mramorem obložené stěny přecházely plynule do zdobeného bohatě zlaceného stropu. Zdi byly u země a stropu ozdobeny bohatými zlatými vlysy a jediný vchod do místnosti byl ten, kterým vstoupil. Všech těchto podrobností si však všiml spíše automaticky. Celá jeho pozornost se totiž upírala na postavu, ležící před ním na katafalku z vyřezávané slonoviny.

Čekal, že najde sochu, pravděpodobně vyřezanou s dovedností a uměním dnes už zapomenutým, ale žádné, sebedokonalejší umění nemohlo vytvořit postavu, na kterou teď upíral zrak.

Nebyla to socha vyřezaná ze slonové kosti nebo odlitá z kovu. Bylo to skutečné tělo ženy a Conan si netroufal ani pomyslet, jaké čarodějné umění použili dřívější obyvatelé města k tomu, aby toto tělo uchovali v nepoškozeném stavu po celá staletí. Dokonce i šaty, které měla postava oblečené, byly bez jediné známky stárnutí. Conan se nejistě ušklíbl. Kouzla, která způsobila uchování těla, by těžko měla stejný vliv i na neživou hmotu, jakou byly látky. A přece tomu tak bylo. Zlaté hradní pláty, osázené soustřednými kruhy drobných drahokamů, sandály ze zdobené kůže, krátká hedvábná sukně přidržovaná drahocenným pásem – to vše bylo bez jediné známky rozkladu.

Yelaya byla ve smrti chladná, ale nesmírně krásná. Její pleť byla jako z alabastru, postavu měla štíhlou, ale nesmírně ženskou. V záplavě černých vlasů jí zářil veliký rudý kámen.

Conan nad ní chvíli stál v hlubokých myšlenkách a pak poklepal na katafalk čepelí meče. Napadlo ho, že by tento solidní kvádr mohl obsahovat tajnou dutinu, která by mohla ukrývat hledaný poklad. Katafalk však vydával všude zvuk plného materiálu. Conan několikrát nerozhodně přešel místností. Času měl velmi málo a otázka zněla, kde začít s pátráním. Když vyslechl ten tichý rozhovor mezi napůl opilým knězem a kurtizánou, dozvěděl se, že poklad je určitě ukrytý v alkmeenonském paláci. To ovšem zahrnovalo veliké prostory, plné možných úkrytů. Napadlo ho, že by se mohl v paláci ukrýt, vyčkat, až proběhne slavností ceremoniál a kněží odejdou a pokračovat v pátrání. Ale hrozilo vážné nebezpečí, že kněží při návratu do Keshie odnesou drahokamy s sebou. Conan si byl totiž naprosto jist, že Thutmekri Gorulgu podplatil.

Přitom, jak Thutmekriho znal, mohl Conan bezpečně předpovědět jeho plány. Věděl, že myšlenku na obsazení Puntu vnukl zembabweiským králům také on. A tenhle podnik, i když tak nevypadal, byl prvním a hlavním krokem ve hře, ve které chtěli zembabweiští králové získat proslulý gwahlurský poklad. Opatrní monarchové jistě požadovali důkaz o tom, že poklad existuje. Chtěli mít jistotu dřív, než se do tohoto velkého podniku pustí. A ty drobnosti, které žádal Thutmekri jako smluvní záruku, měly právě jako důkaz posloužit.

Jakmile budou mít zembabweiští králové hmatatelný důkaz o existenci pokladu, začnou jednat. Zaútočí na Punt současně z východu i ze západu. Ale Zembabweici už dohlédnou na to, aby co největší díl válečných vydání i bojů padl na bedra Kešhánců a pak, až budou Keshan i Punt vzájemnými srážkami vyčerpány, rozdrtí Zembabweici obě království. Pak vyplení Keshan a přivlastní si celý poklad, i kdyby měli zničit každou budovu v království a umučit všechny jeho obyvatele.

Ale nabízela se tady ještě další možnost. Jakmile se Thutmekri dostane k bájnému pokladu, jistě se pokusí okrást své zaměstnavatele a uprchnout s celým bohatstvím. Zembabweiské vyslance, držící tygra za ocas, pak ponechá jejich osudu.

Conan byl přesvědčen i o tom, že plánované setkání s orákulem je jen další část plánu, který má přímět keshanského krále, aby jednal tak, jak to Thutmekrimu vyhovuje. Nepochyboval ani, že Gorulga je právě tak zákeřný a pokřivený jako ostatní účastnící tohoto grandiózního podvodu. Conan se nepokusil o dohodu s nejvyšším knězem především proto, že ve hře úplatků a vydírání neměl proti Thutmekrimu nejmenší naději. Kdyby se o něco takového pokusil, hrál by mu naopak přímo do rukou. Gorulga mohl Conana zostudit před veřejností, získat si pověst ostražitého strážce trůnu a zbavit Thutmekriho jeho soka – a to vše současně. Conan přemýšlel, jak a čím asi Thutmekri mohl podplatit člověka, který držel prakticky v rukou jeden z největších pokladů světa.

Conanovi bylo naprosto jasné, že orákulum bude mluvit o boží vůli, podle které by měl Keshan uvěřit Thutmekrimu a postupovat podle jeho rad. Právě tak si byl jistý, že orákulum utrousí několik špičatých poznámek, které se budou týkat jeho vlastní osoby. Keshia se hned potom stane pro Cimmeřana příliš horkou, ale protože se Conan stejně nehodlal vrátit zpět, příliš ho to netrápilo.

Místnost orákula neskýtala žádnou stopu. Vrátil se proto do velkého trůnního sálu a položil ruce na trůn. Zjistil, že jej může naklonit. Podlaha pod ním – vysoký mramorový stupeň – byla pevná. Znovu prohledal přístěnek. Jeho myšlenky se stále vracely k tajné kryptě poblíž orákula. Pracně začal oklepávat zdi, až konečně narazil na místo naproti vyústění úzké vstupní chodby, kde se při poklepání ozval dutý zvuk. Pečlivou prohlídkou zjistil, že spára mezi mramorovými deskami obkladu je tady o něco širší než jinde. Zasunul mezi desky čepel dýky a zapáčil.

Část zdi se tiše otevřela a odkryla prázdný výklenek ve zdi. Nic víc. Conan od plic zaklel. Dutina byla prázdná a nezdálo se, že by kdy sloužila jako úkryt pokladu. Cimmeřan se naklonil do výklenku a uviděl systém droboučkých otvorů, vyvrtaných do zdi zhruba ve výši úst. Ta zeď oddělovala přístěnek od místnosti s orákulem. V té místnosti jistě nebyly otvory vidět. Conan se ušklíbl. To samozřejmě vysvětlovalo tajemství orákula, ale bylo to mnohem primitivnější, než čekal. Gorulga, nebo některý důvěryhodný pomocník se ukryje ve výklenku a bude promlouvat otvory ke shromáždění. Gorulgovi důvěřiví nižší kněží, samí černoši, budou tajemný hlas považovat za skutečný hlas bohyně Yelayi.

Náhle si Cimmeřan na něco vzpomněl. Vytáhl z pasu svitek zpráchnivělého pergamenu, který sebral mumii ve skalním výklenku a nesmírně opatrně jej rozvinul. Byl tak starý, že hrozilo nebezpečí, že se každým okamžikem rozpadne. Pak zasmušile zíral na vybledlé písmo, které pergamen pokrývalo. Při svých toulkách světem nasbíral obrovský dobrodruh pestrou a rozsáhlou směs vědomostí a znalostí. Část z nich se týkala schopnosti číst a mluvit mnoha rozličnými jazyky.

Mnohý učenec by užasl nad Cimmeřanovými jazykovými schopnostmi. Bylo to tím, že v jeho dobrodružství znamenala znalost toho kterého cizího jazyka většinou rozdíl mezi životem a smrtí.

Jednotlivé litery jej mátly, připadaly mu nesmírně povědomé, ale přitom nedávaly smysl, až nakonec přišel na to, proč. Byla tu použita pelisthická abeceda, ovšem nesmírně archaická, která se v mnoha ohledech lišila od písma Conanovy doby, které Cimmeřan poměrně dobře znal. Staré písmo, které tu bylo použito, Conana zmátlo. Objevil jednu skupinu písmen, která se vícekrát opakovala, a podařilo se mu ji rozluštit. Bylo to vlastní jméno – Bit–Yakin a Conan byl přesvědčen, že se tak jmenoval autor textu.

Mračil se a nevědomky pohyboval rty, když zápasil s tímto nezvyklým úkolem. Namáhavě postupoval od slova ke slovu a zjišťoval, že část z nich není schopen rozluštit a část z nich mu nedává smysl.

Pochopil tolik, že autor textu, záhadný Bit–Yakin, přišel na tato místa i se svými služebníky odkudsi zdaleka a vstoupil do údolí Alkmeenon. Další část textu mu nedávala smysl, což bylo způsobeno neznámým písmem a nezvyklými spojeními slov. Kousky, které se mu podařilo rozluštit, jak se zdálo, mluvily o nesmírné době, která potom uběhla. Často bylo v textu zmiňováno i jméno Yelaya. Z poslední části rukopisu pochopil Conan, že Bit–Yakin byl z jakéhosi důvodu přesvědčen, že se blíží jeho smrt.

S lehkým zachvěním si Conan uvědomil, že mumie v mělké jeskyni musela být tím, co zbylo z autora manuskriptu – tajemného Pelisthiho Bit–Yakina. Muž zemřel přesně dle své předtuchy a někdo, pravděpodobně jeho služebníci, jej uložiti do té přírodní otevřené krypty vysoko na útesu. Tak si to přál, tak jim to před svou smrtí nařídil.

Bylo nesmírně zajímavé, že se o Bit–Yakinovi nezmiňovala žádná z alkmeenonských legend. Pravděpodobně dorazil do údolí až potom, kdy je opustili původní obyvatelé – alespoň tolik Conan vyrozuměl z rukopisu – ale bylo hrozně divné, že kněží, kteří v minulých dobách chodili do údolí promlouvat s orákulem, jej nebo jeho služebníky nezahlédli.

Conan byl přesvědčen o tom, že mumie a její pergamen byly starší než sto let. Bit–Yakin sídlil v údolí ještě v těch časech, kdy se kněží chodili klanět mrtvé Yelaye pravidelně. A přece, co se týkalo jeho osoby, žádný z písemných dokumentů se o něm nezmiňoval, všechny mluvily jen o opuštěném městě, kde obcházely duše mrtvých.

Proč se ten muž usadil na tomto opuštěném místě? A za jakým podivným cílem se vydali jeho sloužící, když uložili mrtvé tělo svého pána podle jeho poslední vůle?

Conan pokrčil rameny a zastrčil si pergamenový svitek zpět do opasku. Náhle prudce vzhlédl a nadechl se úžasem. Zcela neočekávaně se v líném okolním tichu ozvalo hluboké, kovové zadunění obrovského gongu.

Bleskem jako kočka se otočil, v pozvednuté ruce meč. Pohlížel do úzké chodby, ze které, jak se zdálo, zvuk vycházel. Že by už dorazili keshijští kněží? To bylo velice nepravděpodobné, jak věděl. Neměli dost času na to, aby do údolí dorazili. Zvuk gongu však byl nezvratným důkazem o přítomnosti člověka.

Conan byl v zásadě muž okamžité akce. Líné taktiky, které používal, byly jen a jen výsledkem jeho života mezi mnohem lstivějšími národy. Když byl zaskočen nějakou nenadálou situací, vracel se podvědomě ke své prapodstatě. Proto i teď, místo, aby se ukryl nebo tiše odplížil opačným směrem, což by udělal průměrný člověk na jeho místě, rozběhl se Cimmeřan chodbou přímo směrem, odkud se ozval zvuk. Podrážky kožených sandálu nedělaly větší hluk než nohy šelmy, oči se mu zúžily, rty se mu podvědomě zkřivily v úšklebku. Jeho duší v prvním okamžiku po zadunění prolétl záchvěv strachu, ale ten okamžitě zmizel. Divoká zuřivost barbara, která se probouzí ve chvílích nebezpečí, však v Conanovi dřímala hned pod povrchem.

Konečně vyběhl z klikaté chodby na malé, otevřené nádvoří. Jeho oči přilákalo cosi, co se lesklo na slunci. Byl to gong, obrovský zlatý kotouč, který na řetězu držela veliká zlatá paže, upevněná ve zdi. Opodál ležela těžká mosazná palice, ale nikde nebylo ani památky po člověku. Conan zůstal stát v dveřním otvoru po dobu, která se mu zdála nekonečná. V paláci se nic nehýbalo, neozval se jediný zvuk. Nakonec mu došla trpělivost, jako stín klouzal kolem zdí po obvodu nádvoří, nahlížel do vstupních oblouků připraven uskočit jako blesk nebo stejně jako rozzuřená kobra udeřit vpravo či vlevo.

Přistoupil ke gongu a nahlédl do dveří, které tu byly nejblíž. Uviděl pouze slabě osvětlenou místnost, napůl zaplněnou nepotřebnými a rozbitými krámy. Leštěné mramorové dlaždice byly pochopitelně beze stop, ale ve vzduchu Conan zachytil závan jakéhosi pachu – spíše slabého zápachu, který nebyl s to určit. Nozdry se mu rozšířily jako divokému zvířeti v marné snaze ten podivný zápach určit. Obrátil se zpátky k oblouku a v tom okamžiku se mu zdánlivě pevné dlaždice rozestoupily pod nohama. V pádu roztáhl ruce a pokusil se zachytit okrajů otvoru, který se pod ním otevřel. Okraje se však pod jeho tápajícími prsty bortily a Conan padal. Řítil se dolů do neproniknutelné temnoty, kde jeho pád skončil v hluboké ledové vodě. Divoký proud plný vírů jej uchopil a s rychlostí, která vyrážela dech, jej unášel do neznáma.

2. Bohyně se probouzí

Cimmeřan se zpočátku nepokoušel bojovat s proudem, který se s ním hnal věčnou temnotou bez jediného záblesku světla. S minimální námahou se udržoval na hladině a meč, který nepustil ani v pádu, svíral mezi zuby. Nesnažil se zatím ani zjistit, do jakého nového nebezpečí je unášen. Náhle tmu před ním prořízl světelný paprsek. Viděl pěnící, vzdouvající se hladinu černé vody, plné vírů, jakoby ji čeřila nějaká vodní příšera. Viděl i hladké příkré zdi, které se mu v klenbě sbíhaly nad hlavou. Vpravo i vlevo se podél zdí těsně pod oblouky klenby táhly úzké římsy.

Ale ty byly daleko mimo jeho dosah. Klenba byla v jednom místě propadlá a otvorem proudilo do těchto pochmurných prostor světlo. Dál následovala opět jen a jen neproniknutelná tma. V tom okamžiku pocítil Cimmeřan záchvěv paniky, když uviděl, že v nejbližší chvíli mine osvětlené místo a zmizí opět v neproniknutelné temnotě.

Pak ale uviděl ještě něco jiného: bronzové žebříky, které byly v pravidelných intervalech zavěšeny z obou říms a dosahovaly až k vodě. Pak se dostal na dosah k jednomu z nich. Okamžitě k němu vyrazil, bojoval s proudem, který se jej snažil udržet ve středu koryta. Voda mu odporovala, proud jej svíral studenými slizkými prsty jako živá bytost, Cimmeřan však s ním urputně bojoval. Byl v úzkých a to mu dodávalo síly, bojoval o každou píď a pomalu se blížil ke stěně. Teď už byl přesně v úrovni žebříku a s divokým vypětím všech sil se zachytil nejnižší příčky, na které zůstal bez dechu viset.

O několik vteřin později se vytáhl z pěnící vody a s pochybnostmi svěřil svou váhu zoxidovaným příčkám. Skřípaly a prohýbaly se, ale držely a Conan se pomalu vyšplhal na úzký ochoz, který běžel podél zdi, sotva na výšku dospělého muže pod klenutým stropem. Když se vysoký Cimmeřan postavil, musel sklonit hlavu. Ve zdi u horního konce žebříku byly ve zdi zasazeny těžké bronzové dveře, ale přes veškerou Cimmeřanovu snahu se mu je nepodařilo otevřít. Zastrčil meč do pochvy a odplivl krev ze rtů a jazyka, které si pořezal, v zoufalém zápase s proudem, o ostrou čepel. Svou pozornost přesunul k propadlé klenbě.

Rukama dosáhl na okraje otvoru a opatrným ohledáním zjistil, že pravděpodobně unesou jeho váhu. Za okamžik se již vytáhl vzhůru a ocitl se v rozlehlé místnosti, která byla skoro zničená. Téměř celý strop se zřítil, stejně jako velká část podlahy, která byla položena nad klenbou podzemní řeky. Polozborcené oblouky se otvíraly do vedlejších místností a chodeb a Conan usoudil, že se stále ještě nachází ve velkém paláci. Se směsí úžasu a zvědavosti se zamyslel nad tím, pod kolika místnostmi tohoto paláce protéká podzemní řeka a kde všude se mu může zbortit podlaha pod nohama, aby jej znovu svrhla do divokého proudu, z jehož sevření právě unikl.

Napadlo ho také, jak dalece byl jeho pád náhodný. Bylo to opravdu tak, že prastaré dlaždice čirou náhodou povolily pod jeho vahou, nebo existovalo jiné, mnohem zlověstnější vysvětlení? Jedna věc byla jistá. Nebyl jedinou živou bytostí v paláci. Gong nezazněl sám od sebe, ať už měl jeho zvuk vlákat Conana do pasti či nikoliv. Nehybné ticho, které zaplňovalo palác, bylo najednou naplněno neurčitou, zlověstnou hrozbou.

Mohl to tedy být někdo se stejnými úmysly jako Conan? Náhle jej napadla podivná myšlenka v souvislosti s Bit–Yakinem. Cožpak nebylo možné, že tento muž při svém dlouhém pobytu v Alkmeenonu našel pověstné Gwahlurovy zuby? Nebylo by možné, že je jeho služebníci po jeho smrti vzali s sebou? Možnost, že se honí za pouhým přeludem, Cimmeřana naplnila zuřivostí.

Vybral si jednu chodbu, o které byl přesvědčen, že jej povede do té části paláce, ve které byl předtím, a vracel se. S myšlenkou na černý zpěněný proud, který se žene kdesi hluboko pod ním, našlapoval s nesmírnou opatrností.

Jeho myšlenky se neustále vracely zpět k místnosti s orákulem a k její tajemné obyvatelce. Někde tam v nejbližším okolí musí být klíč k tajemství pokladu, samozřejmě pokud ještě spočíval ve svém pradávném úkrytu.

Obrovský palácový komplex byl tichý jako kdykoliv předtím a nehybné ticho bylo rušeno jen rychlými tichými kroky nohou v měkkých sandálech. Místnosti a síně, které procházel, se nepochybně rozpadaly, ale čím byl blíže středu paláce, byl rozpad méně patrný. Na okamžik se zamyslel nad tím, k jakému účelu asi sloužily bronzové žebříky zavěšené nad podzemní řekou, ale pak tyto myšlenky zahnal pokrčením ramen. Problémy, které se týkaly nevýnosných starožitností, jej v zásadě nezajímaly.

Nebyl si tak docela jist tím, kde přesně leží místnost s orákulem, ale nakonec se přece jen dostal do chodby, která vedla do velkého trůnního sálu. Teď už byl pevné rozhodnut. Bylo zbytečné potulovat se bezcílně palácem a hledat poklad. Rozhodl se, že se schová na nějakém příhodném místě a tam vyčká příchodu kněží. Až keshanští vyslanci přijdou a promluví s orákulem, bude je Conan sledovat až k úkrytu, kde je uložen poklad. A oni tam určitě půjdou, tím si byl jist. A pravděpodobně sebou vezmou jen pár drahokamů. Samozřejmě Conanovi bude ten zbytek stačit.

Cimmeřan, přitahován jakousi podivnou silou, vstoupil opět do místnosti orákula a zahleděl se na její nehybnou obyvatelku. Byl okouzlen chladnou krásou dávno mrtvé princezny, kterou její současníci začali uctívat jako bohyni. Jaké podivné tajemství bylo střeženo v tomto nádherně formovaném těle?

Náhle s úžasem zaostřil pohled. S ostrým zvukem vtáhl dech a vlasy v zátylku se mu zježily. Tělo leželo ve stejné poloze jako ve chvíli, kdy je spatřil poprvé. Tiché, nehybné, ňadra ukrytá pod zlatými prsními pláty, nařasená hedvábná sukně, ručně ryté sandály na nohou. Teď si však všiml určitého rozdílu. Graciézní končetiny nebyly tak docela ztuhlé, tváře pokrývala růžová barva živé pleti, rty byly rudé…

Se zmatenou kletbou Conan tasil meč.

“U Croma! Ona snad žije!”

Při jeho slovech se dlouhé, černé řasy pozvedly. Oči se otevřely a upřely se mu přímo do tváře, tmavé, pátravé a záhadné. Stál v nehybném úžasu.

S nesmírným půvabem se posadila a její oči neustále poutaly jeho pohled.

Olízl si náhle vyschlé rty a pak našel hlas.

“Ty jsi… ty… jsi Yelaya?” zadrhnul.

“Ano, já jsem Yelaya!” Hlas byl plný a melodický a on se na ni zahleděl ještě s větším úžasem v očích. “Neboj se. Jestliže uděláš, co ti řeknu, neublížím ti!”

“Jak se může mrtvá žena po všech těch letech probrat k životu?” zeptal se, jakoby podceňoval skutečnost, kterou mu hlásily všechny jeho smysly. V očích se mu pomalu rozhoříval plamének zvědavosti.

V mystickém gestu pozvedla paže.

“Jsem bohyně. Před tisíci lety na mne byla uvržena kletba větších a mocnějších bohů, bohů, kteří žijí v temnotách za hranicemi světla. To, co ve mně bylo smrtelného, zemřelo, to, co bylo částí božskou, nezemře nikdy. Od těch dob tady ležím a budím se na konci každé noci, za úsvitu, abych odpovídala na otázky lidem, jako jsi ty, za pomoci duchů přivolaných z dávné minulosti. Muži! Pokud se nechceš ocitnout tváří v tvář těm, kteří pohltí tvou duši na věky, odejdi! Já ti poroučím! Běž!” Ten hlas byl teď velitelský, štíhlá paže se pozvedla a ukázala královským gestem.

Conanovy oči se proměnily v modře planoucí štěrbiny. Pomalu zasunul meč do pochvy, ale neměl se k tomu příkaz orákula uposlechnout. Přistoupil blíž, jakoby přitahován neodolatelným obdivem a náhle uchopil dívku zcela neočekávaně do medvědího objetí. Mladé ženě se z úst vydral výkřik, který měl daleko k božskému projevu a ten byl následován zvukem praskajícího hedvábí, když z ní Conan jediným pohybem strhl sukni.

“Tak bohyně! Aha!” Jeho výkřik byl plný rozhořčeného poznání. “Hned mi bylo divné, že alkmeenonská princezna mluví s corinthským přízvukem! A jen co jsem se trochu vzpamatoval, napadlo mě, že už jsem tě někde viděl. Ty jsi Muriela, Zarghebova corinthská tanečnice! Tady na boku, to mateřské znaménko tvaru půlměsíce to jasně dokazuje. Už jsem tě jednou viděl, tenkrát, když tě Zargheba bičoval. Bohyně! Pch!” Jeho dlaň dopadla na zrádný bok se silným plesknutím a dívka žalostně vykřikla.

Její velitelské chování zmizelo. Už nebyla tajemnou postavou z dávné minulosti, ale vyděšenou a pokornou tanečnicí, jakou je možno koupit skoro na každém shemitském tržišti. Znovu vykřikla a dala se do nekontrolovatelného pláče. Její věznitel na ni pohlížel v rozzlobeném triumfu.

“Bohyně, jo! Takže ty jsi jedna z těch žen, které přivedl Zargheba ukryté pod závoji do Keshie! Vážně sis myslela, že mě oklameš, ty malý blbečku?

Viděl jsem tě před rokem v Akbitaně s tím lumpem Zarghebou a já nezapomínám ani obličeje, ani ženské postavy. Myslím si, že teď…”

Svíjela se v jeho sevření, nakonec mu ovinula paže kolem svalnatého krku a propadla docela svému strachu. Slzy se jí koulely po tvářích a v jejím vzlykotu zaznívaly hysterické tóny.

“Prosím tě, neubližuj mi! Nedělej to! Já jsem to musela udělat. To Zargheba mě sem přivedl, abych hrála orákulum!”

“Takhle je to! Ty malá huso, vždyť je to svatokrádež, nebojíš se bohů? U Croma, cožpak už poctivost docela zmizela?”

“Ó, prosím!” škemrala a viditelně se třásla strachem. “Jak jsem mohla neuposlechnout Zarghebu?! Co budu dělat? Vždyť mě tihle pohanští bohové proklejí!”

“Co si myslíš, že by s tebou udělali kněží, kdyby zjistili, že se za orákulum jen vydáváš?” útočil na ni Cimmeřan.

Nohy se jí při té myšlence podlomily. Sesula se k zemi, objala Conanovi kolena a z úst se jí vyřinul proud vět, ve kterém se mísily nesouvislé prosby o smilování a ochranu s lítostivým ujišťováním o její nevinnosti a neznalosti celého spiknutí. Bylo až neuvěřitelné, že se v tak krátkém čase změnila ze sebevědomé a imperativní princezny, kterou hrála, v obyčejnou vyděšenou dívku. Ale to bylo celkem pochopitelné, tentýž strach, který ji předtím nutil hrát její roli, ji teď úplně zdrtil.

“Kde je Zargheba?” zeptal se Cimmeřan drsně. “Přestaň už žvanit, k sakru, a odpověz mi!”

“Je někde před palácem,” zavzlykala, “čeká tam na svatý průvod.”

“Kolik lidí má sebou?”

“Nikoho, přišli jsme sem sami dva.”

“Aha!” to slůvko zaznělo jako spokojené zavrčení lovícího lva. “Takže jste museli opustit Keshii jen krátce po mně. Přelezli jste útesy?”

Zatřásla jen zamítavě hlavou, protože nebyla pro pláč schopna souvisle promluvit. V záchvatu netrpělivosti ji uchopil za štíhlá ramena a zatřásl s ní tak, že lapala po dechu.

“Přestaneš už konečně s tím brekem a budeš mi odpovídat? Jak jste se dostali do údolí?”

“Zargheba zná tajnou cestu,” vzlykla. “Řekl mu o ní Gwarunge – kněz a taky sám Thutmekri. Na jižní straně se u úpatí útesů rozkládá dost velké jezírko. Těsně pod hladinou je ústí jeskyně, které není za břehu vidět. Potopili jsme se pod vodu a prošli jsme tou chodbou. Stoupá prudce vzhůru, takže jsme se skoro hned vynořili. Pak pokračuje přímo a prochází celou skalní stěnou. Její východ tady v údolí je zamaskován v hustých křovinách.”

“Já jsem přelezl útesy na východě.” řekl spíš pro sebe. “Tak a co bylo dál?”

“Přišli jsme k paláci a Zargheba mi poručil, abych se ukryla mezi stromy. Sám se vypravil hledat místnost, kde by mělo být orákulum. Myslím, že Gwarungovi tak docela nevěřil. Zatímco byl pryč, měla jsem dojem, že slyším gong, ale možná, že se mi to jen zdálo. Nakonec se Zargheba vrátil, odvedl mé do paláce a přivedl mě sem, kde ležela na tomhle katafalku bohyně Yelaya. Vysvlékl ji a já jsem se musila obléct do jejích šatů a ozdob. Pak odešel, aby někde ukryl tělo a vyčkal příchodu kněží. Hrozně jsem se bála! Když jsi přišel, nejraději bych vyskočila a poprosila tě, abys mě odvedl z tohohle hrozného místa. Ale hrozně jsem se bála Zargheby. Když jsi pak poznal, že jsem živá, doufala jsem, že tě vystraším, abys odešel.”

“A co jsi měla říci ve chvíli, kdy bys promlouvala za orákulum?”

“Měla jsem vybídnout kněze, aby vzali Gwahlurovy zuby, některé z nich dali Thutmekrimu jako zástavu, kterou požaduje a zbytek převezli do paláce v Keshii. Měla jsem jim říci, že nebudou–li souhlasit s Thutmekriho nabídkami, hrozí Keshanu děsivá zkázu. No, a taky jsem jim měla říci, že, totiž, že ty máš být okamžitě stažen zaživa z kůže.”

“Thutmekri chtěl dostat poklad tam, kde by se k němu on či Zembabweici dostali co nejsnáze,” zahučel Conan a poznámku, která se týkala jeho osoby, přešel mlčením. “Ale doufám, že se dočkám chvíle, kdy mu vyříznu zaživa játra. Takže Gorulga se toho podvodu účastní také, co?”

“To ne! Ten věří v bohy a je opravdu nepodplatitelný. O tomhle neví nic. Poslechl by orákulum. To všechno vymyslel Thutmekri. Protože věděl, že Keshánci požádají o radu orákulum, přikázal Zarghebovi, aby mě přivezl s sebou ze Zembabwei v průvodu vyslanců. Musela jsem být zahalená od hlavy k patě a ještě jsem měla hustý závoj.”

“No tohle, ať mě démon zhltne!” užasl Conan. “Kněz, který skutečně věří ve své božstvo, a nedá se podplatit! U Croma! Teď by mě ještě zajímalo, zda na ten gong udeřil Zargheba. Věděl, že jsem tady? Mohl vědět o tom zchátralém dláždění? A kde je teď, nevíš, děvče?”

“Řekl, že se ukryje v té skupině lotosových stromků, tam u staré cesty, která vede k paláci od útesů z jihu.” Pak se dala znovu do proseb a naléhání. “Conane, slituj se nade mnou. Bojím se tohohle starého a zlého místa. Slyšela jsem okolo podivné, plíživé kroky, Conane, vezmi mě odtud pryč! I kdybych udělala všechno, co Zargheba chtěl, až dosáhne, čeho chce, zabije mě, já to vím! Ty přece nemůžeš být tak krutý jako on. Přece nedovolíš, aby mě tady zabili! Prosím tě. Prosím!”

Klečela před Conanem a zoufale jako tonoucí se ho chytala. Obracela k němu svou překrásnou tvář zmáčenou slzami, zatímco záplava černých vlasů se jí v nepořádku rozlévala po bílých ramenou. Conan ji zvedl a posadil si ji jako dítě na jedno koleno.

“Teď mě poslouchej. Ochráním tě před Zarghebou. Kněží nepoznají, že nejsi pravá. Ale musíš udělat, co ti teď řeknu.”

Mnohomluvně ho ujišťovala o své naprosté poslušnosti a znovu jej objala kolem krku, jakoby ve fyzickém kontaktu hledala jistotu a bezpečí.

“Tak dobrá! Až kněží přijdou, budeš přesně podle Zarghebova plánu hrát úlohu Yelayi. Bude už šero, možná tma a v záři pochodní rozdíl nikdo nepozná. Ale řekneš jim tohle: Je vůlí bohů, aby byl Stygičan i se svými Shemitskými psy vyhnán z Keshanu. Jsou to zloději a zrádci, kteří chtějí oloupit bohy. Gwahlurovy zuby je třeba svěřit do ochrany generálu Conanovi, A ten také nechť vede keshanskou armádu. On je ten, jehož bohové milují!”

Zatřásla se a na tváři sejí objevil zoufalý výraz, ale souhlasila.

“Ale co Zargheba!? vykřikla. “On mě zabije!”

“Se Zarghebou si nedělej starosti.” zavrčel. “O toho psa se postarám. Jen udělej, co jsem ti řekl. No tak, uprav si vlasy, rozletěly se ti po celých ramenou. A tady ti z nich vypadl drahokam.”

Vrátil jí sám do hlavy veliký, zářící kámen a spokojeně přikývl.

“Už za tenhle jediný by člověk dostal pěkných pár otroků. Podívej, teď si hezky zase obleč tu sukni. Tady na boku je sice trochu roztržená, ale toho si nikdo z kněží nevšimne. A utři si obličej! Bohyně přeci nepláčí jako holčičky, kterým někdo naplácal. U Croma! Ty skutečně vypadáš jako Yelaya! Obličej, vlasy, postava, prostě všechno! Když budeš před kněžími hrát svou roli tak dobře jako přede mnou, snadno ti uvěří.”

“Zkusím to,” zatřásla se.

“Výborně. A já teď jdu najít Zarghebu!”

Dívku okamžitě zachvátila znovu panika.

“Ne! Nenechávej mě tady samotnou! Tady určitě straší!”

“Není tady nic, co by ti mohlo ublížit.” ujišťoval ji netrpělivě. “Nic a nikdo kromě Zargheby a já se po něm poohlédnu. Vrátím se brzy. Neboj se, během obřadu budu opravdu nablízku, kdyby něco nevyšlo,. Když ale zahraješ správně svou roli, nic se nemůže stát!”

Obrátil se a spěšně vyšel z místnosti. Při jeho odchodu se dala Muriela do tichého pláče.

Snášel se soumrak. Rozlehlé místnosti a veliké síně byly plné stínů a tajemných zákoutí. V šeru se matně leskly mosazné ozdoby a kování. Conan klouzal těmi prostorami tichý jako stín s nejistým pocitem, že jej z temných zákoutí sledují neviditelní duchové z minulosti. Nič divného, že byla dívka v takovém prostředí nervózní.

Opatrný a tichý jako leopard seběhl ze širokých schodů a tasený meč nesl v ruce. Údolí halilo těžké ticho a nad okrajem útesů se začaly objevovat první hvězdy. Jestli průvod keshijských kněží už vstoupil do údolí, neozýval se jediný zvuk, nebylo možno zachytit jediný pohyb, který by to dokazoval. Conan se vydal po prastaré cestě s popraskaným dlážděním, která mířila na jih a napůl se ztrácela v husté zeleni. Sledoval ji opatrně, držel se u jejího okraje, kam keře vrhaly husté stíny, až nakonec před sebou spatřil skupinu lotosových stromků, rostlin tak nezvyklých v černých zemích Kushe. Podle dívky se právě tam měl Zargheba ukrývat. Conan teď byl opatrnost sama. Jako stín na sametových nohou se rozplynul v houští.

Velkým krokem se přiblížil k lotosovému porostu a jeho postup prozrazovalo jen tu a tam tiché zašustění listu, o který zavadil. Před ním se v hustém listí objevil jakýsi bledý ovál, rozmazaný v nejistém světle. Mohl to být docela dobře jeden z těch velkých bílých květů, které se hustě objevovaly mezi větvemi. Conan však věděl, že je to tvář člověka. A byla obrácena jeho směrem. Rychle ustoupil hlouběji do stínů. Viděl ho Zargheba? Ten muž se díval přímo jeho směrem. Ubíhaly vteřiny. Ta neostrá tvář se nepohnula. Conan měl pocit, že skoro vidí tmavý chomáč na jejím spodním okraji, který byl krátkou černou bradkou.

Najednou si Cimmeřan uvědomil cosi zcela nepřirozeného. Jak věděl nebyl Zargheba nijak vysoký. Když se vzpřímil, dosahoval temenem stěží Conanovi k rameni. A přeci, ta tvář tam byla stejně vysoko jako Conanův obličej. Že by ten muž na něčem stál? Conan podřepl a upřel zrak na zem do míst, kde se črtal obličej, ale výhled mu zastínilo husté křoví a několik stromových kmínků. Spatřil však něco jiného a ztuhnul. Jakousi mezerou v listí zachytil kmen toho stromu, pod kterým Zargheba stál. Obličej se črtal přímo proti tomuto stromu. V mezeře mělo tedy být vidět Zarghebovo tělo, ne kmen stromu. Jenže tam žádné tělo nebylo.

V té chvíli se Conan, napjatější a ostražitější než tygr na stopě své kořisti, znovu ponořil do stínů a za několik okamžiků odtáhl stranou poslední listnatou větev, aby pohlédl přímo do nehybné tváře. Tvář se nepohnula ani teď a bylo jasné, že už se z vlastní vůle nepohne nikdy. Conan měl totiž před sebou Zarghebovu uťatou hlavu, která byla za dlouhé černé vlasy pověšena na větev stromu.

3. Návrat orákula

Conan se bleskově otočil kolem dokola a přelétl divokým pátravým pohledem okolní stíny. Po těle zavražděného muže nebylo nikde stopy. Jen jeden z chomáčů trávy opodál byl polámaný a podupaný a bylo na něm vidět i ve slabém světle vlhké, tmavé skvrny. Conan stál naprosto nehybně, skoro nedýchal a v nehybném tichu napínal sluch. Stromy a keře ozdobené tu a tam velikými bílými květy se tyčily tiché, tmavé a pochmurné proti tmavnoucímu nebi.

Conanovou myslí proběhly podivné, strašidelné myšlenky. Měli tenhle příšerný čin na svědomí keshanští kněží? Jestliže ano, kde jsou? Byl to opravdu Zargheba, kdo rozezněl veliký gong? Znovu mu proběhla hlavou vzpomínka na Bit–Yakina a jeho tajemné služebníky. Bit–Yakin byl mrtev, z jeho těla zbýval jen svrasklý uzlíček kůže a kostí, umístěný v mělké přírodní kryptě, aby na věky vítal vycházející slunce. Ale Bit–Yakinovi služebníci byli velkou neznámou. Neexistoval důkaz o tom, že by opustili údolí!

Conan si vzpomněl na Murielu, samotnou a bez ochrany v tom velkém paláci plném stínů. Obrátil se a vyběhl z houští na pradávnou cestu a běžel jako na vše připravená šelma, ostražitý, schopný i v plné rychlosti udeřit vlevo či vpravo a rozdávat smrt.

Mezi stromy už zahlédl palác a zahlédl také něco jiného – rudé záblesky ohně, odrážející se od leštěného mramoru. Okamžitě zmizel v křoví, které lemovalo napůl rozpadlou cestu, proplétal se houštinou, až dorazil k okraji otevřeného prostoru před branou. Uslyšel hlasy, uviděl zář pochodní, v níž se zaleskla ebenová ramena. Keshanští kněží dorazili.

Vůbec nepřišli po široké, napůl zarostlé cestě, jak Conan předpokládal. Bylo naprosto jasné, že do údolí Alkmeenonu vede víc než jedna tajná cesta.

Zaplňovali široké mramorové schodiště a většina z nich nesla vysoko pozvednuté pochodně. V čele celé výpravy spatřil Conan Gorulgu, jehož profil, jakoby odlitý ze staré mědi, se ostře črtal ve svitu pochodní. Zbytek mužů byli nižší kněží, obři, na jejichž kůži se světlo pochodní odráželo temným leskem. Na konci procesí šel kradmým, skoro plíživým krokem mohutný černoch, jehož rysy byly nevýslovně odpudivé. Conan se při pohledu na něj vztekle ušklíbl. Byl to Gwarunga, který, jak řekla Muriela, odhalil Zarghebovi tajnou cestu vedoucí jezírkem. Conan by dal mnoho za to, dozvědět se, kolik toho právě tento muž ví o Stygičanových intrikách.

Postupoval k bráně, ale obcházel volný prostor obloukem tak, aby se stále držel v hustých stínech. Na stráži u brány nezůstal nikdo. Pochodně postupovaly stále dál dlouhým, temným sálem. Dřív, než první z nich ozářily obrovská dvoukřídlá vrata na jeho druhém konci, vyběhl Conan už po širokém schodišti a tiše se vkradl do sálu. Rychle přebíhal podél zdi lemované sloupořadím, až byl přímo u dvoukřídlých vrat. Průvod zatím postupoval dál rozlehlým trůnním sálem a zář pochodní zaháněla stíny do koutů a výklenků. Kněží kráčeli v zástupu, pštrosí pera, kterými byli ozdobeni, se kývala ve stejném rytmu a jejich šat, zhotovený z leopardích kůží, ostře kontrastoval s mramorem a tepanou mosazí starého paláce. Průvod prošel celým sálem a zastavil se na okamžik u zlatých dveří nalevo od stupně s trůnem.

V obrovském prázdném prostoru se dutě a strašidelně rozlehl Gorulgův hlas, podmalovaný sborem zvučných formulí, které se zdály muži ukrytému ve stínech naprosto nesrozumitelné. Pak nejvyšší kněz otevřel dveře dokořán a vstoupil. Při tom se neustále ukláněl a s ním i jeho kněží, takže plameny pochodní se zvedaly a zase klesaly a rozstřikovaly kolem sebe jiskry do všech stran. Vzápětí se zlaté dveře zavřely, udusily tak zvuk a zastřely pohled dovnitř. Conan trůnní sál jako blesk přeběhl a zamířil přímo do přístěnku za trůnem. Vítr, který by prolétl sálem, by způsobil více hluku než on.

Když Conan opatrně odklopil část zdi ukrývající výklenek, pronikaly drobnými otvory slabé paprsky světla. Vmáčknul se do výklenku a oči přitiskl k otvorům. Na druhé straně uviděl Murielu. Seděla vzpřímeně na katafalku, ruce složené na prsou, zakloněnou hlavou se opírala o zeď prakticky několik centimetrů od jeho očí. Do nosu mu zavanula jemná vůně jejích vlasů. Samozřejmě jí neviděl do obličeje, ale její chování dávalo tušit, že upírá nepřítomný zrak kamsi do neznáma, daleko nad oholené hlavy černých obrů, kteří před ní v úctě klečeli. Conan se obdivně ušklíbl. “Ta šmudla je opravdu herečkou,” pomyslel si. Věděl, že se dívka uvnitř chvěje hrůzou, ale nedávala na sobě nic znát. V nejistém světle pochodní vypadala přesně jako ta bohyně, kterou uviděl ležet na katafalku, když vstoupil odpoledne do paláce. Rozdíl byl jen v tom, že tahle dívka byla plná života.

Gorulga dál odříkával dunivým hlasem jakási podivná zaříkávadla v nářečí, které Conan neznal. Cimmeřan si pomyslil, že to pravděpodobně bude vyzývací formule v jazyce prastarého Alkmeenonu, kterou si nejvyšší kněží předávali ústním podáním z generace na generaci. Zdálo se, že Gorulga nikdy neskončí a Conan zneklidněl. Čím déle to bude trvat, tím větší nápor to bude pro Murielu. Jestliže jí povolí nervy… Conan si posunul meč i dýku v opasku na příhodnější místo. Nemohl by přece nečinně přihlížet, jak tu malou trajdu černoši nejprve mučí a pak vraždí.

Nakonec však litanie – pronášená tím hlubokým a neobyčejné zlověstným hlasem – konečně skončila. Hromadný výkřik kněží plný zbožnění udělal tečku za úvodním rituálem. Gorulga pozvedl hlavu a paže k nehybnému tělu na katafalku a zvolal plným, zvučným hlasem, který patřil k vrozeným darům keshanských kněží: “Ó, velká bohyně, ty, která dlíš ve společnosti Velkého v Říši temnot, ať tvé srdce ožije a tvá ústa promluví k sluchu oddaného otroka, jehož hlava se sklání do prachu u tvých nohou. Promluv, ó velká bohyně svatého údolí! Ty znáš naše cesty budoucí. Temnota, která halí nás, je tobě poledním sluncem. Osviť nás svou moudrostí, sešli světlo na cestu tvých služebníků! Řekni nám, ty, která jsi ústy bohů, jaká je jejich vůle, jak se máme zachovat k Thutmekrimu –Stygičanovi?”

Do výše vyčesaná tmavá záplava vlasů, na které se tu a tam odrážela zář pochodní, se lehce zachvěla. Černoši si spokojeně oddechli, napůl obdivem a napůl strachem. Murielin hlas dolehl ke Conanově sluchu v bezděčném tichu zcela zřetelně. Zdálo se, že je chladný vzdálený a neosobní, i když se v něm tu a tam objevila stopa corinthského přízvuku.

“Jest vůlí bohů, aby byl Stygičan a jeho Shemitští psi vyhnáni z Keshanu!” Orákulům opakovalo slovo za slovem Cimmeřanovu vlastní řeč. “Ti všichni jsou zrádci a svatokrádežníci, kteří chtějí okrást bohy. Gwahlurovy zuby ať jsou svěřeny do ochrany generála Conana a on ať také vede armádu Keshanu! Stojí na výsluní boží přízně!”

Dívčin hlas se na konci zachvěl a Conan se nejistě pohnul, protože si byl téměř jistý, že je Muriela na pokraji nervového zhroucení. Naštěstí si černoši této skutečnosti nevšimli, stejně jako corinthského přízvuku, který snad ani neznali. Tiše tleskli dlaněmi a jejich shromážděním proběhl šum úžasu a přitakání. Gorulgovy oči ve svitu pochodní fanaticky zaplály.

“Tak řekla Yelaya!” vykřikl nepřirozeným hlasem. “Taková je vůle bohů! Kdysi dávno, za dnů našich předků bylo řečeno, že tento poklad je tabu. Podle příkazů bohů byly Zuby ukryty a bohové na ně měli právo, protože to byli oni, kdo je vytrhli při zrodu světa z příšerných čelistí krále temnot, Gwahlura, kde vyrostly a na příkaz bohů se opět objeví. Ó, ty bohyně zrozená mezi hvězdami, dovol nám vstoupit do tajného úkrytu, abychom vyzvedli Zuby, které máme svěřit tomu, jehož bohové milují!”

“Běžte!” odpověděla falešná bohyně s královským gestem, které na Conanově tváři vyvolalo opět pobavený úšklebek. Kněží pozpátku ustoupili a pštrosí pera a pochodně se znovu rozkývaly v pravidelném rytmu.

Zlaté dveře se zavřely za posledním členem průvodu a bohyně se se zaúpěním položila na katafalk. “Conane!” zašeptala tiše. “Conane!”

“Pst!” zasyčel otvory ve stěně. Pak se otočil, tiše vystoupil z výklenku a zavřel panel. Uviděl záblesk plamene na rytinami zdobených dveřích, který mu potvrdil, že se průvod vzdaluje přes velký trůnní sál. V témže okamžiku si však uvědomil i to, že vidí jakousi záři, která není září pochodní. To jej poněkud zarazilo, ale vysvětlení na sebe nedalo dlouho čekat. Na oblohu pomalu vystoupil stříbrný měsíc a jeho paprsky pronikaly děravou kopulí, která jakýmsi podivným úmyslem tvůrců světlo mnohokrát zesilovala. Zářící kopule AIkmeenonu nebyly v této chvíli výrazem z pohádek. A vnitřek mohutné kopule zářil jako podivný bílý drahokam, který je možno jen vzácně nalézti v horách Černých království.

Ve chvíli, kdy se Conan vydal ke dveřím, vedoucím do trůnního sálu, zaslechl jakýsi zvuk. Zdálo se, že přichází z chodby vedoucí z přístěnku. Přikrčil se u jejího ústí a napjal zrak. Vzpomněl si na okamžik, kdy právě z této chodby zaznělo zadunění gongu, které ho vlákalo do pasti. Světlo z chrámu pronikalo do úzkého prostoru jen velmi málo a Conan viděl jen prázdnou chodbu, a přece by byl přísahal, že z té chodby zaslechl tiché našlapování lidských nohou.

Na okamžik zaváhal, ale pak jej k životu vyburcoval přidušený ženský výkřik, který se mu ozval za zády. Proběhl dveřmi za trůnem a v bílém měsíčním světle spatřil neočekávané divadlo.

Pochodně všech kněží z velkého sálu zmizely, ale jeden z nich v paláci zůstal: Gwarunga. Jeho odpudivá tvář byla pokřivená vztekem, držel vyděšenou Murielu za krk, takže nemohla dýchat a divoce s ní cloumal.

“Zrádkyně!” zvuk mu procházel mezi masitými rty se sykotem podobným sykotu rozzuřené kobry. “Co to hraješ za hru? Neřekl ti Zargheba, co máš říkat? No ano, Thutmekri mi řekl všechno! Zradila jsi svého pána, nebo on zrazuje s tvou pomocí nás! Já ti tu tvou falešnou hlavu ukroutím, ale nejdřív …”

Krásné Murieliny oči se náhle nepřirozeně rozšířily, když je upřela přes rameno svého trýznitele a to obrovského černocha varovalo. Pustil svou oběť a otočil se přesně ve chvíli, kdy Conanova čepel zasvištěla vzduchem. Síla úderu srazila Gwarungu na znak na mramorovou dlažbu, kde zůstal v křečích ležet. Z rány na hlavě mu prýštila krev.

Conan vykročil k němu, aby dokončil, co začal. Věděl, že v důsledku černochova náhlého pohybu dopadla čepel téměř naplocho. Muriela však jej divoce objala.

“Udělala jsem, co jsi mi poručil!” vzdychala hystericky. “Odveď mne odsud! Prosím tě, odveď mně odsud!”

“Nemůžeme ještě odejít,” zabručel. “Chci sledovat kněze a zjistit, odkud budou brát šperky. Třeba je toho tam ukryto mnohem víc. Ale můžeš jít se mnou. Kde je ten kámen, co jsi měla ve vlasech?”

“Musel mi vypadnout pod katafalk na zem,” zajíkla se a hmátla si do vlasů. “Byla jsem tak vyděšená. Když kněží odešli ze sálu, rozběhla jsem se za tebou, ale ten surovec tady byl schovaný, vrhnul se na mne…”

“Dobrá, skoč tam pro něj a já zatím uklidím tu mrtvolu,” přikazoval. “Pospěš si! Ten kámen je sám o sobě bohatstvím!”

Dívka zaváhala, zdálo se, že má strach vrátit se do tajemné místnosti. Když však Conan uchopil Gwarungu za opasek a táhl jej do přístěnku, obrátila se a vešla do místnosti orákula.

Conan pustil nehybného černocha na zem a pozvedl meč. Cimmeřan žil příliš dlouho na těch nejdivočejších místech světa, než aby mu zbyly nějaké iluze o milosrdenství. Jediný nepřítel, který není nebezpečný, je ten, který má uťatou hlavu. Než však mohl udeřit, zastavila se mu čepel na poloviční cestě. Divoký výkřik ozval se z místnosti orákula.

“Conane! Conane! Vrátila se! Ona se vrátila!” výkřik skončil zabubláním a podivným šoupavým zvukem.

S kletbou na rtech vyrazil Conan z přístěnku kolem trůnu a byl v malé místnosti dřív, než výkřik dozněl. Tam se zarazil a na tváři se mu objevil nevěřící výraz. Podle všeho, co viděl, si Muriela znovu lehla na katafalk. Ležela naprosto nehybně a oči měla zavřené, jakoby spala.

“U všech hromů, co děláš?” pronesl ledově. “Nebo si myslíš, že tohle je ta nejlepší chvíle pro pitomé žertíky…”

Svou řeč nedokončil. Pohled mu sklouzl na sněhově bílé stehno, rýsující se pod vypasovanou hedvábnou sukní. Ta sukně se měla otevírat od spodního okraje až k pasu. Byl si tím jist, protože ji roztrhl vlastní rukou, když serval tuhle část oblečení z těla nešťastné tanečnice. Tahle sukně však roztržená nebyla. Jediným krokem se přenesl až ke katafalku a sáhl rukou na to bílé tělo. Ucukl, jakoby sáhl na rozžhavené železo a nikoliv na chladnou nehybnost smrti.

“U Croma!” zahučel a oči se mu změnily v zářící modré štěrbiny. “To není Muriela! To je Yelaya!”

Teď chápal ten divoký výkřik, který se vydral Muriele ze rtů, když do místnosti vešla. Bohyně se vrátila. Tělo Zargheba vysvlékl, aby získal pře vlek potřebný pro falešné orákulum. A přece byla mrtvá princezna opět oblečena tak, jako když ji Conan spatřil poprvé – v hedvábí a spoustě šperků. Conan ucítil jak se mu nezadržitelně ježí vlasy v zátylku.

“Murielo!” vykřikl náhle. “Murielo! Kde jsi, u všech ďáblů?!”

Zdi mu vracely hlas zlomyslnou ozvěnou. Neviděl s výjimkou zlatých dveří žádný jiný východ a těmi nemohl bez jeho vědomí nikdo odejít ani vstoupit. Jedna věc byla jistá. Yelayu někdo položil na katafalk v té krátké chvilce, kdy Muriela vyběhla z této místnosti přímo do rukou číhajícího Gwarungy. Přestože Conanovi ještě zazníval v uších zoufalý výkřik, Corinťanka zmizela beze stopy. Pokud vyloučil kouzla a jiné nadpřirozené úkazy, existovalo pro tuto skutečnost jediné vysvětlení. V místnosti musel existovat tajný východ a přesné v okamžiku, kdy Conana napadla tato myšlenka, skutečně tajné dveře spatřil. Ve stěně, která se jevila jako celistvý kus mramoru, bylo vidět vlasovou puklinu a z ní vyčníval cípek hedvábí. Okamžitě se sehnul, aby jej prozkoumal. Byl to útržek z Murieliny hedvábné sukně.

Souvislosti byly zcela jasné. Sukně se zachytila ve škvíře ve chvíli, kdy tajemná bytost, ať už to byl kdokoliv, pronesla dívku úzkým tajným vchodem. Ten maličký kousíček látky způsobil, že dveře nezapadly zcela přesně do svého rámu.

Conan zasunul do škvíry hrot dýky a zapáčil celou silou svalnaté paže. Čepel se ohnula, ale nepraskla, protože byla vyrobena z nezlomitelné akvitánské oceli. Mramorové dveře se otevřely a Conan s pozvednutým mečem nahlédl dovnitř. Nespatřil nic nebezpečného. Světlo z místnosti ozařovalo jen krátké schodiště vytesané z mramoru. Conan otevřel dveře dokořán a před ně zarazil do škvíry v podlaze svou dýku, aby je udržel v otevřené poloze. Pak se bez váhání vydal dolů po schodech. Neviděl nic, neslyšel nic. Dvanáct schodů, které končily v ústí úzké chodby a ta se ztrácela v temnotě.

Náhle ztuhl jako socha přímo u úpatí schodiště se zrakem upřeným na kresby, které zdobily zdi. Světlo shora je osvětlovalo jen z části. Způsob jejich provedení byl nepochybně pelisthský. Fresky s podobnými znaky a podobného provedení viděl na zdech Asgalunu. Ale zobrazené děje neměly s Pelisthií nic společného s výjimkou jedné lidské postavy, která se tu vyskytovala mnohokrát. Postava štíhlého starce s bílým plnovousem, jehož rasové charakteristiky byly nezaměnitelné. Obrazy zpodobňovaly různé části paláce, který se rozkládal Conanovi nad hlavou. Několik obrazů zachycovalo místnost orákula, a to včetně Yelayiny postavy ležící na katafalku a několika velkých černochů, klečících kolem.

A tam, za zdí v tajném výklenku přihlížel tajemný Pelisthan. Byly tam i další postavy – postavy které procházely opuštěným palácem, plnily všechna Pelisthiova přání. A vytahovaly z podzemní řeky podivné nepojmenovatelné tvory. Conan stál jako přimrazený a doposud nesrozumitelné věty z pergamenového svitku mu vyvstaly jasně před očima. Kousky skládačky do sebe náhle zapadly. Tajemství Bit–Yakinovo přestalo být tajemstvím a s ním byla rozluštěna i hádanka zmizelých Bit–Yakinových služebníků.

Conan se obrátil a upřel zrak do temné chodby. Po zádech mu přebíhal mráz, pak se tichým krokem vydal chodbou. Šel bez jediného zaváhání a čím více se vzdaloval od schodiště, tím hlubší tma jej obklopovala – vzduch byl nehybný, těžký a prosycený týmž zápachem, který letmo zachytil na nádvoří s gongem.

Teď zaslechl v neproniknutelné temnotě před sebou jakýsi zvuk, šoupnutí bosé nohy, nebo snad zašustění volného oděvu, nebyl si jist. O chvilku později však narazil napřaženou rukou na překážku, kterou, jak zjistil hmatem, byly masivní dveře z rytého kovu. Marně se o ně opíral, hrotem meče marně hledal nějakou skulinu. Dveře zapadaly i se závěsy do rámu tak, jakoby je tam někdo zaletoval. Napjal veškerou sílu, nohy zapřel do země, žíly na spáncích mu naběhly. Všechno bylo marné. Tím mohutným portálem by stěží pohnul útok slona.

Jak se o dveře v úplné temnotě opíral, uslyšel na druhé straně zvuk, který jeho uši bez obtíží určily.

Bylo to skřípění rezavého železa, páka drhnoucí ve svém ložisku. Podvědomá akce vyvolaná tímto zvukem byla tak rychlá, že zvuk, impuls i pohyb proběhly prakticky současně. V okamžiku, kdy se obrovským skokem přenesl zpět, zapraskalo něco nad dveřmi, vzduchem proletělo cosi obrovského a hromový náraz zatřásl celým tunelem. Na Conana se snesl déšť úlomků. Jak poznal po zvuku, přesně na místě, kde před zlomkem vteřiny stál, se zřítil obrovský kamenný blok. Stačilo to nejmenší zaváhání a ležel by pod kamenem jako rozmačkaný mravenec.

Conan znovu ucouvl. Tam, za těmi dveřmi je uvězněna Muriela, je–li dosud naživu. Přes ty dveře se ovšem Conan nedostane a zůstane–li v tunelu, mohl by na něj padnout další kamenný blok. Jeho štěstí také není nevyčerpatelné. Nešťastné dívce by těžko pomohlo, kdyby se dal rozmačkat na krvavou kaši. Tímhle směrem cesta nevede. Musí se tedy vrátit zpátky nahoru a najít způsob, jak se k Muriele dostat.

Obrátil se a spěšně se vydal ke schodům. Když se dostal do částečné osvětlené chodby, slyšitelně si oddechl. Vkročil na první schod a v téže chvíli začalo světlo slábnout a mramorové dveře na horním konci schodiště se s hlasitým zaduněním zavřely.

Conana zaplavil pocit podobný panice. Polapen v chodbě, v naprosté temnotě, se na vrcholku schodiště otočil s taseným mečem v ruce a s vražednými pocity upřel oči do neproniknutelné tmy v očekávání útoku. V tunelu se však nic nepohlo, neozval se jediný zvuk. Mysleli si snad ti lidé – pokud to byli lidé – že byl zabit padajícím kvádrem? To, že byl kámen uvolněn úmyslně pomocí jakéhosi mechanismu, to bylo jasné.

Proč tedy někdo zavřel ty horní dveře? Conan přestal ztrácet čas zbytečnými úvahami a dotápal k zavřeným dveřím s nepříjemným pocitem, že se mu v nejbližším okamžiku zabodne nůž do zad. Toužil po tom zbavit se narůstajícího pocitu nejistoty, tak, jak to dělali jeho předkové. Vrhnout se do boje, sekat okolo sebe na všechny strany, prolévat krev.

Opřel se celou silou do dveří a tiše zaklel, když zjistil, že se ani nepohnuly. Když zvedal pravou rukou meč, aby si vybil zuřivost na mrtvém mramoru, narazil levou nikou na železnou závoru, která zapadla při nárazu dveří do svého lože. V okamžení ji pozvedl a zatlačil. Dveře se otevřely. Vyrazil do místnosti jako ztělesněná zuřivost, s jedinou touhou: utkat se s nepřítelem, který jej pronásleduje a štve, ať už je to kdokoliv.

Dýka ze země zmizela. Místnost byla prázdná, katafalk také. Yelaya znovu zmizela.

U Croma! Že by byla skutečně živá?!

Pohroužen v myšlenkách se vydal do trůnního sálu. Náhle jej cosi napadlo. Vydal se za trůn a nahlédl do přístěnku. Na místě, kam položil Gwarungovo tělo, byla na mramorové podlaze jen krvavá skvrna – nic víc. Černý kněz zmizel, stejně jako Yelaya, beze stopy.

4. Gwahlurovy zuby

V hlavě Conana, zvaného Cimmeřan, se roztočil zmatený vír myšlenek. Nenapadal jej jediný způsob, jak najít Murielu, nevěděl, kde by měl hledat Gwahlurovy zuby. Jediné, co jej napadlo, bylo najít a sledovat průvod kněží. Třeba najde v úkrytu, kde je přechováván poklad, nějakou stopu nebo klíč. Byla to malá šance, ale přece jen lepší, než bloudit těmito obrovskými prostranstvími bezcílně.

Když pospíchal ztemnělými sály k velké vstupní bráně, napůl očekával, že okolní stíny oživnou a naplní se drápy a tesáky. Svitem měsíce, který se jasně odrážel od leštěných mramorových dlaždic, však jej provázelo pouze bušení jeho vlastního srdce.

Zastavil se při úpatí hlavního schodiště a rozhlížel se, zda v stříbrném svitu nezahlédne nějakou stopu, která by mu prozradila, kudy dál. Po chvilce ji skutečně našel. Na hnědé zemi uviděl hromádku růžových okvětních plátků. V tom místě někdo zavadil rukou či oděvem o bohatě kvetoucí větev. Kousek dál byla tráva sešlápnuta těžkou nohou. Conan, který v kopcích rodné Cimmerie stopoval vlky, sledoval stopu keshanských kněží poměrně snadno.

Jejich cesta směřovala směrem od paláce, procházela hustým porostem exoticky vonících keřů, rozkvetlých tisíci velkých bílých květů, pokračovala spletí šťavnatě zelených keřovitých stromků, jejichž květy opadávaly při pouhém dotyku. Nakonec Conan dospěl až k veliké skále, která jako gigantický hrad vybíhala z prstence okolních skal v místě, kde se nejvíc blížil paláci. Palác sám však byl ztracen kdesi vzadu v husté zeleni. Takže se ten upovídaný kněz v Keshii mýlil, když tvrdil, že Zuby jsou ukryty v paláci. Tahle stopa Conana odváděla dál a dál od paláce, kde zmizela Muriela. V Conanovi však sílila jistota, že téměř každá část údolí je s palácem spojena podzemními tunely.

Conan se přikrčil ve stínu kvetoucích keřů a pozoroval ten nesmírný blok kamene, jehož obrysy se jasně črtaly v měsíční záři. Celá skála byla pokryta podivnými, groteskními reliéfy, které znázorňovaly jak zvířata, tak lidi, ale i podivná stvoření jen napůl lidská, která mohla představovat jak bohy, tak ďábly. Výtvarný styl použitý tady se o tolik lišil od toho, co Conan viděl jinde v údolí, že uvažoval, zda tyto obrazy nepředstavují lidi jiné doby a jiné éry. Napadlo jej, zda obrazy na tomto nesmírném kusu kamene nebyly staré a zapomenuté už v té nepředstavitelně dávné době, kdy lidé Alkmeenonu našli a obsadili toto podivné údolí.

V příkré skalní stěně byly otevřeny obrovské dveře, okolo nich byla vytesána gigantická dračí hlava, takže obé křídla tvořila část rozšklebených čelistí. Dveře samy byly ze zdobeného bronzu a zdálo se, že váží několik tun. Na dveřích nebyl žádný viditelný zámek, ale různé skupiny velkých nýtů, lemujících okraj těžkého rámu napovídaly, že mají co dělat se způsobem otvírání a zavírání dveří, který znají jen keshanští kněží.

Stopa dokazovala, že Gorulga a jeho pomocníci prošli těmito dveřmi. Conan však váhal. Když bude čekat, až kněží odejdou, zavřou mu vrata před nosem a není jisté, zda se mu podaří rozluštit tajemství zámku. Na druhé straně, bude–li je následovat dovnitř, mohou se vynořit odněkud tak neočekávaně, že jej zamknou uvnitř.

Nakonec však hodil opatrnost za hlavu a tiše proplul velikou branou. Tam někde v hlubinách jeskyně byli kněží, Gwahlurovy zuby a pravděpodobně i klíč k Murielině osudu. To, že riskuje vlastní život, Cimmeřana ještě nikdy od žádného podniku neodradilo.

Ocitl se v širokém tunelu, jehož začátek částečně osvětlovalo měsíční světlo. Daleko před sebou zahlédl slabou záři a sluchem zachytil ozvěnu vzdálených rytmických hlasů. Kněží nebyli tak daleko, jak předpokládal. Tunel se rozšiřoval do většího prostoru ještě v místech, kam dosahovalo měsíční světlo. Byla to prázdná jeskyně průměrné velikosti s vysokým klenutým stropem, pokrytým jakousi světélkující vrstvou. Jak už Conan věděl, tohle byl v těchto částech světa běžný úkaz. Prostory byly tedy částečně osvětleny tímto strašidelným svitem. Uprostřed jeskyně Conan spatřil podivnou sochu – napůl zvíře – napůl člověka – sedící v jakémsi svatostánku a po jejím obvodě šest či sedm tmavých otvorů – ústí tunelů vedoucích do neznáma. V největším z nich, v tom, před jehož ústím dřepěla podivná obluda pohlížející k vnějšímu vchodu zachytil Conan záblesky světla. Musely to být pochodně, protože se světlo pohybovalo a fosforeskující vrstva byla nehybná. Rituální zpěv zesílil.

Právě tímto tunelem se Conan opatrně vydal dál, až přišel k ústí jeskyně mnohem větší, než byla ta, kterou opustil. Tady nebyl strop pokryt svítící vrstvou, ale zář pochodní osvětlovala veliký oltář, na kterém dřepěl mnohem větší a mnohem odpornější bůh. Před tímto odporným božstvem klečel Gorulga a jeho deset pomocníků, zpěvně recitovali podivná zaříkávadla a tloukli čely o zem. Conan si uvědomil, proč je jejich postup tak pomalý. Bylo jasné, že k tomu, aby se otevřela tajná místnost Zubů, bylo třeba vykonat dlouhý a složitý rituál.

Ošíval se celý nervózní netrpělivostí, ale rituál a nekonečné poklony nakonec přece jen skončily. Průvod se vydal na další cestu, která vedla dalším tunelem umístěným i tentokrát za zády podivného božstva. Světlo pochodní pomalu mizelo pod šerou klenbou a Conan je opatrně následoval. Riziko, že jej objeví, bylo velmi malé. Klouzal temnotou tak tiše, jakoby sám patřil k nočním tvorům a černí kněží byli cele pohlceni procesem obřadu. Bylo jasné, že zatím nezpozorovali ani Gwarungovu nepřítomnost.

Znovu se průvod zastavil. Ocitl se ve třetí jeskyni, tentokrát skutečné obrovské, jejíž stěny lemovaly římsy podobné galeriím, řada za řadou. Tady kněží začali znovu s rituálem před třetím, největším oltářem, na němž dřepěl třetí, nejodpornější idol.

Conan se přikrčil v temném ústí tunelu a prohlížel si stěny jeskyně, nepříliš jasně osvětlené svitem pochodní. Viděl schody vytesané ve skále, které spojovaly jednotlivé galerie, alespoň potud, kam oko dohlédlo, protože strop jeskyně se ztrácel v temnotě.

Náhle sebou trhnul, kněží odříkávající rituál zmlkli, a tak, jak byli, v kleče, pozvedli hlavy vzhůru. Kdesi vysoko nad nimi zaduněl nelidský hlas. Celý svatý průvod ztrnul a obličeje obrácené vzhůru zalila podivná namodralá zář, která vzplanula kdesi u vzdáleného stropu a rozhořela se kolísavým plamenem. Světlo ozářilo ochozy a z hrdla nejvyššího kněze se vydral výkřik, který byl následován výkřiky nižších kněží. V modrých záblescích se jejich zrakům zjevila štíhlá, bílá postava, oděná v hedvábí a zdobená množstvím šperků. Pak zář zeslábla tak, že věci ztratily svůj tvar a ze štíhlé postavy bylo možno rozeznat pouhopouhý bílý stín.

“Yelayo!” zazněl zoufalý Gorulgův výkřik. Kněz stál jako bez života a tvář měl popelavě šedou. “Proč jsi nás sledovala? Čeho si žádáš?”

Příšerný, nelidský hlas se převalil pod klenutím jeskyně a odrazil se od zaoblených stěn, které jej zesilovaly a zkreslovaly až neuvěřitelně.

“Běda nevěřícím! Běda falešným dětem Keshie! Smrt a zkázu těm, kdo zavrhli své božstvo!”

Z hrdel kněží zazněl hromadný výkřik hrůzy. Gorulga vypadal ve svitu loučí jako sup vyděšený k smrti.

“Já ničemu nerozumím!” zakoktal. “Vždyť my jsme věrní a poslušní. V místnosti orákula jsi nám řekla…”

“Nedbejte toho, co jste vyslechli v místnost orákula!” zaduněl znovu příšerný hlas, zmnožený stěnami tak, že zněl jakoby sbor hlasů pronášel totéž varování. “Varujte se falešných proroků a bohů. V paláci k vám promlouval démon v mém přestrojení a pronesl falešné proroctví.Teď slyšte a poslouchejte, neboť já jsem pravá bohyně a poskytnu vám poslední možnost, jak se zachránit před zkázou!

Vezměte Gwahlurovy zuby z krypty, kde dlouhé roky spočívají. Alkmeenon už není místem svatým, protože byl znesvěcen svatokrádežníky. Zuby Gwahlurovy svěřte Thutmekrimu – Stygičanovi. Ten je uloží ve Svatyni Dagona a Derkety. Jedině tak zachráníte Keshan před zkázou, kterou mu připravují démoni noci. Vezměte Zuby a jděte! Vraťte se ihned do Keshie. Tam předejte skvosty Thutmekrimu, polapte Conana, toho cizího démona, a upalte jej zaživa na hlavním náměstí!”

Uposlechli okamžitě, nezaváhal jediný. Strachem roztřesení kněží se vyškrábali na nohy a prchali ke dveřím, které se otevřely za zády ďábelské sochy. Gorulga běžel v čele. Na okamžik se namačkali ve vchodu, tu a tam se ozval výkřik, když se několik z nich spálilo o pochodně a konečně se vtlačili dovnitř a zmizeli v další chodbě.

Tentokrát je Conan dále nesledoval. Stravovala jej nesnesitelná zvědavost. Chtěl se konečně dozvědět pravdu. Byla to opravdu Yelaya, jak by se dalo soudit podle studeného potu, který ucítil na dlaních, nebo to byla ta husa Muriela, která jej nakonec zradila? Jestli ano…

Dřív, než poslední pochodeň zmizela v hloubi tunelu, pádil už Conan vzhůru po kamenných schodech. Modrá záře už skoro vyhasla, ale jeho bystrý zrak stále viděl bílý obrys postavy nehybně vztyčené vysoko na galerii. Krev mu stydla, když se k ní přiblížil, ale ani v této chvíli nezaváhal. Přikročil k ní s pozvednutým mečem a jak předzvěst smrti se vztyčil nad nevyzpytatelnou postavou.

“Yelaya!” zavrčel…

“Mrtvá tak, jak celé tisíce let! Ha!”

Z černého ústí tunelu za jeho zády se vynořil temný stín. Náhlý zvuk neobutých nohou na kameni však Cimmeřanovy uši zachytily včas. Otočil se jako kočka a vyhnul se úderu, který mířil na jeho záda. V okamžiku, kdy lesklá čepel v černé ruce zasvištěla, zaútočil barbar jako rozzuřený chřestýš. Dlouhá rovná čepel v jeho ruce probodla útočníka a půl druhé stopy její délky vyjelo mezi lopatkami z těla.

“Tak!” Conan vytrhl čepel z rány a tělo se se zaúpěním sesulo k zemi. Muž se ještě slabě pohnul a zůstal ležet. V slábnoucím světle si prohlížel Conan černé tělo a ebenovou tvář, divokou v modré záři. Právě zabil Gwarungu.

Od mrtvého černého těla se otočil k tělu bohyně. Řemínky kolem kolenou a hrudi ji poutaly ke kamennému pilíři a udržovaly ji tak ve vzpřímené poloze. Několik pramenů vlasů, upevněných také ke sloupu, jí udržovalo hlavu zvednutou.

Ve špatném světle nebyla tato pouta už z malé vzdálenosti vidět.

“Asi se probral, když jsem sestoupil do tunelu,” přemítal Conan. “Určitě předpokládal, že jsem tam dole. Takže vytáhl moji dýku…” Conan se sehnul nad mrtvolou a z ruky jí vykroutil dýku. Pohlédl na ni zblízka a zastrčil si ji do opasku. “A zavřel za mnou dveře. Pak vzal mrtvou Yelayu a vydal se sem, aby ošidil své přihlouplé bratry. To byly ty výkřiky před chvílí. Ten hlas nebyl k poznání, protože se v tomhle prostoru úplně změnil. A to modré světlo? Zdálo se mi nějak povědomé. To je přece ten starý trik stygijských kněží. Thutmekri musel trochu toho prášku dát Gwarungovi.”

Kněz se mohl dostat do jeskyně dřív, než jeho společníci. Pravděpodobně znal plán jeskyní buď z vyprávění, nebo z nějaké mapy, která se předávala mezi kněžími. Vstoupil do podzemí až po nich, bohyni nesl s sebou, prošel kruhovou cestu tunely a jeskyněmi a ukryl se na galerii, zatímco Gorulga a jeho společníci byli ponořeni ve své nekonečné obřady.

Modrá záře zhasla docela, ale teď si Conan všiml jiného světla, které se linulo z jednoho z tunelů ústících na ochozu. Kdesi dál v té chodbě byl strop pokryt fosforeskující hmotou. Conan celkem s jistotou rozeznal nehybnou slabou záři. Chodba vedla stejným směrem, kterým se vydali kněží, a proto se jej Cimmeřan rozhodl sledovat. Zdálo se mu to jistější, než sestoupit do neproniknutelné tmy dole v jeskyni. Třeba jej ta chodba dovede na jinou galerii v následující jeskyni. Třeba směřuje průvod kněží právě do té jeskyně. Conan přidal do kroku a čím byl dál, tím sílilo světlo fosforeskujícího stropu. Nakonec celkem snadno rozeznával jak podlahu, tak stěny tunelu. A kdesi před sebou znovu zaslechl hlasy kněží.

Náhle zahlédl ve stěně po své levé ruce jakýsi dveřní otvor a jeho citlivý sluch za ním zachytil tichý, hysterický pláč. Bez zaváhání se k nim přiblížil a nahlédl dovnitř.

Nahlížel do místnosti vytesané v kameni, nikoliv do přírodní jeskyně, jakými zatím procházel. Kopulovitý strop zářil fosforeskujícím svitem a stěny byly téměř ukryty pod bohatými zlatými ornamenty, kterými byl kámen vykládán.

Poblíž protilehlé stěny, s pohledem upřeným ke vchodu, seděl na žulovém trůně příšerný a obscénní Pteor – bůh Pelisthiů. Byl odlit z mosazi a jeho přehnaně zvětšené pohlavní orgány měly zdůraznit velikost jeho kultu. A v jeho klíně ležela bezvládná bílá postava.

“Ať mne Šajtan vezme,” tiše užasl Conan. Podezřívavě se rozhlédl po místnosti. Nezahlédl ani jiný východ, ani nic, co by svědčilo o přítomnosti jiné osoby. Pak tiše popošel kupředu a podíval se na dívku, jejíž štíhlá ramena se otřásala vzlyky plnými bezmocného zoufalství. Tvář měla ukrytou v dlaních. Idol měl na rukou silné zlaté kruhy a ty byly spojeny zlatými řetízky s menšími kruhy na zápěstí dívky. Položil jí ruku na rameno a ona sebou vyděšeně trhla, vykřikla a otočila k němu zaslzenou tvář.

“Conane!” zoufale se pokusila uplatnit vyzkoušený postup a vrhnout se mu kolem krku, ale v tom jí zabránily zlaté řetízky. Usekl měkký kov tak blízko u zápěstí, jak to jen šlo a zavrčel: “Tyhle náramky si musíš nechat, dokud nenajdeme nějaké dláto, nebo pilník. A pusť mě, sakra! Vy tanečnice a herečky jste příliš citlivé na můj vkus! Tak, co se vlastně s tebou stalo?”

“Když jsem vešla do místnosti orákula,” z Muriely se vyřinula záplava slov, “viděla jsem bohyni ležet na katafalku tak, jak jsem ji spatřila poprvé. Zavolala jsem na tebe a rozběhla jsem se ke dveřím a v té chvíli mě něco chytilo zezadu. Někdo mi položil ruku na ústa, nesl mé tajným vchodem ve stěně dolů po schodech a dál, do jakési tmavé místnosti. Nezjistila jsem, kdo to byl, ale ten někdo se mnou prošel velikými kovovými dveřmi. Pak jsme se ocitli v tunelu, jehož strop světélkoval jako tenhle.

Když jsem jej uviděla, skoro jsem ztratila vědomí. Nejsou to lidé! Jsou to šediví, chlupatí ďáblové, kteří chodí vzpřímeně, ale mluví podivným jazykem, kterému nemůže žádný člověk rozumět. Stáli tam a připadalo mi, že mě jen tak pozorují, že na něco čekají, a v jednom okamžiku jsem měla pocit, že se někdo pokouší otevřít dveře. Pak jedna z těch oblud zatáhla za páku ve zdi a na druhé straně dveří se něco zřítilo.

Pak mě nesli dál klikatými tunely a nahoru po kamenných schodech do téhle místnosti. Tady mě přikovali na klín tohohle odporného idolu. Potom odešli a nechali mě tady. Oh, Conane, co je to za stvoření?”

“Jsou to služebníci Bit–Yakinovi,” odpověděl bez zaváhání. “Našel jsem rukopis, který mluvil o mnoha podivných věcech a pak jsem narazil na podivné fresky, které mi dopověděly zbytek. Bit–Yakin byl Pelisthan, který přišel do tohoto údolí se svými služebníky v době, kdy je lidé Alkmeenonu opustili. Našel tělo princezny Yelayi a zjistil také, že kněží se čas od času vracejí, aby jí přinesli oběti, protože i v té době ji uctívali jako bohyni!

Tehdy z ní udělal orákulum a on sám byl jejím hlasem. Promlouval k nim z výklenku vytesaného ve zdi za katafalkem ze slonoviny. Kněží neměli žádné podezření, nikdy nespatřili ani jej, ani jeho služebníky, protože když přicházeli, Bit–Yakin i jeho služebníci se ukryli. Bit–Yakin tady žil a zemřel, aniž jej kněží odhalili. Sám Crom ví, jak dlouho tady žil, ale muselo to být celá staletí. Mudrci z Pelisthie znali způsob, jak si prodloužit život na stovky let. Některé z nich jsem viděl na vlastní oči. Proč se usadil právě tady a proč hrál roli orákula, už nikdo nikdy nezjistí. Myslím si, že chtěl, aby toto město zůstalo prázdné a svaté, aby jej nikdo nevyrušoval. Živil se dary, které kněží přinesli Yelaye a jeho služebníci se živili jinými věcmi. Věděl jsem, že z jezera pramení podzemní řeka, do které obyvatelé Puntské vysočiny vhazují své mrtvé. A právě tahle řeka teče pod palácem Alkmeenonu. Nad jejím korytem jsou zavěšeny bronzové žebříky, po kterých slézali k hladině a lovili těla, která plula kolem. To vše Bit–Yakin zapsal na pergamen a zdi v jeskyni.

Nakonec však přece jen zemřel, jeho služebníci jej podle příkazů mumifikovali a uložili jeho mrtvolu do jeskyně v útesu. To jim nařídil ještě před svou smrtí. Zbytek není těžké uhodnout. Když příště přišel do Alkmeenonu nejvyšší kněz, nebyl nikdo, kdo by je zadržel a oni jej roztrhali na kusy. Od té doby se nikdo neodvážil do tohoto údolí požádat orákulum o radu – až Gorulga.

Řekl bych, že udržovali oblečení a šperky bohyně v pořádku, tak, jak to viděli dělat Bit–Yakina. Určitě bychom tady někde našli zapečetěnou místnost, kde je uchováno hedvábí tak, aby nepodléhalo zkáze. Oblékli znovu bohyni a přinesli ji zpět do místnosti orákula, když je Zargheba odnesl. A mimochodem, oni usekli Zarghebovi hlavu a pověsili ji na větev stromu v křovinách.”

Otřásla se a zároveň si vydychla úlevou.

“Už mě nebude nikdy bičovat.”

“Na tomhle světě nikdy,” potvrdil Conan. “Ale abych pokračoval. Gwarulga pokazil mou hru se svou ukradenou bohyní. Teď se vypravím za kněžími, abych jim ukradl poklad, a ty se mě drž! Už nemám čas na to, znovu tě hledat!”

“Ale co Bit–Yakinovi služebníci!?” zašeptala plna strachu.

“To musíme riskovat,” odpověděl. “Nevím, co mají v úmyslu, ale zatím se neodvážili vylézt ze svých úkrytů a bojovat. Pojďme!”

Uchopil ji za zápěstí, vyvedl ji z místnosti a vydal se dál chodbou, kterou přišel. Jak pokračovali v cestě, sílil před nimi sbor lidských hlasů, do kterého se mísil zvuk tichého bublání tekoucí vody. Světlo před nimi ještě zesílilo. Pak se ocitli na vysoko umístěném ochozu obrovské jeskyně a před očima se jim objevila podivná scéna nahánějící strach.

Kousek nad nimi světélkoval tajemnou září strop. Sto stop pod nimi se rozkládalo hladké dno jeskyně. To bylo na nejvzdálenější straně přeťato úzkým, hlubokým korytem, ve kterém pěnil divoký proud. Vyrážel z černého ústí jednoho tunelu, proletěl jeskyní a na její druhé straně znovu mizel v tunelu dalším. Hladina řeky odrážela podivné světlo, linoucí se od stropu. Tmavá, zpěněná voda jiskřila jako proud živých drahokamů, ledově modrých, rudých, chvějivě zelených, proměnlivá jako duha.

Conan a jeho společnice stáli na jednom z ochozů, které se točily podél zakřivené stěny. Právě z tohoto ochozu vybíhal přírodní kamenný most v nesmírném oblouku přes divoký proud k mnohem užší římse na protější stěně. O deset stop níže spojoval obě strany jeskyně další, mnohem širší pás kamene. Na každé straně vedly ke koncům těchto mostů schody tesané přímo ve skále.

Conanův zrak, který pozorně prohlížel celý oblouk, na jehož konci stáli, zachytil na druhé straně jakési světlo. V protější stěně jeskyně byl ve stěně otvor, ve kterém byly vidět hvězdy.

Jeho pozornost však přitáhla scéna, která se odehrávala hluboko pod nimi. Kněží konečně dosáhli svého cíle. Tam, v oblém rohu jeskyně se tyčil kamenný oltář, na kterém nebyl žádný další idol. Conan nemohl říci, zda není nějaká socha za oltářem, protože jakousi podivnou hrou světla zůstával prostor za oltářem zahalen v naprosté temnotě.

Kněží zastrčili pochodně do otvorů v kamenné podlaze, které tvořily pravidelný půlkruh před oltářem ve vzdálenosti několika loktů. Sami kněží pak utvořili v mihotavém světle pochodní polokruh a Gorulga, který v gestu vyzývání pozvedl paže, se poklonil před oltářem a položil na něj ruce. Oltář se pozvedl a na skrytých osách se posunul dozadu jako víko kamenné truhly a odkryl malou hrobku.

Gorulga natáhl ruku do prohlubně a vyjmul z ní malou mosaznou skříňku. Pak spustil oltář zpět na místo, skříňku položil na něj a odklopil její víko. Napjatým pozorovatelům na galerii se zdálo, že tímto pohybem zažehnal živý oheň, který se chvěl a plápolal nad otevřenou truhlicí. Conanovi se rozbušilo srdce a ruka se mu sevřela na jílci meče. Gwahlurovy zuby! Konečně! Poklad, jehož majitel se stane nejbohatším mužem na světě! Dech mu syčivě unikal mezi zaťatými zuby.

Pak si náhle uvědomil, že se do světla pochodní a světélkujícího stropu mísí ještě něco jiného, co oboje zastiňuje. Kolem oltáře se začala rozlévat tma, která pohlcovala vše s výjimkou záře Gwahlurových zubů a tato čerň postupovala dál a dál. Černoši se změnili v nehybné sochy a za nimi se groteskně tyčily jejich gigantické stíny.

Oltář sám se teď koupal v záři a Gorulgova užaslá tvář se na jejím pozadí črtala v ostrém reliéfu. Pak se náhle podivný temný prostor za oltářem začal rozjasňovat. A se sílícím světlem začaly ze tmy vystupovat postavy jako tvary stvořené tichem a nocí.

Zprvu vypadaly jako sochy vytesané z šedého kamene, chlupaté, podobné člověku, ale přesto příšerné. Jejich oči však žily a podobaly se kouskům jiskřícího ledu. A jak sílící světlo ozařovalo postupně jejich podobu, Gorulga vykřikl, padl na záda a pozvedl obě ruce v gestu nevyslovitelné hrůzy.

Přes oltář však vyrazila dlouhá paže a zmrzačená ruka se sevřela na jeho hrdle. Nejvyšší kněz řval a bránil se, ale přesto byl nepřekonatelnou silou tažen přes oltář. Pak dopadla pěst podobná kladivu a Gorulgův křik umlkl. Polámaný a bezvládný padl na oltář a z rozdrcené lebky mu prýštil mozek. A v té chvíli se všichni Bit–Yakinovi služebníci podobni pekelným vyslancům vrhli na hrůzou ztuhlé kněze.

Následoval masakr, hrozný a odporný.

Conan viděl černá těla, kterými si nelidská stvoření pohazovala jako loutkami. Viděl, jak chlupatý tvor uchopil jednoho z kněžích za nohu a rozbil mu hlavu o oltář jako ořech. Viděl, jak jiný z nich vrazil dalšímu knězi hořící pochodeň do úst a při tom mu jednou příšernou tlapou držel ruce, aby se nemohl bránit. Viděl, jak jiného kněze roztrhl další chlupatý ďábel vedví jako kuře a krvácející zbytky člověka odkopl na podlahu jeskyně jako smetí. Vraždění bylo krátké a smrtonosné. Jako útok hurikánu. V jediném divokém výbuchu se zkáza přehnala jeskyní a ušetřila jediného kněze, který s řevem vyběhl zpět chodbou. V patách se mu však hnala smečka krví zbrocených příšer, které po něm napřahovaly své pařáty. Uprchlík i jeho pronásledovatelé zmizeli v tunelu a zoufalý lidský křik se vracel zpět postupně oslabovaný vzdáleností.

Muriela klečela a objímala rukama Conanovi nohy. Tvář mu tiskla ke kolenům a oči měla pevně zavřené. Byl z ní malý, roztřesený, bezvýznamný uzlíček – ztělesnění zoufalého strachu. Conan však byl jako elektrizován. Vrhl rychlý pohled nejprve přes kamenný most k otvoru, kterým prosvítaly hvězdy, pak dolů na truhlici, ležící na krví zbroceném oltáři, jejíž nitro stále zářilo jako oheň. Hned si uvědomil svou příležitost a chopil se jí.

“Jdu pro tu truhlici,” zaskřípal jeho hlas. “Ty tady počkej.”

“U Mitry, to ne!” v šíleném sevření strachu se sesula k zemi a chytila se jeho sandálů. “Nechoď! Prosím tě, nechoď, nenechávej mě tady samotnou!”

“Jen zůstaň tiše ležet a buď hezky zticha!” štěkl na ni a vytrhl se jí z křečovitého sevření.

Příkré schody ignoroval. Spouštěl se přímo z ochozu na ochoz v promyšleném spěchu. Když se jeho nohy dotkly podlahy jeskyně, nebylo po obludách stále ani památky. Několik pochodní ještě stále plálo ve svých držácích, shora se rozlévala slabá záře fosforeskujícího stropu. Opodál hučela podzemní řeka a její klokot byl plný podivného, téměř srozumitelného mumlání a sykotu. Její hladina se nepředstavitelně leskla. Zář, která ohlásila zjevení podivných služebníků, zmizela. Na oltáři se teď chvěla a pulzovala jen zář skvostů tryskající z otevřené skříňky.

Conan truhlici uchopil a jediným odhadujícím pohledem přeletěl její obsah. Neznámé, podivně tvarované kameny, které plály chladným, nepozemským plamenem. Přirazil víko a uchopil truhlici pod paži. Pak se rozběhl zpět po schodech vzhůru. Vůbec netoužil po tom, utkat se s pekelnými Bit–Yakinovými služebníky. Ta chvíle, kdy je pozoroval při masakru v jeskyni, stačila silně poopravit skeptické mínění, které měl o jejich válečných schopnostech. Proč vyčkávali s útokem na vetřelce tak dlouho, nebyl schopen říci. Kdo z lidí by mohl odhadnout pohnutky těchto příšer? To, že ovládali dovednosti lidí a měli i jejich inteligenci, bylo teď zcela jasné. A na podlaze jeskyně leželo v krvi několik děsivých důkazů jejich přímo bestiální divokosti.

Corinthská dívka se stále ještě choulila na galerii, přesně na tom místě, kde ji opustil. Uchopil ji za zápěstí a zvedl ji na nohy. “Řekl bych, že je čas vyrazit!”

Dívka byla natolik pohlcena strachem, že si příliš nevšímala okolí a dala se vést přes kamenný most, na kterém by se každému normálnímu člověku zatočila hlava. Teprve ve chvíli, kdy se ocitli vysoko nad zpěněnou řekou, pohlédla dolů, vystrašeně vykřikla a byla by se zřítila dolů, nebýt Conanovy silné paže. Nejdřív jí zavrčel do ucha několik káravých slov, pak si ji nadhodil a chytil pod volnou ruku a podobnou mrtvole, s volně visícíma rukama a nohama, ji přenesl přes zbytek kamenného oblouku a do zejícího otvoru ve stěně. Nezdržoval se tím postavit ji na nohy, proběhl s oběma svými břemeny krátkým tunelem a vzápětí se ocitli na úzké skalní římse, táhnoucí se po vnější straně skalního prstence, chránícího údolí. Ve světle hvězd se více než sto stop pod nimi vlnily vrcholky pralesa.

Conan pohlédl dolů k patě skalní stěny a zhluboka si spokojeně vydechl. Byl si jist, že dokáže sestoupit dolů, i když bude zatížen truhlicí a bude pomáhat Muriele. Hlavou mu proběhla myšlenka, že opačně, to znamená vzhůru, by si pravděpodobně netroufl v těchto místech ani sám. Položil truhlici potřísněnou krví a Gorulgovým mozkem na zem a začal si odepínat opasek, kterým si ji chtěl připevnit na záda. Náhle se prudce otočil, protože se kdesi za ním ozval zvuk. Byl to zvuk děsivý a naprosto konkrétní.

“Zůstaň tady!” vyštěkl na blednoucí Murielu. “Ani se nepohni!” Pak vytáhl meč a vydal se tunelem zpět k jeskyni. Zhruba v polovině horního visutého mostu uviděl šedivou neforemnou postavu. Jeden z Bit–Yakinových služebníků šel po jeho stopách. Bylo téměř jisté, že je obluda zahlédla a vydala se za nimi. Conan nezaváhal. Bylo pravděpodobně snazší bránit ústí tunelu, ale bylo životně důležité boj co nejrychleji ukončit. Dřív, než se vrátí ostatní druhové zatím osamocené příšery.

Vyběhl proto na oblouk, přímo vstříc blížící se obludě. Nebyla to opice, ale zdaleka to nebyl člověk. Byla to podivná, plíživá hrůza, nepochopitelný výhonek bezejmenných jižních džunglí. Právě tam vznikal život v těch nejnemožnějších formách. V hnijících, věčně temných hlubinách pralesů, kde člověk nevládl, kam lidská noha nikdy nevkročila a tajemné bubny duněly v chrámech, které nestavěly lidské ruce. Jak získal prastarý Pelisthian vládu nad těmito tvory – ale s ní i věčné vyhnanství – to byla podivná hádanka, kterou se ovšem Conan nebyl ochotný zabývat, a to ani v případě, že by na to měl čas.

Člověk a příšera: setkali se v nejvyšším místě oblouku, pod kterým se o sto stop níže hnala divoká černá voda. Ve chvíli, kdy se nad Conanem sklonil ten obludný stín, stvoření, jehož šedivá barva připomínala kůži malomocných a tvář obličej ze dřeva vyřezaného démona, Cimmeřan zaútočil. Zaútočil jako poraněný tygr, a vložil do svého úderu každou špetku síly a váhy, vzteku a zuřivosti. Taková rána by přeťala člověka v půli, ale kosti Bit–Yakinova služebníka byly jakoby z kalené ocele. Ani kalená ocel by po takovém úderu nezůstala bez následků. Lopatka a několik žeber prasklo a z hluboké rány vytryskla krev.

Na druhou ránu už nebyl čas. Než mohl Cimmeřan udeřit podruhé, nebo alespoň odskočit, zasáhla jej obrovská paže a smetla jej z mostu, jako by byl hmyzem na zdi. Conan se řítil dolů a hukot černé vody mu zněl v uších jako zvonění umíráčku. Naštěstí dopadl horní polovinou těla na spodní, širší oblouk. Na krátký okamžik, při kterém se mu zastavilo srdce, balancoval nad propastí, a pak se mu podařilo zachytit se protějšího okraje konečky prstů a za několik vteřin byl v bezpečí i s mečem, který třímal v ruce.

Když se postavil, stačil zahlédnout, jak se obluda, z jejíž rány stále tryskala krev, řítí k druhému konci horního mostu, ke schodišti, kterým by mohla sestoupit ke Conanovi; těsně před schodištěm se obluda náhle zastavila a Conan uviděl proč. V ústí tunelu stála Muriela s kovovou skříňkou pod paží a vyděšeně přihlížela celé scéně.

S triumfálním řevem ji příšera uchopila pod jednu paži, druhou jí vytrhla skříňku s pokladem, obrátila se a kývavým klusem se vydala po mostě zpět. Conan nepříčetně zaklel a rozběhl se také na druhou stranu. Pochyboval o tom, že se mu podaří vyběhnout po schodech nahoru tak rychle, aby tam ještě zastihl svého protivníka dřív, než zmizí ve spleti chodeb, vedoucích do nitra skalního masivu.

Obluda však se pohybovala čím dál tím pomaleji, jako loutka, ve které dobíhá hodinový stroj. Ztrácela stále víc a víc krve a začala se opile potácet ze strany na stranu. Pak náhle zakopla, zakymácela se a zřítila se na bok. Padala hlavou dolů z oblouku přímo do hlubiny. Z bezvládných tlap jí vypadla jak Muriela, tak skříňka s drahokamy a do bublání divoké vody se zařízl Murielin zoufalý výkřik.

Conan byl téměř přesně pod místem, kde obluda spadla. Šedivý tvor zavadil o spodní oblouk a odrazil se od něj. Dívka však na oblouk padla a zoufale se jej zachytila. Stejně tak na okraj oblouku padla i skříňka s pokladem. Z jedné strany teď měl Conan Murielu, bojující o život, na druhé straně skříňku, která pomalu klouzala k okraji mostu. Oba objekty byly od Conana vzdáleny na délku paže. Oběma hrozil okamžitý pád do hlubiny. Muriela se držela už jen jednou rukou. Tvář se zoufalým výrazem měla obrácenou ke Conanovi, v očích se jí zračil strach ze smrti a rty měla otevřené v nehlučném výkřiku zoufalství.

Conan nezaváhal, dokonce ani nepohlédl směrem ke skříňce, ukrývající největší známý poklad tohoto světa. S rychlostí, která by zahanbila hladového jaguára, skočil, uchopil dívku za ruku právě v okamžiku, kdy ji opustily síly, a jediným mohutným náporem ji vyzvedl na most. Truhlice se převážila a padla o devadesát stop níže do černé vody, přesně v místě, na kterém zmizelo tělo služebníka Bit–Yakinova. Ozvalo se šplouchnutí a pak jen na okamžik označoval chomáč bílé pěny místo, na kterém zmizely Gwahlurovy zuby navždy z povrchu zemského.

Conan se dolů sotva podíval. Vyrazil přes most a jako kočka vyběhl s bezvládnou dívkou v náručí po schodišti vzhůru stejně, jakoby nesl jen dítě. Dosáhl horního mostu, když jej příšerné zavytí přimělo vrhnout rychlý pohled přes rameno. Uviděl, jak se do jeskyně vhrnul proud služebníků, z jejichž drápovitých prstů odkapávala krev. Celá smečka se rozběhla vzhůru po schodišti spojujícím jednotlivá patra a pomstychtivý řev se jim dral z hrdel. Conan si však zcela neceremoniálně přehodil dívku přes rameno, proběhl tunelem a s rychlostí, která by zahanbila opici, začal slézat po skalní stěně. S lehkomyslným rizikem se spouštěl a přeskakoval od jedné opory k druhé. Když přes okraj útesu nahlédla první nepřátelská chlupatá tvář, Conan s dívkou právě mizeli v porostu na okraji pralesa, který obklopoval skalní prstenec.

“Tak dobrá,” řekl Conan, když spustil dívku ve stínu větví na zem. “Teď už nemusíme spěchat. Nemyslím si, že by nás pronásledovali za hranice údolí. A konec konců mám o kus dál u vodní jámy připoutaného koně, pokud ho ovšem zatím nesežrali lvi. U všech Cromových ďáblů! Proč zase brečíš teď!?”

Zakryla si obličej zmáčený slzami rukama a štíhlá ramena se jí roztřásla pláčem.

“Kvůli mně jsi přišel o ten poklad,” vzlykala zoufale. “Je to moje vina! Kdybych tě byla poslechla a zůstala venku na římse, nebyla by mě ta obluda spatřila. Měl jsi zachytit tu truhlici a mě nechat utopit!”

“Jasně, měl jsem to udělat,” souhlasil s ní. “Ale zapomeň na to. Nikdy se netrap nad tím, co už bylo. A přestaň brečet. Buď tak hodná! No, to už je lepší. Tak pojď!”

“Chceš tím říci, že si mě necháš? Že mě vezmeš s sebou?” zeptala se náhle plná naděje.

“A co si myslíš, že bych s tebou mohl udělat jiného?” přeletěl ji spokojeným pohledem od hlavy k patě a ušklíbl se nad roztrženou sukní, která odhalovala více, než velký kus svůdného stehna barvy slonoviny. “Taková herečka, jako ty, se mi může hodit. Bylo by zbytečné vracet se do Keshie. V Keshanu už teď není nic, o co bych stál. Vydáme se do Puntu. V Puntu lidé uctívají ženu ze slonové kosti a s pomocí proutěných košíků a vody dobývají z řek zlato. Řeknu jim, že se Keshanští paktují s Thutmekrim a chtějí je společně zotročit – což je pravda – a že mě bohové posílají, abych jim pomohl. A že to udělám, když mi dají pořádný díl svého zlata. A jestli se mi podaří propašovat tě do jejich chrámu a dostat tě na místo té bohyně, potom ti přísahám, že než s nimi skončíme, ošidíme je i o nos mezi očima!”

ZA ČERNOU ŘEKOU

l. Conan přijde o sekyru

Ticho, panující na pralesní stezce bylo tak hluboké, že zvuk nohou, obutých do měkkých bot, se rozléhal široko daleko. Alespoň tak to znělo uším kráčejícího poutníka, přestože se pohyboval s opatrností, bez které by žádný člověk v oblasti za Hromovou řekou dlouho nepřežil. Byl to mladý muž střední výšky, s poctivým, otevřeným obličejem a hustou kšticí slámově zbarvených vlasů, které nechránila ani čapka, ani přilba. Jeho oblek byl v těchto krajích zcela běžný: v pase nabíraný kabát, pod ním krátké, kožené spodky a měkké boty z jelenice, končící u kolen. Na širokém koženém opasku visel krátký široký meč a torba z jemně vydělané kůže. V široce otevřených očích, pozorujících zelené stěny pralesa, nebyl strach. Mladík nebyl velký, ale dobře stavěný a na pažích obnažených pod krátkými rukávy kabátce bylo vidět vypracované svaly.

Kráčel kupředu bez jediného zaváhání přesto, že chata posledního osadníka již ležela několik mil za ním a každý krok jej unášel blíže k neznámým nebezpečím, která se vznášela jako pochmurný stín nad pradávným pralesem. Prales byl nekonečný jako moře. Nedělal zdaleka tolik hluku, jak se mu zdálo, ale dobře věděl, že tichý zvuk jeho nohou by mohl znít jako poplašný gong v uších divokých nepřátel, kterých se mohl v husté a zrádné zeleni skrývat bezpočet. Jeho bezstarostný vzhled byl jen povrchní. Oči a uši měl napjaty, především sluch, protože ani nejbystřejší oči nemohly proniknout závojem listnatého krajkoví víc než několik metrů na všechny strany.

Byl to spíš instinkt, než varování smyslů, co ho přimělo zastavit se náhle uprostřed stezky s rukou na jílci meče. Stál bez jediného pohybu, zadržoval podvědomě dech a usilovně přemýšlel, jaký zvuk to vlastně slyšel a jestli skutečně vůbec něco slyšel. Ticho se zdálo být nekonečné. Nebylo slyšet ani skotačení veverek, ani zpěv ptáků. Pak jeho pohled utkvěl na velkém chomáči křovin zasahujících několik metrů před ním mírně do cesty. Bylo bezvětří a přesto si byl jist, že se některé větve mírně pohybovaly. Zachvěl se po celém těle a na okamžik nerozhodně zaváhal. Byl si téměř jist, že pohne–li se na jakoukoliv stranu, smrt, tiše číhající v houštině, jej dostihne.

Za zelenou oponou listí se ozval tupý náraz a zvuk drcených kostí. Křoví se divoce třáslo. V okamžiku, kdy se ozval zvuk, vyletěl mezi větvemi plochým obloukem nemířený šíp a zmizel na druhé straně stezky. Toho už si poutník všiml jen koutkem oka, jak se prudce vrhl do úkrytu větví.

Přikrčil se za kmenem mohutného stromu a v rozechvělých prstech svíral jílec meče. Viděl, jak se křoviny rozhrnují a na stezku klidně vystoupil vysoký muž. Náš poutník na něj zíral v tichém údivu. Cizinec byl, tak jako on, obut do měkkých bot a krátkých kalhot, které však byly z hedvábí. Místo kabátce však měl kroužkovou košili bez rukávů a hřívu černých vlasů částečně skrývala helma. Ta přitahovala mladíkovu pozornost nejvíc. Neměla ozdobný hřeben, zato byla ozdobena párem krátkých býčích rohů. Tu helmu nevytvořila ruka civilizovaného člověka. Ani tvář pod helmou nebyla tváří civilizovaného člověka. Tmavá, zjizvená, s párem zářivě modrých očí, tvář právě tak tajemná a nezkrotná, jako prales, který jí tvořil pozadí. Muž svíral v pravé ruce široký, dlouhý meč, z jehož ostří kanuly rudé krůpěje.

“Tak vylez!” řekl nahlas cizinec s přízvukem, který byl poutníkovi neznámý. “Už je to v pořádku. Ten pes tady byl jenom jeden. Tak vylez!”

Mladík váhavě vylezl z úkrytu a prohlížel si nového známého. Cítil se podivně bezmocný a zbytečný, když si měřil obrovský hrudník, krytý kroužkovou košilí a paži svírající jílec meče, opálenou, silnou téměř jako stehno dospělého člověka a s mohutnými pletenci svalů. Byl sice o půl druhé hlavy větší než náš poutník, ale pohyboval se s nebezpečnou ohebností leoparda, s takovou pružností velkých koček, že nemohl pocházet z civilizované země, dokonce ani z tak výjimečného prostředí, jakým byly tyto divoké pohraniční kraje.

Otočil se na podpatku, vrátil se ke křoví a rozhrnul je. Náš poutník přicházející z východu, který si stále ještě nebyl jist, co se vlastně stalo, přistoupil blíž a nahlédl mezi listí. Na zemi tam ležel člověk. Malý, tmavý, svalnatý muž, jehož jediným oděvem byla bederní rouška, mosazný náramek a náhrdelník z lidských zubů. Za opaskem, přidržujícím bederní roušku měl zastrčen krátký meč a v jedné ruce svíral těžký černý luk. Jeho vlasy byly černé jako uhel a padaly mu hluboko přes ramena. To bylo vše, co mohl poutník postřehnout, protože místo obličeje měla postava pouze směs krve a mozku. Hlava byla rozťata od temena až k bradě.

“U všech bohů, Pikt!” vykřikl poutník.

Zářící modré oči se mu upřely do tváře.

“Divíš se?”

“No, tam ve Velitriu a pak osídlenci v chatách podél cesty mi řekli, že se ti ďáblové tu a tam vypraví přes hranice, ale nečekal jsem, že někoho z nich potkám tak daleko ve vnitrozemí!”

“K Černé řece je to odtud pouhé čtyři míle,” lakonicky prohlásil cizinec. “Někteří z nich byli zastřeleni necelou míli od Velitria. Žádný usedlík mezi Hromovou řekou a pevností Tuscelan nemůže být opravdu bezpečný. Narazil jsem na stopu tohohle psa dnes ráno, tři míle jižně od pevnosti a od té chvíle ho sleduji. Připlížil jsem se k němu právě, když na tebe mířil. Jen o vteřinu později a na onom světě by vítali nový přírůstek. Naštěstí jsem mu trochu zkazil míření!”

Poutník s vytřeštěnýma očima pohlížel na obra, ohromen skutečností, že tento muž opravdu stopoval jednoho z těch pralesních ďáblů a sám nepozorován jej usmrtil. To předpokládalo, že muž je zálesákem takových kvalit, o jakých se nesnilo nikomu dokonce ani v Conajohaře.

“Patříš k posádce pevnosti?” zeptal se.

“V zásadě ano, i když nejsem voják. Beru plat a dávky řadového důstojníka, ale pohybuji se hlavně v pralese. Valannus dobře ví, že jsem mu mnohokrát užitečnější, když hlídám říční břeh, než kdybych seděl zavřený v pevnosti.”

Obr opatrně nohou odstrčil mrtvolu dál do podrostu a v mezích možností narovnal zohýbané větve. Pak se vydal dál po stezce a mladík jej následoval.

“Jmenuji se Balthus,” ozval se po chvíli. “Tuhle noc jsem byl ve Velitriu. Zatím jsem se nerozhodl, zda si mám zabrat kus půdy nebo vstoupit do vojenské služby.”

“Ta lepší půda kolem Hromové řeky už je zabrána,” zavrčel obr. “Je ještě spousta výborné země mezi Potokem skalpů – přešel jsi ho několik mil vzadu – a pevností, ale to už je hrozně blízko k řece. Piktové se často tajně vypraví na tenhle břeh a pak pálí a loupí – jako to chtěl udělat tenhle. Ne vždycky to musí být jen jedinci. Jednoho dne se pokusí smést usedlíky z celé Conajohary a mohlo by se jim to podařit – pravděpodobně se jim to podaří. Tahle kolonizace je v každém případě šílenství. Východně od Bossonianského pohraničí je spousta dobré půdy. Kdyby Aquiloňané zmenšili honitby některých svých baronů a nasázeli obilí tam, kde se teď loví jen jeleni, nemuseli by překračovat hranice tady a brát Piktům zem, která jim odedávna patří.”

“To je podivná řeč od muže, který slouží v žoldu guvernéra Conajohary,” namítl Balthus.

“To pro mě nic neznamená,” odsekl druhý. “Jsem žoldnéř a sloužím tomu, kdo nejvíc zaplatí. Já jsem nikdy obilí nesel ani nesklízel a nikdy to dělat nebudu, rozhodně ne, dokud bude možno cokoliv sklízet pomocí meče. Ale vy, Hybořané, jste došli tak daleko, jak to jenom šlo. Přešli jste hranice, spálili pár domorodých vesnic, vyhubili několik piktských klanů a hranice posunuli až k Černé řece. Já však pochybuju, že budete schopni udržet to, co jste dobyli, natož abyste posunuli hranice ještě dál na západ. Váš slabomyslný král nemá o zdejší situaci nejmenší ponětí. Není ani schopen poslat vám dostatečné posily a usedlíků není dost na to, aby se ubránili soustředěnému útoku, kdyby se Piktové rozhodli něco takového provést.”

“Ale vždyť Piktové jsou rozděleni do jednotlivých klanů,” odporoval Balthus, “nikdy se přece nespojovali. A s každým samostatným klanem si snadno poradíme!”

“Nebo i se třemi či čtyřmi,” připustil zvěd, “ale přijde den, kdy nějaký muž sjednotí a pozvedne třicet nebo i čtyřicet klanů tak, jak tomu bylo s Cimmeřany, když se Gundermani pokoušeli před lety posunout své hranice dále na sever. Pokoušeli se kolonizovat pohraniční oblasti Cimmerie, zničili několik malých klanů, postavili opevněné město Venárium – ostatně myslím, že jsi tu historii určitě slyšel.”

“Samozřejmě, že jsem ji slyšel,” odpověděl Balthus a bezděky se otřásl. Vzpomínka na tu krvavou lázeň byla černou skvrnou v dějinách jeho národa. “Můj strýc byl ve Venáriu, když Cimmeřané zaplavili hradby. Byl jedním z mála, kteří to vraždění přežili. Slyšel jsem ho vyprávět tu historku mnohokrát. Barbaři se vyrojili bez jediného varování v divokých zástupech z okolních kopců a zaútočili na Venárium s takovou prudkostí, že jim nic nemohlo odolat. Pobili bez milosti muže, ženy i děti. Z Venária zůstaly jen ohořelé zříceniny a ty jsou tam dodnes. Aquiloňané byli zatlačeni zpět přes hranice a nikdy od té doby už se nepokusili kolonizovat pohraničí Cimmerie. Ale podle tvé řeči bych řekl, že Venárium znáš. Byl jsi tam?”

“Ano, byl,” zavrčel druhý. “Byl jsem jedním z té smečky, která dobyla hradby. Nezažil jsem ani patnáct zim, ale mé jméno se už neslo kolem poradních ohňů!”

Balthus proti své vůli uskočil a zíral s vytřeštěnýma očima na svého společníka. Zdálo se mu nepochopitelné, že muž, který tak nevzrušeně kráčel po jeho boku, mohl být jedním z těch ječících, krví zpitých ďáblů, kteří toho dávného dne zaplavili Venárium a jeho ulice změnili v krvavé řeky.

“Takže i ty jsi divoch!” uklouzlo mu proti jeho vůli.

Druhý přikývl, aniž by se cítil dotčen.

“Jsem Cimmeřan a jmenuji se Conan.”

“Už jsem o tobě slyšel,” nový zájem zableskl v Balthově pohledu. Nebylo divu, že se Pikt stal obětí protivníka svého vlastního druhu! Cimmeřané byli barbaři stejně divocí jako Piktové a navíc mnohem inteligentnější. Bylo zřejmé, že Conan strávil mezi civilizovanými lidmi dlouhý čas, i když bylo vidět, že jej tento styk ani nezjemnil, ani nezeslabil žádný z jeho primitivních instinktů. Tyto myšlenky proběhly Balthovi hlavou a změnily se v obdiv, když si všiml lehkého kočičího kroku a přirozené tichosti, se kterou se Cimmeřan pohyboval po stezce. Dobře naolejované kroužky jeho zbroje nevydávaly nejmenší zvuk a Balthus věřil, že je Conan schopen proplížit se tím nejhustším křovím nebo divokým mlázím tišeji, než kterýkoliv z divokých, nahých Piktů, kteří kdy žili.

“Nejsi Gunderman,” bylo to spíš konstatování, než otázka.

Balthus zavrtěl hlavou. “Ne, jsem z Tauranu.”

“Setkal jsem se s několika dobrými zálesáky, kteří pocházeli z Tauranu. Ale Bossonianci vás, Aquiloňany, chránili před Velkou divočinou příliš dlouho. Potřebovali byste se zocelit.”

To byla pravda. Bossonianské pohraničí s jeho opevněnými vesnicemi plnými výtečných lukostřelců, sloužilo Aquilonii již dlouhý čas jako nárazník proti okolním divokým národům. V poslední době vznikala z osadníků za Hromovou řekou nová populace, schopná utkat se s divochy jako rovný s rovným, ale bylo jich stále poskrovnu. Většina z usedlíků byla jako Balthus – spíše zemědělci, než válečníci.

Slunce sice ještě nezapadlo, ale zmizelo z dohledu za vysokou, hustou zdí pralesa. Stíny se prodlužovaly a prales pomalu tmavnul, jak naši společníci kráčeli dále stezkou.

“Než dorazíme do pevnosti, bude tma,” řekl Conan nevzrušeně a pak: “Poslouchej!”

Zastavil se a s mečem připraveným k ráně se proměnil v divokou postavu, plnou podezřívavosti a hrozeb, připravenou skočit a zabíjet. I Balthus slyšel ten zvuk – divoký výkřik, který se přetrhl v půli. Byl to výkřik k smrti vyděšeného muže, nebo muže ve smrtelné agónii.

Conan byl v okamžiku pryč, běžel stezkou a každým krokem zvětšoval vzdálenost, která ho dělila od jeho druha. Balthus procedil mezi zuby přerývanou kletbu. Ve vesnicích Tauranu byl počítán mezi dobré běžce, ale Cimmeřan se mu vzdaloval rychlostí, která v něm vzbuzovala zoufalství. Pak mu v uších zazněl nejhroznější výkřik, který kdy v životě slyšel a Balthus zapomněl na svou závist i obdiv. To nebyl lidský výkřik, byl to démonický jekot příšerného triumfu nad bezmocným lidstvím a jeho ozvěna jako by se odrážela od stěny zla, stojící mimo dosah lidského chápání.

Balthus v běhu zakolísal a po těle mu vyrazil studený pot. Conan však nezaváhal ani okamžik. Vrhl se k záhybu stezky a zmizel za ním. Baltha zaplavila panika, když se ocitl na stezce sám, jen s ozvěnou toho příšerného výkřiku, doznívající mezi kmeny pralesních velikánů. Vydal ze sebe všechny síly a pádil za Conanem.

Pak se Aquiloňan na místě zastavil, protože hned za záhybem stezky narazil na svého společníka, který stál uprostřed pěšiny nad zkrouceným tělem. Conan však neprohlížel mrtvolu, ležící v šarlatem potřísněném prachu cesty. Upřeně pozoroval neprostupný prales po obou stranách stezky.

Balthus vydechl zděšenou kletbu. Před ním na zemi leželo tělo muže, malého tlustého muže, obutého do bot zdobených zlatem a navzdory teplu do hermelínem podšitého kabátce bohatého obchodníka. Tučná, bledá tvář byla stažena ve výrazu bezmezné hrůzy a krk měl podříznut od ucha k uchu jakoby břitvou. Meč, trčící stále v pochvě dokazoval, že byl zabit bez jakékoliv možnosti bránit vlastní život.

“Byl to Pikt?” zašeptal Balthus a neklidně se rozhlížel po tmavnoucích stínech.

Conan potřásl hlavou, narovnal se a zachmuřeně pohlédl dolů na mrtvého muže.

“Byl to bahenní ďábel. A to už je, u Croma, pátý!”

“O čem to mluvíš?”

“Slyšel jsi někdy o piktském šamanovi, jménem Zogar–Sag?”

Balthus nejistě zavrtěl hlavou.

“Sídlí v Gwawele, to je nejbližší piktská vesnice na protějším břehu Černé řeky. Před třemi měsíci čekal v záloze u téhle stezky a podařilo se mu ukrást několik mul z nákladní karavany, která mířila do pevnosti. Myslím, že jejich poháněče omámil nějakou drogou. Ty muly patřily tomuhle muži.” Conan nohou strčil do mrtvoly. “Je to Tiberias, velitrijský obchodník. Muly nesly náklad sudů s pivem a starý Zogar si udělal zastávku ještě na tomhle břehu, aby si pořádně přihnul, než se bude plavit přes řeku. Jeden ze zvědů – Soraktus – sledoval jeho stopu a přivedl Valanna a tři vojáky na místo, kde v křoví vyspával opici. Na Tiberiovo naléhání Valannus vsadil Zogar–Saga do vězení, což je pro Pikta tou nejhorší urážkou. Tomu se ovšem podařilo zabít strážného a z vězení uprchnout. Pak poslal do pevnosti vzkaz, že zabije Tiberia a těch pět mužů, kteří jej zajali. Vzkázal, že to provede takovým způsobem, že se Aquiloňané budou třást hrůzou ještě dlouhá léta!”

“A skutečně, Soraktus a ti tři vojáci jsou mrtvi. Sorakta zabili na řece, vojáky přímo ve stínu pevnostních valů. A teď Tiberias. A nebyli to Piktové, kdo je zabil. Každá oběť – s výjimkou Tiberia, jak sám vidíš byla bez hlavy. Ty hlavy teď bezpochyby zdobí oltář Zogar–Sagova oblíbeného boha.”

“Jak víš, že je nezabili Piktové?” ptal se Balthus.

Conan ukázal na mrtvolu tlustého obchodníka.

“Myslíš, že tahle rána byla způsobena ostřím nože nebo meče? Podívej se pořádně a uvidíš, že jen dráp může zanechat takové okraje rány. Maso je roztržené a ne rozseknuté.”

“A co třeba leopard…” začal Balthus ne příliš přesvědčivě.

Conan netrpělivě zavrtěl hlavou.

“Muž z Tauranu, jako ty, si přece nemůže splést stopu leopardích drápů s ničím jiným. Ne! Je to démon z močálů, kterého Zogar–Sag používá jako nástroje své pomsty. Tiberias byl pěkný hlupák, když se vydal na cestu do Velitria sám a ještě na sklonku dne. Na druhé straně je třeba říci, že to vypadá, jako by se každý z těch pěti před smrtí zbláznil. Podívej, stopy jsou zcela jasné. Tiberias jel na své mule po stezce a u sedla měl pravděpodobně svazek vydělaných vydřích kožešin, které chtěl prodat ve Velitriu. To stvoření na něj vyskočilo tady z toho křoví. Podívej, na tomhle místě je vidět polámané větvičky.”

“Tiberias stačil jednou vykřiknout, pak mu něco rozpáralo krk a už mohl nabízet své vydří kožešiny v pekle! Mula se samozřejmě splašila a utekla do pralesa. Poslouchej! Ještě teď je slyšet dusot kopyt mezi stromy. A démon neměl čas vzít Tiberiovi hlavu; když nás uslyšel, dal se na útěk.”

“Když uslyšel tebe,” připomenul Balthus. “Nebude to tak hrozné stvoření, když prchne před jedním ozbrojeným mužem. A jak vlastně víš, že to není Pikt s nějakým nabroušeným hákem, kterým místo sekání trhá? Viděl jsi to stvoření?”

“Tiberias nosil zbraň,” zavrčel Conan. “Za normálních okolností by ji jistě stačil alespoň vytáhnout. Když je Zogar–Sag schopný přinutit démona z močálů, aby mu pomáhal, určitě je schopný dát mu na srozuměnou, koho má zabít a koho ne. Já jsem to stvoření neviděl. Zahlédl jsem pouze pohyb támhle v křoví. Ale chceš–li další důkaz, podívej se sem.”

Tajemný zabíječ šlápl na krvavé kaluže, ve které ležel mrtvý muž. Na okraji stezky, pod hustě olistěnou větví byl na tvrdé, jílovité půdě zřetelný otisk nohy.

“Je tohle snad stopa člověka?” ptal se Conan. Balthus cítil, jak se mu ježí vlasy. Ani člověk, ani žádné zvíře, které znal, nemohlo zanechat tuto podivnou a zrůdnou stopu, tříprstý otisk, který nebyl stopou ptáka ani ještěra, ale měl v sobě něco z obou. Roztáhl nad stopu prsty, opatrně, aby se jí nedotkl a hvízdl úžasem. Otisk byl větší, než jeho dlaň s roztaženými prsty.

“Co je to?” zašeptal. “Nikdy jsem se nesetkal se zvířetem, které by zanechávalo takovouhle stopu.”

“Kromě nás ji asi neviděl žádný civilizovaný člověk,” odpověděl Conan zachmuřeně. “Je to démon z močálů. Ve Velkém močále tam za Černou řekou je jich víc než netopýrů. Když za horkých nocí vane přes řeku jižní vítr, je slyšet jejich jekot, který zní jako nářek zatracených duší.”

“Co uděláme?” zeptal se Aquiloňan a nejistě těkal očima po okolí, které se už halilo tmavomodrými stíny. Hrůzou znetvořená tvář mrtvého jej děsila. Přemýšlel, jak obludná hlava se musela na nebožáka zašklebit mezi listím, jaký to musel být děs, když obchodník doslova ztuhl hrůzou a nechal se zabít jako ovce.

“Je zbytečné démona sledovat,” odpověděl Conan a z opasku vytáhl krátkou zálesáckou sekyru. “Pokoušel jsem se o to, když zabil Sorakta. Stopu jsem ztratil po pár metrech. Možná mu narostla křídla a odletěl, nebo se propadl přímo do pekla. Nevím. Mulu je také zbytečné honit, ta nakonec sama dojde do pevnosti, nebo k chatě některého usedlíka.”

Zatímco mluvil, pracoval Conan sekyrou v mlází na okraji stezky. Několika údery usekl pár silnějších kmínků asi tři metry dlouhých a osekal na nich větve. Pak usekl dlouhý kus hadovité liány obrůstající nedaleké stromy. Liánu přivázal k jednomu kmínku, pak oba obtočil velmi volnými závity a ty znovu propletl liánou po délce. Tak získal v krátké době hrubá, ale pevná nosítka.

“Tentokrát ta bestie Tiberiovu hlavu nedostane a já pro to udělám, co jen budu moci,” komentoval své počínání. “Vezmeme tělo s sebou do pevnosti. Teď už to může být jen něco kolem tří mil cesty. Neměl jsem toho tlustého náfuku nikdy v lásce, ale nemůžeme dovolit, aby si ti piktští ďáblové dělali s hlavami bělochů, co je napadne.”

Piktové byli ve skutečnosti bílou rasou jako Hybořané, i když tmavší pleti, ale většina hraničářů jim to odmítala přiznat.

Balthus uchopil zadní konec nosítek, na která Conan celkem lhostejně převalil mrtvolu nešťastného obchodníka a vydali se dál tak rychle, jak jim to zátěž a houstnoucí šero dovolovaly. Conan kráčel stejně lehce a tiše jako předtím bez nosítek. Z opasku nešťastného obchodníka udělal dvojitou smyčku, kterou zaháknul na svém konci nosítek a nesl náklad v levé ruce, zatímco v pravé svíral dlouhý, těžký meč. Ostražitým pohledem sledoval pochmurné, zelené stěny, které je obklopovaly. Stíny stále tmavly. Obrysy stromů a keřů se začaly pomalu ztrácet v tmavomodrém oparu. Prales, halící se v šeru, se změnil v tajemný, modrý svět ukrývající bytosti, které není schopna vykouzlit ani lidská obrazotvornost.

Prošli už dobrou míli a Balthus cítil na silných pažích každý sval, když se z pralesa, teď už úplně černého, ozval nový výkřik.

Conan podvědomě zrychlil a Balthovi málem vytrhl držadla nosítek z rukou.

“To byla žena!” vykřikl mladík. “Při velkém Mitrovi, tam někde vykřikla žena!”

“Žena některého usedlíka, která zabloudila v lese,” zabručel Conan a položil svůj konec nosítek na zem. “Asi hledala zaběhnutou krávu a… ty zůstaň tady!”

A tiše, jako lovící vlk se ponořil do listnaté stěny. Balthus zalapal po dechu.

“Mám tady zůstat s mrtvolou a navíc s tím ďáblem, který se schovává někde na blízku?” vykřikl. “Jdu s tebou!”

Svá slova okamžitě proměnil v čin a vrhl se za Cimmeřanem. Conan se po něm ohlédl, ale nic nenamítal. Krok ovšem kratším nohám svého společníka nepřizpůsobil. Balthus zase plýtval dechem na zbytečné kletby, když se mu Cimmeřan začal mezi stromy vzdalovat jako větrem hnaný stín. Vzápětí Conan vyběhl na zšeřelou mýtinu a zastavil se ve střehu, rty stažené v úšklebku, meč připravený k ráně.

“Co se stalo, proč jsi se zastavil?” ptal se zadýchaný Balthus a stíral si hojný pot, který mu stékal do očí.

“Ten výkřik zazněl z téhle mýtiny, nebo z nejbližšího okolí,” odpověděl Conan. “Nikdy se nespletu v určení místa, odkud zvuk přichází, ani v hlubokých lesích ne. Ale kde…?”

V tom okamžiku se výkřik ozval znovu, ale za nimi, směrem ke stezce, kterou před několika okamžiky opustili. Ozval se, pronikavý a plný zoufalství, výkřik ženy v největší hrůze – a pak se v jednom jediném okamžiku změnil v klokotavý, jízlivý smích, jaký mohlo vydat jen nelidské hrdlo černého zplozence pekla.

“Co to bylo, u velkého Mitry,” Balthova tvář i v šeru viditelně zbledla.

S divokou kletbou se Conan otočil a vrhl se zpět cestou, kterou přišli a zmatený Aquiloňan omámeně klopýtal za ním. Když se Cimmeřan náhle zastavil, odrazil se od jeho mohutných zad jako od kovové sochy. Částečně omámený nárazem slyšel, jak Conanovi uniká se zlobným sykotem vzduch mezi zuby. Zdálo se, že Cimmeřan zkameněl.

Balthus vyhlédl za jedním mohutným ramenem svého společníka a cítil, jak mu hrůzou vstávají vlasy. V hustém křoví, které lemovalo stezku se něco pohybovalo. Něco, co ani nekráčelo, ani se nevznášelo, ale klouzalo houstnoucí tmou jako had. Ale had to nebyl. Obrysy toho stvoření byly nejasné, ale bylo vyšší než člověk a nepříliš mohutné. Celé zjevení namodrale a tajemně světélkovalo. Podivná, slabá záře umožňovala tu věc sledovat. Mohl to být zhmotnělý plamen, který se nehlučně pohyboval tmavým pralesem za neznámým cílem.

Conan vyrazil vztekle kletbu a s divokou silou vrhl svou válečnou sekyru. Zjevení však bez jediného zakolísání pokračovalo v cestě. Na okamžik zahlédli slabě namodralý obrys vznášející se mezi kmeny stromů. Vzápětí zmizel a prales strnul v bezdechém tichu.

Cimmeřan se zavrčením rozrazil hustý podrost a vyběhl na stezku. Jeho proklínání, které Balthus v běhu zaslechl, bylo plné nenávisti a zloby. Cimmeřan se zastavil u nosítek s tělem nešťastného Tiberia. Hlava byla pryč.

“Ošálil a odlákal nás tím svým prokletým výkřikem!” zařval Conan a vztekle a bezmocně švihnul svým obrovským mečem do prázdna. “Měl jsem to vědět! Tuhle lest jsem mohl čekat! Tak, teď už má Zogar na ozdobu svého špinavého oltáře pět hlav!”

“Co to ale bylo? Co může křičet jako žena, smát se jako ďábel a proplétat se mezi stromy jako živý oheň,” vydechl Balthus a utíral si z pobledlého obličeje studený pot.

“Ďábel z močálů,” odpověděl nevrle Conan. “Chyť se těch nosítek. Odneseme alespoň tělo. Konec konců, je teď alespoň o něco lehčí.” S tímto lakonickým prohlášením uchopil koženou smyčku na svém konci a vykročil.

2. Šaman z Gwawely

Pevnost Tuscelan se tyčila na východním břehu Černé řeky, jejíž vlny omývaly základy hradebních zdí. Zdi samy byly ze silných roubených kmenů, stejně jako vnitřní budovy a věž, dá–li se tato nevysoká stavba pojmenovat tak honosným názvem. Ve věži bylo i sídlo velitele s vyhlídkou na zasmušilou hladinu řeky. Tam za řekou se rozkládal nekonečný prales, přecházející na vlhkých březích v pravou džungli. Na ochozech opevnění přecházely dnem i nocí hlídky a pozorovaly hustou, zelenou stěnu stromů. Málokdy se objevila divoká, pomalovaná postava na dohled pevnosti, ale všichni její obyvatelé dobře věděli, že jsou neustále pozorováni nenávistnýma ostražitýma očima nelítostných nepřátel. Prales za řekou se mohl zdát nezkušenému zraku bez života, ale ve skutečnosti byl plný pohybu a dění, plný nejen zvěře a ptáků, ale také lidí, nejkrutějších šelem všech dob.

Tady, u zdí pevnosti končila civilizace. Pevnost Tuscelan byla poslední výspou civilizovaného světa, představovala nejzápadnější záchytný bod vládnoucí hyborské rasy. Za řekou, v tmavých pralesích nebylo pro civilizaci místo. Tam stály chatrče spletené z proutí, ve kterých rozšklebené lidské hlavy, vyuzené v dýmu, byly žádoucí trofejí. Hrubé hliněné zdi obklopovaly prostranství s ohništi, kde doutnaly věčné ohně, duněly bubny a kde tmaví, nemluvní muži s hadíma očima svírali ratiště dlouhých oštěpů. Ty oči často pozorovaly z hustého porostu pevnost za řekou. Nebylo to dlouho, co tito lidé sídlili na místě, kde teď stála pevnost. Jejich chatrče stávaly i tam, kde teď byla pole a roubené sruby světlovlasých osadníků, až tam, kde se teď rozkládalo Velitrium, to drsné, neklidné pohraniční město na březích Hromové řeky, té řeky, jejíž břehy tvořily původní hranici Bossonianského pohraničí. Nejprve přicházeli Mitrovi kněží, kteří přicházeli bosí a s prázdnýma rukama a obchodníci, u kterých tomu bylo naopak. Většin a z nich umírala dlouho a strašně. Ale po nich následovali vojáci a muži se sekyrami a ženy a děti ve vozech tažených voly. Původní obyvatelé byli zatlačeni nejprve k Černé řece a pak až za ni a to ohněm a mečem. Ti muži tmavé pleti však nikdy nezapomněli, že Conajohara patřila kdysi jim.

Hlídka za východní bránou se dožadovala hesla. V zamřížovaném průhledu zablikala pochodeň a světlo se matně zalesklo na vojenské přilbě a odrazilo se v podezřívavých očích pod ní.

“Otevři bránu,” zavrčel Conan, “Vidíš, že jsem to já, ne?”

Z vojenské disciplíny se mu vždy dělalo špatně.

Brána se otevřela dovnitř a Conan a jeho společník vešli do pevnosti. Balthus si všiml, že na každé straně brány je umístěna věžička, jejíž vrcholek přesahuje hradbu. Zahlédl i střílny pro lučištníky.

Když strážní spatřili příšernou zátěž obou nově příchozích, zděšeně vykřikli. Ve zmatku do sebe narazili dlouhými píkami, když zavírali obě poloviny mohutné brány a neustále vrhali přes ramena nejisté pohledy na mrtvolu na nosítkách. Conan se jich zeptal s úšklebkem: “To jste ještě neviděli bezhlavou mrtvolu?”

Obličeje obou strážných byly ve světle pochodní bílé jako křída.

“To je přeci Tiberias!” vyrazil ze sebe jeden z nich nakonec. “Poznávám jeho kabátek obšitý kožešinou! Takže tadyhle Valerius mi dluží pět lun. Tvrdil jsem, že Tiberias zaslechl volání šílenství, když jsem ho viděl vyjíždět z brány s nepřítomným výrazem na té jeho mule. Vsadil jsem se, že se už zpátky nevrátí a když, tak bez hlavy.”

Conan zabručel něco nesrozumitelného a naznačil Balthovi, aby složil nosítka na zem a pak se s mladíkem v patách vydal k budově, ve které bydlel guvernér Conajohary a velitel pevnosti v jedné osobě. Balthus se se zájmem a zvědavostí rozhlížel kolem. Viděl řadu ubikací kolem hradeb, stáje, malé stánky obchodníků, ústřední patrovou budovu a ostatní stavení. Uprostřed pevnosti bylo prostranství, které přes den sloužilo jako cvičiště, ale kde teď plápolaly ohně. Okolo nich seděli vojáci, kteří nebyli právě ve službě. Ti se teď zvedali a přibíhali rozšířit zástup, který se s morbidní zvědavostí ve chvíli seběhl kolem nosítek u brány. Dlouhé, štíhlé postavy aquilonských pikynýrů a pralesních běžců se míchaly s menšími a zavalitějšími bossonianských lučištníků.

Conan nebyl příliš udiven, že je guvernér přijal osobně. Absolutistická společnost se svými škrobenými kastovními zákony ležela daleko. Valannus byl stále ještě mladý muž, dobře stavěný, s jemně řezaným obličejem, na kterém se však zřetelně rýsovaly přísné vrásky na čele a okolo úst. Vrylo je tam dlouhodobé nervové vypětí a zodpovědnost.

“Jak mi řekli, vyrazil jsi z pevnosti už za svítání,” oslovil Conana. “Už jsem se začal pomalu bát, že tě Piktové konečně dostali.”

“Až budou udit moji hlavu, bude se o tom vědět po celé řece,” zavrčel Conan. “Tolik piktských žen bude oplakávat své mrtvé, že jejich pohřební písně bude slyšet až ve Velitriu. Byl jsem se jen tak rozhlédnout kolem. Nějak jsem v noci nemohl pořádně usnout. Stále jsem slyšel za řekou ty signální bubny.”

“Ty přece zní každou noc,” připomněl mu guvernér, obočí nad jemnýma očima stažené, jak na Conana pozorně pohlížel. Čas jej naučil, jak je nemoudré nebrat na vědomí instinkty divokého Cimmeřana.

“Téhle noci to bylo trochu jiné,” pokračoval Conan. “Ostatně je to jiné od té doby, co se Zogar–Sag dostal zpátky přes řeku.”

“Měli jsme mu buď dát dary a v klidu ho poslat domů, nebo ho rovnou pověsit,” povzdechl si guvernér. “Tys mi to radil, já vím, ale…”

“Ale je těžké pro vás, Hybořany, pochopit mentalitu jiných národů,” řekl Conan. “Dobrá, s tím se teď už nedá nic dělat, ale říkám ti, že pokud bude Zogar–Sag naživu a pokud si bude pamatovat tu celu, ve které se potil, nebude na hranicích mír. Sledoval jsem válečníka, který se přeplavil na náš břeh, aby si přidal na luk pár bílých zářezů. Hned potom, co jsem mu rozťal hlavu, jsem se seznámil s tímhle mládencem, který se jmenuje Balthus a který přišel z Tauranu, aby nám pomohl bránit hranice.”

Valannus si s uspokojením prohlížel mladíkovu poctivou tvář a dobře stavěnou postavu.

“Jsem rád, že vás mohu uvítat mezi námi, mladý muži. Přál bych si, aby takových lidí od vás přišlo víc. Nutně potřebujeme muže zvyklé na život v divočině. Velká část našich usedlíků i vojáků pochází z východních provincií a o lesích neví skoro nic, někteří nevědí dokonce nic ani o zemědělství.”

“Od Velitria k Černé řece takových není moc,” zavrčel Conan, “ale to město je jich plné. Ale poslyš, Valanne, našli jsme na stezce Tiberia, samozřejmě mrtvého,” a stručně, v několika větách vylíčil celou událost.

Valannus zbledl. “Nevěděl jsem, že vyjel z pevnosti. Ten chlap se musel zbláznit!”

“Zbláznil se jako ti čtyři ostatní. Každý z nich, když na ně přišla řada, propadl šílenství a rozběhl se do lesa, vstříc vlastní smrti, tak jako zajíc vběhne do chřtánu hladového hada. Něco je volalo z hloubi pralesa, něco, čemu tady lidé říkají volání šílenství, protože lepší jméno pro to nenašli. Slyší to však jenom ti k záhubě odsouzení. Zogar–Sag má mocné kouzlo, které aquilonská civilizace není schopná pochopit.”

Na tuhle řeč Valannus neodpověděl a chvějící se rukou si přejel čelo.

“Vědí o tom vojáci?”

“Nechali jsme tělo u východní brány.”

“Měli jste to zatajit, měli jste tělo ukrýt někde v lese. Vojáci jsou už tak dost nervózní.”

“Stejně by se to nakonec dozvěděli. Kdybych tělo schoval někde venku, vrátili by nám ho jako tehdy Soraktovu mrtvolu. Vzpomínáš?” Obrátil se k Balthovi: “Toho tenkrát přivázali zvenčí na bránu, abychom jej ráno opravdu nepřehlédli.”

Valannus se otřásl. Obrátil se, přešel k oknu a beze slova se zahleděl přes řeku, černou a zároveň třpytivou v měnivé záři hvězd. Ticho tu a tam přerušilo vzdálené řvaní leoparda. Jakoby násilím se do pevnosti vkrádala noc, zkreslovala zvuky doléhající z nádvoří a zamlžovala ohně. Tajemný vítr šeptal ve zčernalém větvoví a čeřil vodu. Na jeho křídlech se do pevnosti neslo hluboké, rytmické bubnování, zlověstné jako tiché našlapování leopardích tlap.

“Skutečně,” řekl Valannus, jako by říkal nahlas to, co mu probíhalo hlavou. “Co víme my – co ví kdokoliv o věcech, které skrývá nekonečný prales? Máme útržkovité zprávy – spíš pověsti – o obrovských močálech a řekách, o pralese, který se táhne přes nekonečné pláně a kopce a končí až na pobřeží západního oceánu. Ale co vlastně leží mezi touhle řekou a oceánem si ani netroufáme hádat. Žádný bílý muž, který se vydal do těch zelených hlubin se nevrátil živý, aby nám sdělil, co viděl. Jsme chytří v mezích našeho civilizovaného vědění, ale naše vědění sahá právě jen sem, k západnímu břehu této prastaré řeky. Kdo ví, jaká podivná pozemská i nepozemská stvoření se plíží v hluboké temnotě, mimo ten malý kroužek světla, který vrhá naše vědění?”

“Kdo ví, jací bohové jsou uctíváni ve stínech toho pekelného pralesa, nebo jaké ďábelské příšery vylézají z černých tůní tajemných močálů? Kdo může přísahat, že všichni obyvatelé té černozelené země jsou lidé? Zogar–Sag – většina vzdělanců východních zemí by se nad jeho zdánlivě primitivní magií pohrdavě ušklíbla, jako nad kejklemi potulného fakíra, a přece přivedl pět mužů k šílenství a pak je zabil. A jak? To nikdo neumí vysvětlit. Někdy si říkám, zda je to vůbec člověk!”

“Tuhle otázku ti zodpovím, až se k němu jednou dostanu co by sekerou dohodil,” odpověděl nevzrušeně Conan a přihnul si vína z guvernérova džbánu, který pak přistrčil Balthovi. Balthus džbán uchopil s nejistým pohledem upřeným na Valanna.

Guvernér se teď obrátil ke Conanovi a zamyšleně na něj hleděl.

“Vojáci, kteří nevěří ani na duchy, ani na ďábly,” řekl nakonec, “jsou téměř šílení strachem. Ty, který jak dobře vím, věříš na duchy, ghouly, skřety a bůhví co ještě, vypadáš, jako by ses žádného z těch stvoření, ve které věříš, nebál.”

“Máloco na světě odolá dobré oceli,” odpověděl Conan. “Vrhl jsem po tom démonovi sekyru a nic se mu nestalo, ale mohl jsem jej v šeru minout, nebo mohla sekyru odchýlit nějaká větev. Já nemám ve zvyku uhýbat z cesty a hrát si s ďábly na honěnou, ale kdybych jej přímo potkal, ustoupit z cesty by musel on!”

Valannus zvedl hlavu a zahleděl se Conanovi přímo do očí.

“Conane, na tobě teď závisí mnohem víc, než by se zdálo! Znáš přece slabiny téhle oblasti. Slabý klín vražený do nezkrotné divočiny. Dobře víš, že životy všech lidí západně od hranic závisí na téhle pevnosti. Kdyby Tuscelan padl, budou se zkrvavené sekyry zatínat do bran Velitria dřív, než by jízdní posel přejel pohraničí. Jeho veličenstvo, nebo spíš rádcové jeho veličenstva neberou na vědomí moje neustálé prosby o posily, které by mohly bezpečně udržet Conajoharu. Nemají nejmenší představu o podmínkách, které tady vládnou a jsou proti všemu, co by je stálo další peníze. Osud hranic spočívá jen na nás, kteří tady jsme teď.”

“Víš, že většina oddílů, které Conajoharu dobývaly, byla stažena zpět. Víš také, že zvláště od okamžiku, kdy se tomu proklatému Zogar–Sagovi podařilo otrávit vodu v cisterně a čtyřicet vojáků zemřelo v jediném dni, není dostatečná už ani posádka pevnosti. Mnoho vojáků je nemocných, spousta byla uštknuta hady nebo potrhána divokou zvěří, která se v okolí pevnosti poslední dobou doslova hemží. Vojáci začínají věřit vychloubání Zogar–Saga, že může na své nepřátele poštvat lesní národ.”

“Mám tři sta pikynýrů, čtyři sta bossonianských lučištníků a zhruba padesát mužů jako jsi ty – kteří se v pralese skutečně vyznají. Vydají dohromady za desetkrát tolik vojáků, ale je vás stejně hrozně málo. Conane, moje situace začíná být zoufalá. Vojáci mluví o dezerci, jsou pokleslí na duchu, věří, že Zogar–Sag na nás posílá démony. Mají strach z Černé smrti, kterou nám vyhrožoval – z té hrozné nemoci, přicházející z blat. Když vidím nemocného vojáka, potím se strachy, že zčerná a zemře mi před očima.”

“Conane, pokud by se opravdu stalo něco takového, všichni vojáci bez rozdílu budou dezertovat! Hranice zůstane nechráněná a nic nezastaví ty piktské hordy před branami Velitria. A možná, že ani za nimi ne! Když my nebudeme schopni udržet pevnost, jak by se mohlo ubránit město?”

“Conane, jestli máme udržet Conajoharu, Zogar–Sag musí zemřít! Ty jsi pronikl do pralesa dál než kdokoliv jiný, znáš některé stezky a kraj za řekou. Víš, kde leží Gwawela. Vezmi si dnes v noci skupinu mužů a pokus se ho zabít, nebo zajmout! Ano, já vím, že je to šílenství. Máte šanci tak jedna k tisíci, že se někdo z vás vrátí zpět. Ale když ho nedostaneme, znamená to smrt nejen pro nás, ale i pro ty za námi. Můžeš si vzít tolik lidí, kolik uznáš za vhodné.”

“Hrstka mužů je pro takový podnik lepší, než oddíl,” odpověděl Conan. “Pět set mužů by si těžko probojovalo cestu do Gwawely a zpět, ale malé skupince se může podařit proklouznout oběma směry. Vyberu si muže sám a nechci žádné vojáky!”

“Vezmi mě sebou!” dychtivě vykřikl Balthus. “Lovil jsem v Tauranu jeleny celý život a v lese se vyznám!”

“Dobrá! Valanne, my se najíme v jídelně scoutů a přitom si vyberu své lidi. Vyrazíme tak za hodinu, sjedeme v kanoi kus po řece, abychom se dostali pod vesnici, a pak se proplížíme pralesem. Pokud to někdo z nás přežije, měl by se vrátit za úsvitu.”

3. Noční výprava

Řeka byla světlejším černým pásem, sevřeným mezi dvě ebenové zdi. Pádla, která poháněla dlouhou lodici v hustém stínu u východního břehu se tiše nořila do vody, a nevydávala větší hluk, než zobák lovící volavky. Široká ramena muže, který seděl před Balthem byla namodralou skvrnou v temnotě. Balthus dobře věděl, že ani bystré oči Cimmeřana klečícího na přídi nedohlédnou dále, než několik stop dopředu. Conan hledal správnou cestu na základě svých instinktů a nesmírně podrobné znalosti řeky. Nikdo nemluvil. Balthus si stačil dobře prohlédnout své společníky v pevnosti, než je stráže opatrně vypustily z opevnění a než se spustili dolů k čekající kanoi na břehu. Byli z nového druhu lidí, který teď vyrůstal v drsném světě na samém okraji civilizace – muži, které životní nutnost naučila znát divočinu. Do posledního to byli Aquiloňané ze západních provincií a měli mnoho společného. Stejně se oblékali – vysoké boty z jelenice, kožené kalhoty a kabátce, široké opasky, na kterých visely sekyry a krátké meče. Většina z nich byla nemluvná, měli přísné oči a zjizvené tváře, byli šlachovití a vytrvalí.

Svým způsobem to byli muži divočiny, ale mezi nimi a Cimmeřanem byla nesmírná propast. Oni byli synové civilizace, kteří se naučili žít jako poloviční divoši. On byl divoch a pocházel ze stovek generací divochů. Oni se naučili lstivosti, opatrnosti a životu v divočině, jemu byly tyto věci vrozeny. O kolik je překonával v úspornosti a využití energie pohybu bylo očividné. Jestliže oni byli vlky, on byl tygrem.

Balthus je obdivoval a nejvíc jejich vůdce a cítil pýchu nad tím, že byl alespoň dočasně přijat do této společnosti. S uspokojením si všiml, že jeho pádlo je stejně tiché jako ta jejich. Alespoň v tom se jim vyrovnal. Věděl, že znalost přírody, kterou získal jako lovec v Tauranu se nemůže rovnat s tou, která se vryla do srdcí a smyslů mužů na této divoké hranici.

Řeka tvořila kus pod pevností široký oblouk. Světla budov rychle zmizela, ale kanoe pokračovala stejným směrem ještě dobrou míli. Vyhýbala se naplaveninám i plovoucím kmenům s neuvěřitelnou jistotou.

Pak, na tichý Conanův pokyn stočili příď lodě do proudu a zamířili k protějšímu břehu. Když se vynořili z temného stínu převislých větví, sahajících daleko nad hladinu a vpluli na otevřenou řeku, měli podivný pocit zranitelnosti a bezmocnosti. Hvězdy však svítily jen slabě a Balthus věděl, že kdo by kanoi přímo nečekal, mohl by jen náhodou postřehnout neurčitý stín plavidla křižujícího řeku.

Pak dojeli pod převislé křoviny západního břehu a Balthus nataženou rukou narazil na vyčnívající kořen, kterého se pevně zachytil. Všechno bylo určeno a dohodnuto dřív, než výprava opustila pevnost. Neslyšně, jako obrovská kočka sklouzl Conan pres bok člunu a zmizel v křovinách. Stejně tiše jej následovalo dalších devět mužů. Balthovi, který s pádlem položeným přes kolena svíral stále vyčnělý kořen, to připadalo jako sen. Deset mužů bez jediného zvuku pohltila noc.

Usadil se pohodlněji a připravil se na dlouhé, únavné čekání. V člunu s ním čekal ještě jeden muž, ale nepadlo mezi nimi ani slovo. Zhruba míli na severozápad se rozkládala Zogar–Sagova vesnice obklopená hustým pralesem. Příkaz pro Baltha byl jednoduchý. On a jeho společník vyčkají v kanoi do návratu přepadové skupiny. Pokud se Conan a jeho lidé nevrátí do prvního ranního úsvitu, měli se vydat proti proudu co nejrychleji a ohlásit v pevnosti, že prales si vybral od dobyvatelů další krvavou daň. Ticho bylo nesmírné. Z pralesa, ukrytého za tmavou stěnou převislého křoví se neozýval jediný zvuk. Balthus si uvědomil, že zmlkly i bubny. Mlčely už několik hodin. Mrkal a napínal zrak, jak se podvědomě pokoušel proniknout hlubokou temnotu. Bahnitý zápach stoupající z řeky a vlhké ovzduší pralesa v něm vyvolávaly tíseň. Někde blízko se ozvalo šplouchnutí, jako by nad vodu vyskočila velká ryba. Balthus si pomyslel, že musela vyskočit tak blízko člunu, že narazila na jeho bok, protože kanoe se slabě zahoupala. Lodní zá ď se začala pomalu stáčet a vzdalovala se od břehu. Muž za ním se zřejmě pustil výčnělku, který svíral. Balthus se pootočil a tiše zasyknul upozornění svému druhu, který se mu jevil jen jako tmavší skvrna na zadním sedadle.

Muž neodpověděl. Balthus si pomyslel, že pravděpodobně usnul, nahnul se dozadu a chytil jej za rameno. K jeho hrůze se muž pod tímto dotykem naklonil a bezvládně se zřítil na dno kanoe. Napůl otočený Balthus ohmatával nehybné tělo a srdce mu tlouklo až v krku. Jeho tápající prsty sklouzly po mužově krku a zatnuté zuby jen násilím zdusily výkřik, který se mu dral na rty. Prsty totiž narazil na mokvající ránu – krk jeho společníka byl podříznut od ucha k uchu.

V té chvíli hrůzy Balthus propadl panice. Vstal a v tom okamžiku vystřelila ze tmy svalnatá paže a železným stiskem mu zadusila v hrdle výkřik. Kanoe se divoce zmítala. Balthus si uvědomil, že svírá v ruce nůž, i když nevěděl, kdy jej vytáhl z boty. Začal slepě bodat na všechny strany. Cítil, jak čepel zajela hluboko do masa a přímo do ucha mu zazněl odporný výkřik. Odpověď byla okamžitá a hrozná. Ze všech stran se vynořily černé postavy a ozval se hlas mnoha hrdel. Uchopily jej další paže. Kanoe zatížená chumlem zápasících těl se převrátila. Dřív, než spadl do vody, zasáhl Balthovu hlavu těžký úder a noc vybuchla oslepující září, aby ho vzápětí pohltila temnota, ve které nezablikala ani jediná hvězda.

4. Zogar–Sagova zvířata

První, co Balthus uviděl, když přišel k sobě, byla zase záře. Zamrkal a zatřásl hlavou. Zář ohně jej řezala do očí. Byl obklopen nepopsatelnou směsicí zvuků, které s návratem vědomí začal pomalu rozlišovat. Pozvedl hlavu a přihlouple se rozhlížel. Obklopovaly ho černé postavy, ostře se rýsující na pozadí karmínových plamenů.

Náhle si vzpomněl na poslední události a pochopil vše. Byl vestoje připoután ke kůlu stojícímu uprostřed volného prostranství. Kůl byl obklopen divokými a strašnými postavami, které stály v širokém kruhu a za obvodem tohoto kruhu hořelo několik ohňů, udržovaných nahými ženami tmavé pleti. Za ohni se rýsovaly chatrče, postavené z hlíny a proutí, kryté palmovými listy. Za chatrčemi zahlédl kolovou palisádu, ve které byla široká brána. Všechny ty věci však pozoroval jen mimochodem, dokonce i žen, tak zvláštních, s vysokými a složitými účesy si všiml jen koutkem oka. Celá jeho pozornost byla upřena na kruh mužů, kteří jej obklopovali a pozorovali. Byl jimi jako fascinován.

Nevelcí, širokých ramen, s mohutnými hrudníky a úzkými boky, většinou až na bederní roušku nazí. Zář ohně zdůrazňovala všechny svaly na jejich tělech v překrásných reliéfech. Tmavé tváře byly nehybné, v očích jim však plál oheň jako v očích nelítostných šelem. Dlouhé, neupravené vlasy měli v týle staženy měděnými sponami. V rukou drželi sekery a meče. Někteří měli na různých částech těla špinavé obvazy a mnoho z nich bylo potřísněno zaschlou krví. Došlo tedy k boji, krátkému a divokému.

Balthovy oči zabloudily stranou, aby se vyhnuly upřeným pohledům jeho věznitelů a stěží potlačil výkřik hrůzy. Vlevo, jen několik kroků od něj se na zemi tyčila nízká, ale příšerná pyramida. Byla postavena ze zakrvácených lidských hlav. Mrtvé oči skelně pohlížely k tmavé obloze. Tupě si uvědomil, že rysy některých hlav poznává. Patřily mužům, kteří se vydali s Conanem do pralesa. Nebyl schopen zjistit, zda je mezi nimi i Cimmeřanova hlava. Neviděl do všech tváři, ale byl si jistý, že hlav je alespoň deset, či jedenáct. Přepadl jej pocit nesmírné nevolnosti, ze všech sil potlačoval chuť zvracet. Za hlavami leželo na zemi půl tuctu mrtvých Piktů a Balthus pocítil při tomto pohledu divoké zadostiučinění. Piktové zaplatili zálesákům krvavou daň.

Mladík odvrátil hlavu od příšerného zátiší a v té chvíli si všiml, že po jeho pravé ruce je vztyčen druhý kůl, natřený stejně jako ten jeho načerno. U něj napůl stál a napůl visel muž, oděný pouze do krátkých kožených kalhot, ve kterém Balthus poznal jednoho z Conanových druhů. Stružka krve mu stékala z koutku úst a na boku mu mokvala hluboká rána. Muž pozvedl hlavu a olízl si zčernalé rty. Pak zesláblým hlasem, který byl v hrozném hluku vyluzovaném Pikty jen stěží slyšet, řekl: “Tak tebe taky dostali!”

“Přiblížili se k nám vodou po proudu a tomu druhému podřízli krk,” odpověděl Balthus. “Vůbec nic jsme neslyšeli, dokud se na nás zezadu nevrhli. U Mitry, jak se může někdo pohybovat tak tiše?”

“Jsou to ďáblové!” zamumlal hraničář. “Museli nás pozorovat od chvíle, kdy jsme se blížili ke břehu. Vlezli jsme přímo do pasti. Než jsme se stačili vzpamatovat, zasypali nás šípy ze všech stran. Větší část nás padla už při první salvě. Tři, nebo čtyři, jsme vrazili do křovin a dali jsme se do nich muž proti muži, ale bylo jich příliš mnoho. Conanovi se možná podařilo uniknout. Jeho hlavu jsem tady neviděl. Myslím, že bychom na tom byli lépe, kdyby nás rovnou zabili. Conan za to nemůže. Za normální situace bychom se dostali do vesnice, aniž by si nás všimli. Nikdy nestavěli hlídky tak daleko po proudu. Pravděpodobně jsme narazili na velkou skupinu Piktů, která přicházela z jihu proti proudu. Děje se něco pekelného. Je tady Piktů jako much a nepatří všichni do kmene Gwaweli. Jsou tady i bojovníci ze západních kmenů a z kmenů žijících nahoře i dole po řece.

Balthus se rozhlédl po divokých postavách. I když věděl o Piktech velmi málo, bylo mu jasné, že množství bojovníků shromážděné na prostranství mnohonásobně přesahuje kapacitu vesnice. Bylo jich tolik, že by je chýše nemohly v žádném případě pojmout. Pak si všiml, že se liší i barevným pomalováním provedeným hlinkami na tvářích a prsou.

“Děje se něco pekelného,” zamumlal znovu hraničář, “Pravděpodobně se tady shromáždili, aby shlédli Zogar–Sagovo velké čarování. Asi s našimi mrtvolami udělá něco, co ještě neviděli. Řekl bych, že hraničář by neměl počítat s tím, že umře v posteli, ale přál bych si, aby nás byli dostali s ostatními.”

Vlčí vytí Piktů zesílilo a bylo stále vzrušenější. Podle toho, jak se zavlnily přední řady a muži v zadních řadách natahovali krky, usoudil Balthus, že se blíží někdo nesmírně důležitý. Otočil hlavu a viděl, že kůly jsou vztyčeny před podlouhlou chatrčí, větší než ostatní a vyzdobenou množstvím lidských lebek zavěšených pod převislou střechou. Ze dveří této budovy teď vytančila fantastická postava.

“Zogar!” vydechl zálesák a jeho tvář se stáhla bolestí, když se podvědomě vzepřel ve svých poutech. Balthus viděl štíhlou postavu střední výšky, která se téměř ztrácela v záplavě pštrosích per, upevněných na důmyslné konstrukci z kůže a mědi. Mezi chomáči peří bylo vidět odpudivý, zlomyslný obličej. Pštrosí peří Baltha nesmírně udivilo. Věděl, že jeho zdroj leží nesmírně daleko téměř za polovinou známého světa. Jak se šaman točil a skákal, pera se vlnila, nadnášela a ševelila. Podivnými poskoky a obraty postupoval do středu kruhu a divoce se zatočil před svými tichými a spoutanými zajatci. U většiny lidí by takovéto chování působilo komicky – nevzdělaný divoch v kostýmu ze pštrosích per, který víří bosýma nohama prach. Ale ten divoký obličej, vyhlížející ze záplavy prachového peří, vtiskl celé scéně více než hrozivý ráz. Žádný člověk s takovým obličejem nemohl vypadat směšně, ani jakkoliv jinak. Vypadal jako ďábel a tím také byl.

Náhle strnul do sošné nehybnosti, pera se pozvedla a zase klesla. Vyjící bojovníci zmlkli. Zogar–Sag stál tichý a nehybný a zdálo se, že se zvětšuje – že roste a mohutní. Balthus měl neodbytný pocit, že se Pikt tyčí vysoko nad ním a hledí na něj z nesmírné výšky, přestože dobře věděl, že šaman není ani tak velký, jako on sám. Jen s obtížemi se probral z této iluze.

Šaman teď mluvil, z úst mu vycházela hrubá, hrdelní řeč, promísená místy sykotem, podobným hadímu. Natáhl hlavu na dlouhém krku k raněnému muži u vedlejšího kůlu. Jeho oči krvavě plály ve světle ohňů. S vypětím posledních sil mu hraničář plivl do tváře.

Zogar–Sag vyskočil s děsivým zavytím do výše a válečníci vyrazili nenávistný ryk, který stoupal k noční obloze. Vrhli se k ubožákovi u kůlu, ale šaman je surovými údery zahnal zpět. Zavrčel jakýsi rozkaz a několik válečníků se rozběhlo k bráně. Otevřeli ji dokořán a vrátili se k ostatním. Kruh se pak rozdělil s neuvěřitelnou rychlostí na dvě poloviny. Balthus viděl ženy a nahá děcka prchat k chatrčím. Jen z temných dveří a oken vyhlížely jejich obličeje. Vznikla tak široká ulice od kůlů k otevřené bráně, za kterou bylo možno vytušit černý a hluboký prales. Tam už zář ohňů nedosahovala.

Když se Zogar–Sag obrátil k pralesu, zavládlo hluboké mlčení. Zvedl se na špičkách a vyrazil příšerný, nelidský řev, který otřásl nocí. Někde daleko v nočním pralese se jako odpověď ozval podobný zvuk. Balthus se otřásl. Dobře věděl, že ten druhý řev nevyšel z lidského hrdla. Vzpomněl si na to, o čem mluvil Valannus – že se Zogar–Sag chlubil, že dovede ovládat divoká zvířata podle své potřeby. I pod maskou krve bylo vidět, že jeho druh v neštěstí zneklidněl. Stále častěji si bezděky olizoval rty.

Zdálo se, že všichni zadrželi dech. Zogar–Sag stál jako socha, jen peří jeho masky se jemně chvělo. A najednou už brána nebyla prázdná.

Roztřesený vzdech mnoha hrdel se převalil vesnicí a muži ve zmatku ustupovali a mačkali se mezi chatrče. Balthus cítil, jak hrůzou tuhne. Zvíře, které stálo v bráně, bylo vtělením těch nejhroznějších nočních můr. Jeho srst měla nezvyklý, světlý odstín a ve slabém světle tak celé zvíře budilo dojem neskutečnosti a průsvitnosti, ale nízko skloněná divoká hlava byla více než skutečná a dlouhé, šavlovitě zahnuté tesáky naháněly hrůzu. Vynořilo se z noční tmy na mohutných polštářovaných tlapách, jako zjevení z dávných časů. Byl to hrozný tvor, relikt z pravěkých dob, příšerný hrdina napůl zapomenutých legend – šavlozubý tygr. Už několik století nikdo v hyborském světě takové zvíře nespatřil. Mýty mu přičítaly nadpřirozené vlastnosti, především díky podivné barvě, nesmírné divokosti a síle.

Zvíře, které teď tiše klouzalo k mužům u kůlů bylo mnohem větší a těžší než obyčejný pruhovaný tygr, mělo spíš rozměry ledního medvěda. Plece a přední nohy mělo tak mohutné a svalnaté, že i když zadní nohy byly silnější, než nohy lva, zdálo se, že se převažuje dopředu. Čelisti byly silné, hlava hrubě formovaná, mozková kapacita byla téměř zanedbatelná. Zvíře ovládal jediný hlavní instinkt – instinkt ničení a zabíjení. Toto stvoření bylo šíleným omylem přírody, kterou vývoj zavedl do slepé uličky spárů a tesáků.

To tedy byla obluda, kterou Zogar–Sag přivolal z pralesa. Teď už Balthus nepochyboval o pověstech, které šamanovi přičítaly kouzelnou moc. Jedině za pomoci černé magie mohl ovládnout toto obrovské zvíře s malým mozkem. Jako tichý šepot přicházející neznámo odkud, se Balthovi kdesi vzadu v hlavě z podvědomí vynořilo jméno podivného boha temnot a hrůzy, kterému se v šeru dávných věků klaněli lidé i zvířata. Ještě v těchto časech se jen tajně šeptalo, že jeho dítka se stále skrývají v neprostupných, neprozkoumaných koutech světa. Nová hrůza se objevila Balthovi v očích, které upíral na Zogar–Saga.

Zvíře prošlo okolo mrtvých Piktů a bez povšimnutí minulo pyramidu lidských hlav. Tygr nepatřil k mrchožroutům, ale k pravým šelmám. Lovil jen živou kořist, protože jeho život byl životem zabíječe. V nehybných očích mu plál neukojitelný hlad nejen po zaplnění břicha, ale především touha zabíjet. Z pootevřených čelistí mu odkapávaly sliny. Šaman ustoupil o krok zpět a jeho ruka velitelským gestem ukázala na kůl, u kterého stál Balthův druh.

Obrovská kočka se skrčila a přitiskla břicho k zemi. Balthus si matně vzpomněl na vyprávění o jejich nezkrotné divokosti, o tom jak se často stává, že při útoku na slona zarazí nešťastné oběti své šavlovité zuby tak hluboko do lebky, že je nemohou vytáhnout a jsou tak připoutáni ke své oběti, se kterou společně i pojdou. Šaman ostře vykřikl a obluda s ohlušujícím řevem skočila.

Balthovi se nikdy ani nezdálo o takovém skoku, o takovém ničivém ztělesnění zkázy, jakým byla tato žlutá hmota, skládající se ze železných svalů a trhajících tesáků. Zvíře dopadlo plnou silou přímo na hruď Balthova nešťastného druha, kůl zapraskal a zlomil se těsně nad zemí. Pak se se zvukem tříštěného dřeva zřítil. Vzápětí už šavlozubý tygr tiše klouzal k otevřené bráně a v čelistech napůl nesl a napůl vlekl rudou hmotu, která teď už jen vzdáleně připomínala člověka. Balthus byl ochrnut hrůzou a mozek odmítal uvěřit tomu, co jeho oči viděly. Zvíře ve skoku nejen přelomilo kůl, ale svou oběť od něj doslova utrhlo. V okamžiku nárazu silné drápy muže napůl roztrhly, dlouhé tesáky mu utrhly horní polovinu hlavy a přitom prošly lebeční kostí stejně snadno jako masem. Silná pouta z nevydělané kůže praskla jako by byla z papíru, tam, kde pouta vydržela náraz, povolily svaly a kosti. Balthus se odvrátil a zvracel. Lovil medvědy i leopardy, ale nikdy ani nesnil o tom, že nějaké zvíře by dovedlo z dospělého muže uděl at v jediném okamžiku takovou krvavou trosku.

Šavlozubec zmizel za branou a za několik okamžiků zazněl z pralesa hluboký, chraplavý řev, který pomalu zanikal v dálce. Piktové se však i nadále tiskli ke stěnám chatrčí a šaman dál pozoroval otevřenou bránu, která jako by zvala dovnitř tmavou noc.

Balthovi náhle po celém těle vyrazil studený pot. Jaká další hrůza se teď objeví v černém prostoru, aby proměnila jeho tělo v rozervanou mršinu? Zachvátila ho divoká panika a zazmítal se bezmocně v poutech. Noc za okruhem světla se mu zdála ještě černější a hrozivější. Planoucí ohně mu připomínaly peklo. Cítil na sobě pohledy Piktů – stovky hladových, krutých očí, ve kterých se zračila jen nenávist, očí bez jediného záblesku slitování nebo lidskosti. Zdálo se mu, že to už nejsou lidé, teď v nich viděl ďábly, zrozené v temnotách džunglí, stejně nelidské jako ta stvoření, která jejich šaman zahalený v neskutečném kostýmu z pštrosích per vyvolával z temnot.

Zogar vyrazil nový výkřik, který rozechvěl okolní temnotu. Byl naprosto odlišný od výkřiku prvního. Zazníval v něm podivný sykot – a v Balthovi při tom zvuku tuhla krev. Kdyby byl had schopen zasyčet tak hlasitě, vydal by zvuk stejný.

Tentokrát se odpověď neozvala. Rozhostilo se bezdeché ticho, Balthovi vyskočil žaludek až do krku a srdce se mu divoce rozbušilo. Pak se za branou ozval šustot, suché šelestění, které Baltha doslova zmrazilo. A znovu se v ohněm ozářené bráně objevil příšerný návštěvník.

Byla to další příšera z dávno zapomenutých časů. Spatřil a poznal dávno vyhynulého hada, který se plazil bránou. Klínovitá hlava, velká jako hlava koně, se vznášela ve výši očí dospělého muže a za ní se táhlo dlouhé, silné tělo, které se matně lesklo v záři ohňů. Z tlamy, mezi dlouhými zuby vystřeloval rozeklaný jazyk.

Balthus byl doslova ochromen hrůzou a ztratil veškerý cit. Měl dojem, že sní. Této obludě říkali předkové Had duchů a tato bledá příšera kdysi dávno pronikala za nocí do chatrčí a domů, aby tam dávila celé rodiny. Byl to had, který drtil své oběti v závitech mohutného těla jako škrtiči, ale na rozdíl od nich, jeho zuby byly jedovaté a jejich jed působil nejdříve šílenství a pak smrt za nesmírných bolestí. Balthus si znovu vzpomněl na Valanna a jeho slova. Žádný bílý člověk neví, jaké hrůzy se plíží a loví v neproniknutelných pralesích za Černou řekou.

Had se plazil téměř nehlučně, vlnivě se přeléval po zemi, hlavu stále stejně vysoko, krk mírně prohnutý dozadu – připravený k úderu. Balthus hleděl skelným pohledem jako hypnotizován do bezedného chřtánu, který jej měl v nejbližších chvílích pohltit. Jediným pocitem, který teď měl, byl nesmírný odpor a nevolnost, která jej nutila ke zvracení.

A pak, náhle a nečekaně se něco zablesklo a mihlo v rudé záři ohně. Vyletělo to ze stínu za chatrčemi a obrovský plaz sebou švihnul a začal se divoce zmítat. Jako ve snu spatřil Balthus krátký, silný vrhací oštěp, který zasáhl mohutný šupinatý krk přesně za rozšklebenými čelistmi. Ratiště vyčnívalo na jedné straně krku, ocelový hrot na straně druhé.

Had, šílený bolestí se kroutil a svíjel, až se nakonec vevalil jako koule mezi přihlížející Pikty. Oštěp nezasáhl páteř, proletěl jen nesmírně silnými krčními svaly. Ocasem, divoce bičujícím okolí, srazil k zemi několik mužů a z jeho tlamy, která se křečovitě otvírala a zavírala, stříkal na všechny strany jed, pálící jako živý oheň. Mezi Pikty propukla panika, ječeli, proklínali, vyli, začali se tlačit do bezpečí a tak jich mnoho popadalo a bylo ostatními ušlapáno. Chaty se chvěly pod nárazy těl. Gigantický plaz se v té chvíli převalil do ohně, což znásobilo jeho zuřivost. Žhavé uhlí se rozlétlo na všechny strany. Pod nárazem mohutného ocasu, který se silou rovnal úderu dobývacího beranu, se jedna z chat zřítila a zasypala v troskách zástup řvoucích lidí.

V nastalé panice rozšlapali muži pobíhající sem a tam ohně a uhlíky rozkopali po širokém okolí. Plameny nejprve vysoko vyšlehly, ale pak pohasly a zbyly jen záblesky roztroušených uhlíků. Pouze narudlá záře teď ozařovala tuto scénu z hrozného snu. Napůl šílení lidé bezohledně zápasící o přežití, a mezi nimi dlouhé hadí tělo, které se divoce zmítá, kroutí a švihá vražedným ocasem na všechny strany.

Něco zavadilo o Balthova pouta a pak byl náhle jakoby zázrakem volný. Silná ruka jej strhla na zem za kůl. Jako v omámení spatřil před sebou Conana, cítil na paži jeho železný stisk.

Cimmeřanova drátěná košile byla slepena zaschlou krví, krev třísnila i širokou čepel, kterou třímal v ruce. Tyčil se chmurný a obrovský ve slabém světle.

“Rychle! Musíme pryč, než se vzpamatují!”

Balthus cítil, jak mu do ruky vtiskl topůrko sekyry. Zogar–Sag zmizel. Conan táhl Baltha chvilku za sebou, až se konečně mladíkův otupělý mozek probral k životu a nohy se začaly pohybovat podle jeho vůle. Pak jej Conan pustil a rozběhl se přímo k budově, ověšené lebkami. Balthus jej následoval. V šeru zahlédl pochmurný, kamenný oltář, slabě ozářený světlem zvenčí. Na oltáři se šklebilo pět lidských hlav a ta nejčerstvější mu byla svými rysy povědomá. Byla to hlava kupce Tiberia. Za oltářem dřepěla ve skrčené póze modla, sprostá a zvířecí, ale přesto měla v hrubých rysech lidskou podobu. Nová hrůza zalomcovala Balthem, když se modla náhle pohnula, za řinčení řetězů se vztyčila na nohy a vztáhla k nim podivně znetvořené paže.

Conanův meč zableskl šerem, projel masem i kostmi a vzápětí už Conan vlekl Baltha dále okolo oltáře, kolem chlupaté postavy zhroucené na udusané zemi, ke dveřím v zadní části dlouhého stavení. Vyrazili ven, stále ještě uvnitř vesnice, ale několik kroků před nimi se tyčila kolová ohrada.

Za šamanovou chýší byla naprostá tma. Piktové, prchající v panice se naštěstí až sem nedostali. U palisády se Conan zastavil, uchopil Baltha a zvedl jej v natažených pažích vzhůru jako dítě. Balthus se zachytil špiček kůlů, zasazených do udusaného jílu a bez ohledu na to, že ho zraňovaly, se vyškrábal nahoru. Ve chvíli, kdy se sklonil a natáhl ruku ke Conanovi, vynořil se zpoza rohu chrámové chatrče prchající Pikt. Když spatřil ve slabém světle muže na vrcholu kolové hradby, strnul na místě. Přesně zamířená Conanova sekyra zasvištěla vzduchem, ale bojovníkova ústa už byla otevřena k varovnému výkřiku. Ten také zřetelně zazněl v chaosu zvuků, aby vzápětí umlkl, když Pikt padl s rozťatou hlavou.

Slepá panika a hrůza nezatlačila do pozadí všechny dlouho vštěpované návyky. Jak zazněl poplašný výkřik, vřava na okamžik utichla a pak zazněl jekot stovky hrdel. Válečníci Piktů se rozběhli k místu výkřiku, aby odrazili domnělý útok.

Conan vyskočil a zachytil se Balthovy paže. Nezachytil se dlaně, ale paže těsně pod ramenem a vyšvihl se nahoru. Balthus zatnul zuby, aby udržel Cimmeřanovu nesmírnou váhu, a to už byl Conan na ohradě vedle něj. Vzápětí oba uprchlíci seskočili na druhou stranu.

5. Jhebbal–Sagovy děti

“Kterým směrem leží řeka?” Balthus byl zmatený.

“Teď se nesmíme odvážit prchat k řece,” zněla Conanova odpověď. “Lesy mezi vesnicí a řekou se hemží bojovníky. Rychle! Vyrazíme tím směrem, který nejméně čekají – na západ!”

Než vběhli do hustého lesa, vrhl Balthus pohled přes rameno a spatřil kolovou hradbu lemovanou stovkou piktských hlav, které pátraly v temnotách. Piktové byli nejistí, žádný z nich nedoběhl na místo tak rychle, aby spatřil uprchlíky přelézající zeď. Běželi za výkřikem v domnění, že na vesnici byl podniknut útok. Našli mrtvého bojovníka, ale v okolí nebyl jediný nepřítel.

Balthus si uvědomil, že Piktové patrně ještě nezjistili jeho útěk. Podle vzdálených zvuků usuzoval, že část válečníků přivolaná ostrým hlasem Zogar–Saga, dobíjí poraněného hada šípy. Obluda se šamanovi vymkla z rukou. O chvíli později se charakter výkřiků změnil. Nocí se rozlehl řev nenávisti a vzteku.

Conan se chmurně usmál. Vedl Baltha po úzké stezce vedoucí tmou pod převislými větvemi a našlapoval přitom stejně lehce a jistě, jako na široké cestě za denního světla. Balthus klopýtal za ním a jen nejistě tušil husté, zelené stěny, které se táhly po obou stranách cesty.

“Teď už vyrazili po našich stopách. Zogar zjistil, že jsi zmizel a dobře ví, že moje hlava nebyla na hromadě, před jeho chýší. Ten pes! Kdybych měl ještě jeden oštěp, byl by teď už po smrti. Drž se na stezce. Při světle pochodní nás nemohou stopovat, nehledě k tomu, že spousta stop vede od vesnice k řece a po těch půjdou nejdříve. Pak natáhnou řetěz bojovníků podél břehu řeky, protože budou čekat, že se pokusíme prorazit. Budeme se držet téhle stezky, pokud to půjde. Můžeme tak postupovat mnohem rychleji. Do lesů uhneme jen v krajním případě. A teď se dej do běhu a běž jako nikdy v životě!”

“Vzpamatovali se z toho zmatku pěkně rychle,” vyrážel ze sebe v běhu Balthus, který měl co dělat, aby se držel svého společníka, který podstatně zvýšil rychlost.

“Pikty nevystraší nic na moc dlouho,” zavrčel Conan.

Pak se na delší čas odmlčeli. Oba uprchlíci věnovali všechny síly tomu, aby mezi sebe a své pronásledovatele položili co největší vzdálenost. Pronikali čím dál tím hloub do divočiny a každým krokem se vzdalovali od pevnosti, ale Balthus ani na okamžik nezapochyboval o správnosti Conanova rozhodnutí. Konečně se ozval Cimmeřan. “Až se dostaneme dost daleko za vesnici, vrátíme se velkým obloukem k řece. Gwawela je jediná vesnice široko daleko. Většina Piktů je shromážděna v jejím okolí. Tím obloukem je obejdeme. Až do svítání nemohou začít se stopováním. Ráno samozřejmě naši stopu najdou, ale pak opustíme stezku a budeme pokračovat lesem.”

Běželi dál. Jek a výkřiky dávno zanikly kdesi vzadu. Balthovi unikal mezi zuby syčivě dech. Začal pociťovat bodání v boku a vrážel do křoví hned na jedné, hned na druhé straně stezky. Conan zmírnil běh, pak se náhle zastavil a otočil se směrem, odkud přišli.

Nad stromy vyšel měsíc a jeho bledá záře prosvítala mezi hustými větvemi.

“Myslíš, že bychom tady měli uhnout ze stezky?” vypravil ze sebe Balthus přerývaně.

“Dej mi svou sekyru,” zamumlal Conan tiše. “Něco je nám v patách!”

“Tak snad bude nejlepší ztratit se v lesích!” téměř vykřikl Balthus.

Conan zavrtěl hlavou a vtáhl svého společníka do hustého křoví u stezky. Měsíc mezitím vystoupil výš a stezku teď zalilo jeho stříbrné světlo.

“Žádný člověk nemohl najít naši stopu v tak krátkém čase a dohnat nás tak rychle,” spíš pro sebe poznamenal Cimmeřan;

“Teď drž jazyk za zuby!”

Pak následovalo napjaté ticho a Balthus měl pocit, že údery jeho srdce musí být slyšet na míle daleko. Pak najednou, bez jediného varovného zvuku se v měsíčním svitu na stezce objevila hlava šelmy. Balthovi vyskočilo srdce až do krku, protože na první pohled se mu zdálo, že je to děsivý šavlozubec. Tato hlava však byla menší a užší. Byl to leopard, který s tichým vrčením stál na stezce a opatrně se rozhlížel. Slabý vítr, který vál, vál směrem k ukrytým mužům, takže je nemohl ucítit. Zvíře sklonilo hlavu a očichávalo stezku a pak se pomalu a nejistě vydalo vpřed. Chlad přeběhl Balthovi po zádech. Šelma šla očividně po jejich stopách.

Leopard byl velmi opatrný. Zvedl hlavu, oči se v měsíčním světle zaleskly jako dva zelené drahokamy a znovu tiše zavrčel. Přesně v tom okamžiku vrhl Conan sekeru.

Do hodu vložil celou sílu mohutné paže a ramene a sekera se mihla nad stezkou jako stříbrný blesk. Než si Balthus stačil uvědomit, co se vlastně děje, válel se už leopard v divokých přemetech po zemi a z hlavy mu trčelo topůrko sekery. Těžká čepel se mu zasekla hluboko mezi oči.

Conan vyběhl z křoví a vytrhl sekeru z mršiny. Pak bezvládné tělo odvalil mezi stromy a ukryl je před náhodným pohledem několika větvemi.

“Tak na cestu a teď opravdu hezky rychle,” řekl pak klidně a vyrazil na jih, kolmo na stezku. “Za tou kočkou nebudou daleko bojovníci. Zogar–Sag za námi to zvíře poslal zřejmě hned, když se vzpamatoval. Leoparda sledují Piktové, ale pravděpodobně budou pěkný kus za ním. Myslím, že nejdříve obcházel kruhem vesnici, dokud nenarazil na naši stopu a pak po ní vyrazil jako blesk. V žádném případě mu nemohli stačit, ale budou mít slušnou představu o tom, kterým směrem jsme vyrazili. Drží se za ním a čekají na jeho řev, který jim udává další směr. Teď už jim samozřejmě nepomůže, ale tu krev na stezce nakonec najdou. Prohledají okolí a najdou mršinu. Začnou hledat pečlivě a najdou naše stopy. Takže, teď si dávej pozor na každý krok!”

S námahou se vyhýbali trnitým keřům a převislým větvím. Proplétali se mezi hustým stromovím, opatrně, aby nezavadili o kůru a snažili se šlapat na místa, na kterých budou otisky nohou co nejméně viditelné. Vzhledem k Balthově přítomnosti to byl pomalý a namáhavý proces.

Za nimi se neozýval jediný zvuk. Prošli zhruba jednu míli, když se Balthus zeptal: “Myslíš, že Zogar–Sag chytá koťata leopardů a cvičí je na honící psy?”

Conan zavrtěl hlavou. “Tohle byl divoký leopard, kterého přivolal z pralesa.”

“Když může ovládat divoká zvířata,” pokračoval Balthus, “proč jich za námi nepošle víc? Vždyť prales musí být plný leopardů, proč tedy jenom jednoho?”

Delší dobu Conan mlčel. Když pak promluvil, odpovídal váhavě a jakoby nechtě.

“Nemůže ovládat všechna zvířata. Jen ta, která si uchovala vzpomínku na Jhebbal–Saga.”

“Jhebbal–Sag?” Balthus váhavě opakoval prastaré jméno. Slyšel ho snad jen třikrát či čtyřikrát v životě.

“Kdysi ho prý uctívali všichni živoucí tvorové. To bylo velice dávno, když ještě lidé a zvířata mluvili společným jazykem. Lidé a dokonce většina zvířat na něj už zapomněli. Jen některá zvířata si pamatují jeho jméno. Lidé, kteří uctívají Jhebbal–Saga a zvířata, která jej pamatují jsou bratry a hovoří společným jazykem.”

Balthus neodpovídal. Byl uvázán u piktského kůlu a byl svědkem toho, jak noční džungle vypustila svá hrozná dítka na pouhé šamanovo zavolání.

“Civilizovaní lidé se posmívají,” pokračoval Conan, “ale ani jeden z nich nedokáže vysvětlit, jak a proč je Zogar–Sag schopný vyvolat z divočiny tygry, hady a leopardy a přinutit je, aby plnili jeho rozkazy. Kdyby se nebáli, řekli by, že je to lež. Tak se totiž chovají civilizovaní lidé. Když nevědí, jak pomocí své vychvalované vědy něco vysvětlit, odmítnou tomu prostě věřit!”

Tauranští byli mnohem blíže primitivizmu, než většina Aquiloňanů. Přetrvávalo u nich ještě mnoho pověr, které měly kořeny v dávné minulosti. A Balthus tuto noc viděl věci, které mu nahnaly skutečnou hrůzu. Nemohl popřít neuvěřitelnou teorii, kterou Conan tak klidně proklamoval.

“Slyšel jsem, že někde v tomhle pralese je háj, zasvěcený Jhebbal–Sagovi,” řekl Conan, “nevím, nikdy jsem jej neviděl. Je ale pravda, že v tomhle kraji si jej pamatuje mnohem víc zvířat, než jsem zažil kdekoliv jinde.”

“Takže po naší stopě půjde jiné zvíře?”

“Už jde,” zněla Conanova znepokojující odpověď. “Zogar–Sag by nikdy neposlal po naší stopě jen jedno zvíře.”

“Co tedy budeme dělat?” zeptal se Balthus nejistě. Zahleděl se na černé oblouky větví a pevněji stiskl svou sekyru. Při představě drápů a tesáků, které by se mohly vynořit ze tmy, mu po těle přeběhl záchvěv.

“Počkej!”

Conan se otočil, spustil se do dřepu a špičkou nože začal do holé země mezi drny, kreslit zvláštní znak. Balthus, který mu nahlížel přes rameno, cítil, jak mu z neznámého důvodu naskakuje husí kůže. Bylo úplné bezvětří a přece se mu zdálo, že listí okolo nich podivně šelestí a mezi černými kmeny stromů se nesou podivné vzdechy. Conan vzhlédl s nevyzpytatelným výrazem na tváři, pak vstal a zachmuřeně pohlížel na kresbu, kterou načrtl v prachu.

“Co je to?” zašeptal Balthus. Ornament vypadal starobyle a zlověstně. Předpokládal, že je to jeho neznalost umění, která mu nedovoluje v kresbě rozeznat její původ v některé pradávné kultuře. Ale i kdyby byl tím nejlepším znalcem umění na světě, nedostal by se blíže k pravdě.

“Viděl jsem ten symbol vyrytý do stěny jeskyně, do které nevstoupila lidská noha snad milion let,” zavrčel Conan. “To bylo v pustých horách na pobřeží Vilajetského moře, půl světa letem ptáka odtud. Později jsem viděl černého kouzelníka v Kushi rýsovat jej do písku na břehu jakési bezejmenné řeky. Zčásti mi vysvětlil, co znamená – je zasvěcen Jhebbal–Sagovi a stvořením, která jej obdivují. Pozor!”

Ustoupili kus zpět, mezi husté keře a v napjatém tichu pozorovali cestu, kterou přišli. Na východě se ozvaly vzdálené bubny a ze severu a západu jim odpověděly jiné. Balthus se zachvěl, i když si dobře uvědomoval, že jej mnoho mil temného pralesa dělí od divokých bubeníků, kteří svým pomalým, temným rytmem rozezněli příšernou ouverturu, která měla být předzvěstí krvavého dramatu.

Balthus si uvědomil, že nevědomky tají dech. Pak se se slabým zachvěním rozhrnuly větve a objevil se nádherný pardál. Měsíční záře pronikající větvovím se odrážela na jeho lesklé kožešině a stíny zřetelně rýsovaly mohutné svaly, pohybující se pod ní.

Zvíře se blížilo s hlavou skloněnou nízko k zemi, větřilo jejich stopu. Pak zůstalo stát, jakoby vytesáno z kamene, čenichem se skoro dotýkalo symbolu, vyrytého v prachu. Dlouhou chvíli stálo bez jediného pohybu, pak se přitisklo tělem do prachu a hlavu položilo před symbolem na zem. Balthus strnul. V chování velké šelmy se zřetelně zrcadlila úcta a poslušnost.

Pak se pardál zvedl a s břichem stále ještě téměř na zemi se pozpátku vracel po vlastních stopách. Když narazil zadkem na křoví, otočil se jako v náhlé panice a zmizel jako záblesk rozptýleného světla.

Balthus si roztřesenou rukou otřel čelo a pohlédl na Conana.

Barbarovy oči blýskaly ohněm, který nikdy nezazářil v očích lidi, vychovávaných v ideálech civilizace. V té chvíli zdivočel a zapomněl na muže po svém boku. V jeho planoucím pohledu Balthus zachytil odraz pradávných představ a polozasutých vzpomínek, stíny z úsvitu lidstva, věci hrozné, bezejmenné a nepojmenovatelné.

Pak uhlíky v očích pohasly a Conan se bez jediného slova a jediného zvuku vydal na další cestu pralesem.

“Zvířat se teď zatím nemusíme bát,” ozval se po chvíli, “ale nechali jsme zřetelnou stopu pro lidi. Budou ji sledovat velice obtížně a dokud nenajdou ten symbol, nebudou si jistí, že jsme skutečně vyrazili na jih. Ani tak to pro ně nebude snadné sledovat nás bez pomoci zvířat. Ale lesy na jih od stezky se budou hemžit bojovníky, kteří nás budou hledat. Když budeme postupovat i za denního světla, dříve či později na některého z nich narazíme. Hned jak najdeme trochu slušné místo, ukryjeme se a počkáme do večera. Pak se vrátíme a pokusíme se dostat k řece. Musíme varovat Valanna a tomu by sotva pomohlo, kdybychom se dali zabít!”

“Varovat Valanna?”

“K čertu! Lesy podél řeky se hemží Pikty! Proto nás také dostali! Zogar tančí válečný tanec a nebude to obyčejná válečná výprava. Podařilo se mu něco, o čem jsem nikdy neslyšel. Pokud já pamatuji, žádný Pikt nikdy nesjednotil víc kmenů, než on teď. Musí jich být alespoň patnáct nebo šestnáct! V tom mu pomohla jeho kouzla, tihle lidé půjdou mnohem dále za šamanem, než by šli za válečným náčelníkem. Viděls, kolik jich bylo ve vesnici. A stovky, které jsi nespatřil, se ukrývaly podél říčního břehu. A ze vzdálených vesnic stale přicházejí další. Bude tady mít minimálně tři tisíce válečníků. Byl jsem ukryt v křoví a slyšel jsem, jak se baví, když procházeli okolo. Chtějí zaútočit na pevnost, kdy, to nevím, ale Zogar se to neodváží dlouho odkládat. Sehnal je dohromady a vydráždil k nepříčetnosti. Musí jim rychle poskytnout boj, jinak se začnou pobíjet mezi sebou. Jsou jako tygr, který ucítil krev.”

“Nevím, zda jsou nebo nejsou schopni pevnost dobýt. V každém případě se musíme dostat co nejrychleji přes řeku, abychom mohli Valanna varovat. Farmáři na velitrijské cestě se musí stáhnout buď do pevnosti, nebo do Velitria. Hlavní síla bude obléhat pevnost, ale válečné skupiny se vydají po cestě daleko na východ, mohli by se dokonce dostat až za Hromovou řeku a napadnout hustě obydlený kraj za Velitriem.” Zatímco mluvil, vedl Baltha dál a dál prastarým lesem. Nakonec spokojeně zavrčel. Dorazili na místo, kde křoviny byly řidší a půda začínala být kamenitá. Balthus se cítil bezpečnější, jakmile začali sledovat kamenitý pás táhnoucí se k jihu. Tady je nemohl vystopovat žádný Pikt.

“Jak jsi jim vlastně unikl?” zeptal se za chvíli.

“Kdyby si hraničáři dali říct a nosili zbroj, viselo by v modlitebních chýších šamanů mnohem méně aquilonských hlav. Naneštěstí většina mužů nadělá spoustu hluku, když mají něco takového na sobě. Piktové byli ukryti na obou stranách od místa, kde jsme přistáli. Ani se nepohnuli. A když stojí Pikt nehybně, nevšimnou si ho ani pralesní zvířata. Viděli nás, jak se blížíme ke břehu a stačili se připravit. Kdyby nás chtěli obklíčit až potom, co jsme vylezli na břeh, byl bych si určitě něčeho všiml. Ale v té chvíli už čekali a přísahám, že se nepohnul ani list. První, co jsem zaslechl, bylo jak se tře dřevo o dřevo, když jeden z nich natahoval luk. Vrhl jsem se k zemi a zároveň jsem vykřikl na muže, ať se kryjí, ale při takovém překvapení byli příliš pomalí.”

“Většina z nich padla při první salvě, šípy na nás pršely ze všech stran. Některé šípy samozřejmě přeletěly stezku a zasáhly Pikty na druhé straně. Slyšel jsem je křičet.” Conan se ušklíbl v jízlivém uspokojení. “My, co jsme to přežili, jsme se rozptýlili po okolí a začal boj muže proti muži. Když jsem viděl, že ostatní jsou buď mrtví, nebo těžce ranění, vyhnul jsem se dalšímu boji a dal jsem se na útěk. Piktové neběhají nijak zvlášť dobře a tak se mi podařilo ztratit se jim ve tmě. Všude okolo mne se to jimi jen hemžilo. Chvílemi jsem běžel, chvílemi se plazil a chvílemi jsem ležel na břiše v křoví a ti ďáblové mi doslova šlapali na paty.”

“Pak jsem se pokusil dostat se k řece a zjistil jsem, že mají na břehu hustě rozestavené hlídky. Samozřejmě čekali, že se pokusím dostat se na druhou stranu. Myslím, že bych si s nimi nějak poradil a dostal se do řeky, ale pak jsem uslyšel z vesnice bubny a bylo mi jasné, že chytili někoho živého.”

“Všichni byli z toho Zogar–Sagova čarování jako v tranzu a tak se mi podařilo za jeho chýší přelézt ohradu. Byl tam bojovník, který hlídal, ale dřepěl u rohu chýše a zaujatě pozoroval, co se u ohně děje. Připlížil jsem se k němu a zlomil mu vaz dřív, než si uvědomil, co se děje. Byl to jeho oštěp, který zasáhl toho hada a ty neseš jeho sekyru.”

“A co jsi to zabil v šamanově chýši?” zeptal se Balthus a při vzpomínce se otřásl.

“To byl jeden ze Zogar–Sagových bohů. Jedno z Jhebbalových dítek, které už zapomnělo a musí být k oltáři přikováno. Byl to opičí samec. Piktové tvrdí, že tyto opice jsou zasvěceny Chlupatému, který žije na měsíci – to znamená gorilímu bohovi jménem Gullah.”

“Začíná svítat. Tohle vypadá jako dobré místo, kde bychom se mohli ukrýt. Tady zůstaneme a zjistíme, jak daleko za námi jsou. Myslím, že budeme muset počkat až do večera, než se vrátíme zpátky k řece.”

Před nimi se tyčil oblý pahorek, vystupující z hustého pásu stromů, pokrytý spletí keřů a nízkého porostu. Těsně pod vrcholkem Conan uhnul mezi skupinu balvanů, zastíněnou hustým větvovím. Ukryli se mezi nimi a sami nepozorováni, měli dobrý rozhled směrem, odkud přišli. Místo bylo dobré jako úkryt i k případné obraně. Balthus nevěřil, že by byl některý z Piktů schopen sledovat jejich stopu poslední čtyři míle, které urazili prakticky po holém kamení, ale obával se zvířat, sloužících Zogar–Sagovi. Jeho víra v podivný symbol teď slábla. Ale Conan nepřipustil, že by je mohla další zvířata sledovat.

Hustými větvemi začalo pronikat klamné světlo, které často předchází v těchto krajích východ slunce. Obloha, kterou tu a tam viděli mezi hustými listy, o odstín zbledla, pak zrůžověla a postupně přešla do světlé modři. Balthus si teprve teď uvědomil, jaký má hlad, žízeň naštěstí zahnal u jednoho potůčku, který křižovali. Tu a tam zaštěbetal pták, jinak bylo úplné ticho. Vzdálené bubny zmlkly. Balthovy myšlenky se vrátily k hrůzné scéně před šamanovou chatrčí.

“Ta péra, kterými byl Zogar–Sag ozdoben, byla pštrosí,” řekl s otázkou v hlase. “Vídával jsem je v chocholech rytířů z východu, kteří tu a tam přijížděli navštívit barony v pohraničí. V tomhle pralese ale pštrosi nežijí, že ne?”

“Ta péra pocházejí z Kushe,” odpověděl Conan, “na západ odtud, na mnoho denních pochodů je mořské pobřeží. Tam občas přijíždějí zingarské lodě a provozují výměnný obchod. Vyměňují s pobřežními kmeny zbraně, ozdoby a víno za kožešiny, měděnou rudu a zlatý prach. Někdy přivážejí na výměnu i pštrosí pera, která dostávají od Stygičanů. Ti je zase získávají od černých kmenů z Kushe, který leží na jih od Stygie. Piktští šamanové za ně velice dobře platí. Obchod je to ale dost nebezpečný. Piktové často přepadnou loď a je po obchodování. Kromě toho je to pobřeží dost nebezpečné pro plavbu. Dost často jsem se tam dostal, když jsem se plavil s piráty z Baračských ostrovů. Ty ostrovy leží jihozápadně od Zingary, pokud to nevíš.”

Balthus pohlédl s obdivem na svého společníka.

“Vím, že nežiješ celý život tady na hranicích. Už jsi vzpomenul několik míst. Cestoval jsi hodně?”

“No, dostal jsem se dost daleko, myslím, že dál, než kdokoliv z mého kmene. Viděl jsem všechna velká hyborská města, shemitská i stygická, dokonce i hyrkaniánská. Toulal jsem se v podivných zemích ležících na jih od černých království Kushe a na východ od Vilajetského moře. Byl jsem kapitánem žoldnéřů, korzárem na Vilajetském moři, i kozákem ve stepích severozápadně od Turanu. Byl jsem tulákem bez jediné mince v kapse, generálem královského vojska, u Croma! Byl jsem snad vším kromě králem civilizovaného národa a co se toho týče, ještě jsem neumřel!” Tato myšlenka jej očividně pobavila a on se srdečně ušklíbnul. Pak pokrčil rameny a natáhl své mohutné tělo pohodlněji na kamení. “Tohle je pro mne stejně dobrý život, jako kterýkoliv jiný! Kdo ví, jak dlouho zůstanu tady na hranicích? Týden? Měsíc? Rok? Mám toulavé boty. Ale tady, na hranicích se mi líbí stejně, jako kdekoliv jinde.”

Balthus pečlivě pozoroval prales pod nimi. Čekal, že se z něj každou chvíli vynoří divoce pomalované postavy, prodírající se křovinami. Ale hodiny ubíhaly a dusivé ticho nepřerušily žádné plíživé kroky. Balthus uvěřil, že Piktové ztratili jejich stopu a vzdali se pronásledování. Conan začal být neklidný.

“Měli bychom vidět pátrací skupiny, pročesávající prales. Jestliže nás přestali honit, může to být jen proto, že se chystají na mnohem větší kořist. Možná, že už se připravují k přeplutí řeky a útoku na pevnost.”

“Myslíš, že by zašli až sem, tak daleko na jih, i kdyby ztratili naši stopu?”

“Tu ztratili určitě, jinak bychom teď už bojovali o život. Za obyčejných okolností pátrají v okruhu mnoha mil od místa, kde stopu ztratili. Některá z těch skupin by prostě musela projít na dohled. Určitě se připravují k překročení řeky. Musíme to riskovat a vydat se přímo k řece!”

Když opatrně sestupovali z pahorku, měl Balthus divný pocit v zádech. Čekal, kdy se ozve zadrnčení tětivy a on ucítí mezi lopatkami šíp. Napůl čekal, že Piktové je vystopovali a leží někde nablízku v záloze. Conan však byl přesvědčen, že nablízku není jediný nepřítel a jako kdykoliv předtím, měl i teď obrovský Cimmeřan pravdu.

“Teď jsme míle na jih od vesnice,” řekl po chvíli. “Vyrazíme rovnou k řece. Nevím sice, jak daleko nahoru a dolů hlídají břehy, ale musíme doufat, že dorazíme k vodě pod nimi.”

Rychlostí, která se Balthovi zdála neopatrnou, postupovali na východ. Lesy se zdály naprosto pusté a prázdné. Conan pevně věřil, že všichni Piktové jsou už shromážděni v okolí Gwawely, pokud už samozřejmě nepřekročili řeku. Na druhé straně si byl téměř jist, že by tak velkou akci neprovedli za dne.

“Určitě by je některý ze scoutů zpozoroval a vyhlásil by poplach. Jistě se rozdělí. Část se jich přeplaví přes řeku mimo dohled nad pevností a část pod ní. Třetí skupina pak nasedne do kanoí a přepraví se rovnou přes řeku a zaútočí přímo na pevnostní zdi. Ve chvíli, kdy zaútočí, ti ostatní, ukrytí v lesích okolo, vyrazí do útoku ze všech stran. Už to takhle zkoušeli několikrát a vždycky odtáhli s krvavými nosy. Tentokrát je jich ovšem tolik, že jsou schopni udělat z toho pravá jatka.”

Pokračovali bez oddechu a Balthus hleděl toužebnýma očima na veverky, které si hrály ve větvích stromů. Jistě by dokázal některou z nich srazit dobře mířeným hodem sekyrou. S povzdechem si v běhu utáhl široký opasek. Nekonečné ticho a pochmurný prales v něm začaly vzbuzovat tíseň. Přistihl se, jak myslí na otevřené pláně a sluncem ozářené pastviny Tauranu, na otcův dům, který vzbuzoval svou vysokou šindelovou střechou a malými okénky už na první pohled dojem útulnosti a bezpečí. Viděl i tučné krávy, pasoucí se ve vysoké, šťavnaté trávě a v uších mu zazněly drsné a přece tak přátelské žerty pasáků v kožených kazajkách.

Cítil se najednou osamělý, navzdory tomu, že nebyl sám. Conan byl v této divočině právě tak přirozený, jak v ní byl Balthus cizí. Cimmeřan by mohl žít roky ve velkých městech civilizovaného světa, mohl kráčet po boku vladařů nejvyspělejších národů, mohl se dokonce obrátit v pravdu jeho žert a on se mohl stát králem civilizovaného národa – staly se už mnohem podivnější věci. Nebyl by však o to menším divochem. Dotýkaly se jej pouze holé podstaty života. Milá důvěrnost malých osobních věcí, drobné laskavosti a sentimentální závislosti na nedůležitých věcech, které často naplňují z velké části život civilizovaných lidí, pro něj neznamenaly zhola nic. Vlk nepřestane být vlkem jen proto, že čirou náhodou v jedné chvíli běží se smečkou hlídacích psů. Krveprolévání, násilí a divokost byly základními prvky života, který Conan znal. Proto nepochopil a těžko kdy pochopí tyto drobnosti tak nepostradatelné civilizovaným mužům a ženám.

Stíny už se začaly prodlužovat, když dorazili k řece a zkoumali hustší pás křovin lemujících břeh. Ze svého úkrytu viděli řeku zhruba míli proti a míli po proudu. Voda se valila líně, prázdná hladina byla jen mírně zvlněná. Conan pozorně prohlížel vzdálený východní břeh.

“Tady je třeba zase riskovat. Řeku musíme přeplavat. Nemáme jistotu, zda se už přeplavili, nebo ne. Les tam naproti jich může být plný. S tím prostě musíme počítat. Jsme asi šest mil na jih od Gwawely.”

Vtom se rychle otočil a vrhl se k zemi. Jakýsi bílý záblesk proletěl mezi větvemi. Balthus si uvědomil, že to byl šíp. Pak se Conan vrhl do hustého křoví jako útočící tygr. Balthus viděl, jak se.zableskl dlouhý meč a uslyšel smrtelný výkřik. V následující chvíli se začal prodírat podrostem za Cimmeřanem.

Na zemi ležel Pikt s rozbitou hlavou a jeho prsty ve smrtelné křeči rozrývaly hlínu. Hrstka dalších Piktů se hemžila okolo Conana a útočila na něj krátkými meči a sekyrami. Odhodili luky, zbytečné v boji muže proti muži. Všichni měli na dolních čelistech bílé pruhy, které ostře kontrastovaly s jejich tmavou pletí a obrazce namalované na svalnatých hrudích se lišily od kteréhokoliv znaku, který Balthus znal.

Jeden z Piktů vrhl po Balthovi sekyru a sám ji následoval s taseným nožem. Balthus uhnul a zároveň zachytil ruku s čepelí, mířící na jeho krk. Oba soupeři padli na zem a převalovali se tam v boji na život a na smrt. Pikt bojoval jako divoké zvíře a svaly měl z ocele.

Balthus ze všech sil svíral divochovo zápěstí a zároveň se snažil vytáhnout z opasku svou sekyru. Boj byl divoký a namáhavý, každý pokus o úder stačili protivníci překazit jeden druhému v zárodku. Pikt se zmítal v zoufalé snaze uvolnit si ruku s nožem, druhou rukou bránil Balthovi ve vytažení sekyry a zároveň se mu snažil zasadit kolenem úder do rozkroku. Náhle se mu podařilo přehodit nůž do volné ruky a v té chvíli se Balthus bleskově vztyčil na jedno koleno a zasáhl pomalovaný obličej drtivým úderem sekyry.

Vyskočil a rychle se rozhlížel po svém společníkovi. Obával se, že Conan byl zdolán přesilou. V té chvíli si teprve uvědomil, jak nesmírná je síla a divokost obrovského Cimmeřana. Conan se zatím stačil zbavit dvou ze svých protivníků, oba leželi na zemi a krev jim tryskala z těžkých ran, které jim způsobil Conanův strašlivý meč. V tom okamžiku, jak Balthus viděl, odrazil Conan prudký výpad krátkého meče a zároveň se kočičím skokem vyhnul těžké sekyře čtvrtého Pikta. Tím se dostal na délku paže k zavalitému bojovníkovi, který se právě shýbal pro odhozený luk. Než se stačil vztyčit, zableskl se rudý meč nad jeho hlavou a Pikt rozťatý od ramene k hrudní kosti odešel ke svým divokým předkům. Conanův meč však uvázl v padajícím těle. Zbývající dva válečníci zaútočili s novou divokostí ze dvou stran. Balthus vrhl sekyru s přesností, která zmenšila počet útočníků na jednoho. Conan ponechal meč jeho osudu, otočil se a postavil se útočícímu Piktovi holýma rukama. Pikt byl o celou hlavu menší než Cimmeřan, i když byl u rostlý a svalnatý. Vrhl se na svého vysokého protivníka, v pravé ruce sekyru připravenou k úderu, v levé pěsti nůž. Čepel nože narazila na kroužkovou zbroj a praskla a sekyra se zastavila uprostřed cesty, když se na hnědém zápěstí sevřely železným stiskem Conanovy prsty. Ozvalo se zapraskání kostí, Pikt vykřikl a zapotácel se. V následujícím okamžiku byl zvednut ze země vysoko nad Cimmeřanovu hlavu, tam se chvíli zastavil – zmítal se a kopal nohama – než proletěl vzduchem a s temným úderem hlavou narazil do země. Dopadl s takovou prudkostí, že se odrazil a odkutálel pár metrů dál, kde zůstal ležet. Jeho poloha zřetelně mluvila o rozlámaných kostech a přeražené páteři.

“Rychle! Jdeme dál!” Conanovi se podařilo vytrhnout meč z mrtvého těla a sebrali ze země sekyru. “Seber luk a hrst šípů a pospěš si. Teď si zase musíme hlídat záda a spolehnout se jen na nohy. Ty výkřiky byly slyšet na míle daleko. Ostatní tady budou každou chvíli. Kdybychom se teď pokoušeli přeplavat, udělali by z nás jehelníčky dřív, než bychom se dostali doprostřed řeky.”

6. Krvavé sekyry na hranicích

Conan se nevracel příliš hluboko do pralesa. Několik set metrů od řeky změnil směr a dál běželi rovnoběžně s proudem. Balthus si uvědomil, že barbar je pevně rozhodnut nenechat se zahnat od řeky, kterou musí za každou cenu překročit, mají–li varovat posádku pevnosti. Za nimi se začaly ozývat stále hlasitější výkřiky divochů. Balthus si pomyslel, že Piktové pravděpodobně dorazili na místo, kde leželi jejich mrtví. Další výkřiky prozrazovaly, že se Piktové rozptýlili na všechny strany, aby co nejrychleji našli uprchlíky. Nebylo to těžké, protože Balthus s Conanem zanechávali stopy, které by mohlo sledovat i malé děcko.

Conan zvýšil rychlost a Balthus se mu se zatnutými zuby držel v patách, i když cítil, že musí každou chvíli padnout. Měl pocit, že poslední sousto měl v ústech kdysi dávno. Držel se na nohou spíš silou vůle, než těla. Krev mu divoce bušila ve spáncích a přehlušovala všechny ostatní zvuky. Nevšiml si ani, kdy pokřik Piktů odumřel kdesi vzadu.

Conan se náhle zastavil. Balthus se opřel o strom a divoce lapal po dechu.

“Vzdali to!” zavrčel Cimmeřan a zamračil se.

“Plíží se, aby nás obklíčili!” vyrazil ze sebe Balthus namáhavě.

“Když mají někoho tak malý kousek před sebou, ječí neustále. Ne. Vrátili se. Myslím, že jsem na ně slyšel někoho křičet dřív, než celý ten kravál utichl. Někdo je odvolal. To je sice dobré pro nás, ale špatné pro lidi v pevnosti. Znamená to, že všichni bojovníci jsou svoláváni a brzo začne útok. Ti, na které jsme narazili, pocházeli z klanu sídlícího dole na řece. Bezpochyby mířili do Gwawely, aby se připojili k ostatním. K čertu, teď jsme ještě mnohem dál, než předtím. Musíme se dostat pres tu mizernou řeku!”

Znovu zamířili k východu a prodírali se křovinami, aniž se pokoušeli skrývat. Balthus se držel Conanovi v patách a teprve teď si uvědomil bolest z ran, které mu na hrudi a jednom rameni způsobily v boji Piktovy zuby. Rozhrnoval husté větve přímo na říčním břehu, když jej Conan strhl zpět. Pak zaslechl pravidelné šplouchání a když vyhlédl mezi listy, uviděl dlabanou kanoi, která se blížila proti proudu řeky. Seděl v ní jediný muž a pádloval ze všech sil. Byl to mohutný Pikt, s bílým volavčím perem zastrčeným za měděnou páskou, která držela pohromadě dlouhé černé vlasy, zastřižené nad čelem do ofiny.

“To je muž přímo z Gwawely,” podivil se Conan. “Asi Zogarův posel, soudil bych podle toho bílého pera. Nesl mírový vzkaz kmenům dole na řece a teď se snaží dostat zpět včas, aby se zúčastnil přepadu.”

Osamělý vyslanec se teď dostal do stejné úrovně, kde se uprchlíci skrývali. Pak zažil Balthus nesmírný šok, když těsně vedle něj zazněla hrubá, hrdelní řeč Piktů. Vzápětí si uvědomil, že to mluví Conan, který zavolal na válečníka jeho vlastním jazykem. Muž vzhlédl, podíval se jejich směrem a pak něco odpověděl. Zároveň pohlédl nahoru proti proudu. Znovu ponořil pádlo do vody a kanoe zamířila přímo k místu, kde se skrývali Balthus s Conanem. Balthus, který nechápal, co se vlastně děje, viděl, jak Conan sebral ze země ukořistěný luk a nasadil na tětivu šíp.

Pikt připlul s kanoí až ke břehu a s pohledem upřeným mezi husté listí cosi zavolal. Místo odpovědi se ozvalo zadrnčení tětivy a na prsou mu vykvetl bílý, péřový květ, který se vzápětí zbarvil do ruda. S bublavým výkřikem upustil válečník pádlo a zřítil se do mělkého proudu. V tom okamžiku se už Conan brodil vodou, aby zachytil prázdnou kanoi. Balthus se potácel za ním a omámeně vylezl do lodi. Conan zachytil ještě plovoucí pádlo a vylezl na přední sedačku. Pak, poháněna jeho mohutnými pažemi, vyrazila kanoe jako šíp k protějšímu, východnímu břehu. Balthus si se závistivým obdivem všiml obrovských svalů, které se napínaly pod opálenou kůží. Cimmeřan mu připadal jako muž ze železa, který nezná ani strach, ani únavu.

“Co jsi řekl tomu Piktovi?” zeptal se po chvíli.

“Řekl jsem mu, ať zajede ke břehu, protože kus výš je někde na břehu ukryt bílý scout, který se ho určitě pokusí zastřelit.”

“Zdá se mi, že to nebylo tak docela fér,” namítal Balthus, “myslel si, že na něj volá nějaký přítel. Napodobil jsi Pikta fantasticky.”

“Potřebovali jsme jeho loď,” odpověděl Conan, aniž polevil v pádlování. “Byl to jediný způsob, jak ho dostat ke břehu. Co je podle tebe horší, podvést takovýmhle způsobem Pikta, který by z nás s potěšením stáhl kůži zaživa, nebo jim vydat napospas všechny ty lidi za řekou jenom proto, abychom se chovali fér?”

Balthus se chvíli zabýval touto delikátní etickou záležitostí, ale pak pokrčil rameny a zeptal se: “Jak daleko to máme k pevnosti?”

Conan ukázal na potok, který se vléval do Černé řeky několik desítek metrů pod nimi z jihovýchodu.

“To je Jižní potok a od jeho ústí je k pevnosti deset mil. Ten potok tvoří zároveň jižní hranici Conajohary. Na jih od něj se táhnou míle močálů. Tam není třeba se bát, přes ty se nikdo nedostane. Devět mil nad pevnosti tvoří severní hranici Conajohary Severní potok. I za ním jsou močály. Proto hlavní útok musí přijít že západu – přes Černou řeku. Conajohara vypadá trochu jako špice oštěpu s hrotem širokým asi devatenáct mil, vražená do Piktské divočiny.”

“Nemohli bychom doplout na kanoi až k pevnosti?”

“Když vezmeme v potaz proud a záhyby řeky, zjistíš, že se tam dostaneme rychleji po zemi. Kromě toho si uvědom, že Gwawela leží také na jih od pevnosti. Jestliže se touhle dobou Piktové přepravují přes řeku, přímo bychom na ně narazili.”

Snášel se soumrak, když vystupovali na východní břeh. Bez jediné chvíle odpočinku vyrazil Conan na sever, a to rychlostí, která působila Balthovým unaveným nohám pravou trýzeň.

“Valannus původně chtěl, aby byly postaveny dvě pevnosti, a to při ústí Severního i Jižního potoka,” mluvil Conan v běhu přes rameno, “pak by se dala řeka střežit mnohem lépe a snadněji. Ale královská rada to zamítla…”

“Ti břicháči! Já ty typy dobře znám. Válejí se celý čas na sametových polštářích, obsluhují je nahé dívky, které jim vkleče nabízejí vychlazené víno a vybrané pochoutky. Ti nevidí ani za palácové zdi. A ta jejich diplomacie! K čertu! Myslí si, že to oni bojují s Pikty pomocí teorií o územní expanzi. Valannus a muži jako on musí poslouchat příkazy toho spolku mizerných hlupáků! Nikdy neobsadí ani kousek další piktské země, zrovna tak, jako nikdy nepostaví nové Venárium! Když to takhle povedou dál, mohou se dočkat časů, kdy spatří divochy na hradbách východních měst!”

Ještě před týdnem by se byl Balthus zasmál tomuto nehoráznému prohlášení. Teď neodpověděl. Viděl na vlastní oči nezdolnou divokost národa žijícího na západní hranici.

Zachvěl se a vrhl pohled na zasmušilou řeku, která místy prosvítala mezi listy v obloucích větví, sklánějících se až k hladině. Stále myslel na to, že Piktové mohli překročit řeku a teď už ležet v úkrytech mezi nimi a pevností. Rychle se stmívalo.

Slabý zvuk před nimi způsobil, že Balthovi vyskočilo srdce až do krku a v šeru se zableskl Conanův meč. Conan jej však vzápětí zastrčil do pochvy, když se z křoví před nimi vynořil pes. Bylo to veliké, silné zvíře, ale vyhublé a pokryté jizvami. Pes se zastavil a upřel na dvojici oči.

“Ten pes patřil usedlíkovi, který si postavil srub na břehu řeky, pár mil na jih od pevnosti,” vysvětloval Conan. “Samozřejmě ho Piktové dostali a srub spálili. Usedlíka jsme našli mrtvého mezi ohořelými troskami a o kus dál ležel polomrtvý tenhle pes. Okolo něj ale také leželi tři Piktové, které zadávil. Byl rozsekán skoro na kusy. Vzali jsme ho do pevnosti a dali ho trochu do pořádku. Když se z toho vylízal, utekl z pevnosti a zdivočel. Tak co, Sekáči, pořád honíš ty lumpy, co ti zabili pána?”

Mohutná hlava se kývala ze strany na stranu a oči zeleně blýskaly. Pes ani nevrčel, ani neštěkal. Náhle, tiše jako duch přišel až na dosah, několikrát zavětřil a postavil se mezi oba muže.

“Jen ať jde s námi,” uvažoval Conan. “Ten ucítí ty ďábly mnohem dřív, než je uvidíme.”

Balthus se usmál a pohladil mohutné zvíře po hlavě. Pes stáhl reflexivně zpět pysky a vycenil lesklé tesáky, pak ale sklonil dobrácky hlavu. Ocas se mu nejistě zakýval ze strany na stranu, jako by jeho majitel skoro zapomněl na to, že člověk může být přítelem. Balthus v duchu porovnával tohle veliké a svalnaté tělo s vykrmenými a línými psy, které vídával na dvorku svého otce. Tiše si povzdechl. Hranice byla stejně tvrdá ke zvířatům, jako k lidem. Ten pes opravdu téměř zapomněl, co je to přátelství a slušné zacházení.

Sekáč tiše zaujal místo v čele malého průvodu a Conan mu v tom nebránil. Poslední světlé stíny soumraku zmizely v naprosté temnotě. Udržovali vyrovnané tempo a míle za mílí jim mizely za zády. Zdálo se, že Sekáč je němý. Pak se najednou zastavil, napjatý, uši vztyčené. Conan s Balthem to uslyšeli o vteřinu později. Démonický jekot přicházející po proudu řeky, ztlumený vzdáleností do pouhého šepotu.

Conan začal proklínat jako šílený.

“Zaútočili na pevnost! Jdeme pozdě. Pojď!”

Vyrazil ještě rychleji bez ohledu na hluk, který působili. Spoléhal pevně na smysly psa, na to, že by ucítil každou léčku, která by ležela před nimi. Baltha pohltila vlna napjatého vzrušení, která odplavila prozatím jeho hlad i únavu. Jak se přibližovali, křik pomalu sílil. Mezi ječivým pokřikem Piktů bylo možno zaslechnout hrubší hlasy vojáků. Ve chvíli, kdy se Balthus začal obávat, že narazí na divochy, jejichž křik se ozýval těsně před nimi, uhnul Conan velkým obloukem od řeky. Nová cesta je dovedla na nízké návrší, jehož vrcholek vyčníval nad korunami stromů. Viděli pevnost, ozářenou pochodněmi upevněnými na dlouhých tyčích vystrčených přes hradby z ochozů. Pochodně vrhaly blikavé světlo na holé prostranství pod hradbami a v něm bylo vidět davy nahých, pomalovaných postav na okraji mýtiny. Řeka se doslova hemžila kanoemi. Pevnost byla neprodyšně obklíčena Pikty.

Krupobití šípů pršelo na opevnění, jak z lesů tak z řeky. Mezi divokým křikem bylo slyšet zřetelně ostré drnčení tětiv. Náhle vyběhlo z úkrytu stromů několik set nahých bojovníků, mávajících sekyrami a s vlčím vytím se vrhlo k palisádám. Když byli od hradeb asi na padesát metrů, zasvištěl od pevnosti mrak šípů. Zem se pokryla mrtvými útočníky a zbytek v divokém zmatku prchal zpět do úkrytů. Piktové v kanoích se v houfech přibližovali k opevnění spadajícímu do řeky a tam byli přivítáni záplavou shozených trámů a salvou z malých katapultů umístěných v rohových věžích na této straně opevnění. Kameny a trámy létaly vzduchem, potopily několik lodí a zabily jejich posádky. Ostatní lodě se stáhly z dostřelu. Triumfální pokřik se ozval z hradeb pevnosti a divoké vytí zaznělo jako odpověď ze všech stran.

“Pokusíme se prorazit do pevnosti?” zeptal se Balthus a třásl se horlivostí.

Conan zavrtěl hlavou. “Piktové jsou šílení pachem krve a nezastaví se, dokud nebudou všichni pobiti. A na to je jich příliš mnoho. Prorazit obklíčení by se nám nepodařilo a když, tak jedině proto, abychom zemřeli Valannovi po boku.”

“Takže nemůžeme udělat nic jiného, než zachránit si vlastní kůži, co?” zeptal se jízlivě Balthus.

“Naopak. Teď musíme varovat usedlíky. Víš, proč se Piktové zatím nepokusili zapálit pevnost zápalnými šípy? Protože nechtějí, aby září plamenů byli varováni lidé na velitrijské cestě. Chtějí zničit pevnost a pak se vrhnout dál na východ, než se lidé stačí vzpamatovat. Mohli by dokonce při troše štěstí překročit Hromovou řeku a přepadnout Velitrium. V každém případě pobijí všechno živé mezi pevností a Hromovou řekou.”

“Nepodařilo se nám varovat posádku pevnosti a teď je jasné, že by jim nepomohlo ani kdybychom dorazili včas. Pevnost nemá dost lidí na to, aby se udržela proti takovéhle přesile. Ještě pár útoků a Piktové budou na hradbách a ve vyvrácených branách. My teď musíme varovat usedlíky směrem na východ. Tak jdeme. Jsme mimo kruh, kterým Piktové sevřeli pevnost a musíme se mimo něj držet!”

Znovu vyrazili širokým obloukem a za sebou slyšeli sílící a slábnoucí vlny pokřiku, které označovaly každý útok i ústup. Lidé v pevnosti se zuřivě bránili, ale piktský křik neztrácel na síle. Byla v něm zřetelně cítit jistota budoucích vítězů.

Dřív, než si Balthus stačil uvědomit změnu okolí, vyrazili na cestu vedoucí k východu.

“Tak a teď během!” nevzrušeně oznámil Conan přes rameno. Balthus zatnul zuby. Do Velitria to bylo devatenáct mil a dobrých pět k Potoku skalpů, za kterým byly první sruby usedlíků. Tauránci se zdálo, že už bojují a běží celou věčnost. Nervové napětí jej však na druhé straně povzbuzovalo k nadlidskému vypětí sil.

Sekáč, hlavu skloněnou nízko k zemi, běžel stále v čele a z hrdla se mu dralo tiché, chraplavé vrčení.

“Před námi jsou Piktové!” zasyčel Conan mezi zuby. Poklekl na jedno koleno a v měsíčním světle pečlivě prohlížel zem. Pak zavrtěl nespokojeně hlavou. “Z toho nepoznám, kolik. Pravděpodobně jen malá skupinka. Těm se nechtělo čekat na dobytí pevnosti a vyrazili napřed, aby usedlíky pobili ve spánku. Jdeme!”

Za chvíli spatřili před sebou mezi stromy slabou zář a uslyšeli divoký křik. Silnice tady tvořila velkou zatáčku. Zkrátili si cestu napříč obloukem, hustými křovinami. Na silnici stál vůz naložený hrubým nábytkem a skrovným majetkem, který už olizovaly plameny. Dva tažní voli leželi na zemi s podříznutými krky. Na zemi ležel muž a žena, ona spíš dítě než žena, nazí a zohavení. Kolem nich v divokém tanci křepčilo pět Piktů a točilo krvavými sekyrami. Jeden z nich mával nad hlavou světlými ženskými šaty, potřísněnými krví.

Při tom pohledu zalil Baltha pocit nesmírné nenávisti. Pozvedl luk, zamířil na poskakující postavu, tmavě se rýsující proti plamenům a spustil. Muž se zapotácel a padl k zemi s šípem v srdci. Pak se dva běloši a pes vrhli na překvapenou čtveřici. Conana poháněl jeho válečnický duch a prastará kmenová nesnášenlivost, ale Balthus šílel nenávistí a touhou po pomstě.

Srazil se s prvním Piktem a mohutným úderem sekyry mu doslova rozťal pomalovanou lebku. Pak se vrhl přes padající tělo, aby se utkal s dalším. To už však Conan zabil jednoho ze dvou Piktů, které si vybral a Aquiloňanův útok přišel pozdě. Muž, na kterého chtěl zaútočit, padl k zemi, zasažen těžkým Conanovým mečem dřív, než Balthus stačil pozvednout sekyru. Když se ohlížel po zbývajícím Piktovi, padl mu do očí Sekáč, který právě pustil mrtvé tělo své oběti. Z mohutných čelistí mu kanula krev.

Balthus pohlédl na smutný obrázek, osvětlený září dohořívajícího vozu. Mlčel. Oba mrtví byli mladí, on stěží dvacet, ona mnohem méně, Jakousi podivnou náhodou nebyla její tvář zohavena a i když byla poznamenána smrtelnou agónií, bylo vidět, že byla krásná. Mladé tělo však bylo hrozně zohaveno mnoha řeznými ranami. Mlha zaclonila Balthovi oči a on namáhavě polknul. Zaplavil jej pocit hlubokého smutku. Nejraději by si lehnul na zem a rozplakal se.

“Nějaký mladý pár, který se rozhodl založit si vlastní rodinu,” poznamenal Conan, který si nevzrušeně otíral meč. “Pravděpodobně putovali do pevnosti a srazili se s Pikty na cestě. Ten chlapec chtěl možná vstoupit do služby, nebo si chtěli zabrat kus půdy u řeky. Pamatuj si, že tohle potká každého muže, ženu a dítě na téhle straně Hromové řeky, když je rychle nedostaneme do Velitria.”

Balthovi se třásla kolena, když vyběhli dále po cestě. Na Cimmeřanově dlouhém vyrovnaném kroku nebyla patrná jediná známka únavy. Jako by byl spřízněn s velkým, tichým psem, který se mu držel po boku. Sekáč byl opět tichý a hlavu nesl vztyčenou. Cesta před nimi byla volná. Conan.se náhle s kletbou zastavil.

Ukázal Balthovi stezku, která uhýbala z cesty na sever. Byla to stará lesní cesta, zarostlá řídce nízkými křovinami, které byly před nedávnem polámány. Balthus to ve tmě spíš vytušil, než uviděl, ale zdálo se, že Cimmeřan vidí v noci jako kočka. Conan ukázal Balthovi místo, kde z hlavní cesty uhýbaly na stezku široké stopy vozových kol, hluboko zaříznuté do měkké lesní půdy.

“Usedlíci, kteří se vydali pro čerstvou zásobu soli k soliskům,” zavrčel, “ležícím asi devět mil severně odtud, přímo na okraji bažin. U Croma! Piktové je odříznou a zmasakrují do posledního muže! Poslyš! Jeden z nás musí varovat lidi podél cesty. Dej se do toho, probuď je a žeň je do Velitria! Já vyrazím k soliskům a pomůžu téhle skupině. Budou u soliska tábořit. Nebudeme se vracet na cestu, ale půjdeme přímo lesem.”

Bez dalších řečí se Conan rozběhl a zmizel mezi stromy. Balthus se za ním okamžik díval a pak vyrazil dál po cestě. Pes zůstal s ním a tiše se mu držel v patách. Sotva urazili kousek cesty, Sekáč podivně zavrčel. Balthus se otočil a stačil zahlédnout neskutečný, světélkující obrys čehosi, co zmizelo v pralese směrem, kterým se vydal Cimmeřan. Sekáč chraplavě vrčel, srst na krku se mu ježila a oči zeleně zářily. Balthus si vzpomněl na zjevení, které nedaleko odtud ukradlo hlavu nešťastného Tiberia a zaváhal. Ta věc pronásledovala Conana. Na druhé straně dokázal obrovský Cimmeřan mnohokrát, že se o sebe umí postarat. Balthus si připomenul svou povinnost k bezmocným a nic netušícím usedlíkům, kteří spí ve svých domovech přímo v cestě rudé bouři. Hrůza z modře světélkujícího zjevení byla zatlačena do pozadí hrůzou, kterou pocítil nad zohavenými těly osvětlenými plameny hořícího vozu.

Běžel dál po cestě, překročil Potok skalpů a zahlédl první srub – podlouhlou budovu, sroubenou z hrubě otesaných kmenů. Za okamžik bušil na dveře. Zevnitř se ozval ospalý hlas, který se ptal, co se děje.

“Vstávejte! Piktové překročili Černou řeku!”

Odpověď byla okamžitá. Ozval se slabý výkřik a dveře se otevřely. V nich stála žena v hrubé noční košili, rozpuštěné vlasy jí spadaly na nahá ramena. V jedné ruce držela svíčku, ve druhé sekyru. Tvář měla bílou, oči rozšířené strachem.

“Rychle dovnitř!” naléhala. “Budeme bránit dům!”

“Ne! Musíte do Velitria. Pevnost je nezadrží. Možná, že už padla. Nezdržujte se oblékáním. Seberte děti a pojďte!”

“Ale můj muž jel s ostatními pro sůl!” vzlykla a sepnula ruce. Za ní vykukovaly tři dětské hlavičky, rozespalé a vyděšené.

“Za nimi se vypravil Conan. Dostane je do bezpečí. Musíme si pospíšit, abychom stihli po cestě varovat ostatní.”

“Mitrovi budiž dík!” vykřikla žena. “Jestli je šel varovat Cimmeřan, jsou v bezpečí, pokud je vůbec může smrtelník zachránit!”

Poněkud uklidněna chytila nejmenší dítě do náruče a obě větší strkala před sebou ze dveří. Balthus jí vzal z ruky svíčku, hodil na zem a zašlápl. Chvilku napjatě naslouchal. Z temnoty k nim nepronikl jediný zvuk.

“Máte koně?”

“Ve stáji,” zakvílela. “Oh, pospěšme si!”

Odstrčil ji stranou, když začala roztřesenými prsty otvírat závoru. Vyvedl ven koně, vysadil na něj děti a řekl jim, aby se držely hřívy a jeden druhého. Dívaly se na něj vážnýma očima, žádné neplakalo. Žena vzala koně za provaz, kterým byl uvázán a vykročila. V ruce stále svírala sekyru a Balthus věřil, že kdyby byla v úzkých, bojovala by se zoufalou odvahou tygřice, bránící mladé.

Držel se vzadu a pozorně naslouchal. Byl pronásledován myšlenkou, že pevnost byla dobyta, že se divoké, pomalované hordy ženou po cestě k Velitriu. Opilí zabíjením a žízní po další krvi budou Piktové postupovat rychlostí stepního požáru.

Za chvíli narazili na další srub u cesty. Žena začala už z dálky varovně křičet, ale Balthus ji zarazil. Dorazili ke dveřím a zabušili. I tady jim odpověděl ženský hlas. Balthus opakoval své varování a ze srubu se brzo vyrojili jeho obyvatelé. Starší žena, dvě mladé a čtyři děti. Jejich mužové se vydali také s výpravou k soliskům. Jedna z mladých žen byla jako omráčená, druhá propadala hysterii. Naštěstí starší žena byla pravá hraničářka a hrubě ji okřikla. Pomohla Balthovi vyvést jejich dva koně, ustájené v přístřešku za domem a usadit na ně děti. Balthus jí chtěl pomoci nahoru, ale zavrtěla odmítavě hlavou. Přinutila nasednout jednu z mladších žen.

“Čeká dítě,” vysvětlila. “Já mám dost síly, můžu jít a taky bojovat, když na to přijde.”

Když byli na cestě, jedna z mladších žen řekla: “Nějaký mladý pár projel okolo těsně před soumrakem. Nabízeli jsme jim, že u nás mohou přenocovat, ale chtěli se za každou cenu dostat ještě dnes do pevnosti. Stalo – viděl jste je…?”

“Potkali Pikty,” odpověděl Balthus krátce a žena se v hrůze rozvzlykala.

Skoro ještě nebyli z dohledu domu, když se v dálce za nimi ozvalo divoké zavytí.

“Vlk!” vykřikla jedna z žen.

“Pomalovaný vlk se sekyrou v ruce,” zamumlal Balthus. “Běžte! Vyburcujte ostatní obyvatele podél cesty a vezměte je s sebou! Trochu se tady zdržím a porozhlédnu se, jak to vypadá!”

Starší žena beze slova popohnala ostatní před sebe. Chvilku ještě viděl světlé ovály dětských tváří, jak se za ním obracely přes rameno z koňských hřbetů a pak skupinka zmizela v temnu. Vzpomněl si na vlastní rodinu v Tauranu a na okamžik jej zaplavila vlna strachu a nevolnosti. V okamžiku chvilkové slabosti klesl na cestu a svalnatou paží obejmul Sekáčův silný krk. Na tváři ucítil dotyk drsného, vlhkého psího jazyka.

Zvedl hlavu a s vypětím všech sil se usmál.

“Tak pojď, hochu,” řekl a postavil se, “myslím, že máme před sebou pěkný kus práce!”

Mezi stromy se náhle rozlila rudá záře. Piktové zapálili první srub, ke kterému dorazili. Balthus se ušklíbl. Zogar–Sag by zuřil, kdyby věděl, že jeho bojovníci podlehli své touze po ničení. Oheň vyplaší a varuje lidi daleko podél cesty. Až k nim dorazí uprchlíci, bude z nich většina vzhůru a ve střehu. Pak se však jeho tvář znovu zasmušila. Pěšky a se zatíženými koňmi budou ženy postupovat pomalu. Běžící Piktové je dohoní velice rychle, pokud… Vyhlédl si vhodné místo u cesty, za skupinou padlých stromů. Cesta směrem na západ byla ozářena hořícím srubem a když se Piktové objevili, uviděl je první – černé, plíživé postavy, zřetelné proti vzdálené záři. Vkleče natáhl luk a pečlivě zamířil. Tětiva zadrnčela a jedna z postav padla. Ostatní zmizely v křovinách podle cesty. Sekáč pod jeho rukou kňučel rozčilením a touhou po boji. Náhle se na okraji cesty objevila postava a plížením se přibližovala k Balthově úkrytu. Balthův luk znovu zazvonil, Pikt zaječel, zapotácel se a padl do křoví se šípem ve stehně. Sekáč vy běhl a vrhnul se za ním. Větve se divoce zazmítaly a zanedlouho se pes vrátil k Balthovi, tlamu vlhkou krví.

Cesta teď zůstávala prázdná a Balthus se začal bát toho, že Piktové obchází jeho úkryt lesem. Když uslyšel nalevo od sebe jakýsi zvuk, vystřelil naslepo a zaklel, když slyšel, jak se šíp zarazil do stromu. To už ale Sekáč opět zmizel jako stín mezi stromy a vzápětí uslyšel Balthus zvuky zápasu a pak jakési zabublání. Z křoví se opět bez jediného zvuku vynořil Sekáč a otíral si svou velkou hlavu zastříkanou krví o Balthovo rameno. Krev mu prýštila z řezné rány vysoko na přední noze, ale Pikt, se kterým se kdesi ve tmě utkal, usnul navěky.

Ostatní bojovníci, ukrytí kolem cesty, zřejmě vycítili osud svého druha a rozhodli se, že je lepší zaútočit přímo, než se nechat zadávit v temnotách divokým psem, kterého nemohli ani vidět, ani slyšet. Vyrazili proto náhle ze svých úkrytů na obou stranách cesty. Tři z nich vzápětí padli zasaženi šípy, zbývající dva zaváhali. Jeden se otočil a rozběhl se zpět po cestě, ale druhý se vrhl přes barikádu se zdviženou sekyrou v ruce. Oči a zuby mu svítily v tmavé tváři. Ve chvíli, kdy Balthus vyskočil, uklouzla mu noha a právě toto uklouznutí mu zachránilo život. Sekyra ho škrábla z boku na hlavě a odsekla mu pramen vlasů. Pikt přeletěl setrvačností nakupené kmeny, a než se stačil vzpamatovat, Sekáč mu prokousl hrdlo.

Pak následovala chvíle napjatého ticha. Balthus přemýšlel, zda uprchlík byl skutečně posledním mužem skupiny. Jednalo se pravděpodobně o malou skupinku, která buď opustila bojiště u pevnosti o své vůli, nebo byla vyslána jako předvoj hlavní piktské síly. Každá minuta, která uběhla, zvyšovala naději žen a dětí, prchajících k Velitriu, na záchranu.

Pak, bez jediného varování zasypal jeho úkryt déšť šípů. Z lesa okolo cesty se ozval divoký jekot mnoha hrdel. Buď přivedl uprchlík posily, nebo dorazila další skupina Piktů a spojila se se zbytkem té první. Hořící srub stále ještě ozařoval slabě okolí. Pak se na něj vrhli, proplétajíc se mezi stromy na obou stranách cesty. Vystřelil poslední tři šípy a odhodil nepotřebný luk. Piktové, jako by to vycítili, podnikli otevřený útok. Teď neřvali, byli tiší, po cestě se nesl jen rychlý dusot mnoha nohou.

Balthus letmo pohladil hlavu psa, který mu tiše vrčel po boku a zašeptal: “Tak, hochu, teď jim to ukaž!” vyskočil a od boku vytáhl sekyru. Pak se tmavé postavy převalily přes provizorní opevnění a vzduchem se roztočila bouře padajících sekyr, bodajících nožů a trhajících tesáků.

7. Ohnivý démon

Když Conan odbočil z velitrijské cesty, počítal s tím, že musí k soliskům běžet asi devět mil. Uběhl však sotva čtyři míle, když před sebou uslyšel zvuky skupiny lidí. Podle hluku, se kterým se pohybovali, bylo jasné, že se nejedná o Pikty. Zavolal na ně.

“Kdo je to?” odpověděl drsný hlas. “Stůj na místě, než si tě prohlédneme, lučištníci tě mají na mušce!”

“V téhle tmě byste netrefili ani slona,” odpověděl Conan netrpělivě. “Přestaň, hlupáku, to jsem já, Conan, Piktové zaútočili přes řeku!”

“Měli jsme nějaké podezření,” odpověděl vůdce mužů, kteří se mezitím přiblížili ke Conanovi. Byli to většinou vysocí muži zachmuřených tváří, každý z nich svíral v ruce luk. “Jeden z chlapů střelil antilopu a pronásledoval ji skoro až k Černé řece. Slyšel Pikty ječet na řece a rychle běžel do tábora. Nechali jsme tam sůl i vozy a voly jsme zahnali do lesa. Teď se co nejrychleji vracíme. Jestli Piktové dobývají pevnost, budou skupinky válečníků postupovat po cestě k našim srubům.”

“Vaše rodiny jsou v bezpečí,” zavrčel Conan. “Můj společník běžel napřed, aby je varoval a dostal je do Velitria. My vyrazíme jihovýchodně, přímo lesem. Na silnici bychom mohli Piktům vběhnout přímo do rukou. Tak na cestu! Budu se pro každý případ držet vzadu.”

Za okamžik už celá skupina spěchala jihovýchodním směrem. Conan je následoval, ale mnohem pomaleji, držel se právě na doslech. Proklínal hluk, který působili. Stejný počet Piktů, nebo Cimmeřanů by v lese nenatropil víc hluku, než vítr, prohánějící se ve větvích.

Právě přešel malou mýtinu, když se v něm ozval jeho divošský pud a otočil se s pocitem, že jej někdo sleduje. Zůstal nehybně stát mezi stromy a slyšel, jak zvuky, vydávané skupinkou mužů pomalu zanikají v dálce. Pak se ze směru, odkud přišel, ozvalo slabé volání.

“Conane! Počkej na mě, Conane!”

“Balthus!” Conan nevěřícně zaklel. Pak zavolal:“Tady! Tady jsem!”

“Počkej na mě, Conane!” ozval se hlas mnohem zřetelněji.

Conan vystoupil ze stínu a rozzlobeně vykřikl: “Co tady, k čertu, děláš?! – U Croma!”

Přikrčil se a cítil, jak mu naskakuje husí kůže. Nebyl to Balthus, kdo se vynořil z křovin na protilehlé straně mýtiny. Mezi stromy se objevila podivná záře, modrozelené světélkování, které se ke Conanovi blížilo, řízeno nepochybně vůlí a rozumem.

Světlo se zastavilo několik kroků před Conanem a on se pokoušel rozeznat obrysy toho stvoření, rozostřené modrozeleným svitem. Chvějivá záře měla pevný základ, světélkování bylo pouze vnější vrstvou, která maskovala jakousi živoucí, zlou podstatu. Cimmeřan však nebyl schopen postihnout ani její tvar, ani podobu. Pak zažil částečný šok, když se z nitra světélkující hmoty ozval hlas.

“Proč stojíš jako ovce, připravená na porážku, Cimmeřane?”

Hlas byl skoro lidský, ale ozývalo se v něm podivné chvění, které tento první dojem usvědčovalo ze lži.

“Ovce?” Conanova zloba nabyla opět převahu nad jeho momentálním překvapením. “Ty si snad myslíš, že se bojím nějakého mizerného piktského bahenního ďábla? Slyšel jsem volat přítele!”

“To já jsem volal jeho hlasem,” odpovědělo zjevení. “Ti, které sleduješ, náleží mému bratru, nikdy bych jeho nůž nepřipravil o to potěšení! Ale ty patříš mně! Hlupáku! Přišel jsi až ze vzdálených, šedivých kopců Cimmerie, aby se tvůj osud naplnil v pralesích Conajohary!”

“Už jednou jsi měl možnost mě zabít,” zavrčel Conan. “Proč jsi to neudělal?”

“To pro tebe ještě můj bratr nenamaloval lebku na černo a neuvrhl ji do věčného ohně planoucího na Gullahově tmavém oltáři. To ještě nezašeptal tvoje jméno černým duchům, kteří žijí na pláních Země tmy. Pak však přiletěl netopýr od Hory mrtvých a krví nakreslil tvou podobu na kožešinu bílého tygra, která visí před dlouhým domem, ve kterém spí čtyři Bratři noci. Obrovští hadi se jim plazí u nohou a hvězdy jim září ve vlasech jako světlušky.”

“A proč mě bohové temnot odsoudili k smrti?” dotazoval se Conan.

Něco, ruka, noha, či snad spár, se vynořilo z modré záře a zašmátralo ve vlhké hlíně. Vzápětí tam zaplál jakýsi symbol, jakoby kreslený živým ohněm a pak zhasnul. Conan jej však stačil rozeznat.

“Odvážil ses zneužít znamení, které mohou používat jen Jhebbal–Sagovi kněží. Hromy zahřměly v Horách mrtvých a divoký vítr vanoucí od Jezera duchů porazil chýši s oltářem Gullahovým. Posel čtyř Bratří noci přiletěl za mnou a zašeptal mi tvé jméno. Doběhl jsi svůj poslední závod. Teď už jsi mrtvý muž. Tvá hlava bude viset v chrámové chýši mého bratra. Tvé tělo předhodíme Jhilovým dětem, které mají černá křídla a ostré zobáky.”

“A kdo, k čertu, je ten tvůj bratr?” dotazoval se Conan. Nahý meč třímal v ruce a druhou rukou si opatrně z opasku uvolňoval sekyru.

“Zogar–Sag, dítko Jhebbal–Sagovo, který čas od času navštěvuje své posvátné háje. Gwawelská žena jednou přespala v Jhebbal–Sagově posvátném háji. Její dítě – to je Zogar–Sag. Já jsem Jhebbal–Sagův syn narozený z plamenné bytosti jiného světa. Zogar–Sag mě vyvolal ze Země mlh. Kouzly, zaklínáním a svou vlastní krví mě vtělil v hmotu svého vlastního světa. My jsme dvojjedinou bytostí, jsme spoutáni neviditelnými pouty. Jeho myšlenky jsou moje myšlenky, když jej někdo udeří, i já mám podlitinu. Když já jsem zraněn, i on krvácí. Ale dost už zbytečných slov. Již brzo bude tvůj duch rozmlouvat s duchy Tmavé země. Oni ti budou vyprávět o starých bozích, kteří nevymřeli, ale sní kdesi v hlubinách dálek, aby se čas od času probudili.”

“Rád bych viděl, jak vypadáš,” zavrčel Conan mezi zuby a vytáhl sekyru z opasku. “Ty, který zanecháváš ptačí stopu, svítíš jako živý plamen a mluvíš lidským hlasem!”

“To také uvidíš!” ozval se hlas z plamene. “Dívej se a vezmi si ten poslední pohled s sebou do Země tmy!”

Záře se zachvěla a slábla. Nakonec pohasla docela. Tvář stvoření začala nabývat stínové formy. Zprvu si Conan myslel, že je to sám Zogar–Sag, zahalený modrým světélkováním. Tvář se však vznášela výš než byl Conanův obličej a vyzařovalo z ní nezměrné zlo. Conan si všiml několika odlišností proti podobě gwawelského šamana – sešikmení očí, špičatých uší a vlčí tenkosti rtů. Všechny tyto démonické rysy byly u tváře vznášející se před ním silně zdůrazněny. Oči plály ohněm, jako rudé uhlíky

Pomalu se objevovaly další podrobnosti. Štíhlý trup, od pasu nahoru pokrytý hadími šupinami a s lidskýma rukama, od pasu dolů dlouhé čapí nohy ukončené širokýma, tříprstýma nohama obrovského ptáka. Kolem končetin podivného stvoření se stále objevovalo modravé světélkování. Conan měl pocit, že bytost je zahalena jemnou mlhou.

Neviděl, jak se obluda pohnula, ale najednou se tyčila přímo nad ním. Dlouhá paže, která byla ukončena silnými, srpovitě zahnutými drápy, jak si v té chvíli všiml, se bleskově zvedla do výšky a švihla dolů k jeho krku. S divokým výkřikem se probral z chvilkového omámení, vrhl se stranou a zároveň hodil sekyrou. Démon se vyhnul zbrani neuvěřitelně rychlým pohybem úzké hlavy a znovu se na Conana vrhl.

U všech ostatních obětí byl démonovým mocným spojencem strach. Conan se ale nebál. Věděl, že jakýkoliv démon vtělený v hmotnou podobu může být zničen zbraní, ať už je jeho podoba jakkoliv příšerná.

Jedna z paží ozbrojená drápy mu srazila z hlavy helmu. O něco níže a byla by z něj bezhlavá mrtvola. V Conanovi však zaplála divoká radost, když cítil, jak meč vniká obludě hluboko do slabin. Bleskově se vyhnul drtivému úderu, uskočil a současně vytrhl meč z rány. Drápy ho zasáhly do prsou a roztrhly kroužkovou košili jako papír. Conanův další útok byl útokem hladového vlka. Vnikl mezi rozhozené paže a plnou silou vbodl meč do břicha svého protivníka. Cítil, jak se kolem jeho těla svírají silné ruce, jak mu na zádech rvou ostré drápy zbroj z těla a snaží se zasáhnout některý z důležitých orgánů. Byl oslněn modravou září, chladnou jako led, pak se vytrhl celou silou z toho drtivého sevření, které začalo pomalu slábnout a široká čepel meče opsala ve vzduchu bleskový oblouk.

Démon se zapotácel a těžce padl na bok s hlavou visící jen na cárech kůže. Modravá záře zesílila a zrudla jako krev. V jejím svitu se ztratila celá neskutečná postava a z plamenů se začal šířit zřetelný zápach spáleného masa. Conan si otřel z očí pot a krev, otočil se a potácivě se rozběhl lesem. Krev mu stékala po rukou a zádech. Kdesi v dálce, míle na jih spatřil slabou záři, která pravděpodobně pocházela od hořícího srubu. Za ním, směrem od cesty zazněl vzdálený jekot, který jej přiměl ke zrychlení běhu.

8. Není již Conajohary

Bojovalo se na březích Hromové řeky. Bojovalo se divoce i před branami Velitria. Nahoru a dolů po březích řeky plály pochodně a blýskaly se válečné sekyry. Většina osadnických srubů byla srovnána se zemí dříve, než se podařilo zatlačit divoce pomalovanou hordu zpět.

Po boji následoval podivný klid. Lidé se scházeli a rozprávěli ztišenými hlasy a muži s krví prosáklými obvazy tiše pili své pivo v hospodách na východním břehu.

V jedné z nich si ke Conanovi, který si zhluboka přihýbal z velikého poháru vína, přisedl zasmušilý zálesák. Kolem čela měl obvaz a ruka mu visela v pásce. Byl to jeden z těch mála, kteří přežili boj v pevnosti Tuscelan.

“Prý jsi šel s vojáky ke spáleništi pevnosti?”

Conan krátce přikývl.

“Já bych to ještě nezvládnul,” zamumlal jakoby s omluvou zálesák.

“Nenapadli vás?” znělo to spíš jako konstatování, než jako otázka.

“Piktové se stáhli zpátky za Černou řeku. Muselo se stát něco, co je pořádně vyvedlo z míry. Jen bohové vědí, co s nimi tak otřáslo.” Zálesák zamyšleně pohlédl na svou zraněnou ruku a povzdechl. “Říkají, že tam nebylo jediné tělo, které by se dalo pohřbít.”

Conan potřásl hlavou. “Jenom popel. Piktové je naházeli do budov a celou pevnost zapálili dřív, než se stáhli přes řeku. Naházeli tam bez rozdílu své mrtvé i Valannovy muže.”

“Valannus padl mezi posledními – v boji muže proti muži – když se dostali přes valy. Chtěli jej nejdříve za každou cenu živého, ale bojoval tak, že ho museli nakonec zabít. Dost nás padlo do zajetí, a to ve chvíli, kdy jsme už byli tak zesláblí, že jsme nebyli schopni bojovat dál. Cestou se zastavili a začali nás pro vlastní potěšení mučit a pak zabíjet. Zbýval jsem poslední a čekalo mě to samozřejmě také. Právě v té chvíli však zemřel Zogar–Sag a v nastalém zmatku se mi podařilo uprchnout. Potom mě už nikdo nepronásledoval.”

“Zogar–Sag je mrtev?” vykřikl Conan.

“Tak jest. Viděl jsem na vlastní oči, jak zemřel. Proto také Piktové neoblehli Velitrium jako Tuscelan. Bylo to podivné. V boji neutržil ani nejmenší škrábnutí. Tančil mezi pobitými a mával nad hlavou sekyrou, kterou právě rozbil hlavu poslednímu z mých druhů. Pak vykročil ke mně, vyl jako vlk a u úst měl pěnu. Najednou se zapotácel, upustil sekyru a začal se točit dokolečka. Přitom řval tak, jak jsem neslyšel řvát ani zvíře, ani člověka za celý svůj život. Potom padl mezi mne a oheň, který rozdělali, aby mě na něm mohli péct zaživa, dusil se a zmítal a pak najednou ztuhnul. Piktové začali křičet, že je mrtev. Právě během toho zmatku jsem se zbavil pout a když se seběhli kolem mrtvoly, podařilo se mi zmizet v lese.”

“Viděl jsem jej zřetelně v záři ohně. Vím jistě, že se jej nedotkla jediná zbraň. A přece se mu na těle objevila děsivá zranění, jako by mu je někdo najednou namaloval štětcem a rudou barvou. Krev mu tekla ze slabiny, z břicha a nakonec z krku. Hlavu měl skoro oddělenou od trupu, visela mu jen na zbytcích kůže. Co si o tom myslíš?”

Conan neodpovídal a hraničář, který věděl, že jsou některé věci, o kterých Cimmeřan mluví nerad, pokračoval: “Žil za pomoci magie a jistě byl i za pomoci magie zahuben. Právě ta záhadnost jeho smrti připravila většinu Piktů o všechnu odvahu. Ani jeden z těch, kteří to zažili, nebojoval pak u Velitria. Prchali ve zmatku přes Černou řeku. Ti, kteří bojovali na Hromové řece, patřili k prvním skupinám, které tam dorazily ještě před Zogarovou smrtí. Naštěstí jich bylo na dobytí města málo.”

“Prchal jsem pak po cestě, hned za hlavní skupinou Piktů a byl jsem si jist, že mě nikdo od pevnosti nepronásleduje. Podařilo se mi proplížit se mezi nimi a tak jsem se dostal do města. Ti chlapi, které jsi vedl do města od solisek, tam dorazili bez potíží a v klidu. Zato ženské s dětmi se dostali k bránám města na poslední chvíli. Ti pomalovaní ďáblové už jim byli na dohled! Kdyby je byl ten Balthus se starým Sekáčem chvíli nezdrželi, byli by Piktové pobili všechny ženské a děti dřív, než by se dostali do bezpečí. Prošel jsem taky kolem místa, kde Balthus s tím psem bojovali poslední boj. Leželi doslova uprostřed hromady pobitých Piktů – těsně kolem nich jsem jich napočítal sedm, zabitých buď sekyrou, nebo potrhaných tesáky a další leželi na cestě, zabití šípy.”

“Balthus byl skutečný muž,” řekl Conan. “Připíjím na jeho počest a taky na počest Sekáče, který neznal strach.” Prolil hrdlem obrovský doušek vína a zbytek vylil na zem s podivným, pohanským gestem. Pak rozbil pohár o zem. “Přísahám, že Balthova smrt bude stát Pikty deset hlav a sedm zaplatí za smrt toho psa, který byl lepším bojovníkem, než mnohý muž!”

A hraničář, který pohlédl do planoucích modrých očí, nepochyboval o tom, že tato barbarská přísaha bude dodržena.

“Chtějí pevnost vybudovat znovu?”

“Ne. Aquilonie už Conajoharu ztratila. Hranice byla posunuta zpět. Novou hranici teď vytvoří Hromová řeka.”

Zálesák povzdechl a zamyšleně pohlédl na své hrubé ruce, ztvrdlé od stálého zacházení s mečem a sekyrou. Conan natáhl dlouhou paži po džbánu s vínem. Scout se na něj díval a porovnával jej s ostatními muži okolo nich, s muži, kteří zemřeli na březích teď už ztracené reky a porovnával jej s divochy žijícími právě za tou řekou. Conan si jeho upřeného pohledu nevšímal.

“Divošství je přirozeným stavem lidstva,” řekl nakonec zachmuřeně zálesák, s očima stále upřenýma do Conanovy tváře. “Civilizace je nepřirozená. Je to jen momentální shoda okolností a souhra náhod. Divošství a divochům však bude patřit konečné vítězství.”

TRANICŮV POKLAD

Po dobrodružství popsaném v povídce “Krvavý měsíc” se Conan stal generálem. Nedlouho po tom porazil velký Cimmeřan Pikty v proslulé bitvě u Velitria a tím zlomil páteř piktské konfederace. Pak byl povolán do hlavního města - Tarantie - k oslavám vítězství. Tam však vzbudil podezření a žárlivost zvráceného a hloupého krále Numedida. Na jeho příkaz bylo Conanovi podáno víno s drogou, barbar byl v okovech uvržen do Železné věže a odsouzen k trestu smrti. Jenže Conan měl v Aquilonii nejen nepřátele, ale i mnoho přátel, takže netrvalo dlouho a byl znovu na svobodě. Na dobrém koni a s mečem u pasu prchal k hranicím. Když tam konečně dorazil, zjistil, že oddíly jeho Bossoniánců byly rozpuštěny a na jeho hlavu byla vypsána vysoká odměna. Rozhodl se rychle. Přeplaval Hromovou řeku a pustil se napříč vlhkými a nekonečnými pralesy Piktské divočiny ke vzdálenému pobřeží Západního oceánu.

1. Válečné barvy

V jedné chvíli byla mýtina prázdná, v následující vteřině z okraje křovisek opatrně vystoupil muž. Neozval se jediný zvuk, který by varoval šedé veverky před jeho příchodem, ale hejno pestrobarevných ptáků, kteří hledali na slunci uprostřed mýtiny potravu, jeho náhlé zjevení poplašilo a všichni s hlasitým křikem a pleskáním křídel vzlétli do vzduchu. Muž vztekle zabručel a rychle se ohlédl směrem, odkud přišel, jako by se obával, že křik ptáků mohl přilákat někoho neviditelného. Pak se pustil napříč mýtinou a kladl při tom nohy nesmírně opatrně. Podle celkového vzhledu to byl Cimmeřan, příslušník národa žijícího daleko na severu.

Přestože muž byl obrovský a neuvěřitelně svalnatý, pohyboval se s dokonalou pružností a elegancí kočkovité šelmy. Kromě hadru připevněného kolem beder byl nahý a celé tělo mu pokrývaly rudé škrábance od trní, prach a kusy zaschlého bláta. Svalnatou levici obepínal špinavý obvaz ztvrdlý hnědou vrstvou zaschlé krve. Pod slepenou hřívou černých vlasů bylo vidět vyhublou tvář a hlavně oči, které plály jako oči raněného vlka. Když procházel téměř neznatelnou stezkou přes mýtinu, bylo vidět, že lehce kulhá.

V půli cesty přes mýtinu se náhle zastavil a otočil, přesně jak to dělají kočky. Oči upíral směrem, odkud přišel a odkud se v té chvíli ozvalo protáhlé zavytí, jehož ozvěna pomalu odumírala pod korunami stromů. Pro většinu lidí by to byl obyčejný vlčí křik, jenže Cimmeřan rozeznával zvuky pralesa stejně jako civilizovaný člověk rozlišuje hlasy svých přátel.

V krví podlitých očích mu rudě zahořela nenávist, když znovu vykročil po stezce. Slaboučká pěšina opustila mýtinu a vedla těsně při okraji hustého pralesa, kde propletená křoviska tvořila neprostupnou zelenou stěnu mezi kmeny prastarých stromů. V úzkém pásu mezi stezkou a stěnou pralesa ležel mohutný padlý strom, napůl obrostlý vysokou trávou. Když ho Cimmeřan uviděl, zastavil se a znovu se rychle ohlédl směrem k mýtině. Pro průměrný zrak nezůstala na stezce jediná stopa po tom, že tudy prošel, ale jeho očím, zvyklým na život v divočině, nemohly uniknout, stejně jako neuniknou neméně bystrému pohledu jeho pronásledovatelů. Tiše zavrčel jako hnané zvíře, které cítí, že se ocitá v úzkých a chystá se k poslednímu boji. Pokračoval kousek cesty s úmyslnou neopatrností a tu a tam nohou zlomil stéblo trávy. Když došel ke konci padlého kmene, vyskočil na něj, obrátil se a rychle po něm přeběhl nazpět. Protože kůra ze dřeva díky vlivu počasí dávno opadala, nezanechal bystrým očím svých pronásledovatelů sebemenší stop u, která by prozradila, že se prakticky vrátil po vlastní stopě nazpět. Když se dostal k nejhustšímu křoví, zmizel v něm jako stín a v místě, kde ho prales pohltil, se sotva pohnul nějaký ten list.

Minuty se pomalu vlekly. Šedé veverky už zase spokojeně rejdily, když se najednou přitiskly k větvím a utichly. Samota mýtiny byla znovu porušena. Stejně tiše, jako se na ní objevil první muž, se teď na východním okraji zhmotnily další tři postavy. Tmaví muži s mohutnými hrudníky a svalnatými pažemi. Oblečeni byli do bederních roušek z vydělané jelenice a v uzlech černých vlasů na temenech se jim kývala orlí pera. Těla měli pomalována složitými barevnými vzory a všichni byli vyzbrojeni zbraněmi z kované mědi.

Než vyšli na volné prostranství, museli celou mýtinu pečlivě prozkoumat, protože se z křoví vynořili bez jediného zaváhání, v řadě za sebou, našlapovali tiše jako šelmy a čas od času se shýbali k zemi, aby prostudovali stopy na stezce. Sledovali Cimmeřanovu stopu - což nebyl snadný úkol ani pro tyhle ohaře v lidské podobě. Postupovali poměrně pomalu, pak se náhle jeden z nich zastavil a se zabručením ukázal širokou čepelí krátkého oštěpu na přelomené stéblo v místě, kde stezka znovu mizela v pralese. Trojice se jako na povel zastavila a černé, korálkům podobné oči začaly zkoumat hustý okolní porost. Jejich protivník se však ukryl dokonale. Když nenašli nic, co by v nich vzbudilo podezření, trojice znovu vykročila kupředu, tentokrát o něco rychleji. Sledovali nepatrné stopy, které jakoby dokazovaly, že jejich kořist se díky únavě nebo zoufalství stává méně opatrnou.

Právě minuli místo, v němž se pralesní porost přibližoval nejblíže ke stezce, když se z křovin za nimi jako duch vynořil Cimmeřan a v rukou svíral zbraně, které měl předtím zastrčené za koženým řemenem kolem pasu. V levici měděný nůž s dlouhou čepelí, v pravici piktskou válečnou sekeru z téhož materiálu. Útok byl tak rychlý a neočekávaný, že poslední Pikt v řadě neměl ani nejmenší naději. Dřív než se stačil ohlédnout, vbodl mu Cimmeřan nůž mezi lopatky. Čepel mu prošla srdcem dřív, než si uvědomil hrozící nebezpečí.

Ostatní dva válečníci se obrátili s rychlostí ocelových pružin, ale Cimmeřan ve stejném okamžiku, kdy vytahoval čepel ze zad své první oběti, zasadil sekerou druhému Piktovi strašlivou ránu do hlavy. Válečník se právě obracel, ale sekera dopadla a rozťala mu lebku až k zubům.

Zbývající Pikt, který byl, jak naznačovala šarlatová špice orlího pera v jeho účesu, náčelníkem, se vrhl zuřivě na svého nepřítele. Conan vytrhával sekeru z hlavy mrtvého válečníka, když se ho náčelník pokusil bodnout do prsou. Cimmeřan byl mnohem inteligentnější než primitivní Piktové a navíc měl zbraně v obou rukou. Sekerou, se kterou zacházel jako s dětskou hračkou, odrazil stranou široký hrot kopí a vzápětí se nůž v jeho levici zabořil do Piktova pomalovaného břicha. Ze rtů piktského náčelníka se vydral strašlivý řev, muž si sevřel oběma rukama obrovskou ránu, ze které mu vyhřezly vnitřnosti, a sesul se k zemi. V odpověď na jeho divoké ječení se odněkud z dáli, z míst na východ od mýtiny, ozval pokřik mnoha hrdel. Cimmeřan sebou trhl a instinktivně se otočil. Byl přikrčený jako šelma zahnaná do kouta, zuby vyceněné a prudkým trhnutím hlavy z očí odhodil štípající kapky potu. Zpod špinavého obvazu na ruce mu znovu začala vytékat krev.

S nesouvislými, udýchanými kletbami se uprchlík otočil a rozběhl se k západu. Teď už si cestu nevybíral, běžel ze všech sil a využíval výhody dlouhých svalnatých nohou a téměř nevyčerpatelné zásoby sil a vytrvalosti, jež barbarům poskytuje příroda náhradou za jejich tvrdý život, který je neustálým bojem o existenci. Prales za ním byl nějakou dobu stejně tichý jako předtím. Pak se ozval zuřivý jekot plný nenávisti a prchající věděl, že pronásledovatelé objevili těla jeho obětí. Neplýtval zbytečně dechem, aby proklel kapky krve, které mu odstřikovaly z rány na levé ruce, jež se mu znovu otevřela, a tak za ním zanechávaly stopu, po níž by mohlo jít i dítě. Tajně doufal, že ti tři Piktové byli poslední z válečné výpravy, která se mu držela v patách už skoro dvě stě kilometrů. Protože však Pikty velmi dobře znal, počítal spíše s tím, že tihle vlci v lidské podobě nikdy neopustí krvavou stopu.

Prales znovu ztichl, to znamenalo, že se mu divoši ženou v patách a sledují stopu značenou těmi výmluvnými krvavými krůpějemi, které není s to zastavit. Do tváře mu zavanul západní vítr, který s sebou přinášel slanou vlhkost, již Cimmeřan tak dobře znal. Jen jakoby mimochodem v duchu užasl. Jestliže je tak blízko k moři, muselo pronásledování trvat mnohem déle, než si uvědomil.

Jenže teď už bylo skoro po všem. Ani jeho vlčí vytrvalost při té strašlivé námaze dlouho nevydrží. Zalapal po dechu a ucítil ostrou bolest v boku. Nohy se mu začínaly třást únavou, šlachy na poraněné noze ho řezaly jako nůž pokaždé, když na ni došlápl. Až dosud poslouchal instinkt společný všem divokým tvorům - napnout každý sval, šlachu i nerv, využít každou možnost a prostředek k přežití. Teď, ve stavu, v jakém byl, se začal řídit jiným zákonem divočiny - najít místo, kde by se mohl postavit nepříteli, místo, kde by měl krytá záda a prodal svůj život co nejdráže.

Neopustil stezku a nepokusil se zmizet v hustém pralese, který ji lemoval z obou stran. Dobře věděl, jak bláhové by bylo se domnívat, že své pronásledovatele setřese ze stopy. Hnal se po stezce, v uších mu čím dál tím hlasitěji bušila krev a při každém dalším nadechnutí už vlastně jen bolestivě lapí popraskanými rty po vzduchu. Za ním se ozval znovu zuřivý jekot, který Piktové vydávali jen tehdy, když si byli svou kořistí jistí. Očekávali, že svou oběť zakrátko dostihnou. Teď se poženou po jeho stopě jako smečka zuřivých vlků, vyjící při každém skoku.

Cimmeřan najednou vyběhl z hustého pralesa a před sebou uviděl kolmou stěnu útesu, který se zvedal prakticky z roviny, aniž k němu vedl nějaký svah nebo úbočí. Rychlým pohledem vpravo a vlevo zjistil, že je to obrovský osamělý kus kamene, který se zvedá z hlubin pralesa jako mohutná pevnostní věž. Jako chlapec i později Cimmeřan zdolal mnoho podobných stěn v horách své domoviny i jinde. Kdyby byl v pořádku, neváhal by ani vteřinu a pustil by se vzhůru po stěně, která se tyčila přímo před ním, ale věděl, že teď, vyčerpaný a raněný, by neměl příliš velkou naději. Dřív než by zdolal prvních deset patnáct metrů, vyrazili by z pralesa Piktové a zasypali ho šípy.

Možná, že balvan bude na některé jiné straně o něco přístupnější. Stezka se stáčela kolem skaliska doprava. Pustil se po ní a zjistil, že na západní straně stoupá po kamenité římse mezi rozeklanými balvany vzhůru a končí na malé plošině těsně pod vrcholem skaliska. To místo bude stejně dobré k poslednímu boji jako kterékoliv jiné. Svět před očima mu začal mizet v narudlé mlze, když se pomalu belhal vzhůru. V příkřejších místech musel dokonce nůž sevřít mezi zuby a lézt po kolenou.

K horní plošině mu stále ještě kus chyběl, když se zpoza ostrého výčnělku na úpatí skaliska s divokým jekem vynořilo snad čtyřicet pomalovaných divochů.

Jakmile spatřili svou kořist, řev zesílil do divokého crescenda; celá skupina se rozeběhla k začátku stezky a současně zadrnčely tětivy luků. Šípy dopadaly kolem muže, který se neohrabaně a pomalu plazil vzhůru, a jeden z nich ho zasáhl do lýtka. Aniž se Cimmeřan zastavil, vytrhl ho jediným prudkým trhnutím z rány a pokračoval v namáhavé cestě vzhůru. Zdálo se, že méně přesným střelám, které narážely do kamenů kolem, nevěnuje větší pozornost než bzučícímu hmyzu. Se zachmuřeným výrazem přelezl přes okraj horní plošiny, obrátil se, sevřel pevněji nůž a vytáhl od pasu sekeru. Ležel na břiše a pozoroval své pronásledovatele, přičemž nad okrajem římsy vyčníval jen chomáč černých vlasů a modře planoucí, krví podlité oči. Lapal otevřenými ústy po dechu, hruď se mu trhaně zvedala a bylo vidět, jak zatíná zuby, aby se ubránil nevolnosti z vyčerpání, která ho momentálně zaplavila.

Kolem dopadlo ještě několik posledních šípů a střelba ustala. Piktové věděli, že jejich kořist je v pasti. Válečníci se vrhli s pozdviženými sekerami kupředu a v běhu přeskakovali kameny na úpatí skaliska. První, kdo dosáhl prudkého stoupání stezky, byl svalnatý Pikt, jehož červeně zbarvená pera dokazovala, že má náčelnickou hodnost. Na kratičký okamžik se zastavil, nasadil šíp na tětivu, natáhl luk, pozvedl hlavu a chystal se vyrazit vítězný výkřik. Jenže šíp už nevyletěl. Válečník najednou ztuhl, když bojovný oheň v jeho očích nahradil výraz užaslého poznání. S výkřikem ustoupil a současně roztáhl ruce, aby zadržel své pokřikující válečníky. Přestože muž nahoře na plošince rozuměl piktštině, byl příliš daleko, než aby zachytil význam rychlých vět, které náčelník na své muže vychrlil. Piktové umlkli a němě zírali vzhůru - ne na muže, kterého tak dlouho pronásledovali, ale na samo skalisko. Pak bez dalšího dohadování povolili luky a zasunuli je do pouzder z jelenice, která měli u pasů nebo na zádech. Pak se ke skalisku otočili zády a pomalým poklusem se vydali nazpět cestou, kterou sem přišli. Zanedlouho bez jediného ohlédnutí zmizeli v záhybu stezky.

Cimmeřan za nimi v úžasu zíral. Znal Pikty natolik, aby věděl, že se nejedná o lest, ale že skutečně odcházejí. Byl si jisty, že už se nevrátí, mířili zpět ke svým vesnicím, které ležely skoro o dvě stě kilometrů dál na východ.

Nechápal to. Co mohlo být na jeho útočišti tak zvláštního, že to přinutilo válečnou výpravu Piktů zanechat pronásledování, které trvalo tak dlouho a jehož se bojovníci účastnili s dychtivostí loveckých psů? Věděl, že existují svatá místa, chráněná jako svatyně různými klany, a pokud se uprchlík uteče pod jejich ochranu, je v bezpečí před válečníky klanu, který svatyni založil. Jenže ostatní kmeny většinou cizí svatostánky nerespektovaly a muži, kteří ho pronásledovali, nemohli v téhle oblasti žádný podobný svatostánek mít. Ti válečníci patřili ke klanu Jestřábů, jejichž vesnice ležely daleko na východ, až za lovišti Vlků, s nimiž sousedili. Byli to Vlci, kteří zajali Cimmeřana, když se na útěku z Aquilonie pustil Piktskou divočinou, a byli to oni, kdo ho vyměnil s Jestřáby za svého zajatého náčelníka. Jestřábové měli s obrovským Cimmeřanem nevyrovnaný krvavý účet a ten se teď ještě zvýšil, protože jeho útěk stál mimo jiné i život jednoho proslulého náčelníka. Proto se tak neodbytně drželi jeho stopy, pronásl edovali ho přes řeky, divokými kopci, desítkami kilometrů hustého temného pralesa i napříč lovišti cizích kmenů. A teď se ti, kteří přežili to dlouhé pronásledování, rozhodli v okamžiku, kdy zahnali svou oběť do míst, odkud nebylo úniku, že se vrátí nazpět. Znovu zavrtěl nechápavě hlavou.

Těžce se zvedl na nohy, omámený po té strašlivé zátěži, a jen velmi těžce si zvykal na myšlenku, že všechno skončilo. Pokusil se odplivnout si, ale neměl dost slin, zaklel a začal si hřbetem rukou třít pálící, krví podlité oči. Několikrát zamrkal a rozhlédl se kolem. Pod ním se do nekonečna táhly zelené vrcholky pralesa a nad jejich západním okrajem se zvedala namodralá mlha, která, jak věděl, se vznáší nad oceánem. Vítr mu čechral hřívu černých vlasů a slaný pach, který s sebou přinášel, Cimmeřana přece jen trochu osvěžil. Ten se zhluboka nadechl a naplnil si mohutnou hruď k prasknutí.

Pak se ztuhlý a rozbolavělý obrátil, zaklel, když ucítil palčivou bolest v poraněném a krvácejícím lýtku, a začal prohlížet kamennou plošinu, na které stál. Z jejího konce se zvedala kolmá skalní stěna vysoká snad deset metrů ke skutečnému vrcholu skaliska. Do stěny byla vysekána úzká řada jamek nebo snad úchytů podobných žebříku, která vedla od vrcholu dolů a končila nad otvorem, jenž byl dost vysoký a široký, aby jím prošel dospělý muž.

Cimmeřan opatrně dokulhal k otvoru, nahlédl dovnitř a udiveně zabručel. Slunce, stojící nad západním pralesem, vrhalo do otvoru dost světla na to, aby osvětlilo klenutou chodbu, která končila kamenným obloukem. To místo vzniklo činností lidských rukou a ty ruce v žádném případě nepatřily Piktům! Zář slunce dopadala i na těžké, železem kované dubové dveře, které byly v oblouku zasazeny!

To bylo naprosto neuvěřitelné! Okolní kraj nebyl nic jiného než nekonečná divočina. Cimmeřan věděl, že západní pobřeží dlouhé přes jeden a půl tisíce kilometrů je naprosto pusté s výjimkou vesnic divokých rybářských kmenů, které byly ještě divočejší než jejich pralesní bratři.

Nejbližší civilizovaná místa byly pohraniční osady podél Hromové řeky, patřily Aquiloncům a ležely stovky a stovky kilometrů na východ. Cimmeřan věděl, že je pravděpodobně jediný běloch, kterému se podařilo projít napříč Piktskou divočinou, od Hromové řeky k západnímu pobřeží. Ale tyhle dveře v žádném případě nevyrobili domorodci.

Cokoliv je nevysvětlitelné, je podezřelé a barbar se ke dveřím přibližoval opatrně a s připravenými zbraněmi. Jeho oči si rychle zvykly na měkké příšeří, které v chodbě panovalo, a současně si všiml ještě něčeho. Tunel se přede dveřmi rozšiřoval a podél jeho stěn stály mohutné, železnými pásy okované truhly. V očích se mu rozhořel plamínek poznání. Sehnul se k jedné z nich, ale víko vzdorovalo všem jeho snahám. Už už zvedal sekeru, aby rozbil prastarý zámek, ale pak si to rozmyslel a dokulhal ke dveřím. Teď se choval mnohem klidněji a ruce se zbraněmi měl volně svěšeny podél boků. Opřel se o vyřezávané dveře a ty se bez nejmenšího odporu otevřely dovnitř.

Jeho chování se znovu jako kouzlem změnilo. S užaslou kletbou se přikrčil a ruce se zbraněmi vyletěly do obranné polohy. Na okamžik zůstal nehybně stát, podobný zosobnění divoké hrozby; nahnul se kupředu a natahoval svalnatý krk, aby nahlédl co nejdál za dveře.

Nahlížel do jeskyně, která sice byla o něco temnější než chodba, ale přesto dostatečně osvětlená zvláštní matnou září, vycházející z obrovského drahokamu. Kámen byl umístěn ve stojánku ze slonové kosti, ležícím uprostřed velkého ebenového stolu. Kolem stolu pak seděly tiché postavy, které Cimmeřana zpočátku poplašily.

Nehýbaly se, ani jedna z nich k němu neotočila hlavu, ale namodralá mlha, která vyplňovala prakticky celý prostor, se pohybovala jako živá.

“No tak,” prohlásil drsným hlasem, “jste všichni opilí?”

Odpověď nedostal. Nepatřil k těm, kteří by se snadno dostávali do rozpaků, ale teď se začínal cítit nesvůj.

“Mohli byste mi nabídnout trochu toho vína, kterým se naléváte,” prohlásil nevrle, protože jeho přirozená bojovnost nabývala vrchu nad nejistotou a nesmyslnost celé situace ho popouzela. “U Croma, chováte se mizerně k chlapovi, který býval členem vašeho vlastního bratrstva! Copak si myslíte, že - “

Pomalu umlkl, zůstal tiše stát a chvíli zíral na ty podivné postavy sedící tak tiše a nehybně kolem ebenového stolu.

“Ne, ti nejsou opilí,” zabručel nakonec pro sebe. “Oni dokonce ani nepijí. Co je to za ďábelskou hru?”

Překročil práh. Pohyb namodralé mlhy se okamžitě zrychlil. Ta podivná matérie se začala rychle stahovat do jednoho místa a zhmotňovat se. Vzápětí Cimmeřan zjistil, že bojuje o dech a o život s párem obrovských černých rukou, které se mu sevřely kolem krku.

2. Muži z moře

Belesa znuděně postrčila špičkou ozdobného střevíčku mořskou lasturu a v duchu přirovnala její jemné růžové okraje k prvnímu narůžovělému svitu, zalévajícímu oblohu těsně před východem slunce nad lehce zamlženou pláží. Slunce sice už vyšlo, ale ještě nestačilo rozptýlit řídká, perlově našedlá oblaka, která pomalu odplouvala nad mořem k západu.

Belesa pozvedla půvabnou hlavu a znovu se zadívala na tu scénu - cizí a odpudivou, a přece známou až do nejmenších podrobností. Od místa, na němž stála, se táhla hebká písčitá pláž až tam, kde ji s neochvějnou pravidelností zalévaly vlny. Oceán se táhl k západu a daleko na obzoru se jeho hladina ztrácela v namodralém oparu. Dívka stála na jižním konci široké zátoky, na jih od ní se terén mírně zvedal do nízkého pahorku, který tvořil jeden z obou mysů ohraničujících zátoku. Z tohoto pahorku, jak věděla, mohl člověk přehlédnout prakticky celou hladinu oceánu od jihu, přes nekonečnou modrou pláň táhnoucí se k západu, až k žlutozelené linii pobřeží ubíhajícího na sever.

Bez zájmu se podívala směrem do vnitrozemí a nepřítomným pohledem přeletěla pevnost, která jí byla posledního půldruhého roku domovem. Na pozadí modré stříbřité oblohy časného rána se pomalu třepotala zlatá a šarlatová vlajka jejich rodu. Jenže v její mladé hrudi rudý sokol na zlatém poli nevzbuzoval žádnou hrdost ani nadšení, přestože daleko na jihu kdysi vlál nad mnoha bitevními poli zbrocenými krví.

Rozeznávala postavy mužů, pracujících v zahradě a na polích obklopujících pevnost. Proti mohutné hradbě pralesa, která se táhla na sever a na jih do nedohledna, vypadali jako trpaslíci. Belesa měla z toho pralesa strach a nebyla sama. Strach z pralesa, ve kterém žily neznámé šelmy a plazi, cítil v jejich malém společenstvu více méně každý. A nebyl to strach bezdůvodný, protože kromě zvířat v těch tajemných zelených hlubinách číhala ještě jiná smrt. Rychlá a strašlivá, stejně jako i pomalá a odporná, ale především nesmírně lstivá. Pomalovaní divoši, kteří byli dnes tady a zítra tam, ale jimiž si nikdo nemohl být jist.

Dívka si povzdechla a popošla k vodě. Dny se pomalu vlekly a byly jeden jako druhý a svět měst, šlechtických dvorů a bezstarostného veselého života se zdál tisíce kilometrů a celá staletí daleko. Znovu marně pátrala po nějakém důvodu, který mohl přinutit zingarského šlechtice shromáždit všechny své sloužící a věrné a prchnout s nimi na tohle divoké pobřeží, stovky kilometrů daleko od země, která ho zrodila, a vyměnit hrad svých předků za tucet dřevěných srubů a kolovou palisádu.

Belesiny oči se rozjasnily, když zaslechla v písku lehké rychlé kroky malých bosých nožek. Za nízkým písečným pahorkem se objevilo děvčátko, nahé a mokré, a dlouhé vlasy barvy lnu se jí lepily k malé hlavičce. Oči mu plály vzrušením.

“Lady Beleso!” vykřiklo a v její zingarštině byl zřetelně slyšet měkký ophirský přízvuk. “Oh, lady Beleso!”

Dítě, celé udýchané po dlouhém běhu, zadrhávalo v řeči a ve svém vzrušení ukazovalo rukama. Belesa se usmála, objala holčičku kolem ramen a přitiskla ji k sobě bez ohledu na to, že jí mokré a teplé tělíčko máčí šaty. Ve svém osamělém, izolovaném životě zaměřila Belesa svou jemnost a přirozenou ženskou náklonnost na ubohého sirotka, kterého vykoupila z rukou krutého kapitána na dlouhé cestě od jižního pobřeží.

“Copak se mi to pokoušíš říct, Tino? Jen se v klidu vydýchej, dítě.”

“Loď!” vykřiklo děvčátko a ukázalo k jihu. “Koupala jsem se v jezírku, které nechalo moře tam na druhé straně návrší, a viděla jsem ji! Od jihu sem pluje loď!” Netrpělivě tahala Belesu za ruku a drobné tělíčko se jí třáslo. Belesa cítila, jak se i její srdce rozběhlo mnohem rychleji při pouhém pomyšlení na neznámé návštěvníky. Od chvíle, kdy se vylodili na tomhle pustém pobřeží, nezahlédli jedinou plachtu.

Tina se rozběhla napřed, hbitě se vyhýbala kalužinám vody na pláži, které tam zůstaly po odlivu. Nakonec vystoupily na nízký zvlněný pahorek. Tam se Tina zastavila. Její štíhlá bílá postavička s rozevlátými vlasy a křehkou ukazující ručkou se rýsovala proti modrému nebi.

“Podívejte se, má paní!”

Belesa už ji zahlédla. Nadmutou bílou plachtu, naplněnou svěžím jižním větrem, která se probíjela podél pobřeží několik kilometrů od konce zátoky. Srdce jí na okamžik vynechalo. Malé události mohou lidem žijícím šedý, jednotvárný život připadat jako velké věci, ale Belesa s jakousi nepochopitelnou dávkou jistoty vytušila, že nastává čas podivných a násilných událostí. Cítila, že plachta se u zdejšího osamělého pobřeží neobjevila náhodou. Směrem k severu nebylo jediné přístavní město, pokud by se někdo nepokoušel doplout k pásmu věčného ledu, a nejbližší přístav směrem na jih byl vzdálený přinejmenším šestnáct set kilometrů. Co asi přivedlo cizí loď do osamělé Korvelské zátoky, jak její strýc pojmenoval místo, kde se po vylodění usadili?

Tina se přitiskla ke své paní a její drobný obličej najednou odrážel nejistotu. “Kdo by to mohl být, paní?” přemýšlela nahlas a tvářičky se jí ve vanoucím větru pomalu barvily do růžova. “Myslíte, že je to ten člověk, kterého se hrabě tolik bojí?”

Belesa k ní sklonila hlavu a po čele jí přeběhl mráček. “Co to říkáš, dítě? Jak víš, že se můj strýc někoho bojí?”

“Musí se někoho bát,” odpovědělo děvčátko s dětskou prostotou. “Jinak by přece nikdy neutekl z domova a neschoval se na tomhle opuštěném místě. Podívejte, paní, jak rychle se blíží!”

“Musíme jít a říci to strýčkovi,” řekla spíš pro sebe Belesa. “Rybářské čluny zatím nevypluly, takže loď ještě nikdo nezpozoroval. Obleč se, Tino, pospěš si!”

Děvčátko seběhlo po mírném svahu k jezírku, ve kterém se koupalo ve chvíli, kdy zahlédlo připlouvající loď, a sebralo své sandály, tuniku a pás, které ležely na písku. Pak se rozběhlo k Belese a s netrpělivým poskakováním se cestou oblékalo.

Belesa, která napjatě pozorovala blížící se plachtu, ji chytila za ruku a obě pospíchaly k pevnosti. Chvíli po tom, co prošly mohutnou bránou v palisádě, zazněl jasný hlas trubky, při kterém zpozorněli nejen všichni, kdo pracovali na okolních pozemcích, ale i muži, kteří právě jako každý den touhle dobou otvírali vrata malé loděnice a chystali se vytlačit rybářské čluny po kulatinách k vodě. Každý muž mimo pevnost odhodil nářadí, zanechal své práce a rozběhl se přímo k opevnění, aniž se rozhlížel, co mohlo poplach způsobit. Jak se nepravidelná řada běžících mužů blížila k otevřené bráně, většina hlav se v obavách obracela přes rameno k temně zelené stěně pralesa na východě. Jediný z nich se nepodíval směrem k moři.

Shromáždili se kolem brány a vykřikovali dotazy na hlídky, které procházely na ochozu pod vrcholkem kolové hradby.

“Co se děje?” “Proč jste vyhlásili poplach?” “Objevili se Piktové?”

Místo odpovědi jeden ze zachmuřených ozbrojenců v odřené kůži a zarezlé oceli ukázal k jihu. Všichni, kdo vylezli na ochoz a teď obrátili pohledy směrem k moři, už viděli přibližující se plachtu.

Tutéž plachtu, která teď zahýbala kolem jižního výběžku zátoky, pozoroval z malé strážní věže, umístěné na střeše obytného domu, i hrabě Valenso z Korzetty. Strážní věž, stejně jako obytný dům a všechny ostatní budovy v opevnění, byla vybudována z hrubě přitesaných trámů. Hrabě byl štíhlý, šlachovitý muž průměrné výšky a něco víc než středního věku, měl tmavší pleť a zachmuřený výraz. Široké kalhoty a kabátec byly z černého hedvábí a jediné barevné skvrny na jeho oblečení představovalo několik drahokamů, které zdobily rukojeť meče a vínově rudý plášť, nedbale přehozený přes ramena. Nervózně si nakrucoval tenký černý knírek a nakonec obrátil obličej ke svému majordomovi, muži s větrem ošlehanou tváří v oceli a saténu.

“Co si o tom myslíš, Galbro?”

“Je to karaka, pane,” odpověděl majordom. “Je to karaka, vypravená a oplachtěná jako plavidlo baračských pirátů - podívejte se támhle!”

Jeho zvolání doprovodil sbor výkřiků, který se ozval dole u brány. Loď obeplula výběžek a zahnula do zátoky. A všichni viděli, jak se na jejím stěžni najednou rozvinula vlajka - černá vlajka, na níž se rýsoval obrys šarlatové ruky. Lidé v opevnění zírali na ten obávaný symbol v němé hrůze. Pak se všechny oči obrátily vzhůru k věži, kde stál pán pevnosti, kolem jehož štíhlé postavy se ve větru třepotal rudý plášť.

“Jsou to skutečně Baračánci,” odplivl si Galbro. “A pokud jsem se nezbláznil, je to Strombanniho Rudá ruka. Co dělá tady na tomhle pustém pobřeží?”

“Ať už má v úmyslu cokoliv, pro nás to nic dobrého neznamená,” zabručel hrabě. Pohled dolů mu řekl, že těžká brána byla zavřena a velitel ozbrojenců, blýskající ocelí, posílá muže na jejich místa - některé na ochozy, jiné ke spodním střílnám. Hlavní sílu rozmisťoval kolem západní hradby, ve které byla i těžká brána.

Stovka mužů - vojáci, sloužící i nevolníci a jejich rodiny - následovala Valensa do exilu. Z nich bylo asi čtyřicet vojáků, oblečených do ocelových helmic a kroužkové zbroje, ozbrojených meči, sekerami a kušemi. Zbytek byli obyčejní rolníci a řemeslníci, které chránila jen kazajka ze silné kůže, ale byli to odvážní a věrní, i když většinou nepříliš chytří lidé. Uměli zacházet s loveckými luky, dřevorubeckými sekerami a kančími oštěpy. Zaujali určená místa a vrhali nenávistné pohledy na své dědičné nepřátele. Více než sto let piráti z Baračských ostrovů, malého souostroví, které leželo u jihozápadního pobřeží Zingary, pořádali nájezdy na pobřeží a okrádali a tyranizovali lidi z pevniny.

Muži na palisádě pevněji sevřeli své luky a oštěpy a zachmuřeně pozorovali karaku, jejíž mosazné kování se lesklo na slunci. Viděli postavy pobíhající po palubě a zaslechli hlasité výkřiky námořníků. Podél lodního zábradlí zablýskla ocel.

Hrabě sestoupil z věže a před sebou popoháněl neteř a její malou chráněnku. Nasadil si helmu a kyrys a vystoupil na palisádu, aby osobně řídil obranu. Jeho poddaní ho pozorovali s odevzdanými výrazy. Byli rozhodnuti dát své životy co nejdráž, ale bylo vidět, že navzdory poměrně silnému postavení a výhodám opevnění, které byly na jejich straně, nepočítají s vítězstvím. Zkrušovalo je přesvědčení o nevyhnutelné porážce. Víc než půl druhého roku života na pustém pobřeží, s plíživou hrozbou pralesa plného nenávistných Piktů v zádech, naplnilo jejich duše pochmurnou předtuchou, přesvědčením, že jsou odsouzeni k záhubě.

Jejich ženy stály tiše na prazích malých domků, vybudovaných v dlouhé řadě podél jižní strany palisády, a tišily děti.

Belesa s Tinou pozorovaly napjatě celou scénu z prvního patra obytného sídla a Belesa cítila, jak se drobné tělíčko v ochranném objetí její paže chvílemi zachvívá.

“Chystají se zakotvit hned vedle loděnice,” přemýšlela polohlasně Belesa. “Ano! Shodili kotvu necelých sto metrů od pobřeží. Proč se tak třeseš, dítě? Pevnost nedobudou. Třeba chtějí jen čerstvou vodu a nějaké zásoby, možná, že je do zdejších končin zahnala bouře.”

“Plují ke břehu ve velkém člunu!” navázalo na její řeč děvčátko. “Oh, paní, já se bojím! Jsou to samí velcí muži v pancířích a se zbraněmi! Podívejte, jak se slunce odráží na špičkách jejich pík a helmic! Myslíte, že nás sní?”

Navzdory své vlastní úzkosti se Belesa rozesmála. “To víš, že ne! Kdopak ti nasadil do hlavičky takovou hloupost?”

“Zingelito mi řekl, že Baračánci požírají ženské.”

“Dělal si z tebe legraci. Baračánci jsou krutí, ale nejsou horší než zingarští odrodilci, kteří si říkají bukanýři. A právě Zingelito byl kdysi bukanýrem.”

“Byl to starý surovec,” zabrumlalo děvčátko, “jsem ráda, že mu Piktové usekli hlavu.”

“No tak, Tino!” Belesa se otřásla. “Takové věci se neříkají. Podívej, piráti už přirazili k pobřeží. Vidíš, zůstali stát nad čárou přílivu a jeden z nich se vydal k pevnosti. To musí být sám Strombanni.”

“Pevnost, ahoj!” ozval se hlas, který připomínal závan severního větru. “Přicházím vyjednávat.”

Nad špičatými vrcholky kůlů palisády se objevila helma hraběte Valensa. Oči v jeho přísné tváři rámované ocelí si zachmuřeně prohlížely piráta. Strombanni se zastavil na doslech od pevnosti. Byl to obrovský muž, hlavu měl nepokrytou a na ní hřívu žlutohnědých vlasů v odstínu, jaký se někdy vyskytuje u Argosanů. Ze všech mořských vlků, ze všech pirátů, kteří byli postrachem širého okolí Baračských ostrovů, neměl ani jediný tak strašlivou pověst jako on.

“Mluv!” pobídl ho Valenso. “Nemám pražádnou chuť bavit se s chlapem, jako jsi ty.”

Strombanni se zasmál, ale jeho oči zůstaly vážné. “Když mi tvoje galeona minulý rok unikla v té bouři poblíž Trallibesu, ani ve snu mě nenapadlo, že bychom se ještě mohli někdy na piktském pobřeží setkat, Valenso!” zavolal. “Ještě dlouho potom jsem přemýšlel, jaký asi mohl být cíl tvé cesty. U Mitry, věděl jsem, že jsem tě měl tenkrát sledovat. Bylo to jedno z největších překvapení a taky jedna z nejšťastnějších chvil mého života, když jsem na pobřeží, kde jsem očekával jen pustou pláž, najednou zahlédl pevnost a nad ní tvého šarlatového sokola. Už jsi to samozřejmě našel, co?”

“Našel co?” vyštěkl na něj hrabě netrpělivě.

“Nepokoušej se ze mne dělat šaška!” Pirátova divoká povaha se projevila náhlým výbuchem netrpělivosti. “Vím, proč jsi tady, a přijel jsem z téhož důvodu! Mne neošidíš. Kde máš loď?”

“Do toho ti nic není.”

“Žádnou nemáš,” prohlásil se zlomyslnou jistotou pirát. “Vidím kusy stěžně v palisádě. Musela se z nějakého důvodu potopit až po tom, co jste se vylodili. Kdybys měl loď, odplul bys se svou kořistí už dávno.”

“O čem to, k čertu, mluvíš?” vykřikl hrabě. “S jakou kořistí? Cožpak jsem Baračánec, abych pálil a loupil? A i tak, co bych mohl získat na tomhle pustém pobřeží?”

“To, co jsi sem přijel hledat,” odsekl mu chladně pirát. “Tutéž věc, pro kterou jsem přijel i já, a upozorňuju tě, že ji taky dostanu. Ale se mnou je snadná řeč. Dáš mi svou kořist a já nikomu neublížím a popluju si svou cestou.”

“Ty ses musel zbláznit!” zavrčel Valenso. “Přijel jsem sem, abych se uchýlil do ústraní a našel tady mír. Obého se mi dostávalo v hojné míře a já se z toho radoval, dokud jsi od moře nepřitáhl ty, žlutovlasý pse. Táhni, odkud jsi přišel! Nestál jsem o řeč s tebou a tvé nesmyslné blábolení mě unavuje. Seber si své hrdlořezy a táhni svou cestou.”

“Až odtáhnu, zůstane tady z těch tvých bud jenom popel!” zařval pirát v náhlém návalu zuřivosti. “Tak tedy naposled: jsi ochoten vydat mi svou kořist výměnou za vaše životy? Mám vás tady v pasti a k tomu mám sto padesát chlapů. Stačí jediné mé slovo a podřežou vám krky.”

Místo odpovědi udělal hrabě jednou rukou za zády zvláštní gesto. Téměř okamžitě proletěla vzduchem s jedovatým zasvištěním střela z kuše a roztříštila se o Strombanniho hrudní plát. Pirát zuřivě vykřikl, uskočil a rychle se rozběhl k pláži, přičemž kolem něj dopadaly další šípy. Mezi jeho lidmi se zvedl silný křik a většina z nich mu se zbraněmi v rukou vyběhla vstříc.

“K čertu s tebou, ty křupane!” zuřil hrabě a hrozil nešťastnému střelci pod nosem pěstí v kovové rukavici. “To jsi ho nemohl trefit do krku nad pancířem? Všichni střelci, připravte se, už je tady máme!”

Jenže Strombanni nepromyšlený útok svých mužů zastavil. Piráti se rozestoupili do dlouhé řady proti západní hradbě a začali pomalu a opatrně postupovat k pevnosti. Místy se plazili a vyhledávali každý dostupný kryt. Cestou stříleli z luků. Možná, že jejich střelecké umění bylo dokonalejší než střelecká dovednost Zingařanů, ale když chtěli vypustit šíp ze svého dlouhého luku, museli se postavit. Zatím Zingařané, chránění kolovou ohradou, mohli mířit v klidu a s dokonalou přesností vypouštět střelu za střelou. Dlouhé pirátské šípy velkými oblouky přelétaly kolovou ohradu a padaly dovnitř opevnění, kde se zabodávaly do země. Jeden se zarazil přímo do parapetu okna, ze kterého boj pozorovala Belesa. Tina vykřikla a uskočila. Nebyla s to odtrhnout oči od dlouhého šípu, který se chvěl ve dřevě.

Zingařané na oplátku vysílali své střely, ale na rozdíl od pirátů si cíle pečlivě vybírali a mířili a vypouštěli šípy promyšleně, beze zbytečného spěchu. Ženy zahnaly děti do bezpečí srubů a teď odevzdaně čekaly, až se ukáže, jaký osud pro ně bohové připravili.

Baračánci byli proslulí svou zuřivostí a jednoduchým, přímočarým způsobem boje, ale byli stejně opatrní jako divocí a neměli v úmyslu oslabit svou sílu tím, že by podnikli nesmyslný útok přímo na palisádu. Postupovali kupředu v hodně volné sestavě a využívali každý přírodní kryt, kterých však bylo kolem opravdu velmi málo, protože okolí pevnosti bylo pravidelně čištěno, aby náhodou neposkytlo úkryt některým příliš zvědavým Piktům.

Jak se Baračánci pomalu přibližovali, střely obránců byly stále přesnější. Tu a tam už na písku leželo nehybné tělo, jehož zádový pancíř se na slunci matně leskl a z podpaží nebo krku mu vyčnívalo opeření šípu. Ranění muži se zmítali, sténali, volali o pomoc a žadonili o vodu.

Piráti byli rychlí jako kočky, neustále se pohybovali a navíc většinu z nich chránila lehká zbroj. Jejich neustávající střelba se stala pro obyvatele opevnění věčnou hrozbou. Zatím však bylo naprosto jasné, že pokud se boj omezí na výměnu šípů, jsou Zingařané, ukrytí za hradbou, v rozhodující výhodě.

Jenže zatím se dole na pláži u loděnice něco dělo. Pustilo se tam do práce několik mužů se sekerami. Hrabě zuřivě zaklel, když viděl, jakou spoušť napáchali mezi čluny, které jeho lidé postavili z prken, v potu tváře nařezaných z poražených kmenů.

“Vyrábějí ochranný štít, peklo aby je pohltilo!” zuřil hrabě. “Co takhle výpad, než ho dodělají…, dokud jsou takhle roztroušení…”

Galbro zavrtěl hlavou a podíval se na jejich muže v kožených košilích a s neohrabanými píkami v rukou. “Jejich šípy by nás půlku pobily, než bychom se dostali k loděnici, a v boji muže proti muži pro ně nejsme žádní soupeři. Musíme se držet za hradbou a spoléhat na své luky a kuše.”

“To by bylo skvělé,” zabručel Valenso, “pokud se nám je ovšem podaří udržet venku.”

Čas ubíhal a nikam nevedoucí střelecký souboj pokračoval. Pak se objevila skupina zhruba třiceti mužů, kteří před sebou tlačili ochranný štít, vyrobený ze dřeva člunů a samotné loděnice. Našli někde v polích volský vůz a usadili štít na jeho kola - mohutné, plné kruhy vyrobené z dubového dřeva. Štít se pomalu sunul k opevnění a dokonale ukrýval útočníky před zraky obránců. Jen tu a tam bylo možno pod jeho dolním okrajem zahlédnout nohy.

Štít mířil k bráně a nepravidelná řada lučištníků se začala stahovat k němu. Všichni stříleli za pohybu.

“Střílejte!” vykřikl Valenso. “Střílejte, než se dostanou k bráně!”

Od palisády vyletěl mrak šípů a většina z nich se neškodně zarazila do silného dřeva. Salvu pozdravil výsměšný pokřik útočníků. Teď, když se zbytek pirátů dostal blíž, začaly šípy zasahovat střílny. Několik vojáků utrpělo lehčí zranění, ale dva nebo tři se zřítili z ochozu se šípy v hrdle nebo obličeji.

“Miřte jim na nohy!” křičel Valenso. “Čtyřicet mužů s píkami a sekerami k bráně! Zbytek brání hradbu!”

Střely se teď začaly zarývat do písku před postupující štít. Hlasitý výkřik ohlásil, že jedna z nich si našla pod jeho spodním okrajem cíl. Zpoza štítu se vypotácel muž, který zuřivě klel, poskakoval po jedné noze a pokoušel se vytrhnout střelu ze samostřílu, jež mu prošla nártem. Vzápětí ho zasáhlo několik dobře mířených šípů a muž padl k zemi.

Jenže nakonec piráti s vítězným řevem přirazili štít k bráně. Otvorem v jeho středu prostrčili těžký, železem okovaný kůl, který původně tvořil hřebenový trám loděnice. Poháněný svalnatými pažemi a krvežíznivou zuřivostí začal beran s hromovými ranami narážet do brány. Mohutná křídla brány praskala a sténala, zatímco z vrcholku hradeb zasypával okolí štítu skutečný déšť šípů. Některé sice našly svůj cíl, ale piráty už natolik pohltila bojovnost, že nedbali na mrtvé a drali se neustále kupředu.

Hrabě, klející jako šílenec, seskočil z ochozu, zamířil k bráně a v běhu vytahoval meč. Kolem něj se soustředil chomáč ke všemu odhodlaných ozbrojenců s oštěpy v rukou. V nejbližším okamžiku jistě brána povolí a oni musí vzniklý otvor uzavřít vlastními těly.

Pak se do všeobecné kakofonie vmísil nový zvuk. Byl to třepetavý zvuk trubky, která se ostře ozývala z lodi. Ve stěžňovém koši stála postava a divoce gestikulovala.

Dunění beranu náhle utichlo a do hluku boje zazněl Strombanniho výkřik: “Počkejte! Počkejte, u všech ďáblů! Poslouchejte!”

V tichu, které následovalo po tom pokřiku, připomínajícím řev rozzuřeného býka, bylo jasně slyšet zvuk trubky a hned po něm hlas, který křičel něco, čemu ovšem lidé v pevnosti nerozuměli.

Strombanni mu však rozuměl a znovu se ozval jeho hlas, který vydával úsečné rozkazy. Jeho lidé stáhli beranidlo a štít se začal od brány vzdalovat ještě rychleji, než se k ní přisunul. Piráti, kteří vedli střelecký souboj s obránci opevnění, začali sbírat své zraněné druhy a spěšně jim pomáhali nazpět na pláž.

“Podívejte!” vykřikla Tina ze svého okna a poskakovala vzrušeně sem a tam. “Oni utíkají! Všichni! Běží na pláž! Podívejte se! Nechali tam i štít! Naskakují do člunů a veslují k lodi! Oh, má paní, takže jsme nakonec vyhráli?”

“Myslím, že ne,” ochlazovala její nadšení Belesa, s pohledem upřeným na moře. “Podívej!”

Odhrnula záclony stranou a vyklonila se z okna. Její mladý hlas přehlušil užaslé výkřiky obránců, kteří teď začali obracet pohledy směrem, kterým ukazovala. Pak se ozval sbor užaslých výkřiků, když uviděli další loď, která širokým majestátním obloukem zahýbala kolem východního mysu. Ve chvíli, kdy se k ní obrátily všechny oči v pevnosti, se na jejím stěžni jakoby pro dokonalý efekt rozvinula královská zástava Zingary.

Strombanniho piráti se hemžili na palubě karaky a urychleně zvedali kotvu. Dřív než cizí koráb doplul do poloviny zátoky, mizela už Rudá ruka za severním mysem zátoky.

3. Temný cizinec

Namodralá mlha se proměnila v obludnou, špatně viditelnou černou postavu, jejíž obrysy byly mírně rozmazané. Vyplňovala skoro celou přední část jeskyně a zastínila tiché sedící postavy za sebou. Cimmeřan měl dojem, že v některých okamžicích vidí tvora porostlého srstí, se špičatýma ušima a s rohy posazenými blízko sebe.

Už v okamžiku, kdy obrovské paže vystřelily jako dvě chapadla k jeho krku, Cimmeřan, rychlý jako blesk, po nich ťal svou piktskou sekerou. Bylo to, jako by plnou silou udeřil do kmene ebenového stromu. Úder byl tak silný, že topůrko prasklo a měděná hlavice se zazvoněním narazila do stěny tunelu. Při tom, jak barbar cítil, se ovšem ostří těla jeho protivníka prakticky nedotklo. Na proražení démonovy kůže bude pravděpodobně potřeba víc než obyčejné ostří. Pak se barbarovi kolem krku sevřel pár obrovských rukou s úmyslem zlomit mu krk jako zpuchřelou větev. Ode dne, kdy bojoval v zamboulském Hanumanově chrámu s Baal-Pteorem, nepocítil Cimmeřan na krku tak strašlivé sevření.

Když se chlupaté prsty dotkly jeho krku, napjal Cimmeřan všechny svaly a zatáhl hlavu co nejvíc mezi široká ramena, aby svému protivníkovi co možná nejvíc znesnadnil sevření rukou. Odhodil zbytek sekery i nůž, chytil se obou chlupatých černých zápěstí, vyšvihl nohy kupředu a vzhůru, opřel se bosými chodidly svému obludnému nepříteli o hrudník a trhnutím narovnal tělo.

Neuvěřitelná síla Cimmeřanových svalnatých zad, břicha a nohou ho vytrhla z dusícího sevření a vymrštila ho jako šíp z luku nazpět do chodby, kterou sem přišel. Dopadl na záda a okamžitě se vymrštil na nohy tím zvláštním pérovým pohybem zápasníků a cvičených atletů. Nevšímal si pohmožděnin a škrábanců, byl okamžitě připraven pustit se do dalšího boje nebo také na útěk, pokud by to situace vyžadovala.

Stál tam a v šeru mu blýskaly bílé zuby, které vycenil jako šelma. Upíral oči ke vchodu do vnitřní jeskyně, ale tam se nic nehýbalo. Už ve chvíli, kdy se barbar vytrhl z obludného sevření, se začala tmavá postava rychle měnit v namodralou mlhu, ze které vznikla, a vzápětí zmizela docela.

Barbar stál připravený otočit se a vyběhnout z chodby. Strach z nadpřirozena, tak hluboce zakořeněný v srdcích divokých národů, mu na okamžik ochromil mysl. Přestože neznal strach, pokud se jednalo o lidi nebo zvířata, nadpřirozené úkazy v něm stále ještě vyvolávaly záchvěvy paniky a hrůzy.

Tak proto tedy Piktové odešli! Měl předpokládat, že se tady setká s nějakým nadpřirozeným nebezpečím. Pamatoval si podobná místa obývaná démony už z dob svého mládí v podmračené Cimmerii i z doby, kdy se později toulal prakticky celým tehdejším světem. Říkalo se, že démony může zabít jen oheň nebo stříbro a on v téhle chvíli neměl ani jedno, ani druhé. Dobrá, jestliže na sebe takoví duchové berou v některých chvílích hmotnou podobu, musí určitým způsobem podléhat omezením, které s sebou tato podoba nese. Tak například tohle obludné monstrum jistě není schopné běžet rychleji, než dejme tomu zvíře zhruba jeho váhy, velikosti a podoby a Cimmeřan si byl jistý, že takovému tvoru by v případě potřeby snadno utekl.

Sebral odvahu a vykřikl s tak trochu chlapeckým chvástáním: “Hej, ty tam, ošklivče, nechtěl bys vylézt?”

Žádná odpověď. Modravá mlha se sice dál pohybovala místností, ale nezdálo se, že by se chtěla znovu zhmotnit. Cimmeřan si opatrně ohmatával zhmožděný krk a vzpomínal na jednu piktskou pověst o démonovi, kterého vyslal mocný šaman, aby zničil skupinu cizinců přicházejících z moře. Ten démon byl nakonec tímtéž šamanem uvězněn v jeskyni, protože se stalo, že když se přes temné podsvětní proudy dostal až na náš svět a vtělil se do hmotné podoby, obrátil se proti tomu, kdo ho stvořil. Chtěl se mu totiž pomstít za to, že ho zotročil a násilím vytrhl z pekla, ve kterém byl zvyklý žít.

Cimmeřan znovu obrátil svou pozornost k truhlám, které stály narovnány podél stěn tunelu.

Hrabě se natáhl k těžkým závorám na bráně a vykřikl: “Ven, rychle, ven! Musíme odtáhnout štít do pevnosti dřív, než se ti cizinci vylodí!”

“Ale Strombanni se dal na útěk,” podivil se Galbro, “a tahle loď je zingarská!”

“Dělejte, co vám poroučím!” zařval Valenso. “Ne všichni mí nepřátelé jsou cizinci! Ven, vy psi, a rychle zatáhněte ten štít dovnitř!”

Dřív než stačila zingarská loď spustit kotvu zhruba na témže místě, kde ještě před nějakou hodinou kotvil pirátský koráb, třicet Valensových mužů dotlačilo štít k bráně, otočilo ho a vtáhlo dovnitř.

Nahoře, v okně obytného sídla, se Tina s úžasem ptala své paní: “Proč pan hrabě neotevře bránu a nejde uvítat ty Zingařany, kteří ho právě zachránili? Má snad strach, že ten muž, kterého se obává, by mohl být na palubě té lodi?”

“Co tím myslíš, Tino?” zeptala se Belesa nejistě. I když vévoda nebyl člověk, který by prchal před svými nepřáteli, nikdy se nezmínil o důvodu svého útěku a dobrovolného exilu. Přesvědčení, s jakým Tina mluvila, Belesu znepokojovalo. Jak se zdálo, Tina její otázku nezaslechla.

“Všichni už se zase vrátili dovnitř,” volala. “Bránu zavřeli a znovu zajistili a vojáci obsadili ochoz. Jestli ta loď pronásledovala Strombanniho, tak proč ho nechala uprchnout? Není to válečná galéra, ale karaka, jako ta předtím. Podívej, teď spustili člun a ten pluje k pobřeží. A na přídi stojí nějaký člověk, zahalený do černého pláště!”

Když člun zaskřípal na písku, vyskočil cizinec nedbalým pohybem na pláž a za ním tři další muži. Byl vysoký, hubený, oblečený v černém hedvábí a leštěné stříbřité zbroji.

“Stůjte,” vykřikl na ně hrabě. “Chci mluvit jedině s vaším vůdcem!”

Vysoký cizinec si stáhl z hlavy přilbu a rozmáchlým pohybem se uklonil. Jeho společníci se zastavili a přitáhli si k tělům široké pláště. Veslaři za nimi se opřeli o vesla a upírali udivené pohledy k vlajce nad pevností.

Když cizinec přišel na snadný doslech k bráně, řekl: “Myslím si, že by se mezi dvěma gentlemany, kteří se sejdou v divočině, nemělo objevit to nejmenší podezření nebo nedůvěra.”

Valenso si ho nedůvěřivé měřil. Cizinec měl tmavou pleť, profil dravého ptáka a tenký černý knírek. Kolem krku se mu pěnil krajkový límec a stejná krajka zdobila i zápěstí jeho černého kabátce.

“Vždyť já tě znám,” prohlásil nakonec Valenso pomalu. “Ty jsi Černý Zarono - bukanýr.”

Cizinec se znovu dvorně uklonil. “A kdo ze Zingařanů by nepoznal Rudého sokola Korzettů!”

“Zdá se, že se tohle pusté pobřeží stalo dostaveníčkem všech lumpů, kteří brázdí hladinu jižních mořích,” zavrčel Valenso. “Co chceš?”

“Ale jděte, pane!” prohlásil s hranou lítostí Zarono. “To je dost zvláštní dík za službu, kterou jsem vám poskytl. Cožpak ten argoský pes Strombanni už už nebušil na vaši bránu? A nepráskl snad do svých mokrých bot, jen co mě uviděl?”

“To je pravda,” připouštěl hrabě neochotně. “I když člověk si mezi pirátem a odrodilcem moc nevybere.”

Zarono se zasmál, aniž se ho poznámka zachmuřeného hraběte nějak dotkla, a nakroutil si knírek. “Jak vidím, jdete přímo k věci, pane. Jenže já nechci nic jiného, než na nějakou dobu zakotvit ve vaší zátoce, poslat své muže na břeh, aby načerpali čerstvou vodu a nalovili zvěř a - pokud mě neodmítnete - vypít s vámi nějaký ten pohár vína.”

“Nevidím, jak bych vám v tom mohl zabránit,” zabručel Valenso. “Ale byl bych rád, kdybychom si rozuměli v jednom, Zarono. Jediný muž z vaší posádky nevkročí za tuhle palisádu. Jakmile se některý z nich přiblíží víc než na třicet kroků, vpálí mu některý z mých lučištníků šíp do chřtánu. A taky žádám, abyste nepoškodili můj sad, zahradu a pole a nechali na pokoji dobytek v ohradě. Mohu vám dát na čerstvé maso jedno dobytče, ne víc. Pokud jste si to představoval jinak, budu proti vám pevnost bránit.”

“Proti Strombannimu se vám to nijak zvlášť nedařilo,” nadhodil se zlomyslným úsměvem Zarono.

“Vy už byste nenašli dost dřeva na postavení dalšího štítu, pokud byste ovšem nechtěli kácet stromy v pralese a řezat je na prkna nebo rozebrat vlastní loď,” ujistil ho hrabě zachmuřeně. “Kromě toho vaši muži nejsou baračští lučištníci, nejsou o nic lepší než mí střelci. Navíc kořist, kterou byste v opevnění našli, zdaleka nestojí za cenu, již byste za ni museli zaplatit.”

“Kdo tady mluví o nějaké kořisti a boji?” protestoval Zarono. “Nic takového! Moji muži prostě jen touží po tom, aby si mohli protáhnout nohy na suché zemi a mají plné zuby nasoleného vepřového. Mohli by vystoupit na břeh? Zaručuju, že se budou chovat slušně.”

Valenso nepříliš nadšeně vyslovil svůj souhlas. Zarono se s určitou dávkou jízlivosti hluboce uklonil a vrátil se ke člunu tak dokonalým a jistým krokem, jako by kráčel po křišťálové dlažbě královského paláce v Kordavě, kde, pokud pověsti nelhaly, byl kdysi známou postavou.

Valenso se obrátil ke Galbrovi. “Nikdo neopustí opevnění. To je rozkaz. Já tomu odrodilému hejskovi nevěřím. To, že zahnal Strombanniho od našich bran, neznamená, že by nám klidně nepodřízl krky.”

Galbro přikývl. Dobře věděl, jaké nepřátelství panuje mezi piráty a zingarskými bukanýry. Piráti se většinou verbovali z argoských námořníků, kteří se dostali mimo zákon. K prastaré řevnivosti a nesnášenlivosti mezi Argosem a Zingarou bylo třeba v případě pirátů a bukanýrů přičíst ještě nenávist vzniklou z konkurence. Obě skupiny žily z přepadů lodí a pobřežních měst a samozřejmě kořistily s dravčí bezohledností jedna na druhé.

Proto většina vojáků zůstala na palisádě i ve chvíli, kdy se bukanýři začali vyloďovat na pobřeží: opálení muži v pestrobarevném hedvábí a leštěné oceli, s šátky místo klobouků a zlatými kruhy a knoflíky v uších. Utábořili se na pláži v počtu zhruba sto sedmdesát mužů a Valenso si všiml, že Zarono postavil hlídky na oba mysy. Vyhýbali se obdělaným pozemkům, odehnali přesně tu krávu, kterou určil Valenso pokřikem z palisády, a zabili ji až ve svém ležení. Na pláži zaplály ohně a z lodě byly dovezeny sudy piva, které bukanýři s jásotem narazili.

Další sudy byly naplněny vodou u pramene, který vyvěral nedaleko pevnosti, a skupinka mužů se samostříly se pomalu vydala k pralesu. Když je Valenso uviděl, nedalo mu to, aby nezavolal na Zarona, který pomalu přecházel podél tábora sem a tam: “Neposílejte své muže do pralesa! Vezměte si další dobytče z ohrady, jestliže vám jedno nestačí. Ale jestli se vaši muži vydají do pralesa, mohli by narazit na Pikty. Nedaleko od pobřeží žijí celé kmeny těch pomalovaných ďáblů. Odrazili jsme jejich útok krátce po tom, co jsme se tady vylodili, a od té doby bylo postupně v pralese zavražděno šest mých lidí. Teď žijeme s Pikty v míru, ale ten klid visí na vlásku. Neriskujte to, že byste je vyprovokovali!”

Zarono vrhl nejistý pohled k temné stěně pralesa, jako by očekával, že z něj spatří vybíhat hordu divochů. Pak se uklonil a řekl: “Děkuji vám za varování, pane.” Zavolal své muže nazpět ostrým hlasem, který neobyčejně kontrastoval s hladkým a dvorným tónem, kterým oslovoval hraběte.

Kdyby byl Zaronův pohled schopen proniknout spletí hustého listí, byl by se pravděpodobně choval s ještě větší uctivostí. Byl by totiž zahlédl výhružnou postavu, která se tam ukrývala a pozorovala cizince nelítostnýma černýma očima - odpudivě pomalovaného válečníka, nahého s výjimkou bederní roušky z vydělané jelenice, jemuž se v účesu nad levým uchem kývalo pero zoborožce.

S přibližujícím se večerem začalo nebe nad mořem šednout a zešeřilo se. Slunce zapadlo v záplavě karmínu a polilo vrcholky věčně neklidných vln krvavou sprškou. Od moře se připlížila mlha, zakryla okraj pralesa a točila se kolem palisády v hustých kotoučích. Záře ohňů na pobřeží jen stěží prorážela mlhou a zpěv bukanýrů zněl tlumeně a jakoby z nesmírné dálky. Posádka lodi dovezla na pobřeží několik starých plachet a narychlo z nich vybudovala přístřešky, pod nimiž se dopékaly hovězí pečeně a vesele popíjelo pivo, darované kapitánem.

Brána opevnění byla zavřená a všechny závory zasunuty. Po ochozu přecházely pravidelným krokem stráže s píkami na ramenou a na kovových helmicích se jim srážela vlhkost. Muži chvílemi upírali nejisté pohledy k narudlé záři na pobřeží a se stejnou nejistotou obraceli oči směrem k pralesu, který se teď v mlze jevil jen jako nezřetelná tmavá hmota. Opevnění, kde jediný život představovali strážní, teď bylo temné a prázdné. V malých okýnkách se ještě tu a tam třepotal plamínek svíce a jen z oken obytného sídla proudilo silnější světlo. Všude bylo ticho, rušené pouze krokem strážných, zvukem kapající vody a vzdáleným zpěvem bukanýrů.

Slabá ozvěna zpěvu pronikla v jednom okamžiku i do velké síně, kde seděl u vína Valenso se svým prakticky nezvaným hostem.

“Je vidět, že si vaši muži docela užívají, pane,” zabručel hrabě.

“Jsou rádi, že mají pod nohama zase jednou pevnou zem,” odpověděl Zarono. “Byla to únavná plavba, dlouhé a vysilující pronásledování.” Zarono pozvedl pohár směrem k nereagující dívce, která seděla po hostitelově pravici, a okázale se napil.

Kolem stěn stálo několik lhostejných mužů - vojáků s píkami a v helmách a sloužících v saténových kabátcích. Valensův dům, který vedl tady v divočině, byl jen stínem dvora, který si držel v Kordavě.

Obytné sídlo - název, na němž hrabě trval - bylo vzhledem k pustině, ve které bylo vybudováno, téměř zázrakem. Stovka mužů pracovala ve dne v noci celý měsíc, než je postavila. Zatímco byla stavba zvenčí bez jakýchkoliv ozdob, zevnitř představovala tak dokonalou kopii zámku Korzettů, jak jen to bylo možné. Trámové stěny zmizely za silnými hedvábnými závěsy vyšívanými zlatem. Namořená a vyleštěná lodní ráhna tvořila vznosnou konstrukci stropu. Na podlahách byly položeny vysoké koberce. Široké schodiště, vedoucí z haly nahoru, bylo pokryto stejnými koberci a jak schodiště, tak široký ochoz nahoře zdobilo překrásně vyřezávané zábradlí, které původně lemovalo lodní palubu.

Oheň v kamenném krbu zaháněl noční vlhkost. Svíce v masivním stříbrném svícnu ve středu mahagonového stolu osvětlovaly síň a vrhaly dlouhé stíny na schodiště.

Hrabě Valenso seděl v čele stolu a předsedal tak společnosti, která se skládala z jeho neteře, bukanýrského hosta, majordoma Galbra a velitele stráží. Nepočetná společnost jakoby jen zdůrazňovala rozměry obrovského stolu, kam by se pohodlně vešlo přinejmenším padesát stolovníků.

“Pronásledoval jste Strombanniho?” zeptal se Valenso. “Podařilo se vám ho zahnat až tak daleko?”

“Sledoval jsem Strombanniho,” zasmál se Zarono, “ale on přede mnou neutíkal. Strombanni není muž, který by prchal před kýmkoliv. Ne, on sem přijel hledat něco, co bych chtěl získat i já.”

“Co může přilákat piráta nebo bukanýra sem, na tohle pusté pobřeží?” zavrtěl Valenso nedůvěřivě hlavou a upřel oči na lesklou hladinu vína ve svém poháru.

“Co sem přilákalo zingarského hraběte?” odpověděl Zarono a v očích mu zahořel podivný plamínek.

“Prohnilost a zkaženost královského dvora může čestného muže dokonale znechutit,” odpověděl jakoby mimochodem Valenso.

“Čestní Korzettové snášeli tu zkaženost, o které mluvíte, bez jediného mrknutí po několik generací,” zpochybnil jeho slova Zarono jedinou větou. “Můj pane, odpusťte mi mou zvědavost, ale proč jste prodal všechny své pozemky, naložil galeonu nábytkem a majetkem z vašeho zámku a zmizel za obzorem, z dohledu všem zingarským princům a šlechticům? A proč jste se usadil právě tady, když vám mohl váš meč a jméno vydobýt skvělé postavení v kterékoliv civilizované zemi?”

Valenso si pohrával se zlatým řetízkem, na kterém měl kolem krku zavěšeno pečetidlo. “Co se týká důvodu, proč jsem opustil Zingaru,” odpověděl nakonec pomalu, “tak to je jen a jen moje věc. Ale to, že jsme se usadili právě tady, to je docela obyčejná náhoda. Vylodil jsem většinu svých lidí a větší část zařízení, o kterém jste se zmínil, protože jsem měl v úmyslu tady vybudovat dočasné tábořiště. Bohužel naše loď kotvila v zátoce, když se náhle od západu přihnala strašlivá bouře, utrhla ji z kotvy a rozdrtila o útesy severního mysu. Takové bouře jsou na místním pobřeží v určitém ročním období dost časté, jak už jsme zjistili. Pak už nám nezbývalo nic jiného, než zůstat tady a vytěžit z toho místa co nejvíce.”

“Pokud tomu rozumím, pak byste se vrátil do civilizace, kdybyste měl tu možnost?”

“Ne do Kordavy. Možná do nějaké vzdálené země - třeba do Vendhye nebo i do Khitáje…”

“Nezdá se vám pobyt v téhle pustině poněkud nudný, paní?” zeptal se Zarono a poprvé za celý večer oslovil přímo Belesu.

Ten večer přivedla dívku do velké síně touha spatřit novou tvář a slyšet nový hlas, ale teď už si přála, aby byla zůstala s Tinou ve svém pokoji. Vtom, co vyjadřovaly Zaronovy pohledy, které k ní často vysílal, se nemohla mýlit. I když byla jeho řeč zdobná a formálně nezávadná, jeho výraz střízlivý a dvorný, byla to jen maska, pod kterou probleskovala pravá tvář toho muže - tvář zlého a násilného člověka. Nebyl s to zakrýt chtíč, který mu plál v očích, když se sytil chladnou krásou mladé šlechtičny, jež byla ještě zdůrazněna saténovou róbou s hlubším výstřihem přepásanou skvostným pásem.

“Mnoho příležitostí k zábavě tady opravdu není,” odpověděla tichým hlasem.

“Kdybyste měl loď,” zeptal se Zarono přímo, “opustil byste tohle vaše sídlo?”

“Pravděpodobně ano,” připustil hrabě.

“Já loď mám,” prohlásil Zarono. “Kdybychom se nějak dohodli…”

“Jak dohodli a o čem?” Valenso zvedl hlavu a upřel na svého návštěvníka pohled plný podezření.

“Rozdělíme se, a to napůl,” prohlásil Zarono a položil na stůl ruku s roztaženými prsty, která připomínala velkého pavouka. Prsty se mu nervózně chvěly a bukanýrovy oči najednou hořely skoro nepříčetným výrazem.

“Rozdělíme se? A o co se rozdělíme?” Valenso na něj zíral v nelíčeném úžasu. “Zlato, které jsem si přivezl s sebou, se potopilo s lodí a oproti dřevu je příliv na pobřeží bohužel nevyplavil.”

“O tom nemluvím,” Zarono udělal netrpělivé gesto rukou. “Buďme k sobě upřímní, pane. Chcete snad dál předstírat, že jste se v téhle zátoce vylodil pouhopouhou náhodou, když se na obě strany táhnou stovky podobných zátok, ze kterých jste si mohl vybrat?”

“Já nepotřebuji nic předstírat,” odpověděl hrabě chladně. “Můj kormidelník se jmenoval Zingelito, byl to bývalý bukanýr. Dovedl loď až ke zdejšímu pobřeží a přesvědčil mě, abychom se vylodili právě tady. Tvrdil, že k tomu má svůj důvod, který mi sdělí později. Jenže mi ho nikdy neřekl, protože den po tom, co jsme se vylodili, zmizel v pralese a o několik dnů později skupina našich lovců našla jeho bezhlavou mrtvolu. Piktové mu nastražili léčku a připravili ho o život.”

Zarono na Valensa chvíli užasle zíral. “Tak to mě potopte!” zvolal nakonec. “Já vám věřím, pane. Korzettové nikdy nedokázali lhát a to nemluvím o jejich dalších přednostech. Rád bych vám něco nabídl. Připouštím, že když jsem zakotvil v téhle zátoce, měl jsem jiné plány. Jakmile bych zjistil, že jste poklad našli a dopravili do pevnosti, měl jsem v úmyslu pevnost dobýt a vám všem podříznout hrdla. Ale okolnosti mě přinutily změnit názor…” Vrhl na Belesu pohled, při kterém se jí nahrnula krev do tváří a dívka odmítavě pozvedla hlavu. Pak pokračoval: “Mám loď, na jejíž palubě vás mohu odvézt z vašeho exilu, s vaším majetkem a menší skupinkou těch vašich poddaných, které vyberete. Zbytek se bude muset postarat sám o sebe.”

Sloužící kolem stěn na sebe začali vrhat koutky očí nejisté pohledy. Zarono pokračoval, příliš krutý a cynický, než aby skrýval své úmysly. “Jenže nejdřív mi budete muset pomoci najít poklad, za kterým jsem se plavil celé tisíce kilometrů.”

“Jaký poklad, při jméně Mitrově?” ptal se hrabě popuzeně. “Teď blábolíte úplně stejně, jako ten pes Strombanni.”

“Slyšel jste už někdy o Krvavém Tranicovi, největším z baračských pirátů?”

“Kdo by o něm neslyšel? Byl to přece on, kdo dobyl ostrovní hrad stygijského prince Tothmekriho, který tam žil v exilu. Obyvatele ostrova pobil Tranicos do posledního a odvezl s sebou poklad, který princ získal na svém útěku z Khemi.”

“Tak jest! A pověsti o tom pokladu způsobily, že se členové Rudého bratrstva začali rojit jako supové nad mršinou - piráti, bukanýři, dokonce i černí korzáři z jihu. Tranicos, který se obával zrady svých kapitánů, si pečlivě vybral posádku z nejvěrnějších mužů a vzal na palubu jedenáct nejspolehlivějších kapitánů svých lodí. Pak s největším korábem vyplul k severu a zmizel beze stopy. Stalo se to téměř před sto lety.

Jenže pověsti trvají na tom, že existoval muž, který tuhle Tranicovu poslední cestu přežil a vrátil se na Baračské ostrovy. Vzápětí ho prý ale zajala zingarská válečná galej. Dřív než ho Zingařané pověsili, zapsal na kus pergamenu vlastní krví svůj příběh a nakreslil mapu. Pergamen pak nějakým zázrakem propašoval ze své cely. Jeho příběh byl zhruba takový:

Tranicos plul daleko za běžné plavební dráhy, až nakonec dorazil k opuštěnému pobřeží, kde zakotvil. Pak se vydal na břeh a s sebou vzal poklad a jedenáct kapitánů své flotily, kteří se před útěkem nalodili na jeho koráb. Podle jeho příkazů loď odplula a měla se vrátit za týden a naložit Tranica a jeho kapitány. Tranicos mezitím chtěl poklad ukrýt někde v zátoce. Loď se sice v určený čas vrátila, ale po Tranicovi a jeho jedenácti společnících se jakoby slehla zem. Posádka našla jen zbytky provizorního tábořiště, které si vybudovali na pláži.

Tábořiště bylo sice zničeno a kolem něj se hemžily stopy bosých nohou, ale nenašla se jediná známka, která by dokazovala, že tam došlo k boji. Samozřejmě, že stejně zmizel i poklad a nic nenaznačovalo, že byl ukryt v zátoce. Piráti se vypravili do pralesa, aby se pokusili najít svého admirála. Protože s sebou měli několik Bossoniánců, zběhlých ve stopařském a zálesáckém umění, podařilo se jim sledovat stopu ztracených mužů po staré stezce, která vedla několik kilometrů na východ od pobřeží. Šli po ní několik hodin; když se jich zmocnila únava a ztracených dvanáct mužů stále ještě nenašli, vylezl jeden z nich na prastarý vysoký strom. Poté se rozhlédl a ohlásil, že kousek před nimi vidí obrovské příkré skalisko, které vyrůstá z pralesa. Pustili se k němu, ale vzápětí na ně zaútočila skupina Piktů, kteří je zatlačili zpět k pobřeží a na palubu lodi. V zoufalství zvedli kotvu a odpluli. Dřív než se dostali k hustěji obydlenému pobřeží, zastihla je strašlivá bouře, loď se potopila a zachránil se právě ten jediný muž.

Tohle je tedy pověst o Tranicově pokladu, který lidé marně hledali téměř celé jedno století. Že existuje mapa, to se vědělo, ale všechno ostatní zůstalo záhadou.

Viděl jsem tu mapu jednou. Byli se mnou Strombanni, Zingelito a jakýsi Nemedijec, který se plavil s Baračánci. Narazili jsme na ni v Messantii, kam jsme se vypravili z úplně jiného důvodu v přestrojení. Patřila jednomu lakomci, který nám ji byl ochoten za určitou sumu ukázat. Nakonec někdo převrátil lampu, pak se ozval výkřik, a když jsme znovu rozsvítili, stařec, jemuž mapa patřila, ležel na zemi s dýkou v srdci, mapa byla pryč a z dálky byly slyšet kroky přibíhající městské stráže, kterou přivolal křik. Rozprchli jsme se a každý z nás od té doby šel svou cestou.

Celé roky jsem zpovzdáli pozoroval Strombanniho a on mne, protože jsme si oba mysleli, že mapu má ten druhý. Nakonec to dopadlo tak, že ji neměl ani jeden z nás. Jenže nedávno jsem dostal zprávu, že Strombanni vyplul na sever, a já se pustil za ním. Jaký byl konec toho pronásledování jste viděli na vlastní oči.

Tenkrát, když mapa ležela na stole toho starého mořského vlka, nestačil jsem si ji pořádně prohlédnout, ale ze Strombanniho chování bylo jasné, že je přesvědčený, že je to právě tahle zátoka, kde se Tranicos vylodil. Jsem si jistý, že poklad je ukrytý přímo na tom velkém skalisku, o kterém se v příběhu mluví, nebo v jeho těsné blízkosti, a že když se Tranicos a jeho doprovod vraceli na loď, zaútočili na ně Piktové a pobili je. Je téměř jisté, že Piktové poklad nedostali, protože tu a tam se ke zdejšímu pobřeží přece jen zatoulá loď, která provozuje s Pikty výměnný obchod, ale za celých sto let se mezi divochy neobjevil jediný větší zlatý šperk nebo drahokam.

Moje nabídka zní takhle: spojme své síly. Strombanni jistě zůstal někde nedaleko. Odtáhl, protože se bál, abychom ho nesevřeli mezi sebe, ale určitě se vrátí. Kdybychom se ovšem spojili, mohli bychom se mu klidně vysmát do očí. Operovali bychom z vaší pevnosti a přitom by v ní mohla být neustále dost silná posádka, aby odrazila případný útok. Věřím, že poklad není uložen daleko. Dvanáct lidí ho ani nemohlo daleko odnést. Najdeme ho, naložíme na mou loď a odplujeme do nějakého vzdáleného přístavu, někam, kde by zlato zakrylo mou minulost. Chtěl bych se vrátit do civilizovaného světa a žít jako šlechtic, v paláci, obklopen bohatstvím a otroky a s urozenou ženou po boku.”

“Takže?” zeptal se hrabě a oči se mu zúžily podezřením.

“Dejte mi za ženu svou neteř,” odpověděl mu bukanýr přímo.

Belesa zděšeně vykřikla a vyskočila. Valenso také vstal a prsty se mu křečovitě svíraly kolem poháru, jako by se s vypětím všech sil bránil, aby ho nehodil svému hostu do tváře. Zarono se nepohnul. Seděl nehybně, mlčky a ruka na stole se mu svírala jako dravci pařát. Oči mu plály vášní a hrozbou.

“Ty se odvažuješ!” vykřikl Valenso.

“Zdá se, že zapomínáte, že už dávno nemáte své vysoké postavení, hrabě Valenso,” zavrčel Zarono. “Nejsme u kordavského dvora, pane. Na tomhle pustém pobřeží se cena a vznešenost mužů měří silou mužstva a zbraní a v obou jsem mocnější než vy. V dědičném zámku Korzettů teď žijí nějací zbohatlíci a zlato vašeho rodu leží na dně moře. Pokud vám nedovolím použít svou loď, zemřete tady ve vyhnanství.

Nikdy byste neměl důvod litovat toho, kdyby se naše dva rody spojily. Zjistíte, že si Černý Zarono pod novým jménem a s novým bohatstvím snadno dobude místo mezi šlechtou tohoto světa a stane se zetěm, za kterého se nemusí stydět ani Korzettové.”

“Jste šílený, stejně jako ta myšlenka, kterou jste vyslovil!” zvolal hrabě pohrdavě. “Vy… kdo je to?”

Jeho řeč přerušily kroky malých střevíčků. Do haly spěšně vešla Tina a zaváhala, když zjistila, že se na ni hrabě dívá s nevolí. Hluboce se uklonila a vtiskla se ke stolu vedle Belesy, tak, aby se mohla své paní chytit za ruku. Byla mírně zadýchaná, střevíčky měla mokré a světlé vlasy se jí lepily vlhkostí.

“Tino!” zvolala Belesa přísně. “Kde jsi byla? Myslela jsem si, že už jsi dávno ve svém pokoji.”

“Já jsem tam taky byla,” odpovědělo udýchané děvčátko, “ale pak jsem zjistila, že nemám ten korálový náhrdelník, který jste mi dala…” zvedla v ruce lacinou cetku, kterou si ovšem cenila nade vše ostatní, protože ji dostala jako dárek od Belesy. “Měla jsem strach, že byste mě nikam nepustila. Žena jednoho vojáka mi pomohla přes palisádu a pak zase nazpět a prosím, paní, nenuťte mě říci její jméno, protože jsem slíbila, že ji neprozradím. Našla jsem svůj náhrdelník vedle toho jezírka na pláži, kde jsem se dnes ráno koupala. Prosím, potrestejte mě, jestli jsem udělala něco špatného.”

“Tino!” povzdychla si Belesa a přitiskla dítě k sobě. “Nepotrestám tě, ale víš dobře, že nemáš chodit za palisádu, když na pláži táboří bukanýři a každou chvíli sem může zabloudit nějaký Pikt. Pojď, já tě dovedu do tvého pokoje, převlečeš si ty mokré šaty a - “

“Ano, paní, ale dovolte, abych vám ještě řekla o tom černém muži - “

“Cože?” ten vyděšený výkřik se vydral ze rtů hraběte Valensa. Hrabě upustil cínový pohár, který dopadl se zachřestěním na podlahu a oběma rukama se zachytil okraje stolu. Kdyby vedle něj udeřil blesk, nemohlo by se chování pána pevnosti změnit víc. Tvář měl zrůzněnou strachem a oči nepřirozeně vytřeštěné.

“Co jsi to řekla?” zasípal a vrhal zuřivé pohledy na děvčátko, které se vystrašeně přitisklo k Belese. “Co jsi to říkala?”

“B-byl to č-černý muž, pane,” zadrhávalo poplašené děvčátko, zatímco Belesa, Zarono a všichni sloužící upírali užaslé pohledy na hraběte.

“Viděla jsem ho na pláži, když jsem se vypravila pro svůj náhrdelník. Vítr tak podivně sténal a moře se zmítalo, jako by se něčeho bálo, a vtom se objevil. Připlul z moře na takovém divném černém člunu, který svítil modrou září, ale přitom tam nebyla žádná pochodeň. Vytáhl člun na pláž hned u jižního mysu a pustil se k pralesu. V té mlze vypadal jako obr - velký a vysoký muž, černý jako Kushita - “

Valenso se zapotácel, jako by mu někdo zasadil smrtelný úder. Sevřel si rukou krk a pokoušel se rozhalit šaty na prsou takovou silou, že přetrhl zlatý řetízek s pečetidlem. S výrazem šílence oběhl stůl a vytrhl dítě Belese z náručí.

“Ty malý spratku!” zalykal se. “Ty lžeš! Slyšela jsi mě mluvit ze spaní a teď tady vykládáš tyhle lži, abys mě mučila! Okamžitě se přiznej, že lžeš, nebo ti sedřu kůži!”

“Strýčku!” vykřikla Belesa v pohoršeném úžasu a pokoušela se vysvobodit Tinu z jeho sevření. “Zbláznil ses? Co to děláš?”

S kletbou srazil její ruku ze svého předloktí a odstrčil ji směrem ke Galbrovi, jenž ji sevřel s úšklebkem, který se ani nepokoušel zakrývat.

“Milost, můj pane!” vzlykala Tina. “Mluvím pravdu!”

“A já říkám, že lžeš!” zařval Valenso. “Gebellezi!”

Mohutný sloužící chytil ubohé dítě a jediným krutým škubnutím jí s těla serval tenké šaty. Pak se obrátil a přetáhl si její slabé ručky přes ramena, takže mu dítě viselo bříškem na zádech.

“Strýčku!” vykřikla Belesa a divoce se zmítala v Galbrově chtivém sevření. “Ty jsi šílený! Přece nemůžeš - ne, to přece - ” Hlas se jí zadrhl v hrdle, když Valenso uchopil drahokamy zdobený jezdecký bičík a udeřil jím dítě přes záda s takovou silou, že holčičce napříč zad okamžitě naskočil krvavě rudý pruh.

Belesa zasténala a žaludek se jí zvedal, když slyšela zoufalý Tinin křik. Její svět náhle zešílel. Jako v strašlivém snu se jí před očima míhaly nehybné, lhostejné tváře vojáků i sloužících, které jí teď připomínaly spíš zvířata než lidi. Ani na jedné z nich nezahlédla jediný náznak lítosti nebo účasti. V celé té rudé záplavě nebylo nic skutečného, jen drobné bílé Tinino tělíčko, pokryté křížem krážem krvavými šrámy od ramen až ke kolenům. Nevnímala žádný zvuk kromě ostrých a zoufalých výkřiků, které Tina vyrážela v agónii, a sípavého dechu hraběte, který s výrazem šílence bičoval dítě a neustále řval:

“Lžeš! Ty lžeš! Ty proklatý spratku, ty lžeš. Přiznej se, nebo tě rozsekám zaživa! Nemohl mě sledovat až sem…”

“Oh, slitování, pane!” křičelo děvčátko a zmítalo se na zádech mohutného sloužícího. Bylo napůl šílené bolestí a hrůzou, takže ho ani nenapadlo zachránit se lží. Krev mu v pramíncích stékala po nohou. “Viděla jsem ho. Nelžu. Prosím! Aaah!”

“Ty hlupáku! Hlupáku!” zaječela najednou Belesa ze všech sil. “Cožpak nevidíš, že mluví pravdu? Oh, ty zvíře! Zvíře! Zvíře!”

Do mozku hraběte se nakonec přece jen vrátil náznak zdravého rozumu a stal se alespoň vzdáleně znovu hrabětem Valensem z Korzetty. Odhodil bičík, odpotácel se ke stolu a zachytil se jeho okraje. Třásl se jako v horečce. Zpocené vlasy se mu lepily na čelo a po tváři, která vypadala jako maska strachu, mu stékal pot. Gebellez Tinu pustil a holčička se svezla na zem, kde se změnila v malou sténající hromádku. Belesa se vytrhla Galbrovi, rozběhla se k ní a se vzlyky vedle ní padla na kolena. Potom vzala ten nešťastný uzlíček do náručí a obrátila tvář ke svému strýci, aby na něj vylila všechnu svou nenávist - jenže on se na ni ani nepodíval. Zdálo se, že zapomněl jak na ni, tak na svou malou oběť. Jakoby v jakémsi nesmyslném cizím snu slyšela, jak se obrací k bukanýrovi a říká: “Přijímám vaši nabídku, Zarono. Při Mitrovi, najděme ten proklatý poklad co nejrychleji a zmizme z tohohle prokletého pobřeží!”

Při jeho prohlášení se plameny jejího rozhořčení změnily v popel. V ochromeném tichu zvedla vzlykající dítě do náručí a odnášela je po schodišti nahoru. Vrhla pohled přes rameno a zahlédla, jak hrabě usedl ke stolu a teď pije plnými doušky víno z velkého poháru, který třímá oběma rozechvělýma rukama. Zarono se tyčil nad ním jako velký dravý pták - i jeho zaskočil náhlý obrat v situaci, ale byl bystrý a okamžitě připravený využít ho co nejlépe ve svůj vlastní prospěch. Zaslechla, jak mluví tichým, uklidňujícím hlasem a viděla, jak mu Valenso němě přikyvuje jako ten, kdo sotva vnímá, o čem je řeč. Galbro stál ve stínu opodál a svíral si bradu mezi palcem a ukazovákem, zatímco sloužící kolem stěn na sebe vrhali napůl významné a napůl nejisté pohledy, užaslí nad zhroucením svého pána.

Nahoře v pokoji zatím Belesa položila ochromené děvčátko na postel, omyla mu opatrně záda a začala mu podlitiny i mokvající šrámy natírat hojivou mastí. Tina se odevzdala do péče jemných rukou své paní a jen tiše sténala. Belesa měla pocit, že se celý její svět najednou rozpadl na kusy. Byla zmatená, cítila nevolnost od žaludku a nervy měla napjaté k prasknutí, to vše jako následek šoku, který utrpěla díky strašlivému zážitku ve velké síni. V duši cítila strach ze svého strýce, ale současně i narůstající nenávist. Nikdy k němu necítila příbuzenskou lásku. Byl přísný, tvrdý, neosobní a hrabivý a bylo jasné, že k nikomu nechová bližší náklonnost. Až dosud ho však považovala za spravedlivého a odvážného muže. Při vzpomínce na jeho vytřeštěné oči a vystrašenou pobledlou tvář se otřásla odporem. Ten záchvat zuřivosti byl probuzen nějakým děsivým strachem a kvůli tomu strachu ztýral jedinou bytost, kterou milovala a na které jí záleželo. Ten strach byl důvodem, pro který byl hrabě ochoten ji, svoji vlastní neteř, prodat nechvalně proslulému pirátovi. Co se ukrývalo za jeho šílenstvím? Kdo byl černý muž, kterého zahlédla Tina?

Dítě v polovičním deliriu mumlalo: “Já jsem nelhala, má paní! Opravdu jsem nelhala! Byl to černý muž v černém člunu a ten člun hořel na vodě jako modrý oheň. Vysoký muž, černý skoro jako Kushita a celý zabalený do černého pláště. Když jsem ho uviděla, dostala jsem hrozný strach a krev mi stydla v žilách. Vytáhl člun na písek a pustil se do pralesa. Proč mě hrabě zbičoval za to, že jsem ho viděla?”

“Tiše, Tino,” konejšila ji Belesa. “Hezky tiše lež. Brzo tě to přestane pálit.”

Dveře za ní se otevřely. Belesa se otočila a rychle uchopila ozdobnou dýku, která ležela na stolku vedle postele. Ve dveřích stál hrabě a při pohledu na něj jí naskočila husí kůže. Vypadal o celé roky starší, tvář měl šedivou, strhanou a v očích pohled, který v ní vzbuzoval strach. Nikdy si nebyli blízcí, ale teď měla pocit, že je odděluje široký proud. Muž, který tam stál, to už nebyl její strýc, ale cizinec, který ji přišel ohrožovat.

Pozvedla dýku. “Jestli se jí ještě dotkneš,” zašeptala suchými rty, “přísahám při Mitrovi, že ti tu čepel vnořím do srdce.”

Nevěnoval jejím slovům pozornost. “Postavil jsem kolem sídla silnou stráž,” oznámil jí. “Zítra přivede Zarono své muže k nám do pevnosti. Nevrátí se na moře, dokud neobjeví ten poklad. Až ho najde, okamžitě odplujeme. Do kterého přístavu, to se ještě dohodneme.”

“A ty mě chceš jemu skutečně prodat?” zašeptala.

“Při jméně Mitrově - “

Upřel na ni zachmuřený pohled, ze kterého zmizelo všechno kromě sobecké sebelásky. Před tím pohledem ucouvla, protože v něm vycítila nekonečnou všehoschopnou krutost, která posedla hraběte pod vlivem onoho tajemného strachu.

“Uděláš, co ti přikážu,” odpověděl jí nakonec a v jeho hlase nebylo o nic víc lidských emocí než v zařinčení ocelové čepele. Pak se otočil na podpatku a vyšel z komnaty. Zaskočená náhlým záchvatem hrůzy Belesa omdlela a padla na zem vedle lůžka, na kterém ležela malá Tina.

4. Když zazní černý buben

Belesa nevěděla, jak dlouho ležela v bezvědomí. První, co si uvědomila, byly drobné Tininy ručky, které ji objímaly, a zaslechla nešťastné dětské vzlyky. Mechanicky se zvedla a objala plačící Tinu. Seděla tam se suchýma očima a nevidoucí pohled upírala do plamene svíčky. Všude v obytném domě bylo ticho. Umlkly i zpěvy bukanýrů na pláži. Klidně, téměř nezúčastněně si znovu probrala celý svůj problém.

Valenso byl šílený a ten stav v něm vzbudilo vyprávění o tajemném temném muži. To ze strachu před ním chtěl za každou cenu opustit opevnění a uprchnout se Zaronem. To bylo naprosto jasné. Stejně jasné bylo, že je ochoten výměnou za možnost uniknout obětovat i ji. V temnotě, která při těch úvahách naplnila její duši, neviděla jedinou jiskřičku naděje. Sloužící byli většinou nevzdělaní a lhostejní lidé, jejich ženy hloupé a apatické. Nejen že by se neodvážili jí pomoci, ale ani by o to nestáli. Byla naprosto bezmocná.

Tina náhle zvedla tvářičku mokrou od slz, jako kdyby naslouchala nějakému vnitřnímu hlasu. Způsob, jakým bylo dítě schopno postihnout ty nejtajnější myšlenky, byl téměř nadpřirozený, stejně jako si i při svém mládí uvědomovala nevyhnutelnost Belesina osudu a jedinou naději, která zbývá slabým.

“Musíme uprchnout, má paní!” zašeptala. “Zarono vás mít nebude. Odejdeme daleko do pralesa. Půjdeme tak dlouho, dokud nám budou stačit síly, pak si lehneme a umřeme spolu.”

V tom okamžiku naplnila Belesinu duši ta tragická síla, která je posledním útočištěm bezmocných. Byla to jediná možnost, jak uniknout stínům, jež ji obklopovaly už ode dne, kdy opustili Zingaru.

“Půjdeme, dítě.”

Vstala a začala si natahovat plášť, když ji zastavil tichý Tinin výkřik. Děvčátko vyskočilo, na rty si tisklo prst a oči se mu rozšířily hrůzou.

“Co se děje, Tino?” výraz hrůzy na obličeji dítěte přinutil Belesu ztlumit hlas do pouhého šepotu.

“Někdo je na chodbě,” zašeptala Tina a podvědomě se chytila Belesy za ruku. “Zastavil se u našich dveří, ale pak šel dál, ke komnatě na druhém konci chodby - tam, co bydlí hrabě.”

“Máš lepší uši než já,” zašeptala Belesa, “ale na tom není nic divného, byl to pravděpodobně sám hrabě nebo Galbro.”

Přešla ke dveřím a chystala se je otevřít, ale Tina se jí divoce vrhla kolem krku a Belesa cítila, jak holčičce vystrašeně tluče srdce. “Ne! Ne, má paní! Neotvírejte! Mám strach! Nevím proč, ale mám pocit, že domem obchází něco zlého!”

Zaražená Belesa holčičku pro uklidnění pohladila a natáhla se ke kovovému plíšku, který zakrýval kukátko uprostřed dveří.

“Vrací se!” zachvěla se Tina, “slyším ho!” Tentokrát zaslechla jakýsi tichý zvuk i Belesa - podivné, plíživé našlapování, a se zamrazením si uvědomila, že to není krok nikoho, koho by znala. Nebyl to ani krok Zaronův nebo jiného obutého člověka. Mohl to snad být sám Zarono, který se bosý krade chodbou s úmyslem zavraždit svého spícího hostitele? Vzpomněla si na vojáky, kteří stojí dole na stráži. Jestliže zůstal bukanýr na noc v domě, jistě by stál před jeho komnatou strážný. Kdo se to tedy plížil chodbou? V prvním patře nespal nikdo jiný než ona, Tina, hrabě a Galbro.

Rychle sfoukla svíčku, aby její světlo nepronikalo otvorem kukátka, a odsunula mosaznou klapku. Všechna světla v chodbě - obvykle celkem dobře osvětlené několika svícemi - zhasla. Temnou chodbou se pohybovala jakási postava. Spíš cítila než viděla nezřetelnou pohybující se hmotu, ale nebyla schopná zahlédnout jakoukoliv podrobnost kromě toho, že má lidské obrysy. Zalila ji chladná vlna hrůzy, přikrčila se a vyděšený výkřik jí zmrzl na rtech. Nebyla to stejná hrůza, jakou v ní vyvolal její strýc, ani strach, který cítila ze Zarona, ani něco takového jako obavy z temného hlubokého pralesa. Byla to slepá, neodůvodnitelná hrůza, která jí sevřela duši ledovým stiskem a přimrazila jazyk na patro.

Postava se přesunula k vrcholku schodiště a tam se na okamžik odrazila ve slabém světle, přicházejícím zdola. Byl to muž, ale podobného muže Belesa v životě neviděla. Měla pocit, že zahlédla vyholenou hlavu s pyšnou, přísnou tváří a lesklou, téměř černou kůží, mnohem tmavší, než byla pleť jejích tmavých krajanů. Hlava se tyčila nad širokými svalnatými rameny, zahalenými do černého pláště. Pak vetřelec zmizel.

Krčila se ve tmě a čekala, že se každou chvilku ozve výkřik některého ze strážných stojících ve velké síni. Ale celé sídlo zůstávalo tiché. Jen odněkud sem zaznívalo tiché kvílení větru, a to bylo vše.

Když se Belesa pokoušela znovu zapálit svíci, cítila, jak se jí potí dlaně. Stále ještě se třásla hrůzou, i když vlastně nedokázala říci, proč ten krátký pohled na postavu na vrcholu schodiště vzbudil v její duši tak strašlivý děs. Uvědomovala si pouze to, že ji ten pohled oloupil o její znovu nabytý klid a rozhodnost a že teď není schopná cokoliv udělat.

Svíčka se rozhořela a její žlutá záře osvětlila Tinin bledý obličej.

“Byl to ten temný cizinec!” zašeptala Tina. “Vím to! Krev mi stydla v žilách, stejně jako když jsem ho viděla na pláži. Ale vždyť dole stojí stráže, cožpak ho nevidí? Neměli bychom jít a říct to hraběti?”

Belesa zavrtěla hlavou. Nestála o to, aby se znovu opakovalo to, co se stalo, když se Tina zmínila o temném cizinci poprvé. A už v žádném případě neměla dost odvahy vyjít sama na temnou chodbu.

“Teď se neodvážíme odejít do pralesa!” otřásla se Tina. “Určitě se ukrývá tam.”

Belesa se neptala, jak Tina ví, že temný muž se bude ukrývat právě v pralese; bylo to jediné místo logicky vhodné jako úkryt pro každou špatnou věc, zlého člověka nebo samotného ďábla. A věděla také, že Tina má pravdu, teď by se ani jedna z nich neodvážila opustit opevnění. Její odhodlání, které se nezaleklo ani představy jisté smrti, ji opustilo při pomyšlení, že by měla bloudit hlubokým pochmurným pralesem společně s tou děsivou temnou postavou, již zahlédla. Zlomená a plná bezmoci si sedla na okraj gauče a ukryla si tvář do dlaní.

Tina nakonec usnula na gauči. Na dlouhých řasách se jí leskly slzy a v neklidném spánku sebou házela sem a tam. Belesa na ni upírala nevidoucí pohled.

Před ránem si Belesa uvědomila jakousi změnu v ovzduší, vzduch ztěžkl a od moře sem dolehlo vzdálené zadunění bouře. Zhasla svíčku, která už téměř dohořela, a přešla k oknu, odkud viděla jak na moře, tak na temný pás pralesa za pevností.

Mlha zmizela a na východním obzoru se objevil bledý narůžovělý proužek ohlašující svítání. Jenže nad mořem nad západním obzorem se zvedala tmavá masa mračen. Z ní tu a tam vyletěl blesk a ozvalo se zahřmění a tomu najednou jako ozvěna odpovědělo zadunění z pralesa.

Užaslá Belesa pohlédla k temné zelené stěně. K uším jí dolehlo temné rytmické dunění - hluboký basový zvuk, který určitě nevydával piktský buben.

“Buben!” vzlykla Tina ze spánku a nekontrolovatelně otvírala a zavírala ruce. “Černý muž - tluče do černého bubnu - v černém pralese. Oh, Mitro, zachraň nás!”

Belesa se otřásla. Černý mrak na západním obzoru se vzdouval, vířil a zvětšoval se. Dívka v úžasu přihlížela, protože loňského léta nezažili na pobřeží touhle dobou jedinou bouři a ještě nikdy v životě neviděla mrak, který by se podobal tomuhle.

Valil se, jako by přetekl přes okraj světa, temná zvířená masa protkaná modrofialovými záblesky. Převaloval se a s břichem plným větru řval. Třeskot bouře rozechvíval vzduch. A do dunění hromů se míchal jiný zvuk - hukot větru, který se hnal v čele. Blesky rvaly inkoustově černý obzor na kusy. Daleko na moři viděla Belesa do bíla zpěněné vrcholky vln, prchajících před větrem, slyšela jejich těžký řev, který se zesiloval se zkracující vzdáleností.

Ale tady na pevnině se zatím nezvedl ani ten sebemenší vánek. Vzduch byl žhavý a nehybný. Kontrast celé té scény byl až neskutečný - tam nad mořem vichr, blesky a dunění bouře, která se hnala směrem k zemi, tady mrtvé bezdeché ticho. Někde v domě pod Belesou se zabouchla okenice a to klepnutí v dusivém tichu zaznělo hlasitě jako úder kladivem. Pak se odněkud ozval poplašený ženský hlas. Zdálo se však, že většina lidí v pevnosti spí a o přibližujícím se hurikánu nemá ani ponětí.

Uvědomila si, že stále ještě slyší temné pravidelné údery bubnu. Znovu se zadívala k pralesu a naskočila jí husí kůže. Neviděla nic, ale jakýsi okrajový defekt vlastní představivosti jí vnutil obrázek černé, strach nahánějící postavy, dřepící pod černými větvemi a vyklepávající na buben cizokrajného vzhledu onen hypnotizující rytmus.

S nesmírnou námahou zahnala děsivé představy a obrátila pohled zpět k moři, kde právě oblohu rozčísl další blesk. Proti jasnému záblesku spatřila stěžně Zaronovy lodě, zahlédla stany bukanýrů na pláži i písčitý svah jižního mysu a kamenitý výběžek severního mysu tak jasně, jako v záři poledního slunce. Řev větru byl hlasitější a hlasitější a pevnost se začala rychle probouzet. Na schodišti zazněly spěšné kroky a jekot Zaronova hlasu naplněného strachem. Bouchly dveře a Valenso mu hlasitým křikem odpovídal, aby přehlušil řev zuřících živlů.

“Proč jste mě nevaroval proti bouři ze západu?” zuřil Zarono. “Jestli kotvy nevydrží -”

“V téhle roční době se ještě nikdy nepřihnala bouře od západu!” křičel Valenso, který vyběhl ze své komnaty v noční košili, tvář vystrašenou a vlasy mu vstávaly hrůzou. “To je práce toho - ” zbytek slov už nebylo slyšet, protože se rychle pustil vzhůru po žebříku na pozorovatelnu a za ním se hnal klející bukanýr.

Belesa se krčila u svého okna ohromená a napůl ohluchlá. Vítr sílil každou minutou a hučel stále hlasitěji, až se v něm utopily všechny ostatní zvuky s výjimkou toho k zešílení pravidelného temného dunění bubnu, které se teď vzpínalo jakoby v nelidském triumfu. Bouře dorazila k pobřeží a před sebou hnala napříč zátokou skoro dva kilometry dlouhou bíle zpěněnou horu. Pak se na pobřeží rozpoutalo skutečné peklo. Déšť se řinul v nepřetržitém přívalu a s hrozivou zuřivostí splachoval pláž. Vítr narazil do opevnění jako pevná stěna, takže se mohutné trámy, ze kterých bylo opevnění vybudováno, roztřásly jako při zemětřesení. Už první nával vln zaplavil téměř celou pláž a uhasil všechny ohně.

Ve světle blesků viděla Belesa hustou stěnou deště, jak byly stany bukanýrů roztrhány na cáry a odletěly s větrem, viděla, jak se muži potácejí k pevnosti a jak je přívaly vody a poryvy větru srážejí na kolena. A v modrém svitu blesků zahlédla i to, jak se Zaronova loď utrhla z kotevních řetězů a vítr ji děsivou rychlostí žene ke skalnatému severnímu mysu, který jakoby rozepjal náruč mohutných ostrých balvanů a sevřel ji do svého objetí.

5. Muž z divočiny

Bouře rychle vyčerpala svou zuřivost a slunce vycházelo na modrou, deštěm omytou oblohu. Ve větvích nejbližších stromů se rozezpíval sbor pestrobarevných ptáků a na listí se v mírném ranním vánku jako démanty zatřpytily krůpěje vody.

Na břehu malého potoka, ukrytého ve stínu stromů a hustého křoví, který se klikatil pískem, aby nakonec skončil svou cestu v moři, stál muž. Nakláněl se k vodě a oplachoval si paže a obličej a celou tu činnost provozoval způsobem vlastním svému druhu: hlasitě a spokojeně pohekával a stříkal kolem sebe na všechny strany jako divoký býk. Uprostřed koupele však najednou zvedl hlavu a voda z mokrých vlasů mu v hustých krůpějích stékala na mohutná ramena. Na okamžik strnul v postoji napjatě naslouchajícího člověka, ale pak se jediným pohybem narovnal, vytrhl od pasu meč a obrátil se směrem do vnitrozemí. Pak s ústy úžasem dokořán ztuhl.

Po písku se k němu blížil muž, který byl ještě mnohem větší než on sám. Šel klidně, nepokoušel se skrývat. Pirátovy oči se rozšířily, když jeho pohled přejel po upnutých hedvábných kalhotách, vysokých kožených botách ohrnutých pod koleny, vypasovaném kabátě, který se pod pasem zvonovitě rozšiřoval, a přinejmenším sto let staré čepici kapitána, zdobené stříbrnou krajkou. V ruce cizinec nesl těžkou širokou šavli a o jeho úmyslech nemohlo být pochyb.

Pirátovi najednou zablesklo v očích poznání a muž zbledl jako křída. “Ty!” vydralo se mu z úst. “U Mitry, ty?!”

Pak se ale poněkud vzpamatoval, vychrlil proud kleteb a pozvedl vlastní zbraň. Ve chvíli, kdy s nárazem zazvonila ocel o ocel, se poplašení ptáci zvedli z okolních stromů jako pestrobarevné mračno. Od zkřížených čepelí odletovaly modravé jiskry a pod podrážkami bot šustil písek. Třesk ocele náhle skončil tupým nárazem a zaskřípěním ostří na kosti a jeden z mužů s klokotavým zasténáním klesl na kolena. Rukojeť zbraně mu vyklouzla z chladnoucích prstů, tělo povolilo a padlo do písku, který začal rudnout jeho krví. V poslední chvíli a s obrovskou námahou muž zatápal rukou v opasku, něco z něj vytáhl a pokusil se to vstrčit do úst. V tom okamžiku s ním však otřásla poslední křeč a s rukou na půl cestě znehybněl.

Vítěz se k němu sklonil a zcela bezohledně vytrhl z tuhnoucích prstů záhadný předmět, který nebožtík i po smrti pevně svíral.

Zarono s Valensem stáli na pláži a dívali se na hromady vyplaveného dřeva, které shromažďovali jejich muži - ráhna, kusy stěžňů, polámaná prkna a trámy. Bouře udeřila se Zaronovou lodí o útesy s takovou zuřivostí, že většina vyplavených předmětů se dala použít jen jako palivové dříví. Nedaleko nich stála Belesa s rukou položenou na Tininých ramenou a naslouchala jejich řeči. Belesa byla bledá a apatická, lhostejná k tomu, co jí osud pro příští dny připravil. Slyšela sice, co oba muži říkají, ale téměř jejich slova nevnímala. Byla zdrcena zjištěním, že je jen figurkou ve hře a nezáleží na tom, jaká hra to bude - zničený mladý život, který se dál nekonečně potáhne na tomhle pustém pobřeží, nebo život otrokyně, pokud se jim podaří zajistit si nějaký prostředek k návratu do civilizace.

Zarono zuřivě klel, ale Valenso byl jakoby napůl ochromen. “V téhle roční době nikdy bouře ze západu nepřicházejí,” mumlal si starý hrabě spíše pro sebe a očima, v nichž probleskovala nepříčetnost, zíral na muže zachraňující kusy dřeva. “Tu bouři, která zničila loď, na jejíž palubě jsem se chystal uprchnout, sem nepřivedla náhoda. Uprchnout? Lapil mě tady do pasti jako krysu. Všichni jsme tady chyceni jako krysy v pasti - “

“Nevím, o čem mluvíte,” zavrčel Zarono a zuřivě se popotahoval za pěstěný knírek. “Od chvíle, kdy vás včera večer ten malý světlovlasý parchant vyděsil svou historkou o černém muži, který připlul po moři, z vás člověk nedostane rozumné slovo. Já však nejsem ochotný strávit zbytek života na tomhle prokletém pustém pobřeží. Deset mých lidí pohltilo peklo s lodí, ale mám jich pořád ještě sto šedesát. Vy jich máte stovku. V pevnosti máte nástroje a nářadí a v pralese je dostatek dřeva. Postavíme novou loď. Pošlu skupinu chlapů porážet stromy, jen co dokončí sbírání dřeva na pláži.”

“Zabere to celé měsíce,” zabručel hrabě.

“Dobrá, a jak byste chtěl náš čas využít lépe? Jsme tady a dokud nepostavíme loď, tak se odsud nedostaneme. Měli bychom nejspíš postavit něco jako katr, ale ještě nikdy jsem nenarazil na překážku, která by mě zdržela na dlouho. Doufám, že ta bouře rozlámala na kousky i karaku toho psa Strombanniho. Zatímco budeme stavět loď, budeme současně pátrat i po Tranicově pokladu.”

“Tu loď nikdy nedostavíme,” prohlásil najednou Valenso zachmuřeně.

Zarono se k němu se zuřivým výrazem otočil. “Začnete už konečně mluvit rozumně? Kdo je ten prokletý černý muž?”

“Prokletý, to je to správné slovo,” přikývl Valenso a upíral oči na moře. “Je to stín mé vlastní krví zbrocené minulosti, který se zhmotnil, aby mě štval po celém světě jako zvěř, dokud mě nezažene do pekla. Kvůli němu jsem uprchl ze Zingary, v marné naději, že na širém oceánu ztratí mou stopu. Měl jsem vědět, že mě dříve či později vyčenichá.”

“Jestliže ten muž opravdu připlul, musí se ukrývat v pralese,” odplivl si Zarono. “Pročešeme prales a vykouříme ho.”

Valenso se drsně zasmál. “To byste mohli spíš chytat stíny, které prchají před mračny zastírajícími měsíc, jedovatého plaza za noci ve skalách, mlhu, která vystupuje o půlnoci z močálu.”

Zarono na něj vrhl nejistý pohled a bylo vidět, že pochybuje o Valensově příčetnosti. “Co je to za muže? Nemůžete přestat s těmi tajemnými dvojsmysly?”

“Stín mé vlastní krutosti a touhy po moci, hrůza, která vystoupila z dávno minulých časů - ne muž z masa a krve, ale - “

“Plachta, ahoj!” vykřikla v tom okamžiku hlídka na severním mysu.

Zarono se otočil a jeho hlas prořízl vzduch. “Znáš ji?”

“Tak jest!” zněla vzdálená odpověď. “Je to Rudá ruka!”

Zarono zaklel jako šílený. “Strombanni! O ďábla neměj strach! Jak se mu podařilo přežít tu strašlivou bouři?!” Bukanýrův hlas se rozlehl po pláži jako zatroubení polnice. “Zpátky do pevnosti, psi!”

Dřív než se poněkud pocuchaná Rudá ruka objevila za severním mysem, nezůstalo na pláži po lidech ani stopy. Palisáda se zaplnila hlavami v helmicích a pestrobarevných šátcích. Bukanýři přijali nové spojenectví se snadnou přizpůsobivostí dobrodruhů a služebníci hraběte s odevzdaností a lhostejností sloužících.

Zarono vztekle skřípěl zuby, když od lodi odrazil člun a on na přídi uviděl světlou hlavu svého soka. Člun uvázl na písku a Strombanni sám vykročil k pevnosti.

Zastavil se v bezpečné vzdálenosti od palisády a vykřikl hlasem, který se jasně nesl tichým ránem: “Pevnost, ahoj! Rád bych si s vámi promluvil.”

“Dobrá,” křikl na něj Zarono, “tak proč to neuděláš?”

“Když jsem sem minule přišel s bílou vlajkou, dostal jsem místo odpovědi šíp, který se zlomil na mém krunýři,” zařval pirát.

“Řekl sis o to!” odpověděl mu Valenso. “Varoval jsem tě, aby ses držel dál od pevnosti.”

“Teď chci slib, že se něco takového nebude opakovat!”

“Máš můj slib!” potvrdil Zarono s jízlivým úsměvem.

“Tvým slibům nevěřím, ty zingarský pse! Chci Valensovo slovo.”

V hraběti přece jen přetrvala určitá dávka šlechtické cti. Když odpovídal, bylo z jeho hlasu cítit autoritu. “Pojď blíž, ale tví muži ať zůstanou na svých místech. Nikdo nevystřelí.”

“To mi stačí,” prohlásil Strombanni okamžitě. “Ať už jsou hříchy Korzettů jakékoliv, jejich slovu se dá věřit.”

Potom vykročil kupředu, zastavil před branou a spokojeně se zašklebil do Zaronovy nenávistí stažené tváře.

“Jak vidím, Zarono, máš o loď míň, než když jsem tě viděl naposled, co?” prohlásil uštěpačně. “Jenže vy Zingařané jste jako námořníci nikdy za moc nestáli.”

“A jakým zázrakem se podařilo zachránit loď tobě, ty vyvrženče messantijských kanálů?” zasyčel bukanýr.

“Několik kilometrů na sever je úzká zátoka, chráněná dvěma vysokými hřbety, které zastavily hlavní nápor bouře,” odpověděl Strombanni. “Kotvil jsem v ní. Kotvy se sice posunuly, ale přece jen stačily loď udržet dost daleko od pobřeží.”

Zarono se zamračil, Valenso mlčel. Hrabě o zmíněné zátoce nevěděl, protože jeho lidé v zásadě žádné výzkumné výpravy po okolí nepodnikali. Bylo to způsobeno jak obavami z Piktů, tak nedostatkem zvědavosti, ale především tím, že v okolí pevnosti bylo neustále dost práce a na podobné výpravy nezbýval čas.

“Přišel jsem vám nabídnout výměnný obchod,” prohlásil Strombanni.

“Nemáme, co bychom s tebou vyměnili, jen údery mečů,” zavrčel Zarono.

“Já si myslím něco jiného,” ušklíbl se Strombanni. “Jasně jste ukázali své úmysly ve chvíli, kdy jste zavraždili Galaca, mého prvního důstojníka, a oloupili ho. Až do dnešního rána jsem si myslel, že Tranicův poklad má Valenso. Ale kdyby ho jeden z vás skutečně měl, neobtěžovali byste se tím, abyste mě sledovali, zabili mého prvního důstojníka a oloupili ho o tu mapu.”

“Mapu?” vykřikl Zarono a narovnal se.

“Nesnažte se zapírat,” zasmál se Strombanni, ale v očích mu hořel hněv. “Vím, že mapu musíte mít vy. Piktové nechodí v botách!”

“Ale to - ” začal hrabě, ale Zarono ho umlčel rychlým posuňkem.

“A kdybychom tu mapu měli, co nám za ni vlastně chceš nabídnout?” zeptal se.

“Pusťte mě do pevnosti,” navrhl Strombanni. “Pak si můžeme promluvit.”

Pečlivě se vyhýbal tomu, aby zvedl oči k řadě hlav vyhlížejících nad vrcholem palisády, ale ti, ke kterým mluvil, mu porozuměli. Strombanni má loď. Ta skutečnost má nesmírnou váhu ať už v boji, nebo při dohodě. Jenže bez ohledu na to, kdo bude té lodi velet, vejde se na její palubu jen omezený počet lidí. Ať už na ní odpluje kdokoliv, zbytek lidí musí zůstat tady. Bylo vidět, jak se na tvářích tichého zástupu na ochozu palisády objevilo napětí.

“Tví muži zůstanou na svých místech,” varoval Zarono a jeho posuněk zahrnul člun vytažený na pláži i loď v zátoce.

“Jistě. Ale doufám, že nemáte v úmyslu zajmout mě a použít jako rukojmí!” Nevesele se zasmál. “Chci Valensovo slovo na to, že to neuděláte a že mě během hodiny necháte živého a nezraněného opustit zdi pevnosti, ať už se dohodneme, nebo ne.”

“Máš můj slib,” potvrdil hrabě.

“Dobrá. Pusťte mě dovnitř a promluvíme si.”

Brána se pootevřela a zase zapadla. Vůdcové všech tří skupin zmizeli uvnitř obytného sídla. Obyčejní muži na obou stranách tiše pozorovali své protivníky. Ti na ochozu pevnosti skupinku vedle člunu a za ní řadu postav v poloviční zbroji, které lemovaly lodní zábradlí karaky zakotvené v zátoce, a naopak.

Belesa s Tinou se krčily na horním konci schodiště vedoucího z velké síně. Muži si jich nevšímali. Na jednom konci stolu seděli Valenso, Galbro, Zarono a Strombanni. Jinak byla obrovská místnost prázdná.

Strombanni si mohutnými doušky nalil do hrdla víno a postavil prázdný pohár na stůl. Dojem mírnosti a poctivosti, jenž na první pohled vyvolával jeho zdánlivě dobromyslný vzhled, popírala krutá a zrádná světélka, která mu blýskala v očích. Mluvil však celkem přímo a k věci.

“Všichni chceme ten poklad, který někde v okolí téhle zátoky ukryl starý Tranicos,” prohlásil. “Každý z nás má něco, co potřebují ti ostatní. Valenso řemeslníky, zásoby a opevnění, které nás ochrání před Pikty. Ty Zarono, máš mou mapu. A já mám loď.”

“Víš, co by mě v téhle chvíli zajímalo?” nadhodil Zarono. “Když jsi měl všechny ty roky mapu, proč ses nevydal za pokladem už dávno?”

“Já ji neměl. Byl to ten pes Zingelito, kdo probodl starého lakomce a ukradl mapu. Jenže neměl ani loď ani posádku a trvalo mu přes rok, než oboje získal. Když se konečně vydal za pokladem, vrhli se na ně Piktové a zabránili jim vylodit se. Jeho posádka se vzbouřila a přinutila ho vrátit se do Zingary. Jeden z nich mu mapu ukradl a nakonec ji prodal mně.”

“Proto Zingelito tuhle zátoku znal,” zabručel hrabě.

“Takže sem vás zavedl ten pes, hrabě?” zeptal se Strombanni. “Že mě to nenapadlo dřív. Kde je?”

“Bezpochyby v pekle, protože to byl bývalý bukanýr. Zabili ho Piktové, přepadli ho v pralese. Určitě hledal ten poklad.”

“Výborně!” rozzářil se spokojeně Strombanni. “Nevím, jak jste přišli na to, že mapu má právě můj první důstojník. Důvěřoval jsem mu a mí chlapi mu věří víc než mně, takže jsem mu ji svěřil, aby ji schoval u sebe. Jenže dneska ráno se ještě s několika muži vydal na pevninu a po nějaké chvíli se od nich oddělil. Našli jsme ho mrtvého nedaleko pláže a mapa byla pryč.

Někdo ho zabil šavlí. Chlapi by mě byli určitě obvinili, že jsem to udělal já, ale já jim ukázal stopy, které tam zanechal vrah, a dokázal jsem jim, že moje jsou úplně jiné. Vím naprosto jistě, že to neudělal nikdo z mé posádky, protože ani jeden muž nemá boty, které by zanechávaly podobné stopy. A Piktové nenosí boty vůbec. Takže to musel být Zingařan.

Takže vy máte mapu, ale nemáte poklad. Kdybyste ho měli, nepustili byste mě dovnitř. Já vás zase mohu držet v obklíčení a nepustit vás ven. Nebudete moci pátrat po pokladu, a i kdyby se vám to nějakým způsobem podařilo, stejně nemáte loď, na které byste ho odvezli.

Takže moje nabídka zní takto: Zarono, ty mi dáš mapu. A vy, hrabě, mi dáte čerstvé maso a další zásoby. Moji muži nemají po té dlouhé plavbě daleko ke kurdějím. Za to vezmu vás tři, lady Belesu a tu její holku na palubu a vysadím vás nedaleko jednoho ze zingarských přístavů nebo Zarona poblíž některého z bukanýrských shromaždišť, protože v Zingaře by ho, myslím, čekala tak akorát katova oprátka. A abychom celou tu smlouvu pojistili, přidám každému z vás tří nějaký díl pokladu.”

Bukanýr se zamyšleně popotahoval za knírek. Věděl, že i kdyby takovou smlouvu uzavřeli, Strombanni by ji nikdy nedodržel. Zarona proto ani nenapadlo o jeho nabídce uvažovat. Jenže odmítnout Strombanniho návrh rovnou by znamenalo vyvolat okamžitou srážku. Napínal svůj schopný mozek, aby našel způsob, jak piráta obelstít. Toužil po Strombanniho lodi stejně chtivě jako po ztraceném pokladu.

“Co by nám mohlo zabránit v tom, abychom tě teď nepoužili jako rukojmí a nenabídli tě tvým lidem výměnou za loď?”

Strombanni se zasmál. “Myslíš, že jsem blázen? Moji lidé dostali příkaz, že jestli se do hodiny neukážu na pláži, mají zvednout kotvy. Totéž udělají, pokud by tušili nějakou zradu. Mohli byste mě na pláži stáhnout zaživa z kůže a nepomohlo by vám to ani v nejmenším. A kromě toho mám slovo hraběte Valensa.”

“Mé slovo platí,” potvrdil Valenso. “Skonči se svými výhrůžkami, Zarono.”

Zarono mlčel. Jeho mysl byla plně zaměstnána vymýšlením plánů, jak získat Strombanniho loď a pokračovat ve vyjednávání, aniž by musel prozradit skutečnost, že mapu nemá. Horečnatě přemýšlel, kdo tedy, u Mitry, tu mapu vlastně má.

“Vezmi s sebou na zpáteční plavbu i mou posádku,” začal. “Nemohu tady nechat své věrné a oddané muže - “

Strombanni si pohrdavě odfrkl. “Proč mě rovnou nepožádáš o mou šavli, abys mi podřízl krk? Opustit své věrné a oddané - pch! Ty bys opustil i vlastního bratra, kdybys věděl, že tím něco získáš! Nic takového! Nedovolím ti přivést na mou palubu tolik mužů, abys mohl vyvolat vzpouru a obsadit loď.”

“Dej nám den na rozmyšlenou,” naléhal Zarono, který chtěl získat čas.

Strombanniho těžká pěst dopadla na stůl s takovou silou, až poháry poskočily. “Ne, u Mitry! Chci vaši odpověď teď!”

Zarono prudce vstal a jeho vychytralost se utopila v zuřivém vzteku. “Ty baračský pse! Já ti dám odpověď hned, přečtu ti ji z tvých vlastních střev…”

Strhl si z ramen plášť a uchopil rukojeť své šavle. Strombanni vyskočil s řevem, takže se jeho židle převrátila a dopadla s třeskem na zem. Valenso se také zvedl a s rozpřaženýma rukama se vrhl mezi ně. Oba mořští brigandi se k sobě nakláněli přes široký stůl a tváře měli stažené hněvem. “Pánové, dost! Zarono, Strombanni má mé slovo!”

“Ten hnusný podvodník vašeho slova zneužívá!”

“Ustupte nám z cesty, pane,” zavrčel vztekle pirát a v jeho hlase se chvěla touha po krvi. “Tady na vašem slibu netrvám. Nikdo nebude považovat vaše slovo za porušené, když si s tím lumpem hned a na místě vyřídíme náš spor zkříženými zbraněmi.”

“Dobře řečeno, Stromby!” zazněl najednou do jejich hádky pobaveným tónem hluboký zvučný hlas, který se jim ozval za zády. Všichni se rychle otočili a zůstali stát s otevřenými ústy. Belese nahoře na schodišti se z úst vydral proti její vůli slabý výkřik.

Zpoza závěsu, který napůl kryl vstup do haly, vykročil muž a bez sebemenšího zaváhání přistoupil ke stolu. Zdálo se, jako by okamžitě ovládl celou skupinku a všichni pocítili, jak se atmosféra i celá situace náhle změnily.

Cizinec byl mnohem větší a mnohem svalnatější než kterýkoliv z obou kapitánů, ale navzdory udivující velikosti se i ve vysokých kožených botách ohrnutých pod koleny pohyboval s půvabem velké kočkovité šelmy. Nohy mu kryly přiléhavé kalhoty z bílého hedvábí. Nebesky modrý kabátec do půli stehen, zúžený do pasu, odkrýval bílou košili z jemného plátna rozhalenou u krku a v pase přepásanou rudou šerpou. Kabátec byl ozdoben velkými kulatými knoflíky ze stříbra, stříbrem byly vyšity i široké manžety, saténový límec a chlopně kapes. Stříbrnou krajkou zdobený námořnický klobouk doplňoval jeho přinejmenším sto let staré oblečení. U boku mu visela těžká šavle.

“Conan!” vykřikli oba kapitáni současně a Valenso i Galbro při zvuku toho jména pobledli.

“A co má být?” obr klidně přistoupil ke stolu a pobaveně se usmíval jejich úžasu.

“Jak - co tady děláte?” vypravil ze sebe majordom. “Jak jste se sem dostal, nezvaný a neohlášený?”

“Přelezl jsem palisádu na východní straně, zatímco jste se vy hlupáci hádali u brány,” odpověděl Conan zingarsky se silným cizím přízvukem. “Každý v pevnosti natahoval krk k severu. Sem do domu jsem vklouzl, když jste otevírali bránu Strombannimu. A od té chvíle jsem tady a s velkým zájmem vás poslouchám.”

“Myslel jsem si, že jsi mrtev,” prohlásil Zarono pomalu. “Asi před třemi roky zahlédl někdo trup tvé lodi na mořských útesech Korálového pobřeží a od té doby o tobě na pobřeží nikdo neslyšel.”

“Neutopil jsem se se svou posádkou,” odpověděl mu Conan. “Musel bych spadnout do většího moře, než je tohle, abych se v něm utopil. Doplaval jsem na břeh a nějakou dobu bojoval jako žoldnéř v Černých královstvích. Pak jsem se vrátil na sever a bojoval pod barvami aquilonského krále. Dalo by se říct, že se ze mne stal známý člověk a úctyhodná osoba,” nevesele se usmál a přítomným přeběhl po zádech mráz, protože obrovský Cimmeřan na okamžik vypadal jako hladový vlk, “tedy nějakou dobu jsem byl úctyhodnou osobou, dokud jsme neměli malou neshodu s tím oslem Numedidem. Ale zpátky k obchodu, bratři lumpové!”

Zatím nahoře na schodišti malá Tina vzrušeně objímala Belesu a upírala oči na obrovskou postavu dole. “Conan! Má paní, to je Conan! Podívejte! Podívejte se na něj!”

Belesa zírala na mohutného cizince se stejným úžasem, jako by zírala na některou postavu ze svých pohádkových knih, jež by se jí najednou zhmotnila před očima. Kdo z přímořských národů by neznal divoké, neuvěřitelné a krvavé historky o Conanovi, divokém tulákovi, bývalém kapitánovi baračských pirátů a největší metle oceánu? Kdo by neslyšel o jeho spojení s Bělit, shemitskou pirátkou, o nájezdech, které na její černé galéře Tygřice pořádali podél celého západního pobřeží od Černých království až po přístavy Argosu a Zingary? Celé tucty balad a písní opěvovaly jeho divoké a odvážné činy. Toho muže nebylo možné si nevšimnout. Vstoupil na scénu a stal se okamžitě silou, která veškeré dění přizpůsobila k obrazu svému. A do poplašených a zmatených Belesiných myšlenek se najednou vmísil Belesin ženský instinkt. Jak se ten proslulý dobrodruh zachová k ní? Bude hrubý a lhostejný jako Strombanni nebo chlípně chtivý a násilný jako Zarono?

Valenso se konečně vzpamatoval ze šoku, který utrpěl ve chvíli, kdy pod střechou vlastního střeženého domu našel nezvaného cizince. Věděl, že Conan je Cimmeřan, narozený a vychovaný v kamenitých pláních a horách dalekého severu, a podle toho, co se o něm vypráví, se jeho síla, rychlost a vytrvalost vymyká hranicím, omezujícím většinu civilizovaných mužů. Došel k názoru, že je skoro pochopitelné, že se barbar dostal do domu snadno a nepozorovaně, ale srdce se hraběti téměř zastavilo, když si uvědomil, že to, co dokázal obrovitý Cimmeřan, by bezpochyby dokázali i jiní barbaři - například tmaví, mlčenliví Piktové.

“Jak jste se sem dostal?” zeptal se. “Připlul jste po moři?”

“Přišel jsem z pralesa,” pohodil Conan hlavou směrem k východu.

“Žil jste mezi Pikty?” zeptal se Valenso chladně.

V Cimmeřanových očích na okamžik zableskly modré plaménky. “Dokonce i Zingařan by mohl vědět, že mezi Pikty a Cimmeřany nikdy nebyl mír a taky nikdy nebude,” odsekl nakonec s kletbou. “Naše nepřátelství je starší než sám svět. Kdybyste řekl něco podobného některému z mých méně mírných soukmenovců, ležel byste už touhle dobou na zemi s rozťatou hlavou. Ale máte štěstí, že jsem žil mezi vámi, civilizovanými lidmi, dost dlouho na to, abych dokázal tolerovat vaši nevědomost a nedostatek všeobecného taktu, neotesanost, s jakou jednáte s mužem, který po cestě divočinou, dlouhé skoro šestnáct set kilometrů, dorazil k vašemu prahu. Ale na tom nezáleží.”

Pak se obrátil k oběma kapitánům. “Podle toho, co jsem vyslechl,” ušklíbl se, “jsem pochopil, že se tady dohadujete o jakousi mapu.”

“Do toho ti nic není,” zavrčel Strombanni.

“Není to náhodou tahle?” usmál se Cimmeřan zlomyslně a z kapsy kabátu vytáhl poněkud pomačkaný předmět - nevelký kus pergamenu, pokreslený červenými čárami.

Strombanni na ni upřel nevěřící zrak a zbledl. “Moje mapa!” vykřikl. “Kde jsi ji vzal?”

“Sebral jsem ji tvému prvnímu důstojníkovi Galacovi, když jsem ho zabil,” odpověděl Conan s mírně nevhodným potěšením.

“Ty pse!” zařval Strombanni a otočil se k Zaronovi. “Ty jsi tu mapu nikdy neměl! Lhal jsi - “

“Nikdy jsem taky ale neřekl, že ji mám,” odsekl mu Zarono. “Zapletl ses do toho sám. Nebuď blázen. Conan je sám, kdyby měl posádku, už dávno by nám všem podřezali krky. Sebereme mu mapu - “

“Tu nikdy nedostanete!” zasmál se Cimmeřan divoce.

Oba muži se k němu s kletbami vrhli. Bleskově o krok ustoupil, zmáčkl pergamen v pěsti a hodil ho na žhavé uhlíky v krbu. S neartikulovaným řevem se Strombanni pokusil proběhnout kolem něj, ale Cimmeřan mu uštědřil takovou ránu pěstí za ucho, že padl napůl v bezvědomí k zemi. Zarono vytrhl od pasu šavli, ale než stačil zaútočit, vyrazila mu ji Conanova čepel z ruky.

Zarono se zapotácel nazpět ke stolu a v očích mu hořelo samo peklo. Strombanni se pracně vztyčil na nohy, oči měl zakalené a z tržné rány za uchem mu stékal pramínek krve. Conan se natáhl přes stůl a hrot šavle v jeho natažené ruce se zlehka dotkl hrudi hraběte Valensa.

“Ne aby vás napadlo volat své vojáky, hrabě,” prohlásil Cimmeřan tichým hlasem. “Ani slovo, rozumíte? A ty taky ne, ty psí hlavo!” ušklíbl se Conan na Galbra, který však nevypadal, že by se chtěl pokusit o nějaké hrdinství. “Mapa shořela na popel, a když kvůli tomu poteče krev, nic se tím nespraví. Sedněte si. Všichni.”

Strombanni zaváhal, ruka mu podvědomě zabloudila ke koši šavle, ale pak se ušklíbl, pokrčil rameny a nevrle se posadil ke stolu. Ostatní ho pomalu následovali. Conan zůstal stát a tyčil se vysoko nad stolní desku, zatímco jeho nepřátelé jej pozorovali s očima plnýma trpké nenávisti.

“Teď jste se snažili dohodnout a bylo zábavné poslouchat, jak se každý z vás pokoušel smlouvat. Právě to chci i já. Dohodnout se s vámi.”

“A co nám chceš nabídnout?” zasyčel na něj Zarono.

“Nic víc a nic míň než Tranicův poklad.”

“Cože?” všichni čtyři muži vyskočili.

“Sedněte si!” zařval Conan a udeřil těžkou čepelí do stolu.

Dopadli nazpět na židle, napjatí a se vzrušenými výrazy. Conan se široce usmál, spokojený dojmem, který jeho slova vyvolala, a pokračoval.

“Ano! Našel jsem ten poklad dřív, než jsem získal mapu. Proto jsem ji spálil. Já ji totiž nepotřebuju a ten poklad už nenajde nikdo, pokud mu já neukážu, kde je ukrytý!”

Upírali na něj pohledy a v očích měli vraždu.

“Lžeš,” řekl Zarono, ale bez valného přesvědčení. “Už jsi nám jednou lhal. Řekl jsi, že jsi přišel z lesů, a přece tvrdíš, že jsi nežil s Pikty. Každý ví, že všude kolem je divočina, kde žijí jen kmeny Piktů. Nejbližší výspy civilizace jsou aquilonské pohraniční opevnění na Hromové řece, stovky kilometrů na východ.”

“Právě odtud jsem přišel,” odpověděl Conan nevzrušeně. “Myslím, že jsem první běloch, který prošel napříč Piktskou divočinou. Když jsem musel uprchnout z Aquilonie, překročil jsem hranice Piktské divočiny. Narazil jsem tam na skupinu Piktů a jednoho z nich jsem zabil. Bohužel mě během boje některý z nich zasáhl do hlavy kamenem z praku a ti psi mě dostali živého. Byli to příslušníci klanu Vlků a ti mě nakonec vyměnili s Jestřáby za jednoho svého náčelníka, kterého Jestřábové zajali. Jestřábové mě odnesli téměř sto šedesát kilometrů na západ, aby mě umučili u kůlu v jejich hlavní vesnici, ale já se při jedné vhodné příležitosti vyprostil z pout, zabil jejich náčelníka a tři nebo čtyři další bojovníky a dal se na útěk.

Nemohl jsem se vrátit, protože jsem je měl v patách a hnali mě neustále k západu. Před několika dny jsem je setřásl a u Croma, na místě, kde jsem před nimi našel útočiště, jak se ukázalo, byl ukryt Tranicův poklad! Našel jsem ho celý - truhlice plné oblečení a zbraní - odtamtud mám taky své šaty a zbraně - a uprostřed toho všeho - Tothmekriho šperky a drahokamy, které se třpytí jako hvězdy na nočním nebi! A taky starého Tranica a jeho jedenáct kapitánů, kteří sedí kolem ebenového stolu a zírají na to bohatství, tak jak na ně zírají celých sto let.”

“Cože?”

“Ano!” zasmál se barbar. “Tranicos zemřel uprostřed svého bohatství a všichni ostatní s ním. Jejich těla se nerozpadla ani nevyschla. V křeslech kolem stolu, oblečení jako kdysi, ve svých vysokých botách, ve ztuhlých rukou svírají poháry s vínem, a tak tam sedí celých sto let.”

“To je přece nemožné!” prohlásil Strombanni nejistě, ale Zarono jen zavrčel:

“Co na tom záleží? My chceme ten poklad. Pokračuj, Conane!”

Conan se usadil ke stolu, nalil si pohár vína a než pokračoval v řeči, vyprázdnil jej do dna.

“To je první víno, které jsem okusil po tom, co jsem opustil Aquilonii, u Croma! Ti prokletí Jestřábové se mi drželi v patách tak těsně, že jsem měl sotva čas zhltnout nějaký ten ořech nebo kořínek, které jsem našel cestou. Občas jsem si chytil nějakou žábu a snědl ji syrovou, protože jsem se neodvážil rozdělat oheň. A taky jsem toho moc nenaspal.”

Netrpěliví posluchači mu dali dost otevřeně najevo, že jeho dietní strava a zásobovací obtíže na cestě je ani v nejmenším nezajímají, ale že by raději slyšeli něco bližšího o pokladu.

Znovu se zlomyslně ušklíbl a shrnul své vyprávění. “Dobrá, takže když jsem narazil na poklad, zůstal jsem několik dnů na místě a odpočíval jsem. Udělal jsem si oka a nachytal pár zajíců a taky čekal, až se mi alespoň částečně zahojí má zranění. Na západním nebi jsem občas zahlédl kouř, ale myslel jsem si, že to bude nějaká piktská vesnice na pobřeží. Dával jsem si nesmírný pozor, abych se nějak neprozradil, ale jak se zdá, leží poklad na místě, kterému se Piktové vyhýbají. Pokud mě objevili, nedali to nijak najevo.

Včera v noci jsem se pustil dál na západ a měl jsem v úmyslu dorazit na pobřeží několik kilometrů na sever od místa, ze kterého jsem viděl stoupat kouř. Už mi k pobřeží chyběl jen kousek, když se přihnala ta bouře. Ukryl jsem se v malé jeskyni a čekal, až to skončilo. Pak jsem vylezl na strom, abych se rozhlédl po Piktech, a zahlédl jsem Strombyho karaku zakotvenou u pobřeží a jeho muže, kteří právě vystupovali na pevninu. Zrovna jsem mířil do jeho tábora na pláži, když jsem narazil na Galaca. Zabil jsem ho, protože jinak by on zabil mne. Měli jsme mezi sebou nějaké nevyřízené účty z minulosti.”

“Copak ti udělal?” zeptal se zvědavě Strombanni.

“No, kdysi před léty mě připravil o jedno děvče. Ani by mě nenapadlo, že má u sebe něco takového jako tu mapu, kdyby se ji těsně před smrtí nepokusil sníst. Samozřejmě, že jsem poznal, o co jde, a právě jsem přemýšlel, jak bych ji mohl využít, když se objevil zbytek tvých chlapů, kteří našli mrtvé tělo. Ležel jsem v houští sotva nějaký tucet metrů od tebe, když ses s nimi o všem dohadoval. Došel jsem k názoru, že uzrál čas, abych se ukázal na scéně!”

Znovu se rozesmál, když uviděl Strombanniho rozzuřenou tvář. “Takže během té doby, co jsem tam ležel, jsem se vlastně dozvěděl, o co jde, kromě jiného i to, že Zarono a Valenso jsou v pevnosti několik kilometrů na jih. Zaslechl jsem i to, jak jsi prohlásil, že tu vraždu a krádež mapy má určitě na svědomí Zarono, takže se za ním vydáš a pod záminkou vyjednávání se ho pokusíš ve vhodné chvíli zabít a získat mapu zpátky - “

“Pse,” zasípal Zarono.

Přestože byl Strombanni zsinalý vztekem, stačil se pohrdavě zasmát. “To sis myslel, že bych hrál poctivě s lumpem, jako jsi ty? Pokračuj, Conane.”

Cimmeřan se ušklíbl. Bylo jasné, že se úmyslně snaží rozdmýchat mezi oběma muži oheň nenávisti.

“Potom už toho moc nebylo. Prošel jsem přímo okrajem pralesa, zatímco jste se s lodí přesouvali podél pobřeží, a vplížil jsem se do pevnosti dřív než ty. Tvůj odhad, že bouře zničila Zaronovu loď, byl dobrý, ale měl jsi výhodu, že dobře znáš okolí i zátoku.

No a to je celá moje historka. Já mám poklad, Stromby má loď, Valenso zásoby. U Croma, tak teď nevím, Zarono, jak do celé té věci zapadáš ty. Ale aby se neřeklo, zahrnul jsem i tebe do společných plánů. Můj návrh je velice jednoduchý.

Poklad rozdělíme, na čtyři díly. Stromby a já dostaneme po čtvrtině a odplujeme s nimi na palubě Rudé ruky. Vy s Valensem dostanete taky po čtvrtině a stanete se pány místního pobřeží nebo si můžete pomalu postavit loď z pokácených a nařezaných stromů, jak si budete přát.”

Valenso zbledl ještě víc a Zarono divoce zaklel, zatímco Strombanni se tiše usmíval.

“Jsi vážně takový blázen, že by sis troufl vstoupit sám se svým podílem na palubu Strombanniho lodi?” zasípal zuřivě Zarono. “Podřízne ti krk dřív, než se vám za zádí ztratí pevnina.”

Conan se zasmál s nelíčeným potěšením. “Je to jako v té hádance o vlku, koze a zelí,” přikývl. “Jak je dostat na druhou stranu řeky, aniž by vlk sežral kozu a koza zelí.”

“A to v tobě vzbouzí ten váš zvrhlý cimmerský humor!” stěžoval si Zarono.

“Já tady nezůstanu,” vykřikl Valenso a v očích se mu znovu objevily nepříčetné jiskérky. “Poklad nepoklad, musím pryč!”

Conan po něm vrhl odhadující kosý pohled. “No, v tom případě,” prohlásil, “co kdybychom to udělali takhle: rozdělíme poklad, jak už jsem řekl. Pak Strombanni vezme na palubu Zarona, Valensa a ty členy posádky pevnosti, které hrabě určí. Já se stanu velitelem pevnosti a necháte mi tady zbytek Strombanniho mužů a všechny muže Zaronovy. Já si postavím vlastní loď.”

Zdálo se, že Zaronovi není dobře. “Takže mám na vybranou mezi tím, zůstat tady ve vyhnanství, nebo opustit svou posádku, nastoupit sám na palubu Rudé ruky a dát si tam podříznout krk?”

Conanův veselý smích se poněkud zvláštně rozléhal pod mohutnými trámy velké síně, když žoviálně poplácal Zarona po zádech, aniž si všímal jeho vražedných pohledů. “Pochopil jsi to naprosto přesně, Zarono!” prohlásil. “Buď zůstaneš tady a my se Strombym odplujeme, nebo s ním odpluješ sám, ale necháš mi tady své muže.”

“To s sebou raději vezmu Zarona,” prohlásil Strombanni s mírně zneklidněným výrazem. “Ty bys proti mně dokázal vzbouřit mé muže, Conane, a podříznout mi krk, než bychom dorazili k Baračským ostrovům.”

Zaronovi začal po tváři stékat pot. “Kdybychom nastoupili na palubu toho ďábla, nedostali bychom se já, hrabě ani jeho neteř živí na pevninu,” prohlásil. “Vy oba jste v téhle síni v mé moci. Moji lidé ji obklíčí. Co mi zabrání, abych vás oba nezabil?”

“Nic,” připustil Conan pobaveně, “kromě toho, že jestli to uděláš, Strombanniho muži odplují s lodí a ty zůstaneš tady na pustém pobřeží, kde tě nakonec lapnou Piktové a umučí tě u kůlu. Možná i to, že kdybys zabil mne, už nikdy nenajdeš poklad. Ale především to, že jestli otevřeš ústa, abys zavolal své muže, rozpoltím ti hlavu až k bradě!”

Conan se při řeči usmíval, jako kdyby se jednalo o nějakou opravdu veselou situaci, ale dokonce i Belesa cítila, že každé slovo, které řekl, myslel vážně. Tasenou šavli měl položenou napříč přes kolena, zatímco Zarono měl svou zbraň u pasu, to znamená pod stolem a prakticky z dosahu. Galbro nebyl voják a Valenso, jak se zdálo, nebyl s to se rozhodnout, co má dělat.

“To je ono!” vykřikl Strombanni s kletbou. “Rychle bys zjistil, že my dva nejsme snadná kořist! Souhlasím s Conanovou nabídkou. Co vy, Valenso?”

“Já musím okamžitě opustit tohle pobřeží!” zašeptal Valenso s nepříčetným pohledem. “Musím si pospíšit - musím odjet - daleko - rychle!”

Strombanni se zamračil, protože mu chování hraběte připadalo divné, ale pak se s ďábelským úšklebkem obrátil k Zaronovi. “A co ty, Zarono?”

“Co mi zbývá?” zavrčel Zarono. “Dovol mi vzít na palubu Rudé ruky mé tři důstojníky a čtyřicet mužů a jsme dohodnutí.”

“Tvé důstojníky a třicet mužů.”

“Platí!”

Nepodali si ruce ani se obřadně nenapili, aby potvrdili svou úmluvu. Oba kapitáni na sebe zírali jako dva hladoví vlci v lidské podobě. Hrabě si roztřesenou rukou nervózně kroutil knírek, zabrán do vlastních neveselých myšlenek. Conan se protáhl jako obrovská kočka, napil se vína a spokojeně se na celé shromáždění usmál. V jeho úsměvu se však ukrývala hrozba lovícího tygra.

Belesa cítila vražednou atmosféru, která v síni vládla, cítila zrádné myšlenky, jež naplňovaly mysli všech přítomných. Ani jeden ze zúčastněných neměl v úmyslu dodržet svou část dohody a Valenso bude z jejich plánů pravděpodobně vyloučen jako první. Každý z pirátů chtěl získat loď a celý poklad sám pro sebe. Ani jeden z nich se s ničím menším nespokojí.

Ale jak to udělat? Co asi běží v jejich hlavách, z nichž každá uvažuje jiným způsobem a je jinak chytrá? Belesa cítila, jak se v té náladě plné zlých emocí, falše a klamu dusí. Cimmeřan nebyl přes veškerou svou divokou přímost méně lstivý než ostatní, spíše naopak. Ovládl celou situaci nejen díky fyzické síle, i když jeho výška i široká svalnatá ramena se zdály být příliš i pro velkou síň. V tom muži byla neuvěřitelná životaschopnost a železná vůle, které zastiňovaly dokonce i tvrdou životní dravost obou pirátských kapitánů.

“Doveď nás k pokladu!” dožadoval se Zarono.

“Ještě chvilku,” odpověděl Conan. “Naše síly musí být neustále vyrovnány tak, aby ani jeden nemohl ty ostatní nějakým způsobem zaskočit. Uděláme to takhle: Strombyho chlapi by se měli vylodit na pláži s výjimkou nějakého tuctu, který by zůstal na palubě. Zaronovi lidé by měli opustit pevnost a utábořit se taky na pláži, na dohled od mužů Strombanniho. Tak se budou mít obě mužstva navzájem pod dohledem. Budeme mít zaručeno, že se za námi nikdo nepustí, až se vydáme za pokladem, a nepřipraví nám nějakou past. Ti, kteří zůstanou na palubě Rudé ruky, ji vyvezou na okraj zátoky, aby byla z dosahu obou skupin na pláži. Valensovi lidé zůstanou v pevnosti, ale nechají otevřenou bránu. Půjdete s námi, hrabě?”

“Vydat se do pralesa?” Valenso se otřásl a přitáhl si plášť blíž k ramenům. “Ani za celý Tranicův poklad.”

“Dobrá. K přenesení pokladu budeme potřebovat nějakých třicet mužů. Vezmeme po patnácti z každé posádky a vyrazíme co nejdřív.”

Belesa velmi citlivě vnímala každý aspekt dramatu, odehrávajícího se v síni pod ní, a tak si nemohla nevšimnout, jak si Zarono a Strombanni vyměnili kradmé pohledy, ale pak rychle sklopili zrak a pozvedli poháry, aby zakryli temné myšlenky, které se jim odrážely v očích. I ona si najednou uvědomila to slabé místo v Conanově plánu a žasla nad tím, jak mohl něco takového přehlédnout. Možná byl tak sebevědomý a spoléhal natolik na vlastní neomylnost a mazanost, že ho to opravdu nenapadlo. Ale dívka věděla, že se Cimmeřan z pralesa živý nevrátí. Jakmile oba kapitány dovede k pokladu, spojí se oba piráti alespoň na tak dlouho, než zabijí muže, kterého oba stejně nenávidí. Otřásla se a s jakýmsi morbidním zájmem znovu upřela oči na obrovského Cimmeřana, který byl podle jejího názoru odsouzen k smrti. Bylo to zvláštní, vidět toho proslulého válečníka téměř na dosah, vidět, jak popíjí víno a směje se, a vědět, že je odsouzen k nemilosrdnému a krvavému konci.

Celá situace byla naplněna předtuchou temných a krvavých událostí. Zarono pak ošidí a zabije Strombanniho, pokud to jen trochu půjde, a byla si jistá, že Strombanni už v duchu Zarona také odsoudil k smrti, stejně jako ji i jejího strýce. Jestliže tu neviditelnou bitvu krutých myslí vyhraje Zarono, budou jejich životy v bezpečí - ale když tak seděla na vrcholku schodiště a pozorovala bukanýra, když viděla, jak se mu v očích i na tváři zračí teď už nezastřená chamtivost, krutost a zlo, nebyla s to si uvědomit, co je horší, zda smrt nebo Zarono.

“Jak je to daleko?” ptal se Strombanni.

“Jestliže vyrazíme do hodiny,” odpověděl mu Cimmeřan, “mohli bychom být do půlnoci zpět.” Vyprázdnil pohár, posunul si opasek a podíval se na hraběte. “Chtěl jsem se zeptat, Valenso,” poznamenal jakoby mimochodem, “zbláznili jste se, že jste zabili Pikta uprostřed jeho vlastních lovišť?”

Valenso na něj upřel nechápavý pohled. “Co tím chcete říct?”

“Chcete snad tvrdit, že nevíte o tom piktském lovci, kterého vaši lidé včera v noci zabili v pralese?”

Hrabě zavrtěl hlavou. “Ani jeden z mých mužů včera neopustil pevnost.”

“Někdo tam být musel,” zabručel Cimmeřan a začal se přehrabovat v kapsách. “Našel jsem jeho hlavu přibitou na strom na okraji pralesa. Neměl válečné malování. Nenašel jsem kolem žádné otisky bot, a tak jsem si řekl, že tam tu hlavu musel někdo přitlouct už před bouří. Zato tam bylo dost jiných otisků - stopy mokasínů na mokré zemi. V mezidobí tam prošli i Piktové a toho mrtvého našli. Patřili ale k nějakému jinému klanu, jinak by byli hlavu sundali. Pokud náhodou žijí s klanem mrtvého v míru, půjdou po stopách až do jeho vesnice a oznámí to jeho kmenu.”

“Třeba ho zabili sami,” nadhodil Valenso.

“Ne, to tedy ne. Ale věděli, kdo to byl, ze stejného důvodu, jako to vím já. Na pahýlu uříznutého krku byl zavěšen tenhle řetízek. Musíte být skutečně šílený, když se takhle chlubíte svou prací.”

Vytáhl něco z kapsy a hodil to na stůl před hraběte, který vyskočil, začal se dusit a rukou si sevřel šat na prsou. Na stolní desce se leskl zlatý řetízek pečetidla, který byl zvyklý nosit kolem krku.

“Hned jsem poznal pečeť Korzettů,” prohlásil Conan. “Řetízek u mrtvoly je pro každého Pikta jasná stopa, že vrahem byl nějaký cizinec.”

Valenso neodpověděl. Seděl a zíral na nešťastný řetízek, jako by to byl jedovatý plaz.

Conan se na něj chvíli tázavě díval, a pak se obrátil k ostatním. Zarono rychlým gestem naznačil, že hrabě to asi nemá v hlavě v pořádku. Conan zasunul šavli do pochvy a nasadil si klobouk. “Dobrá, tak pojďme,” řekl.

Oba kapitáni dopili víno, vstali a narovnali si opasky. Zarono položil ruku Valensovi na paži a mírně s ním zatřásl. Hrabě zvedl hlavu, rozhlédl se kolem sebe a následoval ostatní jako omámený. Řetízek se mu kýval v prstech. Jenže síň neopustili všichni.

Nahoře na schodišti seděly zapomenutá Belesa s Tinou, které nahlížely mezi vyřezávanými sloupky zábradlí dolů. Ty viděly, jak Galbro zůstal pozadu a zdržoval se tak dlouho, dokud za ostatními nezapadly těžké vstupní dveře. Potom si pospíšil ke krbu a opatrně se začal přehrabovat v doutnajících uhlících. Nakonec poklekl na kolena a několik minut si něco upřeně prohlížel. Pak se zvedl a nesmírně sebevědomě vyšel vedlejšími dveřmi ze síně.

Tina zašeptala: “Co to našel Galbro v ohni?”

Belesa zavrtěla hlavou, pak se ale, hnaná zvědavostí, zvedla a sešla dolů do haly. Za okamžik už klečela přesně na místě, kde předtím viděla klečet majordoma. A vzápětí uviděla totéž, co viděl on.

Byly to začernalé zbytky pergamenu s mapou, kterou Conan hodil do ohně. Stačil jediný dotek a popel by se rozpadl, ale stále ještě na něm byly viditelné jemné linky a zbytky písma. Nedokázala rozluštit, co na něm bylo napsáno, ale celkem snadno rozeznala obrázek něčeho, co vypadalo jako kresba kopce nebo útesu, obklopeného značkami naznačujícími husté stromy. Jí to nic neříkalo, ale podle Galbrova chování bylo jasné, že on to místo poznal a ví, kde leží. Věděla totiž, že majordom pronikl do vnitrozemí dál než kterýkoliv jiný muž z pevnosti.

6. Poklad mrtvých

Pevnost ležela podivně tichá v poledním vedru, které následovalo po noční bouři. Hlasy lidí uvnitř palisády zněly dušeně, jakoby z dáli. Totéž ospalé ticho vládlo na pláži venku, kde ležely nedaleko sebe obě ozbrojené posádky, plné nedůvěry a podezření, oddělené jen několika sty metry holého písku. Daleko od břehu, na modrých vodách zátoky ležela na kotvách Rudá ruka. Na její palubě bylo půldruhého tuctu mužů, kteří byli připraveni při sebemenším náznaku nebezpečí vyplout na širé moře. Karaka byla Strombanniho trumfová karta, nejlepší pojistka proti zradě jeho dočasných spojenců.

Belesa sešla po schodišti do haly a poněkud se zarazila, když uviděla hraběte Valensa, který seděl u stolu a v rukou zamyšleně otáčel řetízkem s pečetidlem. Dívala se na něj bez lásky a už jen s velmi malou dávkou strachu. Změna, jež se s ním udála, byla očividná - zdálo se, že se propadl do jakéhosi vlastního pochmurného světa a je bičován záchvaty strachu, které z něj vytloukly všechny lidské rysy.

Conan si pečlivě promyslel způsob, jak vyloučit možnost, že by jedna nebo druhá strana nastražila svým protivníkům past, a to jak v pralese, tak při návratu celé skupiny. Ale jak to Belesa viděla, docela zapomněl pojistit proti záludnostem ostatních sám sebe. Zmizel v pralese a za ním oba kapitáni a jejich třicet mužů a zingarská dívka si byla jistá, že ho v tom okamžiku viděla naposled.

Nakonec promluvila a jejímu vlastnímu sluchu zněl její hlas drsně a nepřirozeně. “Ten barbar odvedl oba piráty do pralesa. Až dostanou poklad, určitě ho zabijí. Ale až se s pokladem vrátí sem, co bude potom? Vezmou nás na loď? Můžeme Strombannimu věřit?”

Valenso nepřítomně zavrtěl hlavou. “Strombanni by nás všechny kvůli našim dílům pokladu pozabíjel. Zarono mi tajně pošeptal, co má v úmyslu. Nenalodíme se na palubu Rudé ruky, jedině jako její páni. Zarono vymyslí něco, co by zdrželo jejich společnost v pralese dlouho do večera, aby se tam museli utábořit na noc. Najde způsob, jak zabít ve spánku Strombanniho a jeho muže. Pak se bukanýři tajně připlíží nazpět na pláž. Těsně před svítáním tajně vypustím z pevnosti skupinu našich rybářů, ti doplavou k lodi a zajmou ji. Něco takového nenapadlo ani Conana, ani Strombanniho. Zarono a jeho lidé se tedy připlíží tajně z pralesa a spolu se svými druhy, kteří táboří na pláži, ještě za tmy napadnou Strombanniho muže. Já jim přispěju na pomoc s lidmi z pevnosti. Bez svého kapitána budou demoralizovaní a v menšině, takže se snadno stanou naší společnou kořistí. Pak s celým pokladem na Strombanniho lodi odplujeme.”

“A co bude se mnou?” zeptala se vyschlými rty.

“Tebe jsem slíbil Zaronovi,” odpověděl drsně. “Kdybych to neudělal, nevzal by nás s sebou.”

“Nikdy si ho nevezmu,” odpověděla bezmocně.

“Ale vezmeš,” potvrdil zachmuřeně a bez jediného náznaku účastenství. Zvedl řetízek, který se zaleskl na slunci proudícím oknem. “Musel jsem ho ztratit venku na písku,” zabručel. “On se dostal až na pláž, tak blízko k pevnosti - “

“Neztratil jsi ho na pláži,” odpověděla mu najednou Belesa hlasem, ze kterého se teď vytratila její účast. Měla dojem, že se jí srdce proměnilo v kámen. “Strhl sis ho náhodou z krku, včera večer, když jsi bičoval Tinu. Viděla jsem ho na zemi, když jsem ji odnášela ze síně.” Zvedl k ní hlavu. V očích mu pulsoval nesmírný strach a panenky se mu hrůzou rozšířily.

“Ano!” vykřikla mu přímo do tváře. “Byl tady. Černý muž byl přímo tady v domě. V téhle síni! Strážní ho neviděli, ale včera večer byl nahoře u tvých dveří. Viděla jsem ho procházet chodbou!”

V té chvíli měla dojem, že ho neovladatelný strach zabije. Upadl nazpět na svou židli, řetízek mu vyklouzl z nehybných prstů a zazvonil na stole.

“Byl v domě,” zašeptal nakonec. “Já hlupák jsem si myslel, že závory, mříže a stráže ho zadrží! Nemohu se před ním chránit, tak jako mu nemohu utéci. Byl u mých dveří! U mých dveří!” Při té myšlence se až hrůzou zalykal. “Proč nevstoupil dovnitř?” vykřikl a trhal si krajky u krku, jako by se dusil. “Proč to už neskončí? Zdálo se mi, že jsem se ve svém pokoji probudil a on tam nade mnou dřepěl a upíral na mne ty děsivé, planoucí oči a kolem hlavy měl namodralou záři! Proč - “

Prvotní záchvat pominul a hrabě seděl za stolem roztřesený a bledý.

“Už tomu rozumím,” řekl po chvíli zadýchaně. “Hraje si se mnou jako kočka s myší. Kdyby mě byl zabil včera večer v mé komnatě, bylo by po všem. To se mu zdálo příliš jednoduché, příliš milosrdné. Proto zničil loď, na které bych mu mohl uniknout, zabil toho mizerného Pikta a nechal u něj můj řetízek, aby divoši mysleli, že mám jeho smrt na svědomí já. Viděli ho u mne mnohokrát.

Ale proč? Jaké obludné záměry ho k tomu vedou? Kudy se ubírají cesty té ďábelské, pokřivené mysli, kterou nedokáže lidský rozum pochopit?”

“Kdo je ten černý muž?” zeptala se Belesa, a cítila, jak jí po zádech přebíhá mráz.

“Démon, kterého jsem vyvolal svou lakotou a hrabivostí a který mě bude pronásledovat až na věčnost!” zašeptal. Roztáhl před sebou na stole dlouhé tenké prsty a zvedl k Belese prázdné, podivně světélkující oči, které ji vůbec nevnímaly, ale upíraly se někam daleko za ni, do krajů neštěstí a zkázy.

“Když jsem byl mladý,” začal a mluvil spíš k sobě než k ní, “měl jsem u dvora nepřítele. Byl to mocný muž, který stál mezi mnou a tím, co jsem chtěl dosáhnout. V touze po moci a bohatství jsem hledal pomoc u lidí, kteří se zabývali černou magií - u čaroděje, jenž na základě mého přání vyvolal z temných nezemských životních proudů démona. Ten zničil a rozdrtil mého nepřítele; ze mne se stal bohatý, úspěšný a mocný muž a nikdo se mi nemohl postavit. Jenže já se pokusil ošidit mága o smluvenou cenu, o to, co musí zaplatit každý smrtelník, který si vyžádá pomoc temných sil. Byl to Thoth-Amon, patřil k zasvěcencům Černého kruhu a žil u nás nějakou dobu v exilu. Uprchl do Kordavy za vlády krále Mentuphery a když Mentuphera zemřel a na stygijský královský trůn ze slonoviny dosedl Otespon,*) mohl se Thoth-Amon vrátit domů, ale on zůstal v Kordavě a upomínal mě o to, co jsem mu dlužil. Jenže místo abych mu zaplatil polovinu všeho, co jsem získal, jak zněla naše dohoda, udal jsem ho našemu vládci, takže Thoth-Amon se musel spěšně a napůl tajně vrátit do Stygie. Tam našel milost u dvora, postupně získal obrovské bohatství a magickou moc, až se nakonec stal prakticky vládcem celé země.

Před dvěma lety se ke mně v Kordavě doneslo, že Thoth-Amon zmizel ze svého tajemného paláce ve Stygii. Pak jsem jedné noci zahlédl jeho ďábelskou hnědou tvář, jak se na mě šklebí ze stínů velké síně mého vlastního sídla.

Nebylo to jeho fyzické tělo, ale jeho duch, kterého poslal, aby mě pronásledoval. Tentokrát už za mnou nestál král, protože od Ferdrugovy smrti, od chvíle, kdy bylo prohlášeno regentství, pohltila zemi záplava dílčích šarvátek a rozbrojů. Než se stačil Thoth-Amon dostat do Kordavy osobně, vyplul jsem na moře, abych mu unikl. I jeho možnosti jsou omezené. Aby mě mohl sledovat přes moře, musí to provést ve své lidské - hmotné - podobě. Jenže teď mě ten zloduch s pomocí svých nadlidských sil znovu našel i v téhle daleké divočině.

Je příliš chytrý a lstivý, než abych ho mohl nalákat do nějaké pasti a zabít, jak bych to udělal s obyčejným člověkem. Když se ukryje, nikdo ho nenajde. Plíží se nocí jako stín a závory a mříže pro něj nic neznamenají. Oslepuje oči strážných spánkem. Ovládá duchy vzduchu, hady vodních hlubin a démony noci. Může vyvolat bouře, které potápějí lodi a ničí hrady. Myslel jsem, že svou stopu utopím v široširých modrých vodách - ale našel mě i tady, aby mi připomněl můj starý hřích…”

Podivná záře ve Valensových očích ještě zesílila a hrabě upřel pohled někam daleko za stěny opevnění, ke vzdáleným, neviditelným obzorům.

“Ale já ho nakonec znovu ošálím,” zašeptal horečnatě. “Jen aby svůj poslední úder odložil ještě tuhle noc a ráno už mě zastihne daleko od něj, s lodní palubou pod nohama a znovu položím oceán mezi sebe a jeho pomstu!”

“K čertu!”

Conan se prudce zastavil a zvedl hlavu. Za ním se zastavila řada námořníků - dvě skupiny s luky v rukou a výrazy podezření a nedůvěry na tvářích. Postupovali po staré stezce vyšlapané piktskými lovci, která vedla přímo k východu. Přestože ušli pralesem teprve nějakých třicet metrů, pláž za zády už se jim ztratila v husté zeleni.

“Co se děje?” ptal se Strombanni s podezřením. “Proč jsi zastavil?!”

“Jsi slepý? Podívej se támhle!” Ze silné větve, která se klenula napříč nad stezkou, se na ně šklebila hlava: tmavá pomalovaná tvář rámovaná hustými černými vlasy, která měla ve vlasech nad levým uchem zastrčené pero zoborožce.

“Tu hlavu jsem sundal a ukryl v houští,” zabručel Conan a pozorným zrakem přelétl okolní křoviny. “Který šílenec ji mohl zase přibít nazpět? Vypadá to, jako by se někdo ze všech sil snažil poštvat Pikty na obyvatele opevnění.”

Muži se po sobě zamračeně podívali a v už tak dost napěněném kotli podezření to ještě víc zabouřilo. Conan vylezl na strom, sundal useknutou hlavu a odnesl ji do křovisek, kde ji hodil do potoka a počkal, dokud se nepotopila.

“Ti Piktové, jejichž stopy jsem našel kolem stromu, to nebyli Zoborožci,” oznámil svým společníkům, když se vrátil. “Plavil jsem se kolem tohohle pobřeží několikrát, takže o přímořských kmenech něco vím. Pokud jsem se opravdu hodně nespletl, otisky patřily mokasínům Kormoránů. Doufám, že vedou se Zoborožci válku. Jestliže ne, vydali se přímo do vesnice Zoborožců a začnou trable. Nevím, jak daleko ta vesnice je - ale ve chvíli, kdy se dozvědí o téhle vraždě, je máme na krku. Přiženou se pralesem jako smečka hladových vlků. Mezi Pikty je to snad největší urážka vůbec - zabít muže, který nemá válečné barvy, a přibít jeho hlavu na strom, aby mu mohli oči vyklovat supi. Na tomhle pobřeží se děje něco hodně divného. Ale tak je to vždycky, když se v divočině objeví civilizovaní lidé, protože se chovají jako pomatení. Jdeme.”

Jak postupně pronikali hlouběji a hlouběji do pralesa, muži si uvolnili čepele v pochvách a povytáhli první šípy v toulcích. Byli to námořníci, zvyklí na nekonečné, zvlněné pláně šedomodré vody a v tajemném, temném přítmí obrovských stromů, hustě propletených liánami, se cítili nejistě. Stezka se točila a kroutila jako had, hned mířila sem a hned zase tam, takže většina z nich brzy ztratila směr a zanedlouho prakticky ani jeden z nich nevěděl, kterým směrem leží pláž.

Conan cítil nejistotu z jiného důvodu. Neustále pečlivě pozoroval stezku, po které se ubírali, a nakonec nespokojeně zavrčel. “Někdo tudy nedávno prošel necelou hodinu před námi. Někdo v botách, kdo ovšem nemá ani základní zálesácké schopnosti. Že by to byl ten hlupák, který přibil tu hlavu zpět nad stezku? Ne, ten to být nemohl. Jeho stopy jsem pod stromem nenašel. Ale kdo to tedy byl? Tam jsem našel jen stopy Piktů. A kdo je potom ten člověk před námi? Poslal sem snad některý z vás dvou, vy lumpové, z nějakého důvodu před námi svého člověka?”

Jak Strombanni, tak Zarono něco takového hlasitě a okázale popřeli a jeden na druhého pohlíželi s krajní nedůvěrou. Ani jeden z přítomných ovšem neviděl stopy, na které Conan ukazoval, protože jemné známky na tvrdé, holé stezce byly pro jejich necvičena oči neviditelné.

Conan zrychlil krok a ostatní pospíchali za ním, protože doutnající uhlíky nedůvěry v nich znovu vzplály. Nakonec stezka zahnula k severu a Conan ji v tom místě opustil a zamířil mezi stromy k jihovýchodu. Zpocení a unavení muži se prodírali houštinami, prosekávali spletí lián, přelézali vývraty a odpoledne rychle ubíhalo.

Strombanni se na okamžik opozdil, přitočil se k Zaronovi a polohlasem se ho zeptal: “Myslíš, že nás vede do pasti?”

“Mohl by,” odpověděl mu bukanýr. “Jedno je ale jisté. Bez něj v žádném případě nenajdeme zpáteční cestu.” Zarono vrhl na Strombanniho významný pohled.

“Je mi jasné, co myslíš,” odpověděl Strombanni. “To nás nutí změnit plány.”

Jejich podezření rostlo a už dosáhlo skoro rozměrů paniky, když se konečně vynořili z hustého porostu a uviděli přímo před sebou mohutné skalisko, které vystupovalo jako šedivý ostrov ze zeleného moře pralesa. Nezřetelná stezka, vedoucí od lesů na jihu, se stáčela přímo ke skalisku, procházela skupinou velkých balvanů a vystupovala po viditelně oddělených kamenných římsách útesu nahoru, na plošinu pod jeho vrcholem.

Conan se zastavil. Ve svém pirátském oděvu a na tomhle místě představoval neuvěřitelně bizarní postavu.

“Támhle po té stezce jsem přiběhl, když mě pronásledovali Jestřábové,” oznámil svým společníkům. “Vede až nahoru na plošinu, přímo do jeskyně, která je na jejím opačném konci a zezdola není vidět. V té jeskyni jsou těla Tranica a jeho kapitánů a poklad, který uloupili Tothmekrimu. Ale než vystoupíme nahoru rád bych vám něco řekl. Jestliže mě teď zabijete, nikdy nenajdete zpáteční cestu k pobřeží. Vím, že jste námořníci a v hlubokých lesích jste celkem bezmocní. Samozřejmě, pláž leží přímo na západ, ale pokud byste chtěli projít i se svou kořistí pralesem přímo, nebude vám to trvat hodiny, ale celé dny nebo spíš týdny. A jak jsem řekl, až se Zoborožci dozvědí o svém lovci, nebudou tyhle lesy pro bělochy právě to nejbezpečnější místo.”

Zasmál se, když na jejich tvářích uviděl ty vynucené úsměvy, které jasně prozrazovaly, jak je zaskočil tím, že naprosto přesně odhadl jejich úmysly. On však odhadl i jejich další úmysly: ať nám barbar pomůže najít poklad a odvede nás zpátky na pláž u Valensovy pevnosti. Potom ho zabijeme.

“Všichni zůstanou tady s výjimkou Strombanniho a Zarona,” prohlásil Conan. “My tři stačíme na to, abychom poklad vynosili z jeskyně ven.”

Strombanni se jízlivě zasmál. “Mám jít tam nahoru s tebou a Zaronem? To mě máš za blázna? Vezmu si s sebou alespoň jednoho muže.”

Při tom ukázal na svého loďmistra, zavalitého, do půl těla nahého obra s krutou tváří, kterému se v obou uších houpaly zlaté kruhy a hlavu mu halil šátek z rudého hedvábí.

“A se mnou půjde můj popravčí!” vykřikl nepřátelsky Zarono. Pokynul hubenému pirátovi, jehož hlava se podobala lebce potažené pergamenem, který nesl přes rameno obrovský dvouruční scimitar bez pochvy.

Conan pokrčil rameny. “Jak chcete. Pojďte za mnou.”

Začal stoupat po příkré klikaté stezce a jeho společníci se mu drželi těsně v patách. Mačkali se mu skoro na záda, když je převedl přes plošinu k puklině ve skále, do které ústila vstupní chodba k jeskyni. Když je upozornil na okované truhlice kolem stěn tunelu, oči se jim rozšířily a dech zrychlil.

“Tady je pěkné bohatství,” prohlásil bezstarostně.

“Hedvábí, krajky, látky, ozdoby, zbraně - všechno kořist z jižních moří. Ale ten skutečný poklad leží tam za těmi dveřmi.”

Těžké dveře byly částečně pootevřeny. Conan se zamračil. Dobře si pamatoval, že než jeskyni opustil, pečlivě je zavřel. O tom se však svým dychtivým společníkům nezmínil, jen ustoupil stranou, aby je nechal projít.

Nahlédli do rozlehlé jeskyně, osvětlené podivným namodralým svitem, který jen částečně rozptyloval řídkou mlhu, vyplňující z nepochopitelného důvodu celý prostor. Uprostřed jeskyně stál těžký ebenový stůl a v obrovském křesle s vysokým opěradlem a širokými područkami, které kdysi jistě zdobilo palác nějakého zingarského barona, seděla obrovská postava, pohádková a neskutečná. Byl to sám Krvavý Tranicos s hlavou pokleslou na hruď a v jedné ruce stále ještě svíral drahokamy posázený pohár. Obávaný Tranicos v krajkami zdobeném klobouku, zlatě premovaném kabátci s diamantovými knoflíky, nádherných vysokých botách z mačkané kůže a zlatem vykládaném bandalíru, na kterém visel drahokamy zdobený meč ve zlaté pochvě. A na ostatních místech kolem stolu, každý s bradou pokleslou na prsa zdobená krajkou, sedělo jedenáct kapitánů. Na jejich tvářích, stejně jako na tváři jejich mohutného admirála, si pohrávalo modravé světlo, které vyzařovalo z obrovského modrého kamene uloženého uprostřed stolu na malém podstavečku ze sl onoviny. Modravý svit se tisíckrát násobil v hromádkách úžasným způsobem vybroušených drahokamů, které se vršily v půlkruhu před Tranicem. To byl poklad Khemi - Tothmekriho drahokamy! Kameny, jejichž cena byla větší než cena všech ostatních drahokamů světa dohromady!

Tváře Zarona a Strombanniho měly v tom modravém přísvitu mrtvolný odstín. Přes ramena jim do jeskyně nahlíželi s užaslými výrazy jejich muži.

“Jen běžte a vezměte si je,” pobídl je Conan a ustoupil stranou.

Zarono se Strombannim se kolem něj protlačili s chtivými výrazy a ve spěchu strkali jeden do druhého. Oba jejich průvodci jim spěchali v patách. Zarono kopnutím otevřel dveře a zarazil se při pohledu na postavu ležící na zemi, kterou před tím částečně otevřené dveře zakrývaly. Byl to nehybný muž, zkroucený na zemi s hlavou zataženou mezi ramena, na jehož tváři se zračil výraz strašlivé agónie.

“Galbro!” vykřikl Zarono. “Mrtvý! Co se to - ” S náhlým podezřením nahlédl přes práh. Pak se rychle stáhl nazpět a vykřikl: “V té místnosti je smrt!”

Jeho výkřik ještě nedozněl a modravý opar uvnitř začal houstnout. V tomtéž okamžiku se Conan vrhl kupředu, plnou vahou narazil do svých společníků a vtlačil je do místnosti. Jenže okamžik překvapení, který hrál v jeho původním plánu důležitou roli, byl ten tam - muži se do místnosti vpotáceli, ale on počítal, že alespoň některý z nich ve zmatku upadne. Protože teď ucítili past, začali od mrtvého ustupovat zpět a tím se vzdalovali i od démona, který se začal zhmotňovat. Proto je také náraz Conanova těla sice vyvedl z rovnováhy, ale neměl takový účinek, s jakým počítal. Strombanni se Zaronem překročili práh a za ním padli na kolena, loďmistr zakopl o jejich nohy a popravčí se odpotácel ke stěně tunelu.

Než mohl Conan dokončit svůj bezohledný plán, který spočíval v tom, že padlé muže kopanci převalí přes práh, zavře dveře a podrží je, dokud se démon nepostará o ostatní, musel se obrátit a postavit se rozzuřenému popravčímu, který první nabyl jak rovnováhu, tak představu o celé situaci.

Conan se vrhl k zemi, nad hlavou mu zasvištěla široká zahnutá čepel popravčího meče, narazila do kamenné stěny a vykřísla z ní několik modrých jisker. V příštím okamžiku se už hlava popravčího, podobná lebce, válela na podlaze tunelu, kam ji srazil zuřivý úder Conanovy šavle.

Přestože celá akce zabrala jen zlomky vteřiny, stačil mezitím nabýt rovnováhu i loďmistr a zasypal Conana deštěm ran své šavle, který by slabšího muže jistě stál život. Čepel narážela na čepel se zvoněním, které v malém kamenném prostoru ohlušovalo.

Oba kapitáni, kteří nevěděli, jaké tajemné nebezpečí je v jeskyni čeká, přelezli po čtyřech práh tak rychle, že se démon nestačil zhmotnit celý, a tak mu unikli z dosahu. Ve chvíli, kdy se zvedali na nohy a sahali po zbraních, už se obluda zase měnila jen v řídkou namodralou mlhu.

Conan bojující s loďmistrem znásobil své úsilí a snažil se protivníka zbavit dřív, než oba piráti přispějí jeho soupeři na pomoc. Loďmistr ustupoval, po zemi se za ním táhla krvavá stopa a ze všech sil volal na pomoc své druhy. Dřív než mu Conan stačil zasadit poslední ránu, vrhli se kupředu oba kapitáni se zbraněmi v rukou a zuřivými výkřiky na rtech.

Cimmeřan odrazil jejich první útok a rychle vyběhl tunelem na plošinu. Nebál se svých tří protivníků, i když oba kapitáni byli proslulí šermíři, ale nechtěl se dát zaskočit v úzké chodbě jejich posádkami, které se při zvuku boje jistě pustí po stezce vzhůru.

Naštěstí posádky nereagovaly tak rychle, jak se obával. Muži byli nejasnými zvuky a výkřiky zkreslenými malým prostorem zmateni, ale ani jeden z nich se neodvážil pustit se po klikaté stezce vzhůru ze strachu, aby je někdo nebodl zezadu. Obě strany se napjatě pozorovaly, svíraly zbraně a nevěděly, co mají dělat. Když piráti viděli vyběhnout Conana na plošinu, stále ještě váhali. Zatímco nerozhodně postávali s nasazenými šípy, vyběhl Cimmeřan jako kočka nahoru po stěně s úchyty a na samém vrcholku skaliska padl na břicho, takže se ocitl z dohledu všech pod sebou. To už vyběhli z chodby i kapitáni, kleli a hrozili zbraněmi. Když obě mužstva viděla, že jejich velitelé spolu nebojují, přestali se muži navzájem obviňovat a v úžasu zírali vzhůru.

“Ty pse!” ječel Zarono. “Chtěl jsi nás dostat do pasti a připravit o život! Ty zrádce!”

Conan je shora dráždil výkřiky. “A co jste čekali? Vy dva jste se mi chystali podříznout krk už ve chvíli, kdy vám ukážu poklad. Kdyby nebylo toho idiota Galbra, byl bych vás dostal všechny a pak prostě vysvětlil vašim lidem, že jste bezhlavě vběhli dovnitř, přímo do náruče své zkázy, přestože jsem vás varoval.”

“A kdybychom byli oba mrtví, sebral bys celý poklad a s ním i mou loď, co?!” řval Strombanni s pěnou u úst.

“Samozřejmě! A k tomu ještě ty nejlepší muže z obou posádek! Stejně už se nějakou dobu zabývám myšlenkou, že se vrátím na pobřeží, a tohle by byla skvělá příležitost.

Takže ty otisky, které jsem viděl na stezce, patřily Galbrovi. Nedovedu si představit, jak se ten blázen o jeskyni dozvěděl nebo jak chtěl sám odnést třeba jen část pokladu.”

“Kdybychom nezahlédli jeho tělo, byli bychom ti vlezli do pasti,” zabručel Zarono a drsnou tvář měl stále ještě bílou jako křída.

“Co to bylo?” zeptal se Strombanni. “Nějaká otrávená mlha?”

“Ne, chovalo se to jako živá věc a ve chvíli, kdy jste se dostali přes práh nazpět do chodby, to na sebe právě začalo brát podobu nějaké obludy. Je to určitě démon, kterého k jeskyni váže nějaká kletba.”

“No a co teď budete dělat?” ozval se jízlivý výkřik jejich neviditelného nepřítele.

“Co bychom mohli udělat?” zeptal se Zarono Strombanniho. “Do jeskyně s pokladem nesmí nikdo vstoupit.”

“Ten poklad opravdu nedostanete,” ujišťoval je Conan ze svého úkrytu. “Démon by vás uškrtil. Já jsem do jeskyně vstoupil a málem mě dostal. Poslouchejte a já vám budu vyprávět pověst, kterou si Piktové šeptají ve chvílích, kdy táborový oheň dohořívá!”

“Kdysi dávno na pevninu z moře vystoupilo dvanáct mužů. Přepadli piktskou vesnici a pobili všechny lidi s výjimkou několika málo těch, kterým se podařilo zachránit holé životy útěkem do pralesa. Ti muži pak vyhledali jeskyni a tu naplnili zlatem a drahým kamením. Jenže šaman pobitých Piktů - který byl mezi uprchlíky - udělal velké kouzlo a vyvolal z jednoho nižšího pekla démona. S pomocí svých kouzelných sil přinutil démona vstoupit do jeskyně, kde těch dvanáct mužů sedělo u vína, a uškrtit je. Potom se démon začal toulat po okolí a vraždil samotné Pikty, takže šaman udělal další kouzlo a uvěznil ho do jeskyně. Ta pověst se vyprávěla od klanu ke klanu a všechny se tomu prokletému místu vyhýbají.

Když jsem vylezl na tuhle skálu, abych se bránil Jestřábům, zjistil jsem, že je ta stará pověst pravdivá a vztahuje se na Tranica a jeho jedenáct kapitánů. Tranicův poklad střeží sama smrt!”

“Zavolej muže!” zuřil Strombanni. “Vylezeme nahoru a rozčtvrtíme ho!”

“Nebuď blázen!” zavrčel Zarono. “Myslíš si, že na zemi existuje někdo, kdo by dokázal vyšplhat nahoru, když tam čeká ten barbar? Zavoláme sem lučištníky, aby ho zasypali šípy, kdyby se náhodou odvážil ukázat. Ale neboj se, ty kameny dostaneme. Určitě měl nějaký plán, když chtěl s sebou třicet mužů, aby poklad odnesli. Když si na to troufal on, dokážeme to také. Z čepele šavle ohneme hák, uvážeme ho na provaz a hodíme tak, aby se zachytil za nohu toho stolu. Pak přitáhneme celý stůl ke dveřím.”

“Skvělá myšlenka, Zarono!” ozval se shora Conanův jízlivý hlas. “Přesně tak jsem si to představoval i já. Jenže jak teď najdete zpáteční cestu na pobřeží? Než se dostanete k pláži, bude vám to trvat dlouho a za tu dobu vás jednoho po druhém pozabíjím.”

“Obávám se, že to není plané vyhrožování,” zasmušil se Strombanni. “Ten chlap se dovede potmě pohybovat a bojovat jako duch. Jestli se za námi vydá v noci do pralesa, málokdo z nás se dostane na pláž živý.”

“Tak ho musíme zabít tady,” zaskřípěl Zarono zuby. “Část z nás po něm bude střílet a další polezou nahoru. Když ho nezasáhnou šípy, podaří se někomu vrazit do něj čepel. Slyšíš? Jak se teď může smát? A čemu?”

“To já vždycky, když slyším, jak si mrtví plánují, co udělají dál,” ozvala se pochmurná odpověď, kterou ovšem Conan pronesl pobaveným hlasem.

“Nevšímej si ho,” zavrčel Zarono. Potom zesílil hlas, křikl na muže pod balvanem a přikázal jim, aby vylezli nahoru.

Námořníci se pustili po klikaté stezce vzhůru a jeden z nich se na okamžik zastavil a narovnal, aby nahoru zavolal nějakou otázku. V tom okamžiku se ozvalo zadrnčení tětivy, zvuk podobný bzukotu rozzuřené vosy, a pak tupý náraz. Bukanýr hlasitě vydechl a z pootevřených úst mu vytryskla krev. Klesl na kolena a ze zad mu trčel černý šíp. Mezi jeho společníky se rozlehly poplašené výkřiky.

“Co se děje?” vykřikl Strombanni dolů.

“Piktové!” zaječel pirát, zvedl luk a naslepo vystřelil. Hned vedle něj zasténal další muž a klesl na zem se šípem v krku.

“Kryjte se, vy idioti!” zařval Zarono. Ze zvýšené plošiny zachytil pohledem několik pomalovaných postav, které se plížily křovinami. Jeden z mužů na stezce se se smrtelným chrapotem zřítil dolů. Ostatní se rychle spustili nazpět a ukryli se za roztroušené balvany na úpatí skaliska. Chovali se velmi nešikovně, protože na takový způsob boje nebyli zvyklí. Z okolních křovin vyletovaly šípy a odrážely se od balvanů. Muži na horní plošince leželi bezmocně na zemi.

“Jsme v pasti!” prohlásil pobledlý Strombanni. Zatímco s palubou pod nohama patřil k těm nejlepším, tenhle tichý, jednostranně vedený boj ho dokonale vyváděl z míry.

“Conan tvrdil, že se Piktové skaliska bojí,” řekl Zarono. “Až se setmí, musí všichni chlapi sem nahoru. Budeme bránit útes, sem se za námi Piktové neodváží!”

“Přesně tak!” posmíval se Conan nad nimi. “Na to skalisko Piktové nepoloží ani nohu. Oni se prostě rozloží kolem, utáboří se a budou čekat, až pomřete hladem a žízní.”

“Má pravdu,” přiznal Zarono neochotně. “Co budeme dělat?”

“Měli bychom s ním uzavřít příměří!” zamumlal Strombanni. “Jestli existuje někdo, kdo by nás z toho maléru dostal, je to jedině on. Krk mu vždycky můžeme podříznout později.”

Potom zesílil hlas a zavolal nahoru: “Conane, co kdybychom zatím zapomněli na naše neshody? Jsi v tom maléru stejně jako my. Slez dolů a pomoz nám z té břečky!”

“Nepředstavuješ si to moc jednoduše?” odsekl mu Conan se smíchem. “Mně stačí počkat, až se setmí, slézt po druhé straně toho skaliska a zmizet v pralese. Klidně se proplížím řadou hlídek, které Piktové postavili kolem, vrátím se do pevnosti a ohlásím, že vás všechny pobili divoši. Stačí pár dnů a bude to čiročirá pravda!”

Zarono a Strombanni na sebe s pobledlými tvářemi zírali.

“Ale abyste věděli, já to neudělám!” vykřikl Cimmeřan. “Ne proto, že by se mi vás zželelo, vy psi, ale protože bych nikdy nenechal bělocha, i kdyby to byl můj úhlavní nepřítel, na pospas Piktům.”

Nad vrcholkem skaliska se objevila Conanova černá hříva a tmavý obličej s modrýma očima. “Teď mě dobře poslouchejte: těch Piktů je zatím jen malá skupina.

Viděl jsem, jak se plíží křovím, už před chvíli, když jsem se zasmál. Kdyby jich bylo dost, byl by už touhle dobou každý muž na úpatí skaliska mrtev. Myslím si, že je to skupina mladých nezkušených lovců, které sem poslali před hlavní válečnou výpravou, aby nás odřízli od pobřeží. Jsem si ale jistý, že odněkud sem směřuje velká válečná výprava.

Vytvořili půloblouk na západní straně skaliska, myslím, že na východní straně z nich není jediný. Slezu po té straně a obejdu je pralesem, abych se dostal za ně. Zatím vy sestoupíte po stezce dolů a přidáte se ke svým mužům. Řekněte jim, ať schovají luky a tasí čepele. Až mě uslyšíte křičet, vyrazíte od skaliska směrem na západ, k pralesu, odkud jsme přišli.”

“A co poklad?”

“K čertu s pokladem! Budeme šťastní, když se odsud dostaneme s hlavami na ramenou!”

Černá hříva zmizela. Snažili se zachytit nějaké zvuky, ze kterých by usoudili, že Cimmeřan začal sestup na opačné straně útesu, ale marně. Všude se rozhostilo ticho. Piktové přestali střílet, ale piráti v úkrytech za balvany na úpatí se neodvažovali pohnout. Všichni věděli, že je s vražednou trpělivostí pozorují korálkově černé oči.

Strombanni, Zarono a loďmistr se opatrně pustili do sestupu. Byli zhruba na poloviční cestě, když kolem nich začaly dopadat černé šípy. Loďmistr najednou zasténal a bezvládně se převalil dolů. Piktský šíp ho zasáhl přímo do srdce. Střely se odrážely od helmic a pancířů obou kapitánů, kteří se snažili sestupovat co nejrychleji. Několik posledních metrů se po příkré stěně spíše svezli než slezli a téměř bez dechu zalehli mezi balvany.

“Myslíš, že jde o nějaký další Conanův trik?” zeptal se s kletbami Zarono.

“V tomhle mu můžeme věřit,” ujistil ho Strombanni. “Tihle barbaři mají zvláštní kódy cti a Conan by nikdy neopustil člověka svého vlastního plemene v situaci, kdy by ho mohli zmasakrovat válečníci jiné rasy. Proti Piktům nám pomůže, i kdyby měl v plánu hned potom nás zavraždit - slyšíš?!”

Zazněl děsivý výkřik, při němž pirátům tuhla krev. Ozval se z lesů na západ odsud a současně ze stromů na té straně vyletěl jakýsi předmět, dopadl na zem a s několika poskoky se dokutálel až k balvanům - byla to uťatá lidská hlava, jejíž odporně pomalovaná tvář cenila zuby ve ztuhlém úšklebku smrti.

“Conanův signál!” zařval Strombanni. Zoufalí piráti se vyrojili zpoza balvanů a vrhli se k pralesu.

Z křoví sice tu a tam vyletěl nějaký šíp, ale střely byly řídké a nepřesné, takže na útěku padli jen tři muži. Pak už rozzuření námořníci vpadli do houštin a vrhli se na nahé, pomalované postavy, které se začaly vztyčovat v porostu před nimi. Došlo ke krátké a zuřivé potyčce muže proti muži. Šavle odrazily válečné sekery, obuté nohy dupaly po nahých tělech, a pak už se ozýval jen zvuk bezhlavě prchajících bosých nohou, když se těch několik Piktů, kteří potyčku přežili, dalo na útěk. Za nimi zůstalo ležet na krví zbroceném listí, které zasypalo zem, sedm jejich druhů. O kousek dál se začal někdo prodírat křovím a zanedlouho se ze spleti křovin vynořil Conan. Zdobený klobouk ten tam, kabátec potrhaný, v ruce zakrvácenou šavli.

“Co teď?” zeptal se zadýchaný Zarono. Věděl, že jejich útok se vydařil jen díky tomu, že Conan nečekaně zaútočil na Pikty zezadu, tím je zaskočil a zabránil jim stáhnout se před útočícími do úkrytů. Když ale Conan probodl bukanýra, který se zmítal na zemi s rozdrceným bokem, vybuchl Zarono v nadávky.

“Nemůžeme ho nést s sebou,” zabručel Cimmeřan. “A nechat ho tady jen tak, aby padl Piktům do rukou živý, to by bylo malé milosrdenství. Pojďme!”

Drželi se mu těsně v patách, když rychlým krokem vyrazil na zpáteční cestu. Kdyby šli sami, byli by jistě bloudili a klopýtali v hustých křovinách celé hodiny, než by našli stezku vedoucí k pobřeží - pokud by ji vůbec našli. Cimmeřan je vedl pralesem stejně jistě, jako kdyby kráčel po dlážděném chodníku velkoměsta. Když se konečně ocitli na stezce, většina pirátů vyrazila výkřiky plné úlevy.

“Pitomče!” chytil Conan za rameno piráta, který se po stezce už už rozbíhal, a smýkl s ním nazpět mezi jeho druhy. “Než bys uběhl tisíc metrů, prasklo by ti srdce a byl bys mrtev. K pobřeží jsou to celé kilometry. Musíme nasadit klidné tempo, ale může se stát, že tak poslední dva kilometry budeme muset opravdu běžet, takže si šetři dech. A teď za mnou!”

Pustil se po stezce klidným, nepříliš rychlým klusem. Námořníci ho následovali a přizpůsobili své tempo jeho kroku.

Slunce zlatilo vlny západního oceánu. Tina stála u okna, ze kterého Belesa v noci pozorovala bouři.

“Zapadající slunce mění oceán v moře krve,” prohlásila. “Plachta karaky vypadá jako bílá skvrna na rudých vodách. V pralese se musí mezi všemi těmi stromy už pomalu stmívat.”

“A co dělají námořníci na pláži?” zeptala se Belesa nepřítomně. Seděla na gauči se zavřenýma očima a rukama sepjatýma za hlavou.

“V obou táborech si piráti připravují jídlo,” hlásila Tina. “Část jich sbírá dřevo, jiní rozdělávají ohně. Slyším, jak pokřikují jeden na druhého - co se to stalo?”

Při napjatém tónu, který zazněl v Tinině hlase, se Belesa na gauči narovnala. Tina sevřela okenní parapet a zbledla jako stěna.

“Slyšíš to vytí? Jako kdyby někde v dálce štěkala smečka vlků!”

“Vlci?” Belesa vyskočila a srdce se jí sevřelo strachem. “Vlci touhle roční dobou neloví ve smečkách - “

“Jé, podívej!” vykřiklo děvčátko a ukazovalo prstem. “Z pralesa vybíhají muži!”

V okamžiku byla Belesa vedle ní a rozšířenýma očima pozorovala postavičky zmenšené dálkou, které vybíhaly z temné stěny pralesa.

“Jsou to námořníci!” vydechla. “A nenesou vůbec nic! Vidím Zarona - Strombanniho - “

“A kde je Conan?” zašeptalo děvčátko. Belesa smutně zavrtěla hlavou.

“Poslouchej! Slyšíš?” zavzlykla Tina a přitiskla se k ní. “To jsou Piktové!”

Teď už to v pevnosti slyšel každý. Z lesa se nesl pronikavý přerušovaný jekot - válečný pokřik Piktů. Při tom zvuku stydla krev, protože z něj čišela zuřivost, touha po boji, krvi a zabíjení. Ten zvuk pobídl udýchané a vysílené prchající muže, kteří mířili k palisádě, jako ostruha.

“Pospěšte si!” lapal po dechu Strombanni, tvář strhanou vyčerpáním. “Máme je téměř v patách. Co takhle moje loď…”

“Je příliš daleko,” zarazil ho Zarono. “Nikdy bychom se k ní nedostali včas. Musíme do pevnosti. Podívej, posádky na pláži už si nás všimly!”

Zamával oběma rukama v bezdeché pantomimě, ale muži na pláži už pochopili význam divokého křiku, který se v okraji pralesa pozvedal k vítěznému triumfu. Námořníci opustili ohně a kotle a prchali k pevnosti. Právě se hrnuli dovnitř, když uprchlíci z pralesa vyběhli za jižním rohem palisády a vrhli se k bráně. Byl to zadýchaný zástup na nejistých nohou, napůl mrtvý vysílením. Brána byla zavřena s horečnatým spěchem a piráti začali šplhat na ochoz palisády, aby se tam připojili k vojákům.

Belesa seběhla z prvního patra, vyběhla z domu a přistoupila k Zaronovi. “Kde je Conan?”

Bukanýr ukázal palcem přes rameno k pralesu. Hruď se mu trhaně zvedala, po tváři mu proudil pot. “Nějakou chvíli před tím, než jsme doběhli k okraji pralesa, nás objevili jejich zvědové. Zůstal tam, aby jich pár zabil a získal tak pro nás alespoň trochu času.”

Pomalu vystoupil na své místo na ochozu a připojil se ke Strombannimu. Stál tam i hrabě Valenso, podivně tichá, zachmuřená postava zahalená do černého pláště. Vypadal jako muž, kterého někdo omámil.

“Podívejte!” zaječel jeden z pirátů tak, že přehlušil i mocný jekot zatím neviditelné hordy Piktů. Z pralesa se vynořil muž a bleskem se rozběhl přes otevřený prostor k pevnosti.

“To je Conan!” Zarono vycenil zuby jako hladový vlk. “V opevnění jsme v bezpečí a víme, kde je poklad ukrytý. Teď ho klidně můžeme zasypat šípy.”

“Ne!” varoval ho Strombanni. “Budeme jeho meč potřebovat. Podívej!”

Za prchajícím Cimmeřanem z pralesa vyrazila skupina divokých válečníků, kteří ječeli v běhu. Byly to stovky a stovky nahých pomalovaných Piktů. Jejich šípy padaly kolem prchajícího Cimmeřana jako déšť. Ještě několik skoků a Conan dostihl východní stěny palisády. Přímo v běhu vyskočil vzhůru, zachytil se zahrocených vrcholků, se šavlí v zubech se vytáhl nahoru a překulil dovnitř. Do kůlů, kde ještě před okamžikem bylo jeho tělo, se zaduněním narazilo několik šípů. Jeho okázalý kabát byl ten tam, bílá hedvábná košile potrhaná a potřísněná krví.

“Zastavte je!” zařval. “Jestli se dostanou na palisádu, je s námi konec!”

Piráti, bukanýři i vojáci na jeho výkřik okamžitě zareagovali a na přibíhající Pikty se snesla záplava šípů a střel z kuší. Conan si všiml Belesy, ke které se tiskla poplašená Tina, a promluvil na ni svou poněkud kostrbatou zingarštinou.

“Vrať se do budovy,” přikázal jí rozhodným tónem. “Budou střílet přes palisádu - co jsem říkal?” Černý šíp se zarazil do země Belese u nohou a zakýval se jako hadí hlava. Conan sebral dlouhý luk opřený o stěnu budovy a vyskočil na ochoz. “Chlapi, pár z vás, připravte pochodně!” zaduněl jeho hlas do hluku boje. “Za tmy se nám budou hodit!”

Slunce pomalu kleslo za obzor a zanechalo po sobě jen krvavou záplavu. Muži na lodi, kteří se obávali nějakého úskoku, zvedli kotvy a Rudá ruka, podobná rekvizitě ze stínového divadla, se pomalu vzdalovala k planoucímu obzoru.

7. Muži z pralesa

Snesla se noc, ale na písek před palisádou dopadaly v pravidelných intervalech pochodně a osvětlovaly celou scénu neskutečným třepotavým svitem. Pláž zaplavili nazí pomalovaní válečníci. Ve vlnách se vrhali ke kolové hradbě a vyceněné zuby a planoucí oči jim blýskaly v matné záři provizorního osvětlení. V černých hřívách se kývala pera zoborožců, kormoránů, ale i mořského orla. Několik válečníků, těch nejdivočejších a nejstrašlivějších, mělo v hustých vlasech vpleteny žraločí zuby. Bylo vidět, že se tady spojilo několik pobřežních klanů ze severu i z jihu, aby jednou provždy zbavily svou zem bílých vetřelců.

Vrhali se k palisádě a před nimi svištěla záplava šípů. Oni sami se prodírali mraky střel, které jim létaly vstříc z pevnosti. Občas se jim podařilo proniknout tak blízko, že už několikrát zaduněly jejich válečné sekery na bráně opevnění. Pokaždé je však obránci zahnali nazpět a zatím se ani jedinému Piktovi nepodařilo proniknout dovnitř. Kolem palisády se pomalu začala vrstvit záplava mrtvých těl. Tenhle způsob boje totiž mořským vlkům vyhovoval nejlépe, tady se cítili nejjistější. Jejich šípy a střely kuší si vybíraly v řadách útočících krvavou daň, jejich šavle kosily muže, kteří se pokoušeli zdolat kolovou hradbu.

Ale muži z pralesa se vraceli znovu a znovu, vrhali se na jatka s tvrdohlavou úporností a divokostí, která se rozhořela v jejich barbarských srdcích.

“Jsou jako vzteklí psi,” zalapal po dechu Zarono, když jedinou ranou usekl dvě hnědé ruce, které se zachytily vrcholu palisády.

“Jestli se nám podaří vydržet do úsvitu,” odpověděl mu Conan, který právě s přesností profesionála rozťal hlavu dalšího Pikta, “ztratí odvahu. Nejsou zvyklí na dlouhé obléhání. Podívej, zdá se, že se stahují.”

Útok skutečně opadl. Muži na palisádě si vytřeli pot z očí, spočítali mrtvé a pevněji sevřeli rukojeti svých zbraní, kluzké krví. Jako hladoví vlci, zahnaní od kořisti, kterou měli už už na dosah, se Piktové plížili za hranicí světla vrhaného pochodněmi. Před palisádou zůstala jen těla mrtvých.

“Odtáhli?” Strombanni si odhrnul z čela prameny mokrých vlasů. Šavle v jeho ruce byla zubatá a rudá zasychající krví.

“Jsou tam stále,” odpověděl Conan a ukázal k temnotě, kterou světlo tu a tam hořících pochodní ještě zesilovalo. Jeho bystré oči bezpečně zachytily pohyb ve stínech, odlesk očí, červenavý záblesk měděných zbraní.

“Na chvíli se stáhli,” řekl po chvíli. “Postavte na ochoz pár stráží a ostatní ať si odpočinou, nají se a napijí. Je po půlnoci a boj trval bez přestávky celé čtyři hodiny. Hej, hrabě, jak jste na tom?”

Valenso v zohýbané, krví zastříkané helmici a kyrysu, pomalu přešel k místu, kde stál Conan a oba pirátští kapitáni. Místo odpovědi zamumlal něco nesrozumitelného. Pak se ze tmy ozval hlas; zvučný jasný hlas, který se zřetelně rozléhal celou pevností.

“Hrabě Valenso! Hrabě Valenso z Korzetty! Slyšíš mě?” Hlas zněl se zřetelným stygijským přízvukem.

Conan slyšel, jak se hrabě zděšeně nadechl, jako by právě utrpěl smrtelné zranění. Valenso se obrátil, rukama sevřel vrcholek palisády a obličej, už tak dost bledý, mu doslova zesinal. Hlas pokračoval:

“To jsem já, Thoth-Amon, zasvěcenec Černého kruhu. Myslel jsi, že mi znovu unikneš? Všechny tvé lsti a plány jsou zbytečné. Nic ti nepomůže, protože dnes v noci ti pošlu svého posla. Je to démon, který střežil Tranicův poklad. Osvobodil jsem ho z jeskyně a on mi teď slouží. Ten na tebe sešle zkázu, kterou sis, ty pse, zasloužil - smrt současně pomalou, bolestivou a potupnou. Teď uvidíme, kam unikneš jemu!”

Řeč skončila kaskádou melodického smíchu. Valenso vyrazil zděšený výkřik, seskočil z ochozu a potácivým během se pustil k obytnému sídlu.

Když nastala přestávka v boji, připlížila se Tina znovu k oknu, odkud ji zahnalo nebezpečí létajících šípů. Tiše pozorovala, jak se muži shromažďují kolem ohňů. Belesa mezitím četla dopis, který jí doručila služebná. Stálo v něm:

Hrabě Valenso z Korzetty své neteři Belese v úctě:

Můj osud mě tedy dostihl. Teď, když jsem s ním srozuměn, i když ne smířen, bych Ti rád sdělil, že si uvědomuji, že jsem Tě využil způsobem, který se neslučuje se ctí Korzettů. Udělal jsem to, protože mi díky okolnostem nezbývala jiná cesta. I když vím, že je pozdě na omluvy, prosím Tě, abys mě neodsuzovala příliš tvrdě a jestli to dokážeš a nějakým způsobem přežiješ tuhle noc zkázy, pomodli se k Mitrovi za prokletou duši otcova bratra. Radím Ti, abys ses do té doby vyhýbala velké síni, aby Tě, nedej bohové, nepotkal stejný osud, jaký očekává mne.

Sbohem.

Belesiny ruce se při čtení třásly. Přestože svého strýce nikdy nemilovala, tohle byl nejlidštější čin, který za celou tu dobu, kdy ho znala, udělal.

Zatím Tina stojící u okna přemýšlela nahlas. “Na ochozu by mělo být víc vojáků. Co kdyby se vrátil černý muž?”

Belesa, která mezitím přešla k ní, aby vyhlédla ven, se při té myšlence otřásla.

“Bojím se,” zašeptala Tina. “Doufám, že Strombanni a Zarono jsou mrtví.”

“A co Conan?” zeptala se Belesa zvědavě.

“Conan nám neublíží,” prohlásila holčička s důvěrou. “On žije podle svého vlastního zákona cti, ale ti dva už svou čest dávno ztratili.”

“Jsi chytrá holčička,” pohladila ji Belesa s určitou nejistotou, kterou v ní často probouzel Tinin dar předpovídat některé věci v nedaleké budoucnosti.

“Podívej!” Tina se narovnala. “Strážný na jižní straně palisády zmizel! Ještě před chviličkou tam stál! Teď je pryč!”

Z okna prvního patra byly vidět vrcholky kůlů jižní strany palisády, ale ne samotný ochoz, zakrývaný střechami nízkých domků, které stály téměř po celé délce mezi obytným sídlem a hradbou. Mezi stěnami domků a hradbou byla úzká ulička, široká tři čtyři metry. V domcích bydlelo služebnictvo.

“Kam se ten strážný poděl?” zašeptala Tina nejistě.

Belesa zatím pozorovala ten konec domků, který byl blíž k postrannímu vchodu do sídla. Byla by přísahala, že viděla, jak ze stínu kolem stavení vyklouzla postava podobná stínu a zmizela u dveří. Byl to chybějící strážný? Proč opustil ochoz a proč by se tak potajmu plížil do domu? Nevěřila, že to byl strážný, a najednou pocítila nevyslovitelnou hrůzu, při které jí stydla krev.

“Kde je hrabě, Tino?” zeptala se.

“Ve velké síni, paní. Sedí sám u stolu, zabalený do svého pláště, pije víno a tvář má bledou jako smrt.”

“Běž a řekni mu, co jsem viděla. Budu zatím dávat pozor tady u okna, kdyby se náhodou Piktové pokusili přelézt jižní palisádu.”

Tina odběhla. Belese se však najednou téměř zastavilo srdce, protože si vzpomněla na varování ve strýcově dopise. Rychle vstala, ale to už zaslechla zvuk Tininých pantoflíčků na konci chodby, když dívenka začala sestupovat se schodů.

Pak se náhle zezdola ozval výkřik, ve kterém zazněla tak strašlivá hrůza, že dříve než si Belesa uvědomila, co dělá, byla ze dveří a běžela chodbou. Seběhla se schodů a zůstala stát jako zkamenělá.

Nevykřikla jako před okamžikem Tina. Nebyla schopná se pohnout ani ze sebe vydat jediný zvuk. Viděla Tinu a uvědomovala si, že se jí holčička křečovitě chytá malýma ručkama. Jenže to byly jediné normální rekvizity v té scéně černého děsu, nepříčetnosti a smrti, které dominoval strašlivý beztvarý stín, rozpřahující gigantické paže proti oslepující pekelné záři.

Zatím na palisádě zavrtěl Strombanni na Conanův dotaz hlavou. “Já jsem nic neslyšel.”

“Ale já ano!” V Conanovi se probudily jeho divoké instinkty. Byl napjatý jako šelma před útokem a v očích se mu objevily modré uhlíky. “Přišlo to od jižní stěny, ozvalo se to tam za těmi chatrčemi!”

Vytasil šavli a vykročil k hradbě. Z místa, kde stáli, nebyla vidět ani jižní hradba, ani strážný, který ji měl střežit, protože je zakrývaly střechy obytných domků.

V ústí úzké uličky mezi zadní stěnou domků a hradbou se Conan opatrně zastavil. Prostor byl slabě osvětlený pochodněmi, umístěnými v rozích opevnění. Zhruba uprostřed uličky zahlédl na zemi tmavší stín.

“To je Bracus!” zaklel Strombanni, rozběhl se kupředu a poklekl vedle ležící postavy na jedno koleno. “U Mitry, má krk proříznutý od ucha k uchu!”

Conan přeletěl rychlým pohledem uličku a zjistil, že kromě Strombanniho, jeho a mrtvého piráta je prázdná. Pak vyhlédl střílnou. V dosahu světla pochodní nebylo vidět jediného muže.

“Kdo to mohl udělat?” zamyslel se.

“Zarono!” vyskočil Strombanni s kletbou. Tvář se mu stahovala hněvem a nenávistí. “Poslal ty své lumpy, aby zabíjeli moje chlapy zezadu! Chce se mě zbavit zradou! Ten ďábel! Už žádné dohody! Žádné vyjednávání!”

“Počkej!” Conan k němu natáhl uklidňujícím gestem ruku. “Nevěřím, že by Zarono - “

Jenže rozzuřený pirát se mu vytrhl a rozběhl se kolem řady chýší a chrlil ze sebe jednu nadávku za druhou. Conan se s kletbou pustil za ním. Strombanni zamířil přímo k ohni, kde seděl Zarono a vychutnával korbel piva.

Strombanni Zaronovi vyrazil pivo z ruky takovou silou, že obsah nádoby vystříkl Zingařanovi do obličeje a na hrudní plát brnění. Zaronův úžas byl naprosto nelíčený, jenže to už mu dopadla na rameno Strombanniho ruka a otočila ho dozadu a před očima se mu objevil hněvem zrůzněný obličej pirátského kapitána.

“Ty mizerný, vražedný pse!” zařval Strombanni. “Tak ty budeš vraždit moje muže ranami do zad, zatímco nastavují své životy i za tvou špinavou kůži?”

Conan spěchal k dvojici a všude kolem muži přestávali jíst a zvědavě se obraceli k místu, odkud zazníval křik.

“Co tím myslíš?”

“Poslal jsi svoje lidi, aby zabili moje chlapy na hlídce!” řval nepříčetný Baračánec.

“To je lež!” doutnající nenávist vzplanula jako pochodeň.

S neartikulovaným výkřikem pozvedl Strombanni šavli a zaútočil na bukanýrovu hlavu. Zarono zachytil úder levou rukou, chráněnou brněním, uskočil nazpět a vytasil vlastní zbraň.

Vzápětí už oba kapitáni bojovali na život a na smrt, jejich čepele poletovaly sem a tam a blýskaly se v plápolavém svitu ohňů. Jejich posádky reagovaly okamžitě a slepě. Ozval se vzteklý výkřik mnoha hrdel, piráti i bukanýři vytasili zbraně a obě skupiny se na sebe vrhly. Muži na ochozu opustili svá místa a s čepelemi v rukou seskakovali z palisády. Během okamžiku se opevnění změnilo v bojiště, po němž se sem a tam převalovaly skupinky i jednotlivé dvojice mužů, kteří se ve slepé zuřivosti snažili navzájem zabít. Do šarvátky byli zataženi i někteří vojáci a sloužící a strážní u brány se otočili a v úžasu celou scénu pozorovali, přičemž naprosto zapomněli na nepřítele, který se plíží za hradbou.

Všechno se seběhlo tak rychle - doutnající nenávist vybuchla v otevřený boj - že než se Conan dostal k bojujícím náčelníkům, zuřil už boj prakticky po celém opevnění. Bez ohledu na jejich meče se vrhl mezi ně a odtrhl je od sebe s takovou silou, že se zapotáceli nazpět a Zarono dokonce zakopl a upadl na zem.

“Vy prokletí idioti, to chcete, abychom kvůli vaší nesnášenlivosti přišli všichni o život?”

Strombanni měl pěnu u úst a Zarono volal své lidi na pomoc. Na Conana se vrhl jeden z bukanýrů zezadu, ale než mohl jeho napřažený scimitar dopadnout na Cimmeřanovu hlavu, barbar se pootočil, chytil ho za ruku a zastavil úder na půl cestě.

“Podívejte se, hlupáci!” vykřikl potom a ukázal svou šavlí.

Něco v jeho tónu upoutalo pozornost znepřáteleného davu. Muži ztuhli na místech a otočili hlavy směrem, kterým ukazoval. Conanova šavle mířila na jednoho z mála vojáků, kteří poctivě setrvali na ochozu. Ten se teď potácel, rukama hmatal do vzduchu, a přestože se pokoušel něco říci, z úst mu nevyšel ani hlásek. Nakonec se zřítil střemhlav k zemi a všichni zřetelně viděli černý šíp, který mu trčel mezi lopatkami.

Opevněním se rozlehly poplašené výkřiky. Hned po něm zazněl venku za hradbou děsivý válečný jek Piktů a na bránu dopadly první dunivé rány seker. Přes palisádu se oblouky přeneslo mračno hořících šípů, které se zarazily na mnoha místech do dřeva. K nebi začaly stoupat proužky dýmu. Pak z uličky za domky, které stály u jižní hradby, vyběhly přikrčené hbité postavy a rozběhly se na různé strany.

“Piktové pronikli dovnitř!” zařval Conan.

Po jeho výkřiku zavládl zmatek. Piráti okamžitě ukončili vzájemnou šarvátku. Někteří se vrhli na Pikty v opevnění, ostatní vybíhali na ochoz. Zpoza domků proudili divoši a rozbíhali se po celém opevnění. Jejich sekery se zvoněním dopadaly na šavle pirátů.

Zarono se právě zvedal na nohy, když mu do zad vpadl pomalovaný divoch a jedinou ranou sekery mu rozpoltil hlavu.

Conan doprovázený skupinou námořníků bojoval proti Piktům uvnitř opevnění. Strombanni s většinou svých mužů zase obsadil ochoz palisády a teď už se všichni bránili temným postavám, které se draly přes hradbu. Piktové se v době srážky v pevnosti připlížili nepozorováni téměř k ohradě a obklíčili prakticky celou pevnost a zatímco obránci vedli boj mezi sebou, zaútočili ze všech stran. Valensovi vojáci se shromáždili u brány a pokoušeli se ji ubránit před vyjícím davem válečníků v bojovém tranzu, kteří vypadali mnohem víc jako démoni než lidé a bušili do těžké brány silným kmenem stromu.

Stále víc a víc divochů proudilo z temné uličky mezi palisádou a domky, protože se jim podařilo zlézt nestřeženou jižní hradbu. Strombanni a jeho piráti byli zatlačeni i z ostatních ochozů a vzápětí se vnitřek opevnění hemžil divoce pomalovanými válečníky. Strhávali obránce jako vlci, boj se pomalu rozdělil na kruhy divokých postav obléhající menší skupinky zoufale bojujících bílých mužů. Mrtvoly Piktů, námořníků i vojáků posely zem a po jejich tělech dupaly bezohledné nohy bojujících.

Krví zbrocení Piktové se s jekotem pustili do domů a do hluku boje zazněly zoufalé a bolestivé výkřiky, když pod jejich sekerami začaly padat první ženy a děti. Jakmile vojáci uslyšeli, co se děje, opustili svá místa u brány a za několik minut ji Piktové vyrazili a vbíhali do opevnění i tudy. Domy, jeden po druhém, začaly hořet.

“Všichni do hlavní budovy!” vykřikl Conan a alespoň tucet mužů se pustilo za ním, když si začal prosekávat krvavou cestu řvoucím davem.

Strombanni se mu držel po boku a bil kolem sebe šavlí jako šílený. “Nemůžeme bránit dům” zasípal.

“Proč ne?” zeptal se ho Conan, který byl natolik zaměstnán bojem, že neměl čas ani se na něj podívat.

“Protože - oh!” Nůž v tmavé ruce pronikl hluboko do Baračáncových zad. “Ďábel aby tě snhlt, bastarde!” Strombanni se potácivě otočil a jediným úderem šavle rozťal Piktovi hlavu až k bradě. Pak se znovu zapotácel, klesl na kolena a z úst mu vytryskla krev.

“Dům hoří,” zakrákoral a zřítil se na zem.

Conan se rychle ohlédl. Muži, kteří ho následovali, už leželi všichni pobití ve vlastní krvi. Pikt, který právě vypustil dech Conanovi u nohou, byl poslední ze skupiny, stojící mezi postupujícími bělochy a hlavní budovou. Všude kolem Cimmeřana zuřil a převaloval se boj, ale právě v téhle chvíli byl úplně sám.

Neměl daleko k jižní hradbě. Pár kroků a byl by na ochozu, stačí se spustit na druhou stranu a zmizet v noční temnotě. Pak si ale vzpomněl na dvě bezmocné dívky v domě, z něhož teď začaly stoupat stále hustší a hustší kotouče dýmu. Rozběhl se k domu.

Do dveří se dobýval opeřený náčelník. Při zvuku Conanových kroků se otočil a pozvedl válečnou sekeru, a navíc se za Conanem objevilo několik pomalovaných válečníků, kteří se rychle přibližovali. Conan nezpomalil. Šavle zasvištěla shora dolů, narazila na náčelníkovu sekeru, odrazila ji stranou a současně mu rozsekla lebku. O vteřinu později Conan proběhl dveřmi, zabouchl je a zasunul silnou závoru. Dunění seker, dopadajících na silné dřevo, si nevšímal.

Velká síň byla plná dýmu a Cimmeřan začal napůl slepý tápat kupředu. Někde nedaleko zaslechl plakat ženu, byly to tiché, přerývané vzlyky, hysterické vzdechy někoho, kdo prožil nevyslovitelnou hrůzu. Vynořil se z husté clony kouře a jako ochromený se zastavil na místě. Pohledem znovu přelétl velkou síň.

Síň byla šedivá řídkým kouřem, byla jen spoře osvětlená a plná stínů. Velký stříbrný svícen byl převrácený a svíčky v něm zhaslé. Jediné světlo vycházelo z doutnajících polen ve velkém krbu a stěny, ve které byl krb zasazen. Tu totiž olizovaly plameny od podlahy až ke stropním trámům. V té nezřetelné záři Conan zhlédl něco, co vypadalo jako lidský červ, který se pomalu pohupoval na konci silného provazu. V jedné chvíli se k němu obrátila tvář mrtvého - sešklebená téměř k nepoznání - ale Conan věděl, že je to hrabě Valenso, který se oběsil na stropním trámu vlastního sídla.

Jenže v síni bylo ještě něco jiného. Conan to zahlédl houstnoucím dýmem. Obludná černá postava, která se rýsovala proti oslňující pekelné záři. Obrysy postavy byly více méně lidské, ale stín, který vrhala na hořící stěnu, neměl s lidským stínem vůbec nic společného.

“U Croma!” vydechl užasle Conan ochromen poznáním, že stojí proti stvoření, na které jeho zbraň nestačí. Uviděl Belesu a Tinu, které se choulily ve vzájemném objetí na úpatí schodiště.

Černá obluda se narovnala a vztyčila jako skutečný obr, přičemž doširoka rozpřáhla dlouhé paže. Závěsy kouře prosvítala nezřetelně rozšklebená tvář - pololidská, démonická, strašlivá. Conan zachytil blízko sebe posazené rohy, doširoka rozevřená ústa a špičaté uši. Pomalu se k němu blížila kouřem a v Cimmeřanovi se najednou v záchvěvu zoufalství probudily staré vzpomínky.

Nedaleko něj ležel na zemi obrovský převrácený svícen, kdysi pýcha zámku Korzettů. Skoro dvacet kilo téměř ryzího stříbra, zpracovaného do složitých postav bohů a hrdinů. Conan se k němu vrhl a zvedl ho nad hlavu.

“Oheň a stříbro!” zařval hlasem, který duněl jako podzimní bouře, a s veškerou silou obrovských svalů svícen hodil přímo na netvora. Dvacet kilo stříbra, vržených až nadlidskou silou, zasáhlo obludu přímo do prsou. Takovému projektilu nemohl odolat ani černý démon. Náraz ho doslova zvedl se země a srazil do otvoru krbu, jenž se změnil v hučící plamennou stěnu. Síní otřásl neskutečný nelidský řev, řev tvora z jiného světa, kterého najednou dostihla pozemská smrt. Římsa nad krbem praskla, do krbu začaly padat kameny, ze kterých byl postaven, a napůl zasypaly zmítající se černé končetiny, do nichž se s nesmírnou hltavostí zakusovaly plameny. Příčný stropní trám v té chvíli prohořel a v dešti jisker a stavebního materiálu se obě jeho poloviny zřítily do místnosti. Plameny se na ně vrhly a oheň díky nové potravě zahučel ještě silněji.

Plameny už se plížily i dolů po schodišti, když se k nim Conan konečně dostal. Chytil omdlévající děvčátko pod jednu paži a druhou zvedl Belesu na nohy. Do praskotu ohně a hukotu plamenů zaznívaly tříštivé rány seker, kterými Piktové rozbíjeli zbytky hlavních dveří.

Conan se rychle rozhlédl kolem a do očí mu padly vedlejší dveře proti úpatí schodiště, k nimž se rychle rozeběhl. Tinu nesl a Belesu, která vypadala omámená kouřem, napůl táhl za sebou. Rychle prošel dveřmi a sotva se ocitli v místnosti za nimi, ozval se dunivý náraz, který signalizoval, že se zřítil strop velké síně. Dusivou stěnou kouře zahlédl Conan na protilehlé stěně pootevřené dveře vedoucí z budovy. Když jimi procházel, stačil si všimnout, že jsou vyvráceny z veřejí a jejich zámek a závora rozdrceny nějakou strašlivou silou.

“Ten démon vešel do domu těmihle dveřmi!” vzlykala Belesa hystericky. “Viděla jsem ho - jenže jsem nevěděla - “

Vyšli na ohněm ozářené prostranství jen kousek od ústí uličky mezi domky a jižní palisádou. Ke dveřím, ze kterých se vynořili, se plíživým krokem přibližoval jakýsi Pikt, v očích se mu odrážely plameny a ze sekery odkapávala krev. Conan jako blesk položil Tinu, jediným pohybem ruky přesunul Belesu za svá široká záda, zatímco druhou rukou tasil šavli a probodl divochovi hruď. Pak zvedl obě dívky se země a rozběhl se s nimi k jižní hradbě.

Prostor uvnitř opevnění byl naplněn mračny kouře, částečně zastírajícími strašlivá jatka, která se tam odehrávala, ale přesto se jim nepodařilo uniknout nepozorovaně. Z kouře se vynořilo několik postav, jež se černě rýsovaly proti rudé záři plamenů a hrozivě pozvedly sekery. Byli několik metrů za prchajícími, když Conan zahnul do uličky za domy. Na jejím druhém konci zahlédl několik dalších Piktů, kteří jim odřízli cestu.

Zastavil se a jediným pohybem paží vyhodil na ochoz nejdříve Belesu, pak Tinu a nakonec se za nimi s kočičí hbitostí vyšvihl sám. Pak zvedl Belesu nad palisádu a opatrně ji spustil na písek před opevněním a Tinu za ní. Těsně vedle ramene se mu do kůlu zarazila hozená sekera, ale v té chvíli už mizel za vrcholy kůlů i on a pomáhal na nohy svým dvěma zadýchaným a omámeným svěřenkám. Když Piktové dorazili na ochoz, zbyli na prostranství před palisádou už zase jenom mrtví.

8. Aquilonské meče

Časné ráno přebarvilo šedivé vody oceánu do odstínu starorůžové. Daleko na hladině zrůžovělých vod se z mlhy vynořila malá bílá skvrnka - plachta, jakoby zdánlivě zavěšená na perlově namodralém nebi. Na křovinatém pobřeží zakryl Conan širokým pláštěm malý oheň z listí a syrového dřeva. Podle toho, jak pohyboval pláštěm, vznášely se vzhůru obláčky dýmu, chvíli se chvěly proti rannímu nebi a pak se rozplývaly.

Belesa se choulila vedle něj a jednou rukou objímala Tinu. “Myslíš, že to uvidí? A že tomu porozumí?” zeptala se.

“Určitě kouř uvidí,” ujišťoval ji. “Potulují se kolem pobřeží celou noc a doufají, že zahlédnou někoho, kdo přežil. Jsou k smrti vyděšení. Je jich na palubě sotva tucet a ani jeden z nich se nevyzná v navigaci tak, aby loď dovedl odsud k Baračským ostrovům. Určitě těm signálům porozumí, je to pirátský kód. Rádi se budou plavit pod mým velením, protože jsem jediný kapitán, který přežil celý masakr.”

“Ale co když náš kouř zahlédnou Piktové?” otřásla se a vrhla poplašený pohled přes pláž pokrytou cáry mlhy a přes houštiny směrem k severu, kde ve vzdálenosti několika kilometrů vystupoval k nebi silný sloup kouře.

“Je to velice nepravděpodobné. Když jsem vás ukryl v pralese, připlížil jsem se zpátky a viděl, jak ze skladiště vytahují sudy s vínem a pivem. Část z nich už začínala být opilá. Touhle dobou většina z nich leží na místě, kam, upadli, a jsou zpití do němoty. Kdybych měl stovku chlapů, mohl bych celou tu hordu - U Croma a Mitry!” zvolal najednou. “To není Rudá ruka, ale válečná galej! Který civilizovaný stát by poslal právě sem svou válečnou loď a hlavně proč? Pokud si ovšem nechce někdo promluvit s tvým strýcem, jenže v tom případě by k tomu potřebovali jasnovidku.”

Upíral pohled k moři ve snaze rozeznat mlhou nějaké podrobnosti plavidla. Přibližující se loď k nim mířila přídí, takže jediné, co z ní bylo vidět, byla zlacená příďová figura, malá plachta napjatá svěžím východním vánkem a na každém boku řada vesel, která se zvedala v dokonalé souhře a rytmu.

“No dobrá,” zabručel nakonec Conan, “když nic jiného, tak nás vezmou na palubu. Do Zingary by to byla po souši dlouhá cesta. Dokud nezjistíme, kdo to je a jestli nemají nepřátelské úmysly, neříkejte, kdo jsem. Vymyslím si nějakou vhodnou historku až podle situace.

Conan uhasil oheň, plášť přehodil Belese přes ramena a spokojeně jako velká kočka se natáhl na písek.

Belesa ho s údivem pozorovala. Jeho klidné, nevzrušené chování nebyla přetvářka - noc plná napětí, boje, ohně a násilného umírání, noc, která skončila útěkem temným pralesem plným nepřátel, nezanechala na jeho nervech jedinou stopu. Byl stejně klidný, jako kdyby noc strávil na nějaké hostině nebo jiné společenské události. Obvazy, utržené z lemu Belesiných šatů, mu zakrývaly několik menších zranění, které utržil, protože nebyl chráněn brněním.

Belesa se ho nebála. Cítila se naopak bezpečněji než kdykoliv od chvíle, kdy se vylodili na tomhle pustém pobřeží. Nebyl jako ti piráti, kteří odhodili veškerou svou čest a žili jen sami pro sebe. Conan jednal podle morálního kodexu svého národa, který byl divoký a krvavý, ale v základech čestný a spravedlivý.

“Myslíš, že je mrtvý?” zeptala se.

Nezeptal se, o kom mluví. “Věřím, že ano,” odpověděl. “Stříbro a oheň, to jsou dvě věci, které zlé duchy ničí, a tenhle dostal obojího víc než spravedlivý díl.”

“A co jeho pán?”

“Thoth-Amon? Ten se vrátil do některé ze stygijských hrobek, kam patří, předpokládám. Tihle mágové, to je zvláštní sebranka.”

Ani jeden z nich už se k tomu předmětu hovoru nevrátil. Belesina mysl utíkala od jejích podvědomých pokusů vyvolat si znovu tu strašlivou scénu ve velké síni, kdy se dovnitř vplížila beztvará černá postava a děsivým způsobem vykonala na hraběti tak dlouho slibovanou pomstu.

Loď se zvětšila, ale než dopluje k pobřeží, bude to ještě nějakou chvíli trvat. Belesa se obrátila ke Conanovi.

“Když ses poprvé objevil v domě, říkals něco o tom, že jsi byl aquilonským generálem, ale že jsi musel uprchnout. Moc by mě zajímalo, jak to bylo.”

Conan se vesele ušklíbl. “Je to jednoduché, představ si, že jsem byl tak hloupý a věřil tomu opuchlému Numedidovi. Jmenoval mě generálem, protože jsem docílil nějakého menšího úspěchu v boji proti Piktům a pak, když jsem porazil se svými oddíly pětinásobnou piktskou přesilu u Velitria a rozdrtil tak prakticky jejich konfederaci, povolal mě do Tarantie k oficiálním oslavám. Všechno skvělé a zaměřené na mou ješitnost - představ si, jel jsem s králem v jednom kočáře městem a dívky nás zasypávaly růžovými lístky, a pak mi ten bastard na hostině podal víno s uspávacím prostředkem. Probudil jsem se v řetězech v Železné věži a dozvěděl se, že mě zatím odsoudil k smrti.”

“Ale proč?”

Pokrčil mohutnými rameny. “Copak já vím, co se děje v tom oříšku, kterému ten hlupák říká, můj mozek? Možná, že v něm vyvolal úmyslně podezření nějaký jiný aquilonský generál, který žárlil na rychlý úspěch nějakého barbara. Nebo se mu nelíbila některá z mých poznámek, jimiž jsem při hostině nešetřil. Vyjádřil jsem se zhruba v tom smyslu, že by líp udělal, kdyby přestal zdobit město zlatými sochami svého majestátu a ty peníze raději věnoval na zlepšení obrany hranice.

Filosof Alcemides mi vyprávěl právě před tím, než jsem vypil to omámené víno, že se chystá napsat knihu, které dal pracovní název ‚Nevděk jako zásada státnictví’, a krále že chce použít jako vzor. U všech ďáblů! A já už byl příliš opilý, než abych si uvědomil, že se mě pokouší varovat!

Naštěstí jsem měl ve městě dost přátel a s jejich pomocí se mi nakonec podařilo ze Železné věže uprchnout. Dali mi koně a meč a dostali mě z města. Vydal jsem se do Bossoniánského pohraničí s úmyslem, že tam vyvolám povstání a jako zárodek použiju své oddíly. Jenže když jsem tam dorazil, zjistil jsem, že mí věrní Bossoniánci jsou pryč, odveleli je do jiné provincie a na jejich místě byla brigáda tauranských nováčků s telecíma očima, z nichž většina o mně v životě neslyšela.

Navíc pořád trvali na tom, že mě musí zatknout, takže jsem musel na odchodu rozbít pár lebek, když jsem se prosekával na svobodu. Přeplaval jsem Hromovou řeku… kolem uší mi svištěly šípy…, no a teď jsem tady.” Otočil obličej k lodi a soustředěně se zamračil. “U Croma, kdybych nevěděl, že je to nemožné, skoro bych přísahal, že na té zástavě je poitainský leopard. Pojďte.”

Přešel i s dívkami na pláž, kde už zřetelně zaslechli kapitánovy povely. S posledním záběrem vesel najela galej s tichým šuměním přídí na písek. Když z přídě lodi seskočilo několik mužů, Conan najednou vykřikl:

“Prospero! Trocero! Co u všech bohů děláte tak daleko…”

“Conane!” vykřikli sborem, obklopili ho a všichni se mu snažili podat ruku a poklepat ho po zádech. Mluvili jeden přes druhého, ale Belesa jim nerozuměla, protože mluvili aquilonský. Ten vysoký ramenatý muž, který se navzdory šedě prokvetlým vlasům pohyboval s půvabem kočkovité šelmy a kterého Cimmeřan oslovoval jako Trocera, musel být hrabě z Poitainu.

“Co tady děláte?” naléhal Conan.

“Přijeli jsme pro tebe,” odpověděl ten druhý, štíhlý a elegantní Prospero.

“Jak jste mohli vědět, kde jsem?”

Mohutný holohlavý muž, kterého oslovovali jako Publia, ukázal na dalšího muže, oblečeného v černém rouchu Mitrových kněží. “Našel tě s pomocí svých okultních umění tady Dexitheus. Přísahal, že stále ještě žiješ a že nás k tobě dovede.”

Muž v černém se vážně uklonil. “Tvůj osud je spjat s osudem Aquilonie, Conane z Cimmerie,” prohlásil. “Já jsem jen jeden z malých článků v řetězu tvého osudu.”

“No dobrá, ale o co vlastně jde?” zeptal se Cimmeřan. “Crom ví, jak jsem rád, že vás zase vidím a že budu zachráněn z téhle pustiny, ale proč jste pro mne přijeli?”

Řeči se ujal Trocero: “Rozešli jsme se s Numedidem, protože už nejsme dále ochotní snášet jeho výstřelky, krutosti a útisk, a hledáme generála, který by vedl naše vojska v povstání. Ty jsi náš muž!”

Conan se s potěšením rozesmál a zastrčil si palce za opasek. “Je radost setkat se s lidmi, kteří vědí, co chtějí! Tak tedy vzhůru, přátelé, jsem váš!” Rozhlédl se kolem a jeho oči se setkaly s Belesinými, která stála osaměle s Tinou nedaleko jejich skupiny. Přivedl ji s drsnou dvorností k ostatním. “Pánové, dovolte, abych vám představil lady Belesu z Korzetty.” Pak se k dívce obrátil v jejím vlastním jazyce. “Odvezeme tě do Zingary, ale co tam budeš dělat?”

Bezmocně pokrčila rameny. “Nevím. Nemám ani majetek, ani přátele a nikdy mě neučili, jak si vydělat na živobytí. Možná, že by bylo lepší, kdyby mě byl zasáhl jeden z piktských šípů!”

“To neříkejte, má paní!” zvolala Tina. “Budu pracovat za nás obě!”

Conan vytáhl z opasku malý kožený váček. “Tothmekriho skvosty jsem nedostal,” zaduněl jeho hlas, “ale tady je pár tretek, které jsem našel v té truhle, kde jsem si vybíral šaty, co mám na sobě.” Vysypal si na dlaň hrst zářících rubínů. “Myslím, že samy o sobě představují slušné bohatství.” Nasypal kameny nazpět do váčku, zavázal ho a vložil jí ho do ruky.

“Ale to přece… já to nemohu…” začala.

“Ale samozřejmě, že můžeš! To bych tě tady mohl stejně dobře nechat, aby tě skalpovali Piktové, jako tě vzít do Zingary a tam tě nechat umřít hladem!” prohlásil. “Já vím, co to je být bez měďáku v kapse v hyborských zemích. Abych řekl pravdu, v mé zemi jsou občas hladomory, ale jen tehdy, když potraviny dojdou v celé zemi. Jenže v civilizovaných zemích jsem viděl lidi, kterým bylo špatně z neustálého přejídání, zatímco ostatní hladověli. Viděl jsem dokonce lidi umírat hladem před obchody a skladišti plnými potravin!

I já jsem měl občas hlad, ale v tom případě jsem si vzal, co jsem potřeboval, a když jsem ukázal svůj meč, většinou jsem ho ani nemusel použít. Jenže to ty udělat nemůžeš. Takže si vezmi ty rubíny. Můžeš je prodat a koupit si pěkný dům nebo zámeček, sloužící a hezké šaty a s tím vším už jistě nebude těžké získat slušného manžela, protože většina civilizovaných mužů hledá u žen i tyhle věci.”

“A co ty?”

Conan se zasmál a ukázal rukou na kroužek Aquilonců. “Tady je mé bohatství. S těmihle přáteli po boku mi zanedlouho budou ležet u nohou poklady celé Aquilonie.”

Promluvil podsaditý Publius: “Tvá velkorysost tě ctí, Conane, ale byl bych raději, kdyby ses mě byl nejdříve zeptal. Revoluce totiž nedělají jen lidé, ale spotřebuje také spoustu zlata a Numedidovi výběrčí ožebračili Aquilonii tak, že budeme mít co dělat, abychom sebrali peníze na sestavení žoldnéřské armády.”

“Ha,” rozesmál se Conan. “Nabízím vám tolik zlata, že za ně můžete koupit každou čepel v Aquilonii!” Ve zkratce jim vyprávěl příběh Tranicova pokladu a zničení Valensovy pevnosti. “Teď, když démon zmizel a Piktové se pomalu začnou rozcházet do svých vesnic, stačí nějaký den počkat. S oddílem dobře ozbrojených mužů si uděláme rychlý výlet ke skalisku a než se Piktové vzpamatují, budeme dávno nazpět. Co tomu říkáte?”

Ozval se sbor radostných výkřiků tak hlasitý, že se Belesa obávala, aby nepřilákal pozornost Piktů. Conan po ní vrhl napůl pobavený a napůl uličnický pohled a polohlasně, aby ho ostatní neslyšeli, zingarsky prohodil:

“Jak by se ti líbilo ‚král Conan’? Nezní to špatně, co?”

MEČ S FÉNIXEM

Když Conan dobyl hlavní město Aquilonie, zabil krále Numedida přímo na schodišti, vedoucím k jeho trůnu. Ten trůn pak uchvátil právem dobyvatele. Tak se stal Conan – teď kolem čtyřicítky – králem největšího hyborského království.

Život krále, jak se však brzo ukázalo, nebyl zdaleka procházkou rájem, plným hurisek. Už během prvního roku začal minstrel Rinaldo zpívat obdivné písně oslavující mučedníka Numedida. Ascalante, hrabě z Thunu, začal shromažďovat skupiny spiklenců, kteří měli v plánu svrhnout barbara z trůnu. Conan rychle zjistil, že lidé mají krátkou paměť, a navíc pocítil nejistotu, kterou zažil snad každý korunovaný vládce, jehož rozhodnutí mohou změnit osud celých států.

1.

Nad věžemi a kupolemi, které se utápěly ve stínech, vládla ta naprostá tma a ticho, které oznamují brzký příchod úsvitu. V jedné z úzkých uliček, jenž je součástí skutečného bludiště tajemných zákoutí, se objevily čtyři maskované postavy. Vystoupily z malých dvířek, které jim opatrně otevřela tmavá ruka. Nepadlo jediné slovo, čtyři postavy rychle zašly do stínů. Každá z nich byla pečlivě zahalena do pláště a podobné duším zavražděných lidí zmizely ve tmě. Za nimi se v napolo otevřených dveřích rýsovala podivná, cynická postava. Z šera dveří blýskal pár zlých, zlomyslných očí.

“Jen zmizte v nočních stínech, vy tvorové noci,” zazněl jízlivý hlas. “Vy hlupáci, vaše zkáza vám jde v patách jako slepý pes, a vy o tom nemáte ani tušení!”

Mluvčí zavřel dveře a zastrčil závory. Otočil se a prošel vnitřní chodbou. Svíčka, kterou nesl v ruce, mu osvětlovala cestu. Byl to zachmuřený obr, jehož tmavá pleť svědčila o stygickém původu. Došel do velké místnosti, kde se jako líná kočka válel na hedvábném gauči vysoký hubený muž, oblečený do zašlého sametu. V ruce držel velký zlatý pohár s vínem, z něhož usrkával.

“No, Ascalante,” promluvil Stygijec a odložil hořící svíci, “ti tvoji prosťáčkové se rozběhli po ulici jako krysy, prchající do svých děr. Nástroje, které používáš, jsou opravdu zvláštní.”

“Nástroje?” odpověděl Ascalante otázkou. “Musím ti říci, že oni považují mne za svůj nástroj. Celé měsíce, od chvíle, kdy pro mne ta vzbouřenecká čtyřka poslala do Jižní pouště, žiju uprostřed svých nepřátel, přes den se skrývám v prapodivných domech a v noci se plížím temnými uličkami a ještě temnějšími průchody. Dokázal jsem to, co se těm rádoby vzbouřeneckým šlechticům nepodařilo. Použil jsem jako prostředníky je a množství dalších agentů, z nichž mnozí nikdy nespatřili mou tvář. Zasel jsem nespokojenost a ducha vzpoury v celém království. Krátce řečeno, já, který pracoval skrytě, postava ve stínu, jsem připravil pád krále, který sedí na trůně a na výsluní. U Mitry! Než jsem se stal psancem, býval jsem státníkem!”

“A ti hlupáci, kteří se považují za tvé pány?”

“Jen ať si myslí, že jim věrně sloužím, alespoň do té doby, než bude dosaženo našeho cíle. Jak by si mohli troufnout změřit své síly s Ascalantem? Volmana, zakrslý hrabě z Karabanu, Gromel, ten obrovský, ale tupý velitel Černé legie, Dionus – tlustý baron z Attala a Rinaldo, ten zpěvák se srdcem zajíce! Já jsem ta síla, která v každém z nich z ničeho ukula ocel a která rozdrtí tu blátivou polovinu v nich skrytou na prach! Ale to je zatím otázka budoucnosti, dnes v noci musí zemřít král!”

“Před několika dny jsem viděl oddíly královského vojska opouštět město,” navázal řeč Stygijec.

“Odjížděly na hranice, aby se postavily piktským nájezdům. Piktové totiž v poslední době, díky silným lihovinám, které jsem jim tam dal propašovat v celých sudech, obtěžují pohraniční posádky víc, než se zdálo. To mi umožnilo Dionovo nesmírné bohatství. A Volmana zase zařídil, že jsme se zbavili zbytku královského vojska, které ještě zůstalo ve městě. Prostřednictvím svého vysoce postaveného příbuzného, toho nemedijského princátka, přesvědčil krále Numu, aby pozval na státnickou návštěvu poitainského hraběte Trocera, aquilonského senešala. Samozřejmě, aby bylo učiněno zadost dvorní etiketě, hraběte musí doprovázet nejen jeho garda, ale i zbývající část královského vojska a králova pravá ruka – Prospero. Takže teď zůstává ve městě s výjimkou královy osobní stráže jen Černá legie. Opět prostřednictvím Gromela se mně podařilo podplatit jednoho důstojníka královské gardy, který utrácí nad poměry. Odvede své lidi přesně o půlnoci od dveří královských komnat.”

“Tam pak nastoupím já, se šestnácti vybranými hrdlořezy z mé tlupy. Do paláce pronikneme tajnou chodbou, o které jsem se dozvěděl po dlouhém pátrání. Až bude po všem, bude to už jednoduché. I kdyby se nepodařilo přesvědčit lid o tom, že jsme osvoboditelé, Gromelovy Černé legie stačí na to, udržet město a s ním i královskou korunu.”

“Předpokládám, že si Dionus myslí, že koruna připadne právě jemu?”

“Samozřejmě. Ten tlustý pitomec je přesvědčen, že mu v žilách koluje díl královské krve. Conan udělal obrovskou chybu, když nechal žít ty lidi, kteří odvozují svůj původ od rodové linie starých králů, z jejichž rukou vyrval aquilonskou korunu.”

“Volmana si přeje, aby se mu dostalo všech poct, které si podle něj jeho rod zaslouží a kterých požíval za minulého režimu. Chce samozřejmě rozšířit své statky a zvětšit svůj majetek tak, aby dosáhly své bývalé slávy. Gromel nenávidí Pallantida, velitele Černých draků, a chtěl by se stát svrchovaným velitelem celé armády. Konec konců, je to jen tvrdohlavý Bossoniánec. Jediný Rinaldo nemá žádný cíl, který by mu přinesl osobní prospěch. Ten vidí v Conanovi barbara s krvavýma rukama a ztvrdlými patami, který přitáhl odkudsi ze Severu, aby znásilnil civilizované království. Zidealizoval si krále, jehož Conan zabil, a vzpomíná teď jen na to, jak nebožtík tu a tam podporoval umění. Už zapomněl na jeho hrůzovládu a pomáhá zapomenout i lidem. Na mnoha místech už se zpívá jeho pláč za mrtvého krále, v němž Rinaldo toho krutého lumpa prohlašuje skoro za svatého mučedníka a o Conanovi mluví jako o divokém barbarovi s černým srdcem, který vystoupil z temných hlubin. Conan se zatím směje, ale lidé už to začínají brát váž ně.”

“Proč vlastně Conana nenávidí?”

“Většina básníků nenávidí právě ty, kteří jsou u moci. Pro ně existuje dokonalost hned za nejbližším rohem, a když ji tam nenajdou, tak znovu za tím nejbližším. Unikají přítomnosti do svých snů o minulosti a budoucnosti. Rinaldo se cítí být planoucí pochodní idealismu, která se pozvedá, jak sám věří, aby pomohla svrhnout tyrana a osvobodit trpící lid. Co se týká mne, já jsem ještě před několika měsíci netoužil po ničem. Chtěl jsem v klidu vodit své karavany, ale teď se ve mně probouzejí staré sny. Conan zemře. Dionus dosedne na trůn. Potom zemře i on. Postupně, jeden po druhém, zemře každý, kdo se mi postaví na odpor. Zemřou ohněm, ocelí nebo po požití těch jedovatých nápojů, které umíš tak skvostně připravovat! Ascalante, král Aquilonský! Jak ti zní ta slova?”

Stygijec pokrčil širokými rameny.

“Bývaly doby,” poznamenal s neskrývanou trpkostí, “kdy jsem měl své sny i já. Vedle nich ty tvé vypadají jako přání malého dítěte. Jak hluboko jsem klesl! Ti, kteří mně byli rovni, i mí sokové z minula by jistě neskrývali svůj údiv, kdyby viděli Thoth–Amona, který slouží jako otrok cizinci a navíc ještě psanci. Já, Thoth–Amon se zabývám malichernými třenicemi mezi barony a králi!”

“Ty jsi podepřel své touhy magií a zaklínadly,” odpověděl bezstarostně Ascalante. “Já spoléhám na svůj důvtip a svůj meč!”

“Důvtip a zbraně jsou stébla ve větru Moudrosti temnot,” zavrčel Stygijec a jeho nevyzpytatelné oči podivně zableskly. “Kdyby byl neztratil vládu nad Prstenem, naše postavení by bylo obrácené.”

“No, dobrá,” odsekl psanec netrpělivě, “jenže jak se věci mají, teď neseš na zádech stopy mého biče a pravděpodobně je poneseš i dál!”

“Nebuď si tak jistý!” Stygijcovy oči na okamžik rudě zaplály příšernou nenávistí. “Jednoho dne, já to vím, někde znovu najdu Prsten a až se to stane, přísahám při hadích zubech Setových, zaplatíš mi…”

Aquilonec, jehož divoké povaze stačilo málo, vyskočil a ze vší síly ho udeřil přes ústa. Thoth–Amon se zapotácel a z rozbitých rtů mu vytryskla krev.

“Začínáš mi přerůstat přes hlavu, ty pse!” zasyčel na něj psanec. “Ale dej si pozor! Já jsem tvým pánem a znám tvé černé tajemství! Tak a teď klidně vylez na střechu a vykřič na celé město, že Ascalante připravuje vzpouru proti králi, pokud se odvážíš!”

“Neodvážím se,” zamumlal Stygijec a setřel si ze rtů krev.

“Samozřejmě, že se neodvážíš,” ušklíbl se pohrdavě Ascalante, “protože kdyby se mi náhodou tvou vinou cokoliv přihodilo, víš, jak jsem se pojistil! Kněz – poustevník v Jižní poušti, se to dozví a zlomí pečeť na starém pergamenu, který jsem u něj uložil. Až jej přečte, pošle tichou zprávu do Stygie, ta se šeptem roznese a na jihu se zvedne půlnoční vítr. Kam potom ukryješ svou hlavu, Thoth–Amone?”

Otrok se zachvěl a jeho tvář zšedla strachem.

“Tak dost!” Ascalante náhle změnil předmět hovoru. “Teď pro tebe mám práci. Nevěřím Dionovi. Poradil jsem mu, ať odjede, dokud práce dnešní noci nebude hotova. Ten vypasený tupec by nebyl schopen skrýt před králem svou nervozitu. Rozjeď se za ním a jestli ho nedohoníš cestou, pokračuj až na jeho panství a zůstaň s ním, dokud pro něj nepošleme. Nespusť ho z očí. Je bez sebe strachem a mohl by ještě couvnout. Mohl by se dokonce v panice rozeběhnout za samotným Conanem a vyžvanit mu celý náš plán, jen aby si zachránil vlastní kůži. Teď běž.”

Otrok se uklonil, sklopil zrak, aby ukryl nenávist, která mu v očích doutnala, a odběhl, aby vykonal příkazy svého pána. Ascalante se vrátil ke svému vínu. Nad ozdobnými věžemi se jako krvavá záplava rozlily první karmínové paprsky úsvitu.

2.

Když jsem byl velkým vojákem

zvuk bubnů oslavných mě vítal

pod kopyta mých koní válečných

dav nadšený zlatý prach sypal

teď k velkým patřím svého světa králům

a v patách jde mi zloba, nenávist a zášť.

Jed často hledám ve svém poháru

a v zádech cítím dýku, kterou skrývá plášť.

– Epos Cesta králů –

Komnata byla veliká a zdobná, zdi byly pokryty drahým čalouněním a leštěnými deskami ze vzácného dřeva. Na podlaze ze slonoviny ležely v několika vrstvách hebké koberce a strop byl zdoben složitými řezbami a ozdobami ze stříbra. Za psacím stolem ze slonoviny, zdobeným zlatou intarzií, seděl muž, jehož vzhled – široká ramena a sluncem do tmava osmahnutá pleť se do tohoto vznešeného prostředí příliš nehodily.

Zdálo se, že patří spíš slunci a větrům, které vanou nad širými pláněmi dalekých krajů. Sebemenší pohyb tohoto člověka svědčil o spojení ocelově pružných svalů a bystrého mozku, jímž se vyznačují rození válečníci. Na jeho chování nebylo nic strojeného nebo nepřipraveného. Buď byl zcela nehybný, podobný bronzové soše, nebo se změnil v pohyb sám. Nebyla to však uspěchanost a trhavost nervózního člověka, podobal se svou pružností velkým kočkám a jeho rychlost často nestačil zrak sledovat.

Oblečen byl do drahých látek, ale jeho šaty měly velice jednoduchý střih. Neměl na sobě žádné zlaté ozdoby ani prsteny, jen hříva černých vlasů zastřižených nad čelem do rovné ofiny byla přidržována pásem těžkého brokátu, vyšívaného stříbrem.

Muž odložil zlatou psací tyčinku, jíž pracně popisoval voskem pokryté tabulky, podepřel si bradu pěstí a upřel zářivě modré oči na člověka, který stál před ním. Ten byl v té chvíli zcela zaujat tím, že si pečlivě dotahoval boční šněrování svého zlatem vykládaného pancíře a při tom si zcela bezstarostně pohvizdoval. Jeho chování bylo velice neobvyklé, když uvážíme, že se nacházel v přítomnosti krále.

“Prospero,” řekl muž za stolem, “tyhle státnické věci mě unavují mnohem víc, než všechny boje, kterých jsem se kdy účastnil!”

“Bohužel, to ale patří k celé té hře, Conane,” odpověděl mu tmavovlasý Poitainec. “Jsi král a musíš hrát svou roli.”

“Přál bych si, abych mohl jet s tebou do Nemedie,” řekl Conan se závistivým výrazem. “Už se mi to zdá celou věčnost, kdy jsem svíral koně mezi koleny. Publius však neustále tvrdí, že záležitosti hlavního města a státu vyžadují mé přítomnosti. Čert aby to vzal!”

“Když jsem svrhl starého krále,” pokračoval tím lehkým tónem, kterým spolu mluvili jen oni dva, “bylo to vlastně dost snadné, i když to tak na začátku nevypadalo. Když se teď ohlédnu zpět, na ty divoké cesty, kterými jsem se ubíral, zdá se mi, že všechny ty dny plné utrpení, potu, intrik a zabíjení, byly pouhým snem.”

“Můj sen nešel dost daleko, Prospero. Mrtvý král Numedides ležel u mých nohou a já jsem mu stáhl ze zakrvácené hlavy královskou korunu, kterou jsem si vložil na hlavu vlastní a tím jsem dosáhl nejzazší hranice svého snu. Celou tu dobu jsem se připravoval na to, jak korunu uchvátím, ale už jsem nepřemýšlel o tom, jak ji udržím. V těch starých dnech svobody jsem toužil jen po tom, mít dobrý ostrý meč a vědět, kudy vede přímá cesta k nepříteli. Teď žiju život, ve kterém žádná cesta nevede rovně a můj meč mi není nic platný.”

“Tenkrát, když jsem svrhl Numedida, tenkrát jsem byl osvoboditel. Teď lidé plivají na můj stín. Do Mitrova chrámu postavili sochu toho hnusného tyrana a lidé tam chodí a uctívají ho. Oplakávají ho jako svatého mučedníka, který byl ubit k smrti barbarem s krvavýma rukama. Když jsem vedl jako námezdný generál aquilonská vojska k vítězství, bylo celé Aquilonii úplně jedno, že jsem cizinec, zato teď mi to nemůže odpustit. Teď přicházejí do Mitrova chrámu a pálí kadidlo na Numedidovu věčnou památku. A kdo? Muži, které jeho pohůnci zmrzačili a oslepili, muži, jejichž synové zemřeli v jeho vězeních hladem, jejichž ženy a dcery byly odvlečeny do jeho serailu. Ti vrtkaví hlupáci!”

“Za to může z velké části Rinaldo,” odpověděl mu Prospero a přitáhl si opasek s mečem o jednu dírku. “Zpívá písně, které přivádějí lidi až k nepříčetnosti. Dej ho pověsit v jeho šaškovském úboru na nejvyšší věži města. Ať tam nakrmí svými veršíčky supy!”

Conan zavrtěl svou lví hlavou. “Ne, Prospero. Rinaldo je mimo dosah mé moci. Velký básník je ve skutečnosti větší, než kterýkoliv král. Jeho písně jsou mocnější, než moje žezlo. Když se tenkrát rozhodl, že bude zpívat pro mne, srdce mi při jeho písni pukalo v hrudi. Já zemřu a budu zanedlouho zapomenut, ale Rinaldovy písně budou žít věčně.”

“Ne, Prospero,” pokračoval král a tváří mu přeběhl pochmurný stín pochybností. “V tom všem je ještě něco jiného, nějaký spodní proud, který neznáme. Cítím ho stejně jako jsem ve dnech svého mládí cítil tygra, ukrytého ve vysoké trávě opodál. V celém království se rozšířil podivný neklid. Cítím se jako lovec, který se krčí uprostřed noci u malého ohně uprostřed pralesa a všude okolo sebe slyší zvuk měkkých našlapujících tlap. Tu a tam cítím, že už už musím zahlédnout záblesk zelených očí. Jen kdybych narazil na něco hmatatelného, na něco, na co bych mohl zaútočit svým mečem! Povídám ti, že Piktové neznásobili své útoky na hranicích náhodou, není vůbec náhodou, že Bossoniánci museli požádat o pomoc, která by jim pomohla hranice udržet! Měl bych se tažení zúčastnit osobně!”

“Publius se obává, že by to mohla být past připravená za hranicemi, do níž bys mohl padnout,” odpověděl Prospero a uhladil si svrchní hedvábný šat, který si oblékl přes svou zářící zbroj. Postavil se před zrcadlo a letmým pohledem zkontroloval celý svůj vzhled. “To je hlavní důvod, proč trval na tom, abys zůstal ve městě. Tyhle pochyby se rodí z tvých divošských instinktů. Ať národ reptá. Žoldnéři jsou naši a jak Černá legie, tak většina rváčů v Poitainu se zaklíná tvým jménem. Jediné, co by tě mohlo ohrozit, je atentát a ten je neproveditelný. Víš sám nejlépe, že vládní oddíly tě střeží ve dne v noci. Na čem to teď vlastně pracuješ?”

“Kreslím mapu,” odpověděl Conan s pýchou. “Mapy, které se nacházejí u dvora, zachycují celkem dobře většinu Jihu, Východu i Západu. Já k nim přidávám země severní. Co se týče severních zemí, jsou mapy nepřesné a špatné. Tady je Cimmerie, kde jsem se narodil a – “

“Asgard a Vanaheim,” prohlížel Prospero pozorně mapu. “U Mitry, byl bych býval řekl, že tyhle země jsou jen vybájené.”

Conan se divoce ušklíbl a podvědomě si ohmatal jizvy, které zdobily jeho tmavou tvář. “Kdybys strávil mládí na severních hranicích Cimmerie, mluvil bys jinak! Asgard leží na sever a Vanaheim na severozápad od Cimmerie a na našich hranicích se neustále odehrávají drobné šarvátky i menší války.”

“Co je to za lidi, tyhle severní národy?” zeptal se Prospero.

“Většina z nich je světlovlasých a modrookých. Jejich nejvyšším bohem je Ymir – ledový obr – pán mrazu, a každý z četných kmenů má svého krále. Žijí více méně kočovným životem a jsou nesmírně divocí. Bojují celý den a pak se vydrží nalévat pivem a vyřvávat své divoké písně celou noc.”

“Tak mi to připadá, že od nich nemáš moc daleko,” zasmál se Prospero. “Směješ se z plného hrdla, piješ jako bezedný a znáš bezpočet divokých písní. Na druhé straně jsem neviděl jiného Cimmeřana, který by pil něco jiného než vodu, který by se smál nebo zpíval víc, než pochmurné pohřební zpěvy.”

“Možná je to tou zemí, ve které žijí,” odpověděl král. “Chmurnější země snad neexistuje – samé kopce, porostlé černými lesy, nebe věčně zatažené ocelově šedými mraky a divoký vítr, který ječí v údolích.”

“Potom se nedivím, že tam vyrůstají tak zachmuření lidé,” pokračoval v řeči Prospero a pokrčil opancéřovanými rameny. Hlavou mu proběhla vzpomínka na usměvavé pláně Poitainu, nejjižnější aquilonské provincie, kde na modré obloze věčně svítilo slunce a široké řeky se líně valily úrodnými nížinami.

“To se nemůže změnit ani teď, ani v budoucnu,” odpovídal mu Conan, “nejvyšším cimmerským bohem je Crom a jeho temné příbuzenstvo a ten sídlí na hoře Ben Morgh, na místě věčné mlhy, bez slunce, kde je svět mrtvých. Mitro! Život Aesiřanů mi byl mnohem víc po chuti.”

“No,” zasmál se Prospero, “šedivé kopce Cimmerie jsi nechal daleko za sebou! Takže já se teď vydám na cestu, ale slibuji ti, že na dvoře krále Numy vypiju na tvé zdraví pohár toho nejlepšího nemedijského vína!”

“Dobrá,” zavrčel král, “ale Numovy tanečnice líbej sám za sebe, aby nedošlo k nějaké mezinárodní zápletce!”

Jeho nakažlivý smích provázel Prospera na cestě z místnosti.

3.

Veliký Set se stočil k spánku v dutinách pyramid

ve stínu hrobů, stín jeho uctívačů můžeš zřít

do hlubin volám, kam nevnikne zrak slunce zlatý,

podpoř mě v nenávisti mé, ty mocný, zářící a šupinatý!

Slunce zapadalo a lemovalo zeleň a modř pralesa pomíjivou zlatou krajkou. Poslední paprsky se blýskavě odrážely od silného zlatého řetězu, kterým si pohrávala buclatá ruka Diona z Attala. Šlechtic seděl uprostřed své zahrady – planoucí záplavy květin a rozkvetlých stromů, která byla mistrovským dílem zahradnického umění. Neklidně posunoval tlusté tělo sem a tam na mramorovém sedátku a rozhlížel se neklidně kolem, jakoby každým okamžikem čekal nepřátelský útok. Seděl uprostřed kruhové skupiny štíhlých stromů, které mu nad hlavou z propletených listů tvořily husté, stinné loubí. Na dosah ruky mu stříbrně zurčela malá fontána a hlasy dalších, podobných fontán v zahradě, se proplétaly v tiché, nekonečné symfonii.

Dionus byl v zahradě téměř sám, jeho jediným společníkem byl tmavý obr, který se rozložil na vedlejším mramorovém sedátku a pozoroval barona hlubokýma, chmurnýma očima. Dionus si Thoth–Amona příliš nevšímal. Věděl sice, že tomuto otrokovi Ascalante neobyčejně důvěřuje, ale jako pro velkou část bohatých lidí, bylo i pod jeho důstojnost zabývat se někým, kdo nepatřil do jeho společenské třídy.

“Jste zbytečně nervózní,” řekl Thoth–Amon. “Ten plán nemůže selhat!”

“Ascalante se může dopustit chyb, jako každý,” odsekl Dionus a při pouhé představě neúspěchu mu na čele vyrazily kapky potu.

“Ascalante ne!” ušklíbl se Stygijec divoce, “jinak bych nebyl jeho otrokem, ale pánem.”

“Co jsou to za řeči?” nepřítomně odpověděl Dionus, jehož myšlenky bloudily někde jinde.

Thoth–Amonovi se zúžily oči. Přes veškeré své železné ovládání měl touhu už už vybuchnout dlouho vězněnou potupou, nenávistí a divokou zuřivostí. Byl ochoten vsadit vše na jednu kartu a riskovat. Co si však neuvědomil, bylo to, že ho Dionus nevidí jako myslící lidskou bytost, ale jednoduše jako otroka a tedy jako tvora, který si nezaslouží pozornost.

“Poslouchej mě,” řekl Thoth, “staneš se králem. Málo však znáš cesty, kterými se ubírají Ascalantovy myšlenky. Až bude Conan mrtev, nesmíš Ascalantovi uvěřit. Já ti mohu pomoci. A pomohu ti, ochráníš–li mne, až se dostaneš k moci.”

“Poslyš, můj pane, tam na Jihu jsem byl mocným čarodějem. Lidé mluvili o Thoth–Amonovi stejně, jako mluvili o Rammonovi. Stygický král Otespon mě poctil nesmírným vyznamenáním.”

“Svrhl čaroděje z těch nejvyšších míst, jen aby mne mohl postavit nad ně. Ti mágové mě potom nenáviděli, ale báli se mě, protože jsem měl moc nad bytostmi vnější strany, které přicházely dle mé vůle a vykonávaly mé rozkazy. U Seta! V těch dobách si žádný z mých nepřátel nebyl jist tím, že se neprobudí o půlnoci a neucítí na svém hrdle zakřivené pařáty některého z mých příšerných služebníků! Provozoval jsem temnou a strašlivou magii s Hadím prstenem, který kdysi náležel samotnému Setovi a který jsem našel v temnotách prastaré hrobky. Ta hrobka, děsivé místo skoro míli pod zemí, byla prastará už ve dnech, kdy prapředci dnešních lidí vylezli z bahnitých oceánů.”

“Jakýsi zloděj mi však Prsten ukradl a má síla byla zlomena. Mágové povstali, aby mne svrhli, a já prchal. V převleku za poháněče velbloudů jsem cestoval s karavanou do kothské země, když nás přepadli Ascalanteho bandité! Celá karavana byla pobita do posledního muže, jen já jsem přežil ten masakr. Zachránil jsem si život tím, že jsem Ascalantemu přiznal, kdo skutečně jsem, a přísahal jsem, že mu budu věrně sloužit. Tohle pouto se však ukázalo být nesmírně trpkým!”

“Aby mě skutečně držel pevně v rukou, napsal vše, co o mně věděl, a pergamen svěřil do úschovy knězi – poustevníkovi, který žije v pustině na jižních hranicích Kothu. Nemohu do něj vrazit dýku, když spí, ani ho zradit jeho nepřátelům, protože pak by poustevník rozpečetil pergamen a přečetl jej. Tak zněl Ascalanteho příkaz. A pak by poslal zprávu do Stygie…”

Thoth se znovu otřásl a hněď jeho kůže se změnila na popelavou šeď.

“V Aquilonii mě nikdo nezná,” pokračoval, “jakmile by se však mí nepřátelé ve Stygii dozvěděli, kde jsem, ani ta polovina světa, která mě od nich dělí, by mě před nimi neuchránila. Připravili by mi takový osud, konec tak příšerný, že by připravil o duši i bronzovou sochu. Jen král se svými hrady a zástupy šermířů mě může ochránit. Proto jsem ti odhalil své tajemství a proto se dožaduji tvého společenství. Mohu ti přispět svou moudrostí a ty mě můžeš ochránit a jednoho dne jistě najdu prsten…”

“Prsten? Prsten?” Thoth podcenil baronův nesmírný egoismus. Dionus ani neposlouchal jeho slova, vždyť to byla jen slova otroka, ale byl zcela ponořen do svých vlastních myšlenek. Poslední Amonova slova však zazvonila na zvonek jeho sebelásky a egocentrismu.

“Prsten?” opakoval. “To mi připomíná jednu věc. Totiž můj prsten Štěstí. Mám ho od jednoho shemitského zloděje, který mi přísahal, že jej daleko na jihu ukradl nějakému šamanovi nebo kouzelníkovi. Tvrdil, že mi přinese štěstí, a já mu za něj, při Mitrovi, opravdu bohatě zaplatil. U bohů, teď potřebuji všechno štěstí, které mám, když mě Volmana a Ascalante zatáhli do toho jejich špinavého spiknutí. Hned si svůj prsten vezmu na ruku!”

Thoth vyskočil a krev se mu nahrnula do tváře. Oči mu divoce zaplály a bylo vidět, že těžce ovládá šílený vztek člověka, který si uvědomil, že otevřel s nadějí své nitro tvrdohlavému, nadutému a hloupému sobci. Dionus si ho vůbec nevšímal. Zvedl sedadlo jedné z mramorových lavic, které tvořilo jakési tajné víko, a chvilku se přehraboval v hromádce rozmanitého harampádí. Byly tam divošské medicíny, úlomky kostí, podivné talismany, pár kousků laciné bižuterie a dokonce několik horoskopů, psaných na pergamenech, všechno věci, které Diona jeho pověrčivost přinutila pečlivě uložit.

“Á, tady ho máme!” vítězně pozvedl v pravici prsten zvláštního vzhledu. Byl z kovu podobného mědi a byl vytvarován do podoby šupinatého hada. Hadí tělo bylo stočeno do tří závitů a zvláštní bylo, že had požíral svůj vlastní ocas. Na místě očí byly zasazeny žluté kameny, které se na světle třpytily jako živé. V tom okamžiku vykřikl Thoth–Amon jako by jej někdo udeřil. Dionus se rychle otočil, ústa se mu otevřela a tvář mu zbělela strachem. Otrokovy oči hořely pekelným plamenem, tvář měl sešklebenou do divoké masky a tmavé, dlouhé ruce napřahoval k Dionovi jako pařáty.

“Prsten! Při Setovi! Prsten!” ječel jako šílený. “Můj prsten, můj ukradený prsten…”

V Stygijcově ruce zablýskla ocel, mohutná ruka se napřáhla a plnou silou vrazila čepel do tlustého baronova těla. Dionův pištivý výkřik se náhle změnil v tlumené zabublání a jeho tělo ochablo jako vosková figura v přetopené místnosti. Byl hloupý a jako hlupák také zemřel, aniž věděl proč. Thoth uchopil prsten oběma rukama a tmavé oči mu plály šílenou chtivostí.

“Můj prsten!” šeptal v naprostém vytržení. “Má síla!”

Nikdo, ani sám Stygijec neví, jako dlouho se krčil nehybný nad tím vysněným a vytouženým předmětem a sál do své černé duše jeho zlou auru. Když se konečně probral ze své strnulosti a jeho mysl se vrátila z tajemných hlubin, jimiž bloudila, vycházel už měsíc. Stříbrný svit vrhal dlouhé stíny na mramorové opěradlo zahradního sedátka, u jehož úpatí bylo vidět ještě jeden stín o něco temnější – tam leželo tělo bývalého lorda z Attala.

“Už nikdy, Ascalante, už je konec!” šeptal Stygijec a jeho oči mu v šeru rudě zářily. Podobal se upírovi. Sehnul se, nabral si do dlaně houstnoucí krev z rudé kaluže, v níž leželo tělo jeho oběti, a vtíral ji do žlutých očí měděného hada. Žlutavé záblesky zmizely pod karmínovým nánosem.

“Zakryj svůj zrak, tajemný plaze,” zaklínal Stygijec prsten šepotem, při němž tuhla krev v žilách. “Odvrať svůj zrak od měsíčního světla a obrať jej k temným proudům! Co vidíš, ty, který jsi z příbuzenstva Setova? Koho přivoláš z proudů noci? Čí stín zažene prchající světlo? Přivolej ho ke mně, Setův hade!”

Hladil šupinaté tělo podivnými, krouživými pohyby prstů, jejichž špičky se nakonec vždy vrátily tam, kde začaly. Spolu s tím, jak vyslovoval příšerná jména a zaklínadla, která se uchovala už jen v podzemních katakombách tajemné Stygie, kde se pohybují příšerná stvoření temnot, hlas mu klesal níž a níž.

Vzduch kolem něj se dal náhle do pohybu. Stejně, jak se čeří hladina vody v místech, kde se má vynořit neznámý tvor, tak se začal pohybovat vzduch v okolí stygijského mága. Ucítil podivný, chladný závan větru, který prolétl kolem jako průvan z náhle otevřených dveří. Za zády cítil čísi přítomnost, ale neohlédl se. Oči upíral na jedno jasně osvětlené místo na mramorové zdi, na němž se črtal nejasný stín. Jak pokračoval ve svých zaříkáváních, stín rostl a stával se čím dál zřetelnější, až se promítal před Thoth–Amonem ostrý a příšerný. Tvarem se podobal obrovskému paviánovi, ale v dějinách světa, dokonce ani v historii Stygie nekráčel po tváři Země takový pavián. Thoth–Amon se na to příšerné stvoření stále ještě přímo nepodíval, ale teď sáhl do opasku, kde měl zastrčený lehký sandál svého pána. Nosil jej neustále u sebe v tajné naději, že se mu přece jen podaří jednou jej použít, právě k tomuto účelu. Teď jej uchopil a hodil přes rameno.

“Prohlédni si jej dobře, otroku prstenu!” vykřikl. “Najdi toho, kdo jej nosil, a znič ho! Pohleď mu do očí a rozdrť mu duši dřív, než mu rozsápeš hrdlo! Zab ho! Zab ho,” a ve slepém výbuchu vášně dodal Stygijec, “a všechny, kteří budou s ním!”

Thoth pozoroval stín na bílé zdi a viděl, jak obludné stvoření sehnulo hlavu a nasávalo pach jako příšerný ohař. Pak se nestvůrná hlava na okamžik pozvedla vzhůru, obluda se otočila a zmizela ve stínech, jako vítr mezi stromy. Stygijec pozvedl paže v nepříčetné radosti a oči i zuby mu zableskly v měsíčním světle.

Strážný, který držel hlídku za zdí zahrad, vykřikl hrůzou, když uviděl, jak strašidelný, černý stín přeskočil vysokou zeď a s rudě blýskajícíma očima proběhl kolem. Příšerný tvor však zmizel tak rychle, že nešťastný voják zbytek noci přemýšlel, zda to byl přelud nebo zda si chvilku zdříml a jen se mu to zdálo.

4.

V dobách, kdy byla země mladá, člověk sláb

a noční můry ovládaly svět

spojeni ohněm, ocelí a šťávou stromu u pasu

my zemí kráčeli, já a hadí bůh Set.

Teď věčný sen sním v černém srdci skal

a staletí jak kapky do skal buší,

já toho v duchu volám jméno tisíckrát,

kdo s Hadem bojoval by o mou duši!

Král Conan dřímal a snil ve své obrovské ložnici, pod zlacenou kopulí stropu. Zdálo se mu, že vidí zvířené kotouče neprůhledné mlhy a pak odkudsi zaslechl zvláštní volání, slabé a vzdálené, ale tak naléhavé, že ho musel následovat. S mečem v ruce procházel hustou mlhou, která se převalovala jako tmavá mračna. Volající hlas pomalu sílil a stával se srozumitelným. Conan náhle pochopil, že hlas, který se k němu nesl přes propasti Vesmíru a Času, volá jeho vlastní jméno.

Mlha pomalu zřídla a Conan viděl, že se ocitl v obrovské, tmavé chodbě, která byla vytesána v solidní, černé skále. Chodba sice nebyla osvětlena, ale jakýmsi podivným kouzlem viděl právě tak jasně jako ve dne. Podlaha, strop i stěny byly vyhlazeny do matného lesku a vyzdobeny řezanými postavami pradávných hrdinů a polozapomenutých bohů. Otřásl se, když letmo zahlédl nejasné obrysy Starých Bezejmenných a byl si téměř jist, že touto chodbou neprošla noha smrtelníka celá staletí.

Pak došel k širokému schodišti vysekanému ve skále a obě stěny stoupající vzhůru byly vyzdobeny esoterickými symboly tak prastarými a tak příšernými, že se král Conan otřásl odporem. Samo schodiště bylo pokryto odpudivými podobami prastarého hada Seta tak, že při každém kroku spočinula králova noha na hlavě jedné z nich. Tato skutečnost ho nikterak neuklidňovala.

Tajemný hlas ho však volal na další cestu a Conan nakonec dorazil v té temnotě, neproniknutelné normálním zrakem, do podivné hrobky a na sarkofágu viděl matný obrys sedící postavy s dlouhými, bílými vousy. Conanovi se zježily vlasy v zátylku a pevněji sevřel rukověť svého meče, postava k němu však promluvila hrobovým hlasem.

“Ó, muži, znáš mne?”

“U Croma, nikoliv!” zaklel král.

“Věz tedy, člověče,” řekl stařec, “že mé jméno je Epemitreus.”

“Ale Epemitreus – Vědoucí, je přece mrtev víc než patnáct set let!” zadrhl král.

“Slyš!” pokračoval stařec panovačně v řeči. “Když hodíš do černých vod jezera oblázek, vytvoří se kola, která za čas dorazí i k něj vzdálenějšímu břehu. Stejně tak události, které rozčeřily hladinu života v říši temnot, dorazily i ke mně a pronikly pod hladinu mého spánku. Sledoval jsem dobře tvé kroky, Conane z Cimmerie, neboť neseš znamení velikých činů a jsi prapůvodcem velkých událostí. Teď však ohrožuje tvou zem zkáza a nebezpečí, proti kterým je tvůj meč zcela bezmocný.”

“Mluvíš v hádankách,” odpověděl nejistě Conan, “ukaž mi mého nepřítele a já mu rozetnu lebku až po bradu.”

“Šetři si svou divokost pro nepřátele z masa a kostí,” odpověděl mu stařec, “nejsou to lidé, proti kterým tě musím chránit. Existují temné světy, o nichž má smrtelný člověk sotva tušení. Tam se plíží ve stínech beztvaré hrůzy – nepřátelé, kteří mohou být přivoláni z vnějšího světa a kteří na sebe přijmou hmotnou podobu, aby mohli plnit rozkazy zlých čarodějů. V tvém domě je had, ó králi, jedovatá zmije, která ohrožuje celé království. Připlazila se ze Stygie a v duši ukrývá temná kouzla a temné úmysly. Tak jako spící člověk sní o odporném hadu, který se plazí opodál, tak jsem i já vycítil přítomnost odporného uctívače Setova. Je opilý nesmírnou silou a údery, jimiž se chystá zničit své nepřátele, by mohl rozdrtit celé království. Povolal jsem tě k sobě, abych ti předal zbraň, která ti pomůže zvítězit nad ním i jeho pekelnými pomocníky.”

“Proč to všechno?” ptal se užaslý král. “Lidé říkají, že spíš kdesi v nitru hory Golamiry, odkud se tvůj duch vynoří na neviditelných křídlech jen v nejtěžších dobách, aby přispěl na pomoc království Aquilonskému. Ale já, já jsem cizinec a navíc ještě barbar!”

“Upokoj se!” podivný hlas rozechvěl celý šerý prostor. “Osud Aquilonie je spojen s osudem tvým. V pavučinách osudu teď uvízlo mnoho lidí a v jeho nitru se daly do pohybu obrovské události. Před mnoha staletími svíral zemi ve svém sevření Set, tak jak svírá ve svých závitech nešťastnou oběť had – škrtič. Já jsem s ním bojoval celý svůj život a ten byl delší, než životy tří obyčejných lidí. Zahnal jsem ho až do věčných stínů tajemného Jihu, ale v temné Stygii je stále ještě dost lidí, kteří tohoto Arcidémona uctívají. Tak, jak jsem vedl válku se Setem, bojoval jsem i proti jeho uctívačům a služebníkům. Pozvedni svůj meč!”

Nic nechápající Conan napřáhl svůj těžký meč k tajemné postavě. Stařec vztáhl prst a načrtl na širokou čepel, kousek pod stříbrnou záštitou podivný symbol, který v šeru zářil bílým světlem. V tomtéž okamžiku zmizel sarkofág, hrobka i tajemný stařec a zmatený Conan se vztyčil na svém širokém loži v královské ložnici. Postavil se a stále ještě napůl omámený podivným snem si uvědomil, že v ruce svírá svůj meč. Pak ucítil, jak mu po zádech přeběhl mráz, protože na čepeli zbraně byl vyryt symbol v podobě fénixe. Vzpomněl si, že ve svém snu viděl sochu tohoto zázračného ptáka v kryptě, kde zdobila sarkofág. Teď si nebyl jist, zda to byla skutečně jen socha, a nad podivností všeho, co zažil, mu znovu přeběhl po zádech mráz. Jak zamyšleně stál, uslyšel náhle zvenčí, z chodby, podivný, plíživý zvuk. To ho probralo k životu a bez jediného zaváhání si začal připínat zbroj. Znovu se z něj stal nedůvěřivý a ostražitý barbar, tvor podobný šedému vlku, zahnanému do kouta.

5.

Já narodil se v drsné zemi

pod temným nebem, věčně šedivým.

Vzdělané národy? Pozlátko umění a lež.

Já s nimi žiji, co však o nich vím?

Odstíny řeči, takt a jemný žert,

všechno je marné, když meč zazpíval!

Tak do útoku, psi! A smrti do náruče!

Já dřív než králem, mužem jsem se stal.

– Epos Cesta králů –

Tichem, které halilo hlavní chodbu královského paláce, se plížilo dvacet tichých postav. Nohy ať už bosé, či obuté v měkké kůži, našlapovaly kradmo a ani na mramorových dlaždicích, ani na silných kobercích nevydávaly nejmenší zvuk. Na čepelích dýk, mečů a seker se rudě odráželo světlo pochodní, umístěných v pravidelných vzdálenostech ve výklencích zdi.

“Teď opatrně!” zasyčel Ascalante. “Ty tam, ať jsi kdokoliv, přestaň tak hlasitě funět! Důstojník, který velí nočním hlídkám, většinu z nich odvedl z téhle části paláce a zbytek opil, ale stejně musíme být velice opatrní. Zpátky! Přichází hlídka!”

Celý hlouček se ukryl za skupinu bohatě zdobených pilířů a vzápětí prošlo kolem vyrovnaným krokem deset obrovských gardistů v černé zbroji. Většině z nich se sice zračily ve tvářích pochybnosti, ale přesto následovali důstojníka, který je právě odváděl z míst, kde měli držet stráž. Sám důstojník byl nesmírně bledý, a když hlídka procházela kolem místa, kde byli ukryti spiklenci, všimli si, že si z tváře utírá roztřesenou rukou pot. Byl mladý a zradit krále bylo pro něj velice těžké. V duchu proklínal své fanfarónství, které způsobilo, že se zadlužil u lichvářů a stal se figurkou v rukou politických intrikánů.

Kroky hlídky utichly kdesi daleko v chodbě.

“Výborně!” ušklíbl se Ascalante. “Conan teď spí nehlídán. Kdyby nás chytili při činu, je s námi konec. Málokdo se však zastane památky mrtvého krále!”

“Tak jest, pospěšme!” vykřikl Rinaldo a záblesk jeho modrých očí zastínil i záblesk čepele, kterou zatočil nad hlavou. “Má čepel už žízní! Už supi se slétají! Kupředu!”

Rychlými kroky se vydali chodbou. Teď už nedbali na opatrnost a zanedlouho se zastavili před rytými dveřmi, na nichž byl ve středu umístěn královský drak – symbol Aquilonie.

“Gromeli!” vyštěkl Ascalante. “Vyraz ty dveře.”

Obr se zhluboka nadechl a vrhl se mohutným tělem proti dveřím, které při nárazu zaskřípaly a prohnuly se dovnitř. Gromel se znovu přikrčil a znovu zaútočil. Se zazvoněním praskaly nýty a tříštilo se dřevo a nakonec se dveře s děsivým zapraskáním zřítily dovnitř.

“Vzhůru!” zařval Ascalante, jehož duch zdivočel v očekávání krve.

“Dovnitř!” pozvedl hlas i Rinaldo. “Smrt tyranovi!”

Vrhli se do dveří, ale v té chvíli zkameněli. V místnosti stanuli tváří v tvář Conanovi. Ne polonahému muži, který byl napůl omámený právě probuzen ze spánku, ale divokému barbarovi, jehož smysly byly bystré, jehož tělo bylo kryto téměř připnutým brněním a který v ruce třímal těžký meč.

Na krátký okamžik celá scéna znehybněla. Čtyři vzbouření šlechtici ve vyražených dveřích, skupina hrdlořezů namačkaných za nimi – ti všichni teď stáli bez pohybu zmrazeni pohledem obra s modře planoucíma očima, který stál uprostřed svícemi ozářené místnosti s mečem v ruce. V tom okamžiku padl Ascalantův zrak na malý stolek u hlavy královského lože, na němž leželo stříbrné žezlo a štíhlá zlatá obroučka – koruna Aquilonie. Ten pohled v něm rozdmýchal pekelnou touhu.

“Na něj, vy lumpové!” zaječel zbojník. “Je nás dvacet na jednoho a navíc nemá nasazenou přilbu!”

To byla pravda. Na to, aby si Conan nasadil a zapnul těžkou přílbu s vysokým chocholem, mu už nezbyl čas. Stejně tak už si nestačil přišněrovat boční části pancíře, ani strhnout ze zdi těžký štít. Ale i přes to byl Conan chráněn mnohem lépe, než většina z útočníků, s výjimkou Volmany a Fromela, kteří byli v plné zbroji.

Král na ně vrhal pátravé pohledy, protože je zatím nepoznával. Oba šlechtici měli spuštěná hledí a Rinaldo si stáhl kapuci pláště hluboko do očí. Na žádné domněnky však nezbýval čas. S řevem, který se odrážel až od stropu, zaplavili útočníci místnost. Gromel byl v čele. Zaútočil jako zdivočelý býk, hlavu měl skloněnou mezi rameny a meč napřažený k smrtelnému bodnutí. Conan se mu vrhl vstříc a celá jeho nesmírná síla se soustředila do paže s těžkou čepelí. Meč zasvištěl v obrovském oblouku a dopadl na Bossoniáncovu helmu. Helma i čepel praskly současně a Gromel se bezvládně zřítil k zemi. Conan uskočil se zbytkem zlomeného meče v ruce zpět.

“Gromel!” vyplivl s pohrdáním, když se prasklá helma svezla mrtvému z hlavy a odkryla obličej. Pak se na něj vrhl zbytek nepřátel. Po žebrech mezi hrudním a zádovým plátem mu sjela čepel dýky a před očima mu zableskla čepel meče. Levou rukou odhodil útočníka s dýkou a muže s mečem udeřil zbytkem své zbraně jako palicí do spánku. Do tváře mu vystříkl nešťastníkův mozek.

“Vás pět, hlídejte dveře!” křičel Ascalante, který se pohyboval na okraji vířících čepelí. Obával se, aby Conan neprorazil kruhem útočníků a neprchl. Bandité se na okamžik stáhli a jejich vůdce jich několik postrčil k vyražených dveřím. Té chvilky využil Conan. Přiskočil ke zdi a strhl z ní prastarou válečnou sekeru, která tady více než půl století visela jako dekorace.

Zády ke zdi se král rozhlédl po kruhu postav, které se k němu blížily, a pak se vrhl do útoku. Nebyl zvyklý jen se bránit. Dokonce tváří v tvář zdrcující přesile byl zvyklý přenést boj na území nepřítele. Každý jiný by byl na jeho místě mrtev a Conan sám nevěřil, že přežije, byl však rozhodnut, že než padne, zabije tolik nepřátel, kolik to jen bude možné. Duše divocha v něm zaplála touhou po boji a v uších mu zazněly písně o dávno mrtvých hrdinech.

Vyrazil kupředu. Pod prvním úderem jeho sekery padl jeden zbojník s uťatou paží a čelo sekery při zpáteční cestě rozdrtilo hlavu druhého. Kolem hlavy mu jedovatě zasyčel meč, ale smrt jej přece jen o vlásek minula. Cimmeřan se změnil ve vtělení rychlosti. Jako tygr mezi útočícími vlky uskakoval, otáčel se, uhýbal i útočil. Byl v neustálém pohybu, nesnadno zasažitelný, a těžká sekera okolo něj vytvářela blýskavý kruh smrti.

Na krátký okamžik se spiklencům podařilo krále obklopit, zasypávali jej naslepo ranami a tísnili jej pouhým počtem, ale pak náhle ustoupili. Dva mrtví, ležící v krvi na podlaze, svědčili o divokosti králova útoku, i když i Conan sám krvácel z menších ran na paži, krku a obou nohách.

“Vy skety!” vykřikl Rinaldo a s planoucíma očima si shrnul z čela kapuci. “Máte z toho boje strach? Což chcete nechat despotu žít? Na něj!”

Vyrazil kupředu a divoce se rozháněl zbraní. Conan, který ho poznal, mu přerazil krátkým, těžkým úderem sekery meč a silným úderem otevřené ruky ho omámeného srazil na zem. Ascalantova čepel zasáhla krále do levé paže a náčelník zbojníků si zachránil život jen tím, že rychle klesl na kolena, převalil se dozadu a tak se vyhnul letící sekyře. Smečka se znovu vrhla kupředu a sekera svištěla a drtila. Jeden z vousatých rváčů se sehnul a zaútočil pod sekerou královi na nohy. Uchopil jej kolem kolen, chvíli zápasil s něčím, co mu připadalo jako železná věž a zvedl hlavu sice včas na to, aby viděl, jak se na něj snáší ostří sekery, ne však už včas na to, aby se mu vyhnul. V tom krátkém čase však stačil jeden z jeho druhů zvednout svůj těžký meč oběma rukama a zaseknout ho do králova levého ramene. Čepel proťala chránič a zasáhla rameno pod ním. Během několika vteřin měl král pancíř plný krve.

Volmana, který ve své netrpělivostí odstrkoval své druhy nalevo, napravo, se vrhl vpřed a zamířil vražedný sek na královu nechráněnou hlavu. Král klesl do hlubokého podřepu a letící čepel mu odsekla chomáč vlasů z temene hlavy. Conan se otočil na patě a sekera proletěla vzduchem ve vodorovném oblouku. Zasáhl útočníka plnou silou do boku, sekera projela ocelovým pancířem jako máslem a Volmana se zřítil k zemi se smrtelnou ranou, která mu otvírala celý bok.

“Volmana!” tiše se nadechl Conan. “S tím trpaslíkem se znovu sejdu až v pekle!”

Vztyčil se, aby čelil dalšímu Rinaldově šílenému útoku. Básník útočil bezhlavě, ozbrojený pouze dlouhou dýkou, a nesnažil se vůbec krýt. Conan uskočil a pozvedl sekeru.

“Rinaldo!” Jeho hlas byl plný naléhavosti. “Ustup, nerad bych tě zabil…”

“Zemři, tyrane!” vykřikl šílený minstrel a vrhl se kupředu. Conan zadržoval osudný úder tak dlouho, až bylo pozdě. Udeřil ve slepém zoufalství až v okamžiku, kdy ucítil, jak se mu do nechráněného boku zakusuje čepel Rinaldovy dýky.

Rinaldo padl s rozťatou hlavou a Conan se zapotácel zpět. Opřel se o zeď a mezi prsty, jimiž si svíral ránu, mu prýštila krev.

“Tak, teď všichni na něj, ať to skončíme!” zaječel Ascalante.

Conan se pevněji opřel o zeď a pozvedl sekeru. Stál nehnutě, jako socha představující neporazitelnost. Nohy doširoka rozkročené, hlavu nakloněnou kupředu, jednou rukou opřený o zeď, v druhé pozdviženou válečnou sekeru. Na nohou i pažích se mu jako ocelová lana vzdouvaly pletence svalů a obličej měl pokřivený v divokém pohrdání smrtí. Oči mu modře plály krvavým závojem, který je zčásti oslepoval. Jeho protivníci couvli v hrůze. Ti muži, divocí lumpové, vrazi a zločinci pocházeli přece jen z rodu civilizovaných lidí, vyrůstali v civilizovaném světě, ale člověk, který teď před nimi stál, byl divoký barbar, který už do vínku dostal schopnost zabíjet. Couvali, protože tenhle umírající tygr stále ještě mohl rozdávat smrt.

Conan jejich nejistotu vycítil a divoce a nemilosrdně se zasmál.

“Tak, kdo zemře první?” procedil napuchlými a krvavými rty.

Ascalante skočil jako vlk a se stejnou obratností jako vlk se zarazil uprostřed skoku, aby se s neuvěřitelnou rychlostí vyhnul Conanově úderu.

Vrhl se k zemi, kde zůstal na okamžik ležet. Vzduchem k němu svištěla smrt v podobě sekery a Ascalante tak tak stačil mrsknout nohama a převalit se stranou, když Conan zopakoval úder znovu. Tentokrát se čepel sekery zakousla několik centimetrů do leštěné podlahy a jen o vlas minula Ascalantovy pohybující se nohy.

Další z banditů si vybral špatný okamžik k útoku. Domníval se totiž, že se mu podaří Conana zabít dřív, než vytrhne sekeru z podlahy. To byl ovšem osudný omyl. Krvavá sekera vyletěla vzhůru a vzápětí dopadla jediným bleskovým pohybem. Zakrvácený zbytek toho, co ještě před okamžikem bylo živým mužem, padlo pod nohy útočníků.

V tom okamžiku se z hrdla jednoho ze spiklenců, střežících dveře, vydral vyděšený výkřik. Na zdi se objevil podivný, obrovský a znetvořený stín. Při tom výkřiku se všichni až na Ascalanteho otočili. Pak se s nelidským jekotem vrhli ke dveřím, mačkali se, šlapali po sobě a když se vydrali ven, rozprchli se se zoufalými výkřiky po chodbách.

Ascalante se ke dveřím neohlédl, měl oči jen pro zraněného krále. Myslel si, že hluk boje vzbouřil palác a že se blíží královská garda. Zdálo se mu sice divné, že jeho otrlí zbojníci křičí s takovou hrůzou, ale nedbal. Ani Conan se ke dveřím nepodíval, protože upíral všechnu pozornost ke zbojníkovi. Oči mu plály jako umírající šelmě. Jak se zdálo, ani v této zoufalé situaci neopustila Ascalanteho jeho cynická filozofie.

“Zdá se, že je ztraceno všechno a čest především,” zamumlal, “na druhé straně, král už je téměř mrtev… a…” Co mu dál proběhlo hlavou, už se nikdo nedozví. Svou řeč nedokončil a lehkým krokem se rozběhl ke Conanovi v přesně zvoleném okamžiku, kdy si král předloktím pravé ruky, v níž třímal sekeru, otíral pot, který se mu s čela řinul do očí.

Ascalante sotva vykročil, když cosi podivně rozčeřilo vzduch a něco těžkého ho zasáhlo s příšernou silou mezi lopatky. Byl sražen na břicho a do masa se mu s nesnesitelnou bolestí zaťaly dlouhé drápy. Divoce se pod neznámým útočníkem zmítal, a když se mu podařilo pootočit hlavu, pohlédl do tváře šílenství a noční můře. Na zádech mu dřepělo obrovské černé stvoření, které, jak mu řekl jediný pohled, nepocházelo z tohoto světa. V slintající tlamě se zableskly dlouhé tesáky, které se mu blížily k hrdlu, a pohled šílených žlutých očí jím otřásl, jako závan vichřice otřese obilným klasem.

Tvář toho stvoření nebyla obyčejnou tváří divokého tvora. Mohla patřit pradávné, zlé mumii, které někdo vdechl zlomyslný život. Náhle se Ascalantemu oči rozšířily ještě větší hrůzou. Na okamžik se mu zdálo, že v celém tom šíleném a nepochopitelném dění zahlédl něco známého. Měl pocit, že se příšerná tvář černé obludy podobá tváři jeho černého otroka Thoth–Amona. Pak Ascalanteho opustila i jeho cynická, vše zdůvodňující filosofie, a těsně předtím, než se mu tesáky zaťaly do hrdla, vypustil s příšerným výkřikem duši.

Conan, který si setřel s očí krvavé krůpěje, stál jak přimrazený. V prvním okamžiku si myslel, že to, co vidí nad Ascalanteho tělem, je obrovský černý pes. Když však si oči otřel znovu, viděl, že to není pes ani pavián.

S výkřikem, který zazněl jako ozvěna Ascalanteho smrtelného chrapotu, se král odrazil od zdi a vrhl se vstříc útočící nestvůře. Jeho slábnoucí tělo vložilo všechnu sílu do úderu sekery, která zasáhla obludu uprostřed skoku. Těžká čepel se se zazvoněním odrazila od kosé lebky, kterou měla rozdrtit, a král byl těžkým tělem odporné stvůry odražen přes půl místnosti.

Slintající tlama se sevřela na předloktí, kterým si Conan v posledním okamžiku pokusil chránit hrdlo. Nezdálo se však, že by stisk čelistí sílil. Oči bestie plály pekelným ohněm a jejich pohled se nořil přes královu poraněnou ruku do jeho očí. V Conanově tváři se pomalu začal objevovat výraz hrůzy podobný tomu, s nímž zemřel Ascalante. Conan cítil, jak se mu scvrkává duše a hledá, kudy by mohla opustit jeho smrtelné tělo. Cimmeřanovu duši neodolatelně přitahovaly dvě žluté hlubiny, dvě nekonečné žluté šachty, z nichž vyzařovala vesmírná hrůza, která Conana obklopovala jako neproniknutelný závoj a chystala se jej zbavit příčetnosti i života. Oči rostly, stávaly se obrovskými a na zlomek času v nich Cimmeřan zahlédl část nekonečných a svatokrádežných hrůz, které číhají v temnotách za hranicemi našeho světa, v beztvarých a mlhou zahalených proudech Času a Prostoru.

Jenže právě ta hrůza, která Ascalanteho ochromila a nakonec i zabila, probudila v divokém Cimmeřanovi zuřivost podobnou šílenství. S vypětím všech sil se zazmítal v ochromujícím sevření a bez ohledu na nesmírnou bolest, kterou cítil v trhané paži, se pokoušel vyprostit. Volnou, tápající rukou nahmátl něco, v čem jeho napůl omámený mozek rozeznal zbraň. Byla to rukověť jeho meče, se zbytkem zlomené čepele. Instinktivně ji sevřel, sebral veškerou zbývající sílu svalů a šlach a bodl tupým koncem čepele jako dýkou. Ocel zajela do těla obludy až po jílec a Conan cítil, jak sevření na jeho paži povolilo, když se tlama obludy otevřela v němé grimase smrtelné agónie. Královo tělo bylo odhozeno stranou jako dětská hračka. Když se po dopadu namáhavě zvedl na lokti, viděl jako v mlze odporného tvora, který se zmítal v divokých křečích sem a tam a z hluboké rány, kterou způsobila zlomená čepel Conanova meče, mu tryskala hustá krev. Jeho pohyby však pomalu slábly, až zůstal ležet naznak a tělem mu probíhal křečovitý třas . Nakonec zmizel i ten a obluda zůstala ležet nehybná s příšernýma očima upřenýma ke stropu. Conan zamrkal a setřel si krev s očí. Zdálo se mu, že tělo obludy pomalu taje a mění se na rosolovitou hmotu, která se rychle rozkládá.

V té chvíli mu k uším dolehla směs hlasů a královská ložnice se zaplnila spoustou lidí ode dvora, které konečně probudil a přivolal hluk boje. Rytíři, šlechtici, dámy, ozbrojenci a rádcové – všichni se se zmatenými výkřiky nahrnuli dovnitř. Pletli se jeden druhému a ještě zvyšovali celý zmatek. Dorazilo i prvních pár Černých draků, nepříčetných vztekem, kteří s rukama na jílcích mečů a s divokými kletbami na rtech pobíhali sem a tam. Mladý důstojník, který velel stráži u dveří, nebyl k nalezení, nenašli ho ani po tom, kdy po něm bylo vyhlášeno důkladné pátrání.

“Gromel! Volmana! Rinaldo!” vykřikoval Publius, nejvyšší komoří, a lomil rukama mezi mrtvými těly. “Černá zrada! Za to někdo draze zaplatí! Zavolejte stráže!”

“Stráž už je tady, ty starý blázne!” vyštěkl na něj s dvorností sobě vlastní Pallantides, velitel Černých draků, který v napjaté chvíli zapomněl na kancléřovo výsostné postavení.

“Líp uděláš, když necháš toho kvílení a pomůžeš nám ovázat královy rány. Bojím se, že vykrvácí!”

“Ano, jistě!” brebentil Publius, který byl víc mužem slova, než činu. “Musíme ovázat jeho rány. Povolejte všechny dvorní ranhojiče a lazebníky! Ó můj pane, jaká to hanba padla na celé město. Žijete, Veličenstvo?!”

“Víno!” vydralo se z králových rtů. Mezitím krále zvedli a položili na jedno z lehátek. Teď mu kdosi přiložil ke krvavým rtům pohár s vínem a on pil jako člověk, který je polomrtvý žízní.

“Nádhera!” zavrčel nakonec a hlava mu klesla zpět do polštářů. “Zabíjení je práce, při které zatraceně vyschne v hrdle!”

Obvazy zastavily unikající krev a nesmírná vitalita rozeného divocha začala nabírat vrchu.

“Nejdřív prohlédněte tu ránu dýkou, kterou mám v boku.” radil Conan dvorním lékařům. “Tam mi napsal Rinaldo svou pohřební píseň a jeho pero bylo řádně nabroušené!”

“Toho jsme měli pověsit už dávno,” tetelil se Publius. “Z básníků nikdy nic dobrého nepošlo… a kdo je tohle?”

Nervózně strčil nohou v sandálu do Ascalantovy mrtvoly.

“U Mitry!” vykřikl velitel. “To je Ascalante, bývalý hrabě z Thunu! Který ďábel sem právě jeho přinesl z pouště, kde se skrýval?”

“Proč má ale ten příšerný výraz ve tváři?” zašeptal Publius a odtáhl se. Jeho vlastní oči teď hleděly vyděšeně a vlasy na tučném zátylku se mu zježily. I ostatní zmlkli, když pohlédli do tváře mrtvému zbojníkovi.

“Kdybys viděl totéž co on a já,” zavrčel král, který se přes protesty doktorů na svém lůžku posadil, “neptal by ses. Podívej se támhle a uvidíme…” Král se zarazil a s napřaženým prstem užasle zmlkl. Na místě, kde obluda dokonala, byla jen holá, čistá podlaha.

“U Croma!” zaklel. “Ta věc se vsákla zpět do toho hnusu, který ji zplodil!”

“Král mluví v deliriu,” zašeptal jakýsi šlechtic. Conan ho zaslechl a zuřivě zaklel.

“U Badba, Morrigana, Macha a Nemaina!” protestoval divoce. “Já jsem při smyslech! Vypadalo to jako kříženec mezi paviánem a egyptskou mumií. Vtrhlo to sem dveřmi a Ascalantovi lumpové se před tím rozprchli jako hejno vrabců. Ta obluda zabila Ascalanta, který se mě právě chystal dorazit. Pak se vrhla na mne a já jsem ji zabil, i když nevím jak. Moje sekera se od její hlavy odrazila jako od žulového balvanu. Myslím si, že to bylo dílo učeného Epemitrea…”

“Slyšte, on mluví o Epemitreovi, mrtvém patnáct set let!” šeptali si mezi sebou přítomní.

“U Ymira!” zahřměl král. “Já jsem s ním mluvil dnes v noci! Promluvil ke mně, když jsem spal, a povolal mne k sobě. Kráčel jsem dlouhou kamennou chodbou, zdobenou rytinami starých bohů, až jsem přišel ke schodišti, jehož stupně tvořily podobu Setovu. Pak jsem se dostal do staré krypty, kde byla hrobka ozdobená symbolem ptáka fénixe…”

“U Mitry, Vaše Veličenstvo, mlčte!” To vykřikl nejvyšší Mitrův kněz, jehož obličej zbledl jako stěna.

Conan pohodil hlavou jako lev potřásající hřívou a jeho hlas se podobal lvímu zavrčení.

“Jsem snad otrok, abych mlčel, když mi to přikážeš?”

“Nikoliv, ó nikoliv, můj pane!” Nejvyšší kněz se třásl jako v horečce, ale nebylo to strachem z králova hněvu. “Nechtěl jsem vás urazit!” Sklonil se ke králi a promlouval k němu šeptem, který mohli slyšet jen oni dva.

“Můj pane, tohle jsou události, které se vymykají lidskému chápání. Jen vnitřní kruh složený z nejvyšších kněží ví o tom schodišti. Bylo vytesáno v srdci hory Golamiry, neznámo kým a totéž platí o hrobce se znamením fénixe, do které byl před patnácti sty lety uložen Epemitreus k poslednímu odpočinku. Od těch dob tam nikdo nevstoupil, protože nejvyšší kněží tenkrát Epemitrea uložili a zasypali přístup do krypty tak, že už ho nikdy nikdo nenašel. Dnes o něm neví ani sám nejvyšší kněz. Jen ústním podáním se předává mezi nejvyšším knězem a hrstkou zasvěcených popis hrobky a krypty, kde v srdci hory Golamiry sní svůj věčný sen učený Epemitreus. A toto tajemství patří k těm, které střežíme nejžárlivěji. Je to jedno z těch tajemství, která znají jen zasvěcenci vnitřního kruhu Mitrových kněží a na kterých je Mitrův kult vybudován!”

“Nevím, jakým kouzlem se podařilo Epemitreovi přivolat mě k sobě,” odpověděl mu Conan. “Vím, že jsem s ním mluvil a on vtiskl své znamení na můj meč. Jak tohle znamení způsobilo, že je můj meč schopen zabíjet démony, nebo jakým kouzlem je opředeno, také nevím. Vím ale jedno. Přestože jsem zlomil čepel na Gromelově přilbě, stačil i ten zbytek k tomu, aby zabil toho démona.”

“Ukaž mi svůj meč,” zašeptal nejvyšší kněz, kterému náhle vyschlo v hrdle.

Conan mu podal zlomený meč, kněz vykřikl a klesl na kolena.

“Mitra nás ochraňuj před temnými silami!” vydechl. “Král této noci opravdu hovořil s Epemitreem! Tady na té čepeli – to je svaté znamení, které tam neudělal nikdo jiný, než on! Je to znak nesmrtelného fénixe, který střeží navěky jeho hrob. Rychle svíce! Prohlédněte znovu to místo, kde zemřel skřet zabitý králem!”

Místo bylo zastíněno rozbitým paravanem. Odhodili paravan a osvětlili prostor plameny několika svíček. Pak se mezi přihlížejícími rozhostilo hrobové ticho. Vzápětí někteří padli na kolena a vzývali Mitru, jiní se dali s výkřiky na útěk.

Na podlaze, na místě, kde obluda dokonala, se rýsovala jako téměř hmatatelný stín velká tmavá skvrna, která se nedala ničím odstranit. To příšerné stvoření po sobě zanechalo věrný otisk, obrys vyznačený jeho jedovatou krví, a tento obrys nepatřil žádnému ze známých tvorů tohoto světa. Črtal se tam chmurný a děsivý, podobný stínům, které vrhaly sochy opičích bohů, dřepící na oltářích v tajemných chrámech temné Stygie.

ŠARLATOVÁ CITADELA

Hned po skončení zmatků občanské války obdržel Conan od svého aquilonského spojence, krále Ophiru Amalruse, naléhavou žádost o pomoc. Strabonus, vládce království Koth, vojensky ohrožuje hranice Ophiru. Conan proto vyjíždí s pěti tisíci nejstatečnějších aquilonských rytířů na pomoc. Na rovině Shamu však zjišťuje, že se proti němu oba králové zrádně spikli.

1.

Lapili Lva na rovině Shamu

Údy mu skuli do železných řetězů,

Hlasitě vykřikli a trubky hrály,

Volali: “Konečně jsme Lva jali!”

Běda vám, města řeky a pláně,

Jestli kdy Lev své lovy začne!

– stará balada –

Utichl ryk bitvy, jásot vítězů se mísil s nářkem umírajících. Padlí pokrývali rovinu jako pestrobarevné listí po podzimní bouřce. Zapadající slunce se třpytilo na leštěných helmách, pozlacených brněních, stříbrných pancířích, zlomených mečích a na těžkých záhybech hedvábných královských praporců, které padly do kaluží schnoucí krve. V tichých valech tu leželi váleční koně a jejich těžkoodění jezdci, rozevláté hřívy a pocuchané chocholy stejně zbrocené rudým příbojem. Kolem nich a mezi nimi, jako pěna po bouři, ležela roztroušena rozsekaná a podupaná těla v ocelových přilbicích a kožených kabátcích, lučištníci a pikynýři.

Nad celou plání zazněla triumfální fanfára rohů a kopyta vítězů drtila těla poražených, když se lesknoucí šiky jako paprsky blyštivého kola blížily k místu, kde stále ještě vedl svůj nerovný boj poslední z živých.

Toho dne Conan, král Aquilonie, spatřil, jak byla jeho jízda rozdrcena na padrť a odváta na věčnost. S pěti tisíci rytíři překročil jihovýchodní hranice Aquilonie a vjel na travnaté roviny Ophiru, jen aby shledal, že se proti němu jeho bývalý spojenec, král Ophiru Amalrus, spřáhl s vojsky Strabona, krále Kothu. Když poznal, že jde o past, bylo už pozdě, ale i tak udělal vše, co mohl s pěti tisíci jezdci dokázat proti třiceti tisícům rytířů, lučištníků a kopiníků spiklenců.

Neměl lukostřelce ani pěchotu a tak vrhl svou těžkooděnou jízdu proti přicházející armádě. Viděl jak nepřátelští rytíři v lesklých brněních padají pod jejich kopími, prolomil jejich střed a hnal před sebou rozprášené šiky, když tu zjistil, že se ocitl v kleštích bojem nedotčených křídel. Strabonovi shemitští lukostřelci vznítili mezi jeho rytíři zmatek, zaplavovali je deštěm střel, který v jejich brnění nacházel každou skulinu, stříleli koně a kothští pikynýři dobíjeli padlé jezdce oštěpy. Obrnění kopiníci ze zdecimovaného středu, posíleni jezdci z křídel, se přeskupili a doráželi znovu a znovu, když už jim k ovládnutí bitevního pole stačila pouhá početní převaha.

Aquiloňané neuprchli. Umírali v poli a z pěti tisíců jezdců, kteří následovali Conana na jih, se z roviny Shamu nevrátil živ ani jediný. A nyní stál v zálivu porubaných těl svých vlastních vojáků sám král, zády opřený o hromadu mrtvých koní a lidí. Ophirští rytíři ve zlacených brněních přeskakovali na koních kopce mrtvol, aby udeřili na osamělou postavu, podsadití Shemité s černomodrými bradami a kothští rytíři s temnými tvářemi se s ním sráželi pěšky. Ozývalo se ohlušující řinčení ocele, postava západního krále v černém brnění se hrozivě tyčila nad rojem nepřátel, a rozdávala rány jako řezník ohánějící se velkou sekyrou. Koně bez pánů prchali polem pryč a kolem jeho obrněných nohou vyrostl kruh mrtvých těl. Útočníci před jeho divokou zuřivostí ustupovali zpět, bledí a zsinalí.

Řvoucími a klejícími řadami přijížděli vůdci vítězů, Strabonus s temnou bradatou tváří a prohnanýma očima, Amalrus, štíhlý, distingovaný, zrádný a nebezpečný jako kobra a supovi podobný Tsotha–lanti, oblečený jen do hedvábného roucha; jeho velké černé oči se leskly z tváře připomínající dravého ptáka. O tomhle kothském čaroději se vyprávěly temné příběhy. Rozcuchané ženy ze severních a západních vesnic jeho jménem strašily děti a vzpurné otroky přivedla k poslušnosti rychleji než výprask hrozba, že mu budou prodáni. Lidé říkali, že má celou knihovnu černého umění vázanou v kůži stažené z živých lidských obětí a že se v bezejmenných propastech pod kopcem, na němž stojí jeho palác, paktuje se silami temnot a mění ječící otrokyně za bezbožná tajemství. On byl skutečným vládcem Kothu.

Teď se zle usmál, když králové přitáhli otěže v bezpečné vzdálenosti od děsivé obrněné postavy, která se tyčila nad mrtvými. Pod pohledem těch divokých modrých očí, které se vražedně leskly zpod promáčklé hřebenovité helmy, se krčili i ti nejodvážnější. Conanova temná, zjizvená tvář byla vzteky ještě temnější, jeho černá zbroj byla rozbitá na cáry a zbrocená krví, jeho velký meč byl až po jílec rudý. V tísni z něj spadlo veškeré pozlátko civilizace, byl to barbar, který čelil svým přemožitelům. Conan, původem Cimmeřan, byl jedním z těch divokých a ponurých horalů, kteří žili v bezútěšné, mlhavé zemi na severu. Sága o tom, jak se dobyl trůnu Aquilonie, byla základem celého cyklu hrdinských příběhů.

A tak se nyní králové drželi zdaleka a Strabonus křikl na shemitské lučištníky, aby na nepřítele zdálky pouštěli šípy; Cimmeřanův široký meč kosil jeho kapitány jako zralé obilí a Strabonus, který byl lakomý, ať šlo o rytíře nebo peníze, se zalykal vzteky. Tsotha ale zavrtěl hlavou.

“Dostaneme ho živého.”

“To se lehko řekne!” zavrčel Strabonus, znepokojený představou, že by si k nim gigant v černém brnění mohl nějak proklestit oštěpy cestu. “Kdo dokáže dostat živého lidožravého tygra? U Ishtar, šlape po krcích mých nejlepších šermířů! Výcvik každého z nich mě stál sedm let a hory zlata a teď tu leží a hodí se leda tak na žrádlo pro kočky! Šípy, povídám!”

“Znovu – ne!” vyštěkl Tsotha a seskočil dolů z koně. Chladně se usmál. “Ještě seš nenaučil, že můj rozum je silnější než každý meč?”

Prošel řadami pikynýrů a mohutní chlapi v ocelových přilbicích a lehkých kroužkových brněních zděšeně ustupovali stranou, aby se jich nedotkl ani cíp jeho roucha. A ani chocholatí rytíři nebyli pomalejší, když šlo o to udělat mu místo. Překročil mrtvoly a stanul tváří v tvář děsivému králi. Armáda tomu se zatajeným dechem v napjatém tichu přihlížela. Postava v černé zbroji se nad štíhlým mužem v hedvábí tyčila jako strašlivé nebezpečí. Vylámaný, krví zbrocený meč se zvedl do výše.

“Nabízím ti život, Conane,” řekl Tsotha a v jeho hlase zazněla krutá radost.

“A já ti dám smrt, čaroději,” zavrčel král. Velký meč, hnaný divokou nenávistí a železnými svaly, zasvištěl, aby rozťal Tsothovo hubené tělo vedví. Ale ještě než stačily zástupy vykřiknout, čaroděj postoupil kupředu. Příliš rychle, než aby to mohlo lidské oko postřehnut, bylo jen vidět, jak položil ruku na Conanovo levé rameno, z jehož tvrdých svalů byla servána zbroj. Svištící ostří změnilo směr a obrněný velikán ztěžka padl na zem, kde zůstal nehybně ležet. Tsotha se tiše smál.

“Seberte ho a nebojte se, Lev přišel o tesáky.”

Králové zastavili koně a dívali se na padlého Lva. Conan ležel nehybně, jako mrtvý, ale jeho široce rozevřené oči na ně hleděly a plály bezmocným vztekem.

“Co jsi mu udělal?” zeptal se Amalrus stísněně.

Tsotha ukázal široký prsten se zvláštním vzorem, který měl na prstě. Stiskl prsty a zevnitř prstenu vystřelil jako hadí jazyk drobounký ocelový kel.

“Je napuštěn šťávou z purpurového lotosu, který roste ve strašidelných močálech jižní Stygie,” řekl mág. “Jeho dotyk působí dočasné ochrnutí. Spoutejte ho a naložte do vozu. Zapadá slunce a je čas vydat se na cestu do Khorshemishe.”

Strabonus se obrátil na generála Arbanuse.

“Vracíme se do Khorshemishe s raněnými. S námi pojede jen oddíl královské jízdy. Ty za svítání překročíš aquilonské hranice a oblehneš Shamar. Ophiřané tě budou za pochodu zásobovat jídlem. Připojíme se k tobě s posilami, hned jak to bude možné.”

Pak se armáda ocelových rytířů, pikynýrů, lučištníků i s táborovými služebníky odebrala do ležení na loukách poblíž bitevního pole. A hvězdnatou nocí uprostřed blyštivé palácové gardy odjížděli dva králové a čaroděj, který byl mocnější než kterýkoli pozemský vládce a za nimi se táhla dlouhá řada vozů, naložených raněnými. V jednom z nich ležel Conan, král Aquilonie, spoután řetězy, s hořkostí porážky v ústech a slepou zuřivostí raněného tygra v duši.

Jed, který zmrazil jeho údy a učinil je bezmocnými, neuškodil mozku. Vůz, ve kterém ležel, kodrcal loukami a Conanova mysl se bouřila až k zešílení proti té porážce. Amalrus vyslal posla, který úpěnlivě prosil o pomoc proti Strabonovi, údajně pustošícímu jeho západní pohraničí, jež jako úzký klín leželo mezi hranicí Aquilonie a rozlehlým Kothským královstvím na jihu. Prosil pouze o tisíc jezdců a přítomnost Conana na povzbuzení svých demoralizovaných poddaných. Teď Conan v duchu klel. Ve své velkomyslnosti přitáhl s pětkrát větším počtem, než zrádný monarcha žádal. V dobré víře přejel hranice Ophiru a střetl se s domnělými rivaly spojenými proti němu. O jeho schopnostech vypovídalo, že si k polapení pěti tisíc mužů s ním v čele přivedli celou armádu.

Zrak mu zastřela rudá mlha. Žily na spáncích mu naběhly hněvem a tepal v nich šílený puls. Za celý svůj život nepoznal větší a bezmocnější vztek. Před vnitřním zrakem se mu v rychlém sledu míhaly scény ze života. Panoráma, v němž se v mnoha převlecích a postaveních pohybovaly stínové postavy, jimiž kdysi byl. Barbar v kůžích, námezdný šermíř v rohaté helmě a šupinovém pancíři, korzár na dračí galéře, po níž zůstávala rudá brázda krve a zmaru na jižních pobřežích, kapitán armád v lesklé oceli na vzpínajícím se černém válečném koni, král na zlatém trůnu, nad nímž se třepetal lví praporec, a před kterým se klaněl pestrobarevný dav dvořanů a dam. Ale kodrcání a natřásání vozů přivedlo jeho myšlenky zpátky až k zešílení jednotvárným úvahám o Amalrusově zradě a Tsothově magii. Žíly na skráních mu div nepraskly a výkřiky raněných ve vozech ho naplňovaly divokým uspokojením.

Před půlnocí překročili ophirskou hranici a za svítání se na jihovýchodním obzoru objevily třpytné štíhlé věže Khorshemishe s narůžovělým odstínem; tyčily se nad ponurou šarlatovou citadelou, která z té dálky vypadala jako cákanec čerstvé krve na obloze. To byl Tsothův hrad. Vzhůru k němu vedla jen jedna úzká ulice, vyložená mramorem a střežená těžkými železnými branami. Svahy kopce byly příliš strmé, než aby po nich mohl někdo vyšplhat a nahoře stál hrad vévodící městu jako koruna. Z hradeb citadely se daly pozorovat široké bílé ulice města, minarety, mešity, krámy, chrámy, panská sídla a obchody. Člověk se také mohl podívat na královské paláce postavené v rozlehlých zahradách obehnaných vysokou zdí, na přepychové háje ovocných stromů a záhony květů, mezi nimiž zurčely umělé potůčky a nepřetržitě šuměly stříbrné fontány. Nad tím vším visela citadela, jako kondor pohroužený nad kořistí do vlastních ponurých úvah.

Masivní brány mezi mohutnými věžemi vnější hradby se hlučně rozevřely, padesát trubek zaznělo na pozdrav, a král vjel mezi lesklými řadami kopiníků do svého hlavního města. Avšak bíle dlážděné ulice zůstaly tiché, lidé se nevyhrnuli, aby házeli dobyvateli pod kopyta růže. Strabonus předjel zprávy o bitvě a oni právě vstávající k dennímu zaměstnání civěli na krále, který se vracel s malou družinou a nebyli si jisti, zda to věští vítězství či porážku.

Conan, jemuž se do žil pomalu vracel život, natáhl krk z podlahy vozu, aby se podíval na divy města, jemuž lidé říkali Královna Jihu. Myslel si, že jednoho dne projede těmi zlatě zdobenými bránami v čele svých ocelových švadron s velkým lvím praporcem nad hlavou v helmě. Nyní vstupoval v řetězech, vysvlečen ze zbroje a hozen jako zajatý otrok na bronzovou podlahu vozu svého přemožitele. Jeho vztek přehlušil náhlý příval ironického veselí, ale nervózním vojákům, kteří vůz řídili, jeho smích připadal jako mručení probuzeného lva.

2.

Lesklá slupka obnošené lži,

bajka o Svatém právu…

Vy jste své koruny zdědili,

však já dal vlastní krve cenu.

Trůn co jsem získal v krvi a potu,

u Croma, ten já neprodám.

Za sliby dolin plných zlata,

či uvržení do pekelných jam!

– Cesta Králů –

V citadele, v komnatě s klenutým stropem z vyřezávaného gagátu a zvětralými dveřními oblouky, na nichž se leskly zvláštní temné klenoty, se konalo podivné konkláve. Conan Aquilonský, krvácející z neovázaných ran, které pokrývaly jeho mocné údy, tu čelil svým přemožitelům. Z každé strany ho střežil tucet černých obrů se sekyrami na dlouhých násadách. Před ním pak stál Tsotha a na divanech polehávali Strabonus a Amalrus ve svém hedvábí a zlatě, v lesku klenotů, a nazí mladí otroci po jejich boku jim do pohárů vyřezaných z jediného safíru nalévali víno. Jako silný kontrast tu stál Conan, ponurý, zkrvavený, nahý až na bederní roušku, s pouty na mohutných pažích, modré oči se mu leskly spod zcuchané černé hřívy, která mu spadala na nízké, široké čelo. Vévodil scéně a pouhou vitalitou své osobnosti obracel v posměch nádheru dobyvatelů, a králové si to každý ve své pýše a pompě v hloubi srdce uvědomovali a vyvádělo je to z rovnováhy. Jen Tsotha byl klidný.

“Naše tužby se rychle plní, králi Aquilonie,” řekl Tsotha. “A naším přáním je rozšířit naše impérium.”

“A tak, vy svině, chcete mé království,” procedil Conan.

“Co jiného jsi zač, než dobrodruh, který uchvátil korunu, na kterou nemá o nic větší právo než kterýkoli jiný toulavý barbar?” odrazil ho Amalrus. “Jsme připraveni poskytnout ti přiměřenou kompenzaci…”

“Kompenzaci?” z Conanovy mohutné hrudi zaduněl poryv smíchu. “Cenu za hanbu a zradu! Jsem barbar a tak mám prodat své království a jeho lid za vaše špinavé zlato? Ha! Jak jsi přišel ke své koruně ty a to prase s černým ksichtem vedle tebe? Vaši otcové bojovali a trpěli a přinesli vám své koruny na zlatých podnosech. Co jste vy, krom otrávení pár bratrů, zdědili bez hnutí prstem, já si vybojoval.”

“Sedíte v saténu, chlemtáte víno vyráběné v potu tváře a mluvíte o svatých panovnických právech, bah! Vystoupil jsem na trůn z propasti nahého barbarství a přitom jsem svou krev proléval tak snadno jako krev jiných. Jestli má někdo z nás právo vládnout lidem, u Croma, pak jsem to já! Jak mi chcete dokázat svou nadřazenost?”

“Našel jsem Aquilonii utiskovanou vám podobným prasetem, také měl rodokmen zjištěný tisíce let do minulosti, ale zemi rvaly války baronů a lid úpěl utlačováním a daněmi. Dnes se žádný aquilonský šlechtic neodváží týrat nejchudšího z mých poddaných a daně lidí jsou lehčí než kdekoli jinde na světě.”

“A co vy? Tvůj bratr, Amalrusi, drží východní polovinu tvého království a vzdoruje ti. A ty, Strabone, tvoji vojáci i teď obléhají hrady tuctu nebo více vzbouřených baronů. Lid obou království se chýlí k zemi pod tíhou tyranských daní a poplatků. A vy chcete oloupit mne… ha! Uvolněte mi ruce a vaše mozky zasviní podlahu!”

Tsotha se zle usmál, když viděl vztek královských společníků.

“To všechno, jakkoli je to pravdivé, nemá žádný význam. Naše plány s tebou nepočítají. Tvá odpovědnost skončí, jen co podepíšeš tento pergamen, je to abdikace ve prospěch prince Arpella z Pellie. Dáme ti zbraně, koně, a pět tisíc zlatých lunů a eskortujeme tě na východní hranici.”

“Chcete mě poslat tam, kde jsem byl, než jsem přejel hranice Aquilonie, abych se dal do služby v její armádě, navíc obtíženého jménem zrádce!” Conanův smích byl jako hluboké, krátké štěknutí vlka. “Arpello, co? Podezříval jsem toho řezníka z Pellie. Nemůžete alespoň loupit a plenit čestně a otevřeně, musíte mít vždycky výmluvu, i když za nic nestojí? Arpello se vychloubá stopou královské krve, tak z něj uděláte satrapu, abyste omluvili svou krádež a vládli jeho prostřednictvím! To se dřív uvidíme v pekle!”

“Jsi hlupák,” vykřikl Amalrus. “Jsi v našich rukou a s radostí tě připravíme o korunu i o život!”

Conanova odpověď nebyla ani královská, ani důstojná, ale charakteristická pro člověka, jehož barbarskou náturu nesetřela přijatá kultura. Plivl Amalrusovi přímo do očí. Král Ophiru vyskočil s výkřikem vzteklé zuřivosti a sáhl po meči. Vytasil ho a vrhl se na Cimmeřana, ale Tsotha zasáhl.

“Počkejte, Vaše Veličenstvo, ten muž je můj vězeň.”

“Z cesty, čaroději!” zavřeštěl Amalrus, rozběsněný zábleskem Cimmeřanových modrých očí.

“Zpátky, povídám!” zařval Tsotha, který vzplál hrůzyplným hněvem. Jeho hubená ruka vyletěla z rukávce a hodila do Ophiřanovy sešklebené tváře hrst prachu. Amalrus vykřikl a zavrávoral zpět, zakryl si oči a meč mu vypadl z ruky. Ochable padl na divan, zatímco kothské stráže před sebe netečně hleděly a král Strabonus rozechvělou rukou spěšně vyprázdnil další pohár vína. Amalrus spustil ruce a prudce potřásl hlavou, do jeho šedých očí se znovu vracela inteligence.

“Oslepl jsem,” zavrčel. “Cos to se mnou udělal, čaroději?”

“Pouhá ukázka, kdo je tu skutečným pánem,” řekl ostře čaroděj; maska předstírané uhlazenosti spadla a odhalila pravou, zlou přirozenost toho muže. “Strabonus už lekci dostal, měj svou i ty. Byl to jen prach ze stygijské hrobky, který jsem ti hodil do očí a jestli ti budu muset vymýt zrak ještě jednou, nechám tě bloudit v tmách až do konce života.”

Amalrus pokrčil rameny, nevyzpytatelně se usmál a natáhl se po poháru, aby zakryl strach a vztek. Jako zkušený diplomat znovu rychle nabyl sebevědomí. Tsotha se obrátil ke Conanovi, který během celé epizody klidně stál. Na čarodějův posunek černoši chytli svého vězně a vedli ho za Tsothou, který z komnaty vyšel klenutými dveřmi do klikaté chodby. Její podlaha byla tvořena mnohobarevnou mozaikou, její stěny byly vykládány zlatým pletivem a stříbrnými rytinami, pod klenutým stropem se pohupovaly zlaté kadidelnice, které plnily chodbu mlžnými, navoněnými oblaky. Zahnuli dolů menší chodbou z nefritu a černého gagátu, ponuré a strašné, která končila mosaznými dveřmi, nad nimiž se hrůzně šklebila lidská lebka. V těch dveřích stála tlustá, odpudivá postava chrastící svazkem klíčů. Byl to Tsothův vrchní eunuch, Shukeli, o němž se šeptaly děsivé příběhy; člověk, u něhož chorobná láska k mučení nahrazovala normální lidské city.

Mosazné dveře vedly na úzké schodiště, které se vinulo dolů do nitra kopce, na němž citadela stála. Šli dolů, až se nakonec zastavili před železnými dveřmi, které vypadaly zbytečně masivně. Očividně nešly otevřít zevnitř a jejich konstrukce by odolala palbě obléhacích strojů i beranidlům. Shukeli je otevřel a jak odchýlil těžký portál, Conan si povšiml neklidu mezi černými giganty, kteří ho hlídali a ani Shukeli se zjevně nemohl zbavit jisté nervozity, když zíral do temnoty uvnitř. Za nimi byla další bariéra ze silných ocelových tyčí. Ta byla zajištěna důmyslnou závorou, která neměla zámek a dalo se s ní manipulovat jen zvenčí, závora byla odsunuta a mříž zajela do zdi. Vešli do široké chodby, jejíž podlaha, stěny i klenutý strop se zdály být vytesány v masivní skále. Conan věděl, že jsou hluboko pod zemí, snad i pod úpatím samotného kopce. Temnota tlačila na pochodně stráží jako živoucí vnímavá bytost.

Rychle krále připoutali ke kruhu na kamenné zdi. Nad jeho hlavu do výklenku umístili pochodeň, takže stál v půlkruhu kalného světla. Černoši úzkostně spěchali pryč; mumlali si mezi sebou a vrhali do tmy pohledy plné děsu. Tsotha jim pokynul, aby odešli, a oni se v klopýtavém houfu tlačili do dveří, jakoby se báli, že se tma může proměnit v něco příšerného a skočit jim na záda. Tsotha se otočil ke Conanovi a ten si zneklidněně povšiml, že čarodějovy oči se v šeru lesknou a jeho zuby, podobné vlčím tesákům, bíle svítí mezi stíny.

“Tak tedy sbohem, barbare,” posmíval se kouzelník. “Já musím jet k obklíčenému Shamaru. Během deseti dnů budu se svými válečníky ve tvém paláci v Tarantii. Co od tebe mám vzkázat tvým ženám, ještě než z nich stáhnu jejich líbezné kůže na svitky pro kroniku triumfů Tsotha–lanti?”

Conan v odpověď zařičel palčivou cimmerskou kletbou, při níž by praskly ušní bubínky nejednomu obyčejnému člověku, ale Tsotha se jen tiše zasmál a odešel. Conan spatřil jeho supovitou siluetu skrz husté tyče, jak zasunuje mříž na své místo, pak bouchly vnější dveře a ticho se sneslo jako příkrov.

3.

Kráčel Lev napříč sály pekelnými,

Do cesty se mu kladly ponuré stíny

Mnoha sešklebených bezejmenných tvarů –

Příšer cenících svou vlhkou tlamu.

Řevem a vytím se chvěla čerň tmy

Když Lev obcházel sály pekelnými.

– Stará balada –

Král Conan zkoušel kruh ve zdi a řetěz, kterým byl spoután. Paže měl volné, ale věděl, že tyhle okovy nerozerve ani svou železnou sílou. Články řetězu byly silné jako jeho palec a řetěz sám byl přikován k ocelové obruči, kterou měl kolem pasu. Obruč byla široká jako jeho ruka a tlustá na půl palce. Sama váha okovů by slabšího člověka brzy vyčerpala k smrti. Zámky jistící obruč a řetěz byly tak masivní, že by si s nimi sotva poradil železný mlat. A co se týkalo kruhu, ten zřejmě procházel skrz zeď a byl upevněn na druhé straně.

Conan zaklel a když se zadíval do tmy, která se tiskla na půlkruh světla, ovládla ho panika. V jeho duši spaly, nedotčeny logikou civilizace, všechny barbarské pověry. Jeho primitivní představivost zaplnila podzemní temnotu strašlivými tvary. I rozum mu napovídal, že tu není proto, aby byl vězněn. Přemožitelé ho neměli důvod ušetřit. Do těchto jeskyní byl odveden, aby zde nalezl svou konečnou zhoubu. Proklel se za to, že nepřijal jejich nabídku, proti níž se jeho tvrdohlavé já vzpíralo i teď, ale věděl, že kdyby ho odsud odvedli a dali mu novou šanci, jeho odpověď by byla stejná. Neprodá své poddané řezníkovi. A přece, tehdy, když dobýval království, nemyslel na nic jiného než na svůj vlastní prospěch. Tak do duše tohoto nájezdníka a lupiče se zkrvavenýma rukama časem nepozorovaně vstoupil pocit vladařské odpovědnosti.

Conan pomyslel na poslední Tsothovu ohavnou hrozbu a zaryčel zuřivou zlobou. Věděl, že to není jen plané vychloubání. Muži a ženy nebyli pro tohoto čaroděje víc, než hemžící se hmyz pro učence. Hebké bílé dlaně, které ho hladily, rudé rty, které se tiskly k jeho, líbezná ňadra, která se chvěla při jeho horoucích polibcích, že by z nich měla být stažena něžná kůže, bílá jako slonovina, růžová jako okvětní plátky… Z Conanových rtů se šíleným vztekem vyrval řev tak příšerný a nelidský, že by posluchač ztrnul hrůzou, kdyby se dozvěděl, že povstal v lidském hrdle.

Strašidelné ozvěny způsobily, že sebou král trhl a připomněl si svou situaci. Podíval se nejistě do vnějšího přítmí a vzpomněl si na všechny hrůzostrašné příběhy o Tsothově černokněžnické krutosti. Po páteři mu přejel mráz, když si uvědomil, že tohle jsou určitě Sály hrůzy, pojmenované tak v děsivých legendách, tunely a jeskyně, ve kterých Tsotha provádí děsivé experimenty s bytostmi lidskými, zvířecími, a jak se šeptalo, démonickými a bezbožně spolu mísí elementy samé podstaty života. Pověsti říkaly, že šílený básník Rinaldo tato podzemí navštívil a čaroděj mu ukázal všechny hrůzy a bezejmenné zrůdnosti, a on je pak použil ve své strašlivé básni Píseň podzemí, která nebyla jen pouhou fikcí vyšinutého mozku. Ten mozek Conan rozbil do prachu svou válečnou sekerou té noci, kdy bojoval o život s vrahy, které do jeho paláce zrádně přivedl šílený veršotepec. Ale děsivá slova hrozné písně králi znovu zazněla v uších, když tu stál v řetězech.

Zamyšlený Cimmeřan náhle strnul, když se ozval slabý šelestivý zvuk, při němž mu tuhla v žilách krev. Napnul se soustředěným nasloucháním, jehož intenzita byla téměř bolestivá. Po páteři mu přejela ledová ruka. Byl to nepochybně zvuk měkkých šupin, které tiše klouzaly po kamení. Spatřil za kruhem šedého světla nejasný kolosální stín, hrozný i ve své neurčitosti a na kůži mu vyvstal studený pot. Stín se vztyčil, lehce se kolébaje, a z přítmí chladně žhnuly žluté oči. Před jeho široce rozevřenýma očima se vynořila mohutná, šeredná hlava klínového tvaru a ze tmy se v šupinatých smyčkách líně vyplazil hrůzný výsledek plazí evoluce.

Byl to tvor, vedle něhož bledly všechny dřívější Conanovy představy o hadech. Od konce ocasu až po trojúhelníkovou hlavu měřil dobrých osmdesát stop a hlava sama byla větši než koňská. V kalném světle se jeho šupiny chladně leskly, bílé jako jinovatka. Ten had se určitě narodil i vyrostl ve tmě a přece byly jeho oči bystré a plné zla. Zakroužil svými smyčkami před zajatcem a velká hlava na klenutém krku se houpala pár palců od královy tváře. Rozeklaný jazyk, který se míhal ven a dovnitř, mu téměř zavadil o rty, a ze smrdutého pachu se mu zvedal žaludek. Propalovaly se do něj velké, žluté oči a Conan jim odpovídal pohledem lapeného vlka. Freneticky bojoval s šílenou touhou sevřít velký klenutý krk do svých drtivých paží. Conan, silný nad chápání civilizovaného člověka, kdysi za svých korzárských dnů na stygijském pobřeží zlomil po zuřivém boji vaz krajtě. Ale tento plaz byl jedovatý; viděl velké, stopu dlouhé tesáky zahnuté jako šavle. Kanula z nich bezbarvá tekutina, v níž instinktivně rozeznával smrt. Snad by mohl klínovitou lebku rozdrtit zoufalou ranou sevřené pěsti, ale věděl, že stačí náznak pohybu a monstrum udeří jako blesk.

Conan neměl žádný logický důvod stát nehybně, logika mu naopak napovídala, že když už je stejně ztracen, bylo by lepší hada vydráždit a mít vše za sebou. Byl to slepý, černý pud sebezáchovy, co ho nutilo stát strnule jako železná socha. Teď se velký trup vztyčil a hadí hlava visela ve vzduchu nad jeho vlastní; monstrum zkoumalo pochodeň. Na jeho nahé stehno skanula krůpěj jedu a bylo to, jako by se mu do masa ponořila do ruda rozžhavená dýka. V Conanově mozku vyšlehly plameny mučivé bolesti, ale přesto stál nepohnutě; ani škubnutím svalu, ani zachvěním víčka nedal najevo bolest z rány, po níž mu zůstala jizva až do smrti.

Had se nad ním kolébal, jako by pátral, zda je v nehybné siluetě nějaký život. Náhle vnější dveře, které v šeru nebylo vidět, pronikavě zarachotily. Plaz, nedůvěřivý jako celý jeho rod, sebou na své rozměry neuvěřitelně rychle škubl a táhlým plazivým pohybem zmizel v chodbě.

Dveře se s bouchnutím otevřely a otevřené už zůstaly. Zvedla se mříž a jas venkovních pochodní zarámoval mohutnou černou postavu. Neznámý se vplížil dovnitř, částečně za sebou zatáhl mříž a nechal zvednutou závoru. Jak vešel do světla pochodně nad Conanovou hlavou, král spatřil, že to je obrovský, nahý černý muž, držící v jedné ruce velký meč a v druhé svazek klíčů. Černoch mluvil pobřežním dialektem a Conan mu tak odpovídal; naučil se mu, když byl korzárem u pobřeží Kushe.

“Dlouho jsem si tě přál potkat, Amro,” černoch Conana nazýval jménem, pod nímž byl Cimmeřan za svých pirátských dnů znám Kushitům: Amra, Lev. Otrokova chundelatá hlava cenila ve zvířecím smíchu bílé zuby a oči se mu ve světle pochodní rudě leskly. “Hodně jsem si kvůli tomuhle setkání troufl. Podívej! Klíče ke tvým okovům! Ukradl jsem je Shukelimu. Co mi za ně dáš?”

Zacinkal klíči Conanovi před očima.

“Deset tisíc zlatých lunů,” odpověděl rychle král a do hrudi mu vstoupila divoká naděje.

“To nestačí!” vykřikl černoch a v jeho ebenové tváři se zračila divoká radost. “Nestačí to za riziko, jaké podstupuji. Tsothovi miláčci mohou vylézt ze tmy a zhltnout mě a jestli se Shukeli doví, že jsem ukradl klíče, pověsí mě za… nu, co mi dáš?”

“Patnáct tisíc zlatých lunů a palác v Poitainu,” nabídl král.

Černoch zavyl a zadupal v záchvatu barbarského požitku.

“Víc!” vykřikl. “Nabídni mi víc! Co mi dáš?”

“Ty černý pse!” rudá mlha zuřivosti zastřela Conanův zrak. “Kdybych byl volný, dal bych ti zlomený hřbet! Poslal tě Shukeli, aby ses mi posmíval?”

“Shukeli o tom nic neví, bílý muži,” odpověděl černoch, natáhl svůj silný krk a upřel zrak do Conanových divokých očí. “Znám tě z dřívějška, ještě ze dnů, kdy jsem byl náčelníkem svobodného lidu, dřív, než mě chytili Stygijci a prodali na sever. Nepamatuješ se na vyplenění Abombi, poté, co ji vzali útokem tví mořští vlci? Před palácem krále Ajagy jsi zabil náčelníka a druhý ti utekl. Byl to můj bratr, kdo zemřel, a já, kdo utekl. Žádám po tobě cenu krve, Amro!”

“Osvoboď mě a vyplatím ti zlata, co vážíš,” zavrčel Conan.

Rudé oči se leskly a bílé zuby se ve světle pochodní blyštěly jako vlčí.

“Tak, ty bílý pse, jsi stejný jako celá tvá rasa; ale černému muži nemůže zlato nikdy vyvážit krev. Cena, kterou chci, je… tvá hlava!”

To slovo bylo jak šílencův skřek a rozeznělo kolem ozvěnu. Conan strnul a v hrůze z toho, že by měl zemřít jako ovce, nevědomky cloumal okovy; pak ho ale zmrazil skutečný děs. Ve tmě za černochovým ramenem se kolébal nejasný, příšerný tvar.

“Tsotha se to nikdy nedoví!” smál se krutě černoch, příliš pohlcený svým triumfem, než aby dbal o cokoli jiného, příliš opilý nenávistí, než aby věděl, že se mu za zády kolébá Smrt. “Než přijde do krypty, démoni dávno vytahají tvé kosti z okovů. Budu mít tvou hlavu, Amro!”

Rozkročil své uzlovité nohy jako ebenové sloupy, ve světle pochodní se nadouvaly a přelévaly jeho velké černé svaly a zvedl oběma rukama masivní meč. V té chvíli titánský stín za ním vystřelil dolů a dopředu, a klínovitá hlava zasadila úder, jehož ozvěna se ztrácela v tunelu. Z odulých rtů, jež se v bleskurychlé agónii široce rozevřely, se neozval žádný zvuk. Conan viděl, jak se zaduněním úderu odchází ze širokých očí život tak rychle, jako když se sfoukne svíčka. Rána hodila velké černé tělo přes chodbu, pak se kolem něj ovinuly blyštivé smyčky strašlivého, gigantického tvaru a skryly je pohledu. Ke Conanovým uším jasně dolehlo lámání a drcení kostí. V tom se jeho srdce bláznivě rozbušilo. Meč a klíče vylétly černochovi z rukou, aby s řinčením a zvoněním dopadly na kámen… a klíče ležely králi téměř u nohou.

Snažil se pro ně ohnout, ale řetěz byl příliš krátký. Než si sundal sandál a stiskl klíče prsty u nohy, bití srdce ho téměř udusilo. Zvedl nohu, prudce je popadl a sotva zadusil zavytí závratného triumfu, které se mu dralo na rty.

Chvíle zápolení s masivními zámky, a byl volný. Zvedl spadlý meč a rozhlédl se kolem. Spatřil jen prázdnotu přítmí, do něhož had odvlekl rozbitý a potrhaný předmět, který sotva připomínal lidské tělo. Conan se otočil k otevřeným dveřím. Několik rychlých kroků ho doneslo k prahu… kryptou pronikavě zaječel vysoký smích, mříž se Conanovi zavřela přímo před prsty a závora zapadla. Skrz mříže se dívala tvář podobná vysmívajícímu se, vyřezávanému chrliči… eunuch Shukeli, který následoval své ukradené klíče. Určitě ve svém posměchu nepostřehl meč ve vězňově ruce. Se strašlivou kletbou Conan udeřil tak, jak útočí kobra; velké ostří zasyčelo mezi mřížemi a Shukeliho smích ustal ve smrtelném zavytí. Tlustý eunuch se zlomil v pase, jako by se klaněl svému vrahovi a zhroutil se jak bečka sádla. Jeho tlusté ruce marně svíraly vyhřezlá střeva.

Conan zavrčel divokým uspokojením, ale ještě nebyl volný. Klíči nemohl odemknout závoru, s níž se dalo manipulovat jen zvenčí. Zkušenost mu napovídala, že tyče jsou stejně tvrdé jako meč; pokus prosekat si cestu na svobodu by skončil ztrátou jeho jediné zbraně. Pak našel na těch kalených tyčích důlky připomínající stopy neuvěřitelných tesáků a s bezděčným záchvěvem se zamyslel, jaká to asi bezejmenná monstra tu bariéru tak strašlivě poznamenala. Ať už to bylo cokoli, on teď musel udělat jedinou věc – najít jiný východ. Sebral z výklenku pochodeň a vyrazil chodbou dolů, s připraveným mečem v ruce. Neviděl žádnou stopu po hadovi, ani po jeho oběti, jen velkou krvavou skvrnu na kamenné podlaze.

Tma se plížila stopu za ním, a světlo louče ji jen stěží zahánělo zpět. Vpravo i vlevo viděl temné otvory, ale držel se hlavní chodby. Opatrně sledoval podlahu před sebou, aby nespadl do nějaké díry. A náhle uslyšel žalostný ženský pláč. Další Tsothova oběť, pomyslel si a znovu čaroděje proklel. Zatočil po hlase a kráčel za ním dolů menším tunelem, který byl zatuchlý a vlhký. Jak šel, vzlykání sílilo a přibližovalo se, pak zvedl pochodeň a ze stínů se vynořil neurčitý tvar. Pokročil blíž a strnul náhlou hrůzou z masivního, beztvarého těla, které se rozvalovalo před ním. Jeho neurčité obrysy trochu připomínaly chobotnici, ale znetvořená chapadla byla na tu velikost příliš krátká a tělo tvořila chvějící se želatina, z níž se mu udělalo fyzicky nevolno. Z ohavné, krev mrazící masy vyrůstala žábovitá hlava a jemu se hrůzou zvedl žaludek, když zjistil, že žalostný zvuk vycházel z těch obscénních, odulých rtů. Jakmile na něm spočinuly velké nestálé oči té příšernosti, zvuk se změnil v odporný vysoký chichot a chvě jící se tělo vyrazilo k němu.

Otočil se a prchal tunelem, svůj meč se použít neodvážil. Stvoření snad bylo tvořeno pozemskou hmotou, ale pohled na něj do hloubky otřásl jeho duší a pochyboval, zda ho může zranit síla zbraně vyrobené lidskou rukou. Ještě krátkou chvíli bylo slyšet, jak se to s příšerným smíchem pleská a plácá za ním. Nezaměnitelný lidský tón, který v tom smíchu slyšel, ho téměř připravil o rozum. Byl to stejný smích, jaký slýchával obscénně bublat z tlustých rtů oplzlých žen Shadizaru, Města hříchu, když byly zajaté dívky na tržišti vysvlékány donaha. Jakým pekelným uměním přivedl Tsotha tohle nepřirozené stvoření k životu? Conan nejasně cítil, že právě hleděl do tváře rouhání věčným zákonům přírody.

Běžel směrem k hlavní chodbě, ale dříve než se tam dostal, narazil na malou, čtvercovou komnatu, kde se křížily dva tunely. V poslední chvíli před sebou na zemi spatřil jakési malé, dřepící tělo, a než se mohl zastavit nebo změnit směr běhu, kopl nohou do něčeho poddajného, co pronikavě zavřísklo. Střemhlav padl dopředu a pochodeň mu vypadla z ruky na kamennou podlahu, kde nárazem zhasla. Conan, napůl omráčený pádem, vstal a tápal tmou. Jeho orientační smysl byl popletený a nemohl se rozhodnout, kterým směrem je hlavní chodba. Pochodeň nehledal, neměl ji čím zapálit. Jeho tápající ruce našly ústí tunelů a on si naslepo jeden z nich vybral. Nevěděl, jak dlouho kráčí absolutní tmou, ale náhle ho barbarský instinkt varoval před blížícím se nebezpečím.

Měl úplně stejný pocit, jako když stál ve tmě na kraji velké propasti. Svezl se na všechny čtyři a sunul se vpřed, když tu náhle jeho tápající ruka nahmatala okraj jámy, do které podlaha tunelu strmě spadala. Kam až mohl dosáhnout, stěny klesaly kolmo dolů, na omak vlhké a slizké. Natáhl ruku do tmy a špičkou meče se sotva dotkl druhého okraje. Mohl to přeskočit, ale nebyl k tomu žádný důvod. Vybral si špatný tunel a hlavní chodba ležela kdesi za ním.

Jak si to pomyslel, ucítil nepatrný pohyb vzduchu; z propasti vál přízračný vítr a čechral jeho černou hřívu. Conanovi naskočila husí kůže. Snažil se sám sebe přesvědčit, že propast je nějak propojena s vnějším světem, ale instinkt mu napovídal, že tohle není přirozená věc. Nebyl jen uvnitř kopce, byl pod ním, byl hluboko pod úrovní městských ulic. Jak by mohl vnější vítr najít cestu do propastí a foukat z nich zezdola! v tom strašidelném větru znělo sotva slyšitelné pulsování, jako by někde hluboko, hluboko dole duněly bubny. Králem Aquilonie projel náhlý třas.

Vstal a pustil se zpátky, když tu se cosi vzneslo ven z propasti. Co to bylo, Conan nevěděl. Ve tmě neviděl nic, ale jasně cítil přítomnost… neviditelné, neurčité inteligence, která se zlobně vznášela kolem něj. Otočil se a utíkal, odkud přišel. V dálce spatřil malou rudou jiskřičku. Vyrazil k ní a mnohem dříve, než si myslel, že se k ní dostane, udeřil hlavou do stěny a jiskru uviděl u nohou. Byla to pochodeň, její plameny zhasly, ale konec ještě žhnul. Opatrně ji zvedl a foukal na ní, až znovu rozdmýchal oheň. Když vyšlehl plamínek, rozhlédl se. Byl zpátky v místnosti, kde se křížily tunely a jeho smysl pro orientaci se vrátil.

Našel tunel, kterým přišel z hlavní chodby, a jak k němu vykročil, jeho louč zuřivě zablikala, jako by se ji snažila sfouknout neviditelná ústa. Znovu ucítil čísi přítomnost, zvedl pochodeň a rozhlédl se kolem dokola.

Nespatřil nic; jen ucítil cosi, jakési neviditelné, netělesné stvoření, které se vznášelo ve vzduchu a metalo slizké a sprosté nadávky, které nemohl slyšet, ale jichž si byl nějakým instinktivním způsobem vědom. Zuřivě zatočil mečem a měl pocit, jako by uvízl v pavučinách. Pak jím projela chladná hrůza a začal tunelem prchat pryč. Jak běžel, cítil na nahých zádech páchnoucí palčivý dech.

Když vběhl do široké hlavní chodby, nepociťoval už ničí přítomnost, ať viditelnou, či neviditelnou. Šel dolů chodbou a čekal, že na něj ze tmy každou chvíli vyskočí démoni s tesáky a pařáty. Tunely nebyly tiché. Ze všech stran se z nitra země ozývaly zvuky, které nepatřily do normálního, duševně zdravého světa. Bylo slyšet chichotání, výbuchy démonického smíchu, dlouhé rozechvělé vytí a jednou nenapodobitelný chechtavý smích hyeny, který nakonec přešel v rouhavý lidský řev. Slyšel kradmé kroky nohou a v ústích tunelů zachytil podoby přízračných figur monstrózních a abnormálních tvarů.

Bylo to, jako by putoval peklem. Peklem, které stvořil Tsotha–lanti. Ale ačkoli jasně slyšel nenasytné mlaskání slintajících pysků a cítil palčivé pohledy hladových očí, stínová zjevení nevešla do velké chodby. A on nejspíš věděl proč. Plazivý zvuk za ním ho zelektrizoval a když skákal do tmy nejbližšího tunelu, zhasl mávnutím pochodeň. Slyšel, jak se chodbou sune velký had, líný po svém posledním jídle. Vedle něj cosi vypísklo strachy a ztratilo se v temnotách. Hlavní chodba byla jasně lovištěm velikého plaza a ostatní monstra mu šla z cesty.

Z hada měl Conan nejmenší hrůzu; když si vzpomněl na lkající a chichotající hnus a na slizké, klející stvoření, které vylétlo z propasti, cítil se s ním téměř spřízněn. Konec konců byl z pozemské hmoty; sice to byla lezoucí smrt, ale hrozila jen tělesným zánikem, zatímco ostatní nestvůry ohrožovaly i rozum a duši.

Když se had odplazil chodbou pryč, v bezpečné vzdálenosti ho, jak doufal, následoval a znovu rozfoukal pochodeň. Nedošel daleko, když uslyšel hluboké sténání, které zřejmě přicházelo z temného ústí tunelu poblíž. Opatrnost jej varovala, ale zvědavost ho přesto zavedla do tunelu. Vešel tam s vysoko zdviženou loučí, z níž už zbýval jen oharek. Byl připraven na cokoli, ale to, co spatřil, rozhodně nečekal.

Díval se do prostorné kobky, která byla od podlahy až ke stropu zamřížována tyčemi pevně zapuštěnými do kamene. Za těmi mřížemi ležela postava, která, když přišel blíž, vypadala jako člověk, a snad to i člověk byl. Tělo měl obtočené a spoutané úponky husté révy, která zřejmě rostla z jednolité skály podlahy. Byla pokryta podivně tvarovanými listy a krvavými květy, ne saténově červenými jak to bývá u okvětních plátků, ale nepřirozeně sinavé rudé barvy připomínající perverzní karikaturu rostlinného života. Její přilnavé, vláčné větve se vinuly kolem mužova nahého trupu a údů a zdálo se, že laskají jeho skrčené tělo dychtivými, chlípnými polibky. Jeden velký květ se vznášel přímo nad jeho ústy. Z rozevřených rtů se ozval hluboký zvířecí nářek, hlava sebou kroutila jako v nesnesitelných mukách a oči pohlédly přímo na Conana. Avšak nebylo v nich světlo inteligence, byly to prázdné, skelné oči idiota.

Teď se velký krvavý květ sklonil a přitiskl své plátky na zkřivené rty. Údy nešťastníka se v mukách zkroutily, úponky rostliny se jako v extázi zachvěly a roztřásly se po celé své hadí délce. Došlo v nich k jakési změně a jejich barvy začaly být ještě sytější a jedovatější.

Conan nerozuměl tomu, co vidí, ale věděl, že hledí na nějaký druh Hrůzy. Člověk či démon, utrpení oběti pohnulo Conanovým vrtkavým a impulsivním srdcem. Podíval se po vchodu a našel v tyčích mřížovité dveře opatřené masivním zámkem. Když k němu mezi klíči nalezl ten pravý, odemkl a vstoupil. Plátky sinalých květů se okamžitě roztáhly jako kápě kobry, úponky se hrozivě vztyčily a celá rostlina se roztřásla a rozvlnila směrem k němu. Conan cítil podivnou, zlovolnou inteligenci; ta rostlina ho viděla, pociťoval, jak z ní vyzařují vlny hmatatelné nenávisti. Ačkoli se po něm dlouhé úponky se syčením a chřestěním větví natahovaly, ostražitě přistoupil blíž, a když zpozoroval patu odpudivé pružné lodyhy tlustší než jeho stehno, švihl mečem a jedinou ranou kmen uťal.

Nešťastník v jejím sevření byl okamžitě prudce odmrštěn pryč a velká réva sebou mrskala a svíjela se jako bezhlavý had, stočená do obrovitého nepravidelného klubka. Úponky se lámaly a kroutily, větve se třásly a chřestily jako kastaněty a plátky se křečovitě otvíraly a zavíraly. Pak se rostlina ochable natáhla v celé své délce, syté barvy zbledly a zšedly a z useknutého pahýlu pomalu vytékala čpící tekutina.

Conan tomu fascinovaně přihlížel, když vtom jej se zvednutým mečem otočil zvuk za ním. Osvobozený člověk stál na nohou a prohlížel si ho. Conan údivem otevřel ústa. Z vyčerpané tváře už nehleděly tupé oči. Byly teď temné a hloubavé, plála v nich inteligence a výraz imbecility z tváře spadl jako maska. Muž měl úzkou a pěkně tvarovánu hlavu s vysokým, vznešeným čelem. Celá jeho tělesná konstrukce byla aristokratická, vyzařovalo to z jeho vysoké štíhlé postavy i z malých, pěstěných rukou a nohou. Jeho první slova byla podivná a překvapivá.

“Který je rok?” zeptal se v kothštině.

“Dnes je desátý den měsíce Yuluk, roku Gazely,” odpověděl Conan.

“Yagkoolan Ishtar!” zamumlal neznámý. “Deset let!” Přejel si rukou po čele a zavrtěl hlavou, jako by chtěl svůj mozek očistit od nánosů prachu a pavučin. “Všechno je dosud kalné. Po deseti letech prázdna člověk nemůže po rozumu hned chtít, aby jasně fungoval. Kdo jsi?”

“Conan, dříve z Cimmerie. Nyní král Aquilonie.”

Druhý se na něj překvapeně podíval.

“Opravdu? A Numedides?”

“Zardousil jsem ho na trůnu té noci, kdy jsem dobyl sídelní město,” odpověděl Conan.

Jistá naivita královy odpovědi zacukala cizincovými rty.

“Pardon, Vaše Veličenstvo. Měl bych vám poděkovat za službu, kterou jste mi prokázal. Jsem jako člověk, který se náhle probudil ze spánku hlubšího smrti, pronásledovaný hrůzou bolesti palčivější, než je peklo, ale chápu, že jste mě osvobodil. Řekněte mi, proč jste uťal peň rostliny Yothga, místo abyste ji vyrval z kořenů?”

“Protože jsem se už dávno naučil vyvarovat dotyku těla s něčím, čemu nerozumím,” odvětil Cimmeřan.

“Dobrá zásada,” řekl cizinec. “Protože kdybyste byl schopen Yothgu vytrhnout, mohl byste na jejích kořenech shledat visící věci, s nimiž by si ani váš meč neporadil. Kořeny Yothgy jsou zapuštěny v Pekle.”

“Ale kdo jsi ty?” zeptal se Conan.

“Lidé mi říkají Pelias.”

“Co?” vykřikl král. “Čaroděj Pelias, rival Tsotha–lanti, který zmizel před deseti lety z povrchu země?”

“Ne tak docela z povrchu země,” odpověděl Pelias s kyselým úsměvem. “Tsotha dal přednost tomu, ponechat mě naživu, a to v okovech strašnějších, než je rezavějící železo. Uvrhl mě sem s tou zlou květinou, jejíž semena sem černým kosmem připlula z Prokletého Yagu a jež našla úrodnou půdu jen v hnilobou prolezlých podlažích Pekla. Dokud mě ta prokletá věc tiskla a pila ze mě ve svém odporném objetí duši, nemohl jsem si vybavit svou magii, slova a symboly mé moci. Dnem i nocí to sálo obsah mé mysli a můj mozek zůstával prázdný jako rozbitý vinný džbán. Deset let! Ishtar nás ochraňuj!”

Conan nenašel žádnou odpověď, stál s oharkem pochodně a meč držel připravený. Ten člověk byl nepochybně šílený, ale v podivných temných očích, které na něj klidné hleděly, šílenství nebylo.

“Pověz mi, je černý čaroděj v Khorshemishi? Ale ne, nemusíš odpovídat. Má moc se probouzí a já v tvé mysli vidím velkou bitvu a krále lapeného zradou. A vidím Tsotha–lantu, jak se Strabonem a králem Ophiru spěchá k Tyboru. Tím lépe. Mé umění je po dlouhém spánku ještě příliš křehké, aby mohlo Tsothovi čelit. Potřebuji čas, abych sebral své síly a seskupil svou moc. Pojďme pryč z těch jeskyní.”

Conan znechuceně zacinkal klíči.

“Mříž k vnějším dveřím pevně drží na závoru, s níž se dá manipulovat jen zvenčí. Není odsud nějaký jiný východ?”

“Jen jeden, a ten by se žádný z nás neodvážil použít vzhledem k tomu, že nevede vzhůru, ale dolů,” zasmál se Pelias. “Ale na tom nezáleží. Pojďme se podívat na mříž.”

Nejistými kroky dlouho nepoužívaných nohou vyrazil k chodbě. Postupně však kráčel stále jistěji. Conan se vydal za ním a znepokojeně řekl: “Tímhle tunelem se plazí proklatě velký had. Musíme si dávat pozor, abychom mu nevlezli přímo do tlamy.”

“Pamatuji se na něj z dřívějška,” odpověděl Pelias ponuře. “Co víc, byl jsem nucen se dívat, jak mu dávají sežrat mých deset kleriků. To je Starý Satha, nejoblíbenější z Tsothových miláčků.”

“To dal Tsotha vyhloubit tohle podzemí jen pro to, aby tu žila jeho prokletá havěť?” zeptal se Conan.

“Vůbec ne, on ho nedal vykopat. Když bylo město před třemi tisíci lety založeno, stály už na kopci a kolem kopce ruiny staršího města. Král Khossus V., zakladatel, postavil na kopci palác a když pod ním kopal sklepy, narazil na zazděné dveře. Nechal je probourat a našel podzemí takové, jaké je dnes. Jeho velkého vezíra tu však potkal tak strašný konec, že zděšený Khossus nechal vchod znovu zazdít. Rozhlásil, že vezír spadl do studně, sklepy nechal zasypat a později palác opustil a dal v podhradí postavit nový. Odtud v panice uprchl, když jednoho rána našel na mramorové podlaze své komnaty rozsypanou podivnou černou prsť.”

“Pak odjel s celým dvorem do východního cípu království a tam postavil nové město. Palác na kopci se nepoužíval, zchátral a obrátil se v trosky. Pak Akkutho I. vzkřísil zašlou slávu Khorshemishe a postavil tu pevnost, Tsotha–lantovi zbývalo už jen vztyčit šarlatovou citadelu a znovu otevřít vstup do podzemí. A ať už Khossusova velkého vezíra potkal jakýkoli osud, Tsotha mu unikl, ačkoli se spustil do studny, kterou nalezl v podzemí a vyšel odtamtud s podivným výrazem v očích, jenž mu z nich již nikdy nezmizel.”

“Viděl jsem tu studnu, avšak hledat moudrost bych se v ní neodvážil. Jsem sice čaroděj, a starší než si lidé myslí, ale jsem člověk. Co se týče Tsothy, říká se, že shadizarská tanečnice jednou usnula příliš blízko předlidských ruin na Dagoth Hillu a probudila se v sevření černého démona; z toho bezbožného spojení vzešel prokletý kříženec lidmi zvaný Tsotha–lanti…”

Conan ostře vykřikl, ucouvl a strhl svého společníka zpět. Před nimi se tyčil matně lesky bílý obrys Sathy, a v jeho očích plála odvěká nenávist. Conan se napjal k šílenému berserkskému útoku – vrazit žhnoucí louč do ďábelské tlamy a svěřit svůj život jediné ráně mečem. Ale had se nedíval na něj. Upíral přes jeho rameno pohled na muže zvaného Pelias, který tu stál se založenýma rukama a usmíval se. A z velkých, žlutých, studených očí zvolna mizela nenávist a vzplál v nich čirý strach. Bylo to poprvé a naposled, kdy Conan spatřil v hadích očích takový výraz. Se svištivým závanem, který byl jako náraz silného větru, velký plaz zmizel.

“Co ho tak vyděsilo?” zeptal se Conan a znepokojeně si svého společníka prohlížel.

“Šupinatý lid vidí, co uniká smrtelnému oku,” odpověděl Pelias tajemně. “Ty vidíš mou tělesnou stránku, on viděl mou nahou duši.”

Po páteři mu přejel chlad a Conan uvažoval, zda je Pelias člověk a ne jen další démon podzemí v masce člověka. Přemítal, zda by nebylo rozumné prohnat mu bez dalších cavyků záda mečem, ale zatímco tak uvažoval, došli k ocelové mříži, která se černala na pozadí pochodní a proti tyčím sedělo zkrvavené, zhroucené Shukeliho tělo.

Pelias se zasmál a ten smích nebyl příjemný na poslech.

“Při slonovinových bocích Ishtar, kdopak je náš dveřník? Podívejme, snad to není sám vznešený Shukeli. Shukeli, který věšel mé mladíky za nohy a se smíchem z nich dřel kůži! Ty spíš, Shukeli? Proč ležíš tak ztuhle, s pupkem skleslým jako vyvržený čuník?”

“Je mrtvý,” zamumlal Conan, kterého ta divoká slova notné vyvedla z míry.

“Mrtvý či živý,” zasmál se Pelias, “dveře nám stejně otevře.”

Ostře tleskl dlaněmi a vykřikl: “Vstaň, Shukeli! Vstaň z pekla a vstaň ze zkrvavené podlahy a otevři dveře svým pánům! Vstaň, povídám!”

Kobkami zaznělo příšerné úpění. Conanovi vstaly vlasy na hlavě a na kůži mu vyrazil studený pot. Shukeliho tělo sebou trhlo, pohnulo se a neobratně tápalo dlaněmi. Peliasův smích byl nelítostný jako obsidiánová dýka, když se eunuch kymácivě zvedal a přitom se chytal tyčí mříže. Conan, když to viděl, cítil, jak se mu krev v žilách mění v led a morek v kostech ve vodu, protože Shukeliho široce rozevřené oči byly skelné a prázdné a z hluboké sečné rány v jeho břiše splihle visela na zem střeva. Když eunuch manipuloval se závorou, pracoval jako tupý automat a nohy se mu zaplétaly do vlastních vnitřností. Když sebou poprvé trhl, Conan si pomyslel, že existuje neuvěřitelně malá šance, že je ještě naživu; ale ten muž byl mrtev, byl mrtev již mnoho hodin.

Pelias prošel otevřenou mříží a Conan se protáhl za ním. Po těle mu stékal pot, snažil se v co největší vzdálenosti obejít úděsnou postavu, která se na slabých nohou opírala o mříž a tak ji držela otevřenou. Pelias ji bez povšimnutí minul a Conan ho v sevření hrůzy a prudké žaludeční nevolnosti následoval. Neušel ani půl tuctu kroků, když ho otočilo náhlé zadunění. U paty mříže zvadle ležela Shukeliho mrtvola.

“Splnil svůj úkol a peklo po něm znovu sáhlo,” podotkl vesele Pelias a zdvořile předstíral, že si nevšímá zimničného třasu, který projížděl Conanovým mohutným tělem. Vedl je vzhůru, po dlouhých schodech a bronzovými dveřmi s lebkou nahoře. Conan sevřel meč, neboť čekal útok otroků, ale v citadele panovalo ticho. Prošli černou chodbou a vešli do chodby, kde se houpaly kadidelnice rozprašující kolem sebe svou věčnou vůni. Stále nikoho neviděli.

“Otroci a vojáci bydlí v jiné části citadely,” poznamenal Pelias. “Dnes, když jsou jejich páni pryč, nepochybně leží opilí vínem nebo šťávou z lotosu.”

Conan se podíval klenutým, zlaceným oknem, které vedlo na široký balkon a při pohledu na tmavě modrou hvězdnatou oblohu zaklel překvapením. Když ho uvrhli do podzemí, bylo krátce po úsvitu. A nyní bylo po půlnoci. Stěží mohl uvěřit, že byl v podzemí tak dlouho. Náhle si uvědomil, že má žízeň a vlčí hlad. Pelias ho zavedl do komnaty s pozlaceným klenutým stropem, podlahou vykládanou stříbrem a lazuritovými stěnami se spoustou obloukových dveří.

Tam s povzdechem klesl na hedvábný divan. “Zase hedvábí a zlato. Tsotha předstírá, že je povznesen nad rozkoše těla, ale on je napůl ďábel. Já jsem, navzdory svému černému umění, člověk. Mám rád pohodlí a hodokvasy… tak mě také Tsotha polapil. Dostal mě, když jsem se opil do bezvědomí. Víno je zrádné… při slonovinových ňadrech Ishtar, když o něm teď mluvím, ten zrádce je tu! Příteli, naplň mi prosím pohár… počkej! Zapomněl jsem, že jsi král. Já budu nalévat.”

“K čertu s tím,” zavrčel Conan, naplnil křišťálový pohár a nabídl ho Peliasovi. Pak zvedl džbán, hluboce se z nádoby napil a zopakoval Peliasovo spokojené vydechnutí.

“Ten pes se vyzná v dobrém víně,” řekl Conan a utřel si ústa hřbetem ruky. “Ale u Croma, Peliasi, budeme tu sedět, a čekat až se vojáci probudí a podřežou nám krky?”

“Neboj se,” odpověděl Pelias. “Chceš vidět, jak Strabonovi přeje štěstí?”

V Conanových očích vzplanul blankytný oheň a stiskl meč, až mu zmodraly klouby. “Oh, mít ho tak na délku meče!” zahučel.

Pelias zvedl z ebenového stolu velkou mihotavou kouli.

“Tsothův krystal. Dětská hračka, ale když není čas na opravdovou vědu, tak se hodí. Pohleďte do něj, Vaše Veličenstvo.”

Položil krystal před Conana na stůl. Král se zadíval do mlhavých hlubin, které se prohlubovaly a rozšiřovaly. Z mlhy a stínů se zvolna vynořovaly obrazy. Díval se na důvěrně známou krajinu. Rozlehlé louky se táhly k široké, klikaté řece, za níž úroveň terénu prudce stoupala do labyrintu nízkých kopců. Na severním břehu řeky stálo opevněné město, obehnané vodním příkopem, který na obou koncích ústil do řeky.

“U Croma!” vyhrkl Conan. “To je Shamar! Ti psi ho oblehli!”

Útočníci překročili řeku a jejich pavilony stály na úzké rovině mezi městem a kopci. Válečníci se rojili kolem hradeb a jejich brnění se v měsíčním svitu bledě leskla. Z věží na ně pršely šípy a kameny a oni vrávoravě ustupovali, ale pak znovu dotírali.

Jak Conan zaklel, scéna se změnila. Z mlhy se tyčily vysoké, štíhlé věže a lesklé kopule a on hleděl na Tarantii, své hlavní město, v němž vládl zmatek. Viděl ocelové rytíře z Poitainu, své nejvěrnější spojence, jak v plné polní opouštějí město. Odjížděli branou a dav, který se vyrojil na ulice, na ně pískal a syčel. Viděl loupení, prostopášnosti a ozbrojence, na jejichž štítech byl znak Pellie, jak obsazují věže a vykračují si po tržištích. Nad tím vším, jako fantastickou malbu, spatřil temnou, triumfující tvář prince Arpella z Pellie. Pak obraz zmizel.

“Tak!” zaklel Conan. “Můj lid se proti mě obrátil, sotva jsem vytáhl paty…”

“Ne tak docela,” přerušil ho Pelias. “Doslechli se, že jsi mrtev. Myslí si, že není nikdo, kdo by je mohl ochránit před vnějším nepřítelem a občanskou válkou. Aby unikli hrůzám anarchie, obrátili se přirozeně na nejsilnějšího šlechtice. Nevěří Poitaincům, pamatují se na dřívější války. A Arpello je po ruce a je to nejsilnější princ centrálního království.”

“Až se vrátím do Aquilonie, bude z něj jen bezhlavá mrtvola hnijící na Místě zrádců.” Conan stiskl zuby.

“Jenže dřív než ty bude v Tarantii Strabonus,” upozornil ho Pelias. V každém případě jeho jezdci zpustoší tvé království.”

“To je pravda!” Conan chodil komnatou jako lev v kleci. “Ani na nejrychlejším koni se do Shamaru před polednem nedostanu. A tam nemohu udělat nic lepšího, než zemřít s lidmi, až město padne… a padne nejpozději za pár dnů. Ze Shamaru do Tarantie je to pět dní jízdy, i kdybych cestou uštval koně. Než se dostanu do hlavního města a seberu armádu, Strabonus bude bušit na brány; a sebrat armádu bude zatraceně těžké, všichni moji zatracení šlechtici se po zprávě o mé smrti rozběhli na svá prokletá léna. A když lidé vyhnali Trocera z Poitainu, nikdo neuchrání korunu před Arpellovýma chtivýma rukama… a korunní poklad. Za loutkový trůn vydá Strabonovi zem… a až se Strabonus otočí, vznítí vzpouru. Ale šlechta ho nepodpoří a Strabonovi to dá záminku, aby království otevřeně anektoval. Oh, Crome, Ymire a Sete! Kdybych měl křídla, letěl bych do Tarantie jako blesk!”

Pelias, který seděl a ťukal nehty do jadeitové stolní desky, se náhle zarazil. Pak vstal, jako by se o něčem definitivně rozhodl a pokynul Conanovi, aby ho následoval. Král, ponořený do ponurých myšlenek, mu vyhověl. Pelias je vedl vzhůru po mramorovém schodišti, a pak pozlacenými schody, které vedly na vrchol citadely a na střechu nejvyšší věže. Byla noc, hvězdnatou oblohou vál silný vítr a rozfoukával Conanovu černou hřívu. Hluboko pod nimi se třpytila světla Khorshemishe a zdálo se, že jsou mnohem dál, než hvězdy na obloze. Pelias tu vypadal cizí a vzdálený, chladný, a nelidsky velký ve společnosti hvězd.

“Jsou tvorové,” řekl Pelias, “nejen na zemi a v moři, ale i ve vzduchu a v dalekých oblastech oblohy, kde žijí a lidé o nich nic nevědí. Ale tomu, kdo zná Slova vlády a Znaky a Vědění, nejsou nebezpeční, ani nedostupní. Hleď a neboj se.”

Zvedl ruce k obloze a vydal podivné dlouhé volání, které jako by se nekonečně dlouho chvělo vzduchem, ztrácelo se a klesalo, až zmlklo úplně a zmizelo kdesi v neznámém kosmu. V tichu, které následovalo, Conan náhle uslyšel tlukot křídel mezi hvězdami a pak ucouvl před netopýru podobným stvořením, které se před nimi sneslo. Spatřil velké, klidné oči, které si ho měřily ve světle hvězd, viděl gigantická křídla rozpětí čtyřiceti stop a poznal, že to není netopýr ani pták.

“Nasedni a jeď,” řekl Pelias. “Za úsvitu tě donese do Tarantie.”

“Crome!” zamumlal Conan. “Je to všechno jen sen, z něhož procitnu ve svém paláci v Tarantii? A co ty? Nenechám tě samotného mezi nepřáteli.”

“O mě se nestarej,” odpověděl Pelias. “Za svítání se lidé v Khorshemishi dozvědí, že mají nového pána. Ber, co ti bohové dávají. Setkáme se na pláni Shamaru.”

Conan nejistě vylezl na hřebenovitá záda a chytil se klenutého krku, stále ještě přesvědčen, že je v zajetí zlého snu. Stvoření se s hromovým bitím křídel vzneslo k obloze a král dostal závrať, když se hluboko pod ním ztrácela světla města.

4.

“Meč, jenž zabíjí krále

přetíná pouta říše.”

– Aquilonské přísloví –

Tarantijské ulice vřely řvoucím davem, zaťatými pěstmi a zrezlými píkami. Bylo hodinu před úsvitem, druhý den po bitvě u Shamaru, a zprávy se šířily rychlostí, nad níž zůstával rozum stát. Způsobem, který znal jen Tsotha–lanti, se zpráva o králově smrti rozšířila necelou půlhodinu po bitvě. Výsledkem byl chaos. Baroni opustili královské město a každý se hnal chránit svůj hrad před loupeživými sousedy. Conanovo dobře vedené království balancovalo na pokraji zkázy. Prostí občané a kupci se třásli před nebezpečím návratu despotické vlády. Lidé volali po králi, který by je ochránil jak před nepřítelem, tak i vlastní šlechtou. Hrabě Trocero, který po Conanově odchodu převzal správu nad městem, se je snažil uklidnit, ale oni s hrůzou vzpomínali na staré občanské války, kdy před patnácti lety ten samý hrabě oblehl město. Ulice řvala, že Trocero zradil krále, a že chce město vyplenit. Žoldnéři začali rabovat čtvrti a vláčeli z domů křičící kupce a zděšené ženy.

Trocero udeřil na lupiče, pokryl ulice jejich těly, zahnal je zpátky do ubikací a uvěznil vůdce. Ale lidi to neuklidnilo a stále tupě hulákali, že vyvolal nepokoje k vlastnímu prospěchu.

Princ Arpello předstoupil před zmatenou radu a oznámil svou připravenost převzít vládu nad městem, dokud nebude rozhodnuto o novém králi; Conan neměl syna. Zatímco diskutovali, jeho agenti se nenápadně vmísili do davu, který chňapl po kousku královského majestátu. Rada slyšela bouři za okny, kde dav vyvolával Arpella Zachránce. Rada kapitulovala.

Trocero se nejprve odmítl vzdát velitelské hole, ale když se kolem něj začali srocovat lidé, syčet a řvát a na jeho rytíře metat kamení a odpadky, uznal za marné vést v takových podmínkách pouliční bitvu s Arpellovými pomahači. Hodil svému rivalovi hůl do tváře a svým posledním úředním aktem pověsil na tržišti vůdce žoldnérů, pak v čele svých patnácti stovek v ocel zakutých rytířů odjel jižní branou. Sotva se za ním zabouchla, Arpellova vlídná maska spadla a odhalila divokou tvář vyhládlého vlka. Jelikož žoldnéři byli rozsekáni na kusy nebo se schovávali ve svých barácích, jediní vojáci v Tarantii byli ti jeho. Ze svého válečného koně se na velkém náměstí provolal králem a sklidil křik oklamaného davu.

Kancléř Publius proti tomuto kroku protestoval a byl uvržen do žaláře. Kupci, kteří přijali jeho královskou proklamaci s ulehčením, shledali, že jim nový monarcha svým prvním výnosem uložil drtivou daň. Šest bohatých kupců, kteří byli vysláni jako protestní delegace, bylo bez soudu popraveno. Po popravě následovalo ohromené ticho. Pak kupci udělali to, co dělávají vždy, když se střetnou se silou, kterou nemohou ovládnout penězi; padli na tlusté pupky a lízali boty svého utiskovatele. Prostí lidé nebyli osudem kupců nijak dojati, ale začali reptat, když zjistili, že chování Pelliasových vojáků, kteří předstírali, že udržují pořádek, si v ničem nezadá s turanskými bandity. Do Publiova paláce, který si Arpello vybral za své sídlo, jelikož zoufalí radní, kteří byli jeho výnosem odsouzeni, drželi královský palác proti jeho vojákům, proudily stížnosti na vydírání, vraždy a znásilnění. Arpello ovládl alespoň letohrádek a Conanovy dívky byly odvlečeny do jeho komnat. Lidé mumlali, když viděli královské krásky, jak s e zmítají v brutálních rukách železně oděných kmánů. Byly tam temnooké milostenky z Poitainu, štíhlé černovlasé holky ze Zamory, Zingary a Hyrkánie, brythunské dívky s rozcuchanými plavými vlasy. Všechny vystrašené a ponížené, neboť nebyly na špatné zacházení zvyklé.

Noc přikryla město plné zmatku a chaosu a kolem půlnoci se po ulicích záhadně rozneslo, že se Kothiánci chopili svého vítězství a buší na zdi Shamaru. Někdo z Tsothovy tajemné tajné služby žvanil. Strach lidmi otřásl jako zemětřesení a ani se nezamýšleli, jakým zázrakem čarodějnictví se k nim zprávy dostávají tak rychle. Běželi za Arpellem a domáhali se, aby vytáhl na jih a zahnal nepřítele zpátky za Tybor. Ten jim mohl snadno vysvětlit, že k tomu nemá dost sil a že armádu nesebere dřív, dokud baroni neuznají jeho nárok na korunu, ale byl opilý mocí a vysmál se jim do očí.

Mladý student, Athemides, vylezl na sloup na tržišti a plamennými slovy Arpella obvinil ze spolupráce se Strabonem a vymaloval živý obraz, existence v područí Kothu, s Arpellem jako satrapou. Ještě než skončil, dav skučel strachy a řval vzteky. Arpello poslal své vojáky, aby mladíka zavřeli, ale lidé ho zvedli na ramena, uprchli s ním a jeho pronásledovatele zaplavili kamením a mrtvými kočkami. Salva z kuší obrátila dav na útěk a útok jezdců pokryl tržiště mrtvolami. Athemides byl přesto propašován ven z města s úkolem naléhavě požádat Trocera, aby dobil zpět Tarantii a vyrazil na pomoc Shamaru.

Athemides našel Trocera za hradbami, jak balí tábor a chystá se k pochodu do Poitainu na jihozápadní konec království. Trocero na mladíkovy prosby odpověděl, že nedisponuje silou potřebnou k šturmování Tarantie, i kdyby mu pomáhal dav uvnitř, ani k tomu, aby čelil Strabonovi. Navíc, zatímco by bojoval s Kothiánci, hrabiví šlechtici by mu vyplenili Poitain za zády. Když je král mrtev, každý se musí postarat sám o sebe. On odjíždí do Poitainu a tam bude Arpellovi a jeho zahraničním spojencům čelit, jak nejlépe dovede.

Zatímco Athemides prosil Trocera, dav se v bezmocném vzteku přeléval po městě. Pod velkou věží vedle královského paláce lidé vřeli a tlačili se, aby vyrvali svou nenávist k Arpellovi, který stál na cimbuří a smál se dolů. Jeho lučištníci se zatím seřadili u parapetů, tětivy napjatě a prsty na spouštích samostřílů.

Princ Pellie byl rozložitý muž střední postavy s temnou, tvrdou tváří. Byl intrikán, ale byl také bojovník. Pod hedvábným kabátcem se zlatým lemováním a třepenými rukávci se třpytila leštěná ocel. Jeho dlouhé černé vlasy, navoněné a zkadeřené, byly stříbrnou páskou staženy dozadu, ale u pasu se mu houpal široký meč s vykládaným jílcem, který byl odřený z bitev a tažení.

“Hlupáci! Řvěte si, jak umíte! Conan je mrtev a Arpello je král!”

Co z toho, že se proti němu spojí celá Aquilonie? Měl dost mužů, aby uhájil ty mocné zdi, dokud nepřitáhne Strabonus. A Aquilonie byla vnitřně rozdělena. Každý z baronů se už hotovil uchvátit poklad svého souseda. Arpello měl co dělat jen s bezmocným davem. Strabonus se skrz chatrné šiky rozvášněných baronů probije jako galéra skrz pěnu a než přijde, Arpellovi stačí uhájit královské město.

“Hlupáci! Arpello je král!”

Za východními věžemi vyšlo slunce. Z krvavého úsvitu přilétala tečka, už byla velká jako netopýr, už jako orel. A pak všichni, kdo to viděli, vykřikli úžasem, neboť přes hradby Tarantie přelétl tvor, kterého lidé znali jen z polozapomenutých legend. A jak se vznášel nad velkou věží, spoza titánských křídel seskočil člověk. Pak tvor s ohlušujícím hřměním křídel zmizel a lidé si protírali oči, nejistí, zda to nebyl jen sen. Ale na hlásce stála divoká barbarská postava, polonahá, zkrvavená a hrozivě mávající velkým mečem. A ze zástupu se zvedl řev, který rozechvěl věže: “Král! To je král!”

Arpello strnul; pak s výkřikem tasil a skočil na Conana. Cimmeřan se lvím řevem odrazil svištící ostří, pak odhodil svůj vlastní meč, popadl prince v rozkroku a krk a zvedl jej vysoko nad hlavu.

“Vem si své pikle s sebou do pekla!” zařval a jako pytlem soli mrštil pellijským princem daleko od sebe a ten se svištěním padal k zemi vzdálené sto padesát stop pod ním. Lidé dole uskakovali a když jeho tělo narazilo na mramorové dláždění, vystříkla krev a mozek. Pak zůstalo ležet jako rozšlápnutý brouk potlučené v rozbitém pancíři.

Lučištníci na věži, blízcí nervovému zhroucení, ucouvli. Začali prchat a obléhaní radní vyrazili z paláce a s radostnu vervou se do nich pustili. Pellijští rytíři a ozbrojenci hledali bezpečí v ulicích a dav je trhal na kusy. Na ulicích vřel a klokotal boj, chocholaté helmy a ocelové přilbice se zmítaly mezi rozcuchanými hlavami a pak mizely, v lese vztyčených pík zuřivě kmitaly meče a nade vším se nesl řev davu, výkřiky nadšení se mísily s krvežíznivým rykem a skučením agónie. A vysoko nad tím se v závratné výši na cimbuří pohupovala a kolébala nahá postava krále, mávala mocnýma rukama a řvala gargantuovských smíchem, který si tropil posměch z davů, princů, i ze sebe sama.

5.

Dlouhý luk a silný luk a nechť se snese noc!

Tětivu v zářezu, šíp k uchu a za cíl krále Koth!

– píseň bossoniánských lučištníků –

Odpolední slunce se třpytilo v klidných vodách Tyboru a zalévalo jižní bašty Shamaru. Vyčerpaní obránci věděli, že jen málo z nich ještě spatří východ slunce. Rovinu pokrývaly pavilony obléhatelů. Shamarští jim pro jejich početní převahu nebyli schopni zabránit v přechodu řeky. Bárky, spoutané dohromady, vytvořily most, po němž přešly hordy útočníků. Strabonus se neodvážil vpochodovat do Aquilonie s nepokořeným Shamarem v zádech. Poslal své lehké jezdce, své spahie, do vnitrozemí, aby pustošili zem, a vztyčil na pláni obléhací stroje. Zakotvil flotilu lodí, které mu dodal Amalrus, ve středu proudu proti jižní hradbě. Některé lodě byly potopeny kameny z městských balist, které prorazily paluby a rozervaly jejich obšití, ale zbytek se držel na svých místech a z jejich přídí a vrcholků stěžňů, chráněni pavézami, lučištníci ostřelovali bašty u řeky. Byli to Shemité, jež se rodí s lukem v ruce, a žádný aquilonský lukostřelec se jim nemohl vyrovnat.

Ze strany země vrhaly katapulty mezi obránce balvany a kmeny stromů, které rozbíjely střechy a drtily lidské bytosti jako brouky, beranidla neustále bušila do kamenů, zákopníci se zarývali do země jako krtci a dělali podkopy pod věžemi. Na horním konci přehrazený vodní příkop byl nyní bez vody, ale za to plný balvanů, země, mrtvých koní a lidí. Pod hradbami se hemžily obrněné postavy, tloukly do bran, zvedaly vzhůru obléhací žebříky a tlačily k hláskám úderné věže namačkané kopiníky.

Tohle město, kde pouhých patnáct stovek mužů vzdorovalo čtyřiceti tisícům bojovníků, už opustila naděje. Z království, jehož předsunutou hlídkou bylo, nepřišla žádná zpráva. Conan byl mrtev, to rozjásaně volali útočníci. Jen silné zdi a zoufalá odvaha obránců je ještě držely zpátky, ale to nemohlo trvat věčně. Ze západní zdi zbyla hromada trosek a obráncům tu nezbylo, než se s útočníky pustit do boje muž proti muži. Jinde se podkopané hradby prohýbaly a věže se opile nakláněly.

Teď se útočníci hromadili ke zteči. Zaduly rohy a ocelové šiky vytáhly po pláni. Útočné věže, pokryté nevydělanými býčími kůžemi, se s rachotem rozjely vpřed. Lidé Shamaru viděli, jak uprostřed vedle sebe vlají praporce Kothu a Ophiru, a rozeznali mezi jejich blyštivými rytíři štíhlou, vražednou postavu Amalruse ve zlaté zbroji a sedícího, černě pancéřovaného Strabona. A mezi nimi byla postava, jíž se děsili i nejstatečnější, hubená supí silueta v lehkém rouchu. Pikynýři vyrazili vpřed, proudili po zemi jako třpytivé vlny řeky roztavené oceli, rytíři klusali vpřed, kopí zvednutá, s rozevlátými korouhvemi. Bojovníci na hradbách se zhluboka nadechli, poručili své duše Mitrovi a stiskli své vylámané a zkrvavené zbraně.

Tu náhle, bez varování, proťal rámus zvuk trubek. Rachocení nastupující armády bylo přehlušeno duněním kopyt. Na severu pláně, kterou šla armáda, se zvedaly lány nízkých kopců, které se jako obrovské schody táhly k severu a k západu. Nyní z těch kopců, jako pěna před bouří, letěli spahiové, kteří byli posláni pustošit venkov. Jeli nízko skloněni a tvrdě pobízeli koně ostruhami, a za nimi se slunce zalesklo na postupujících ocelových řadách. Když se dostaly plně na dohled, už nebylo pochyb. Byla to pancéřová jízda a vlál nad ní velký lví praporec Aquilonie.

Vzrušení pozorovatelé na věžích vyrazili k nebi velký křik. Bojovníci tloukli v extázi vylámanými meči do svých rozsekaných štítů a obyvatelé města, rozedraní žebráci i bohatí kupci, děvky v červených kytlicích i dámy v hedvábí a saténu, padali na kolena, křičeli štěstím k Mitrovi a po tvářích jim kanuly slzy vděčnosti.

Strabonus, který začal zuřivě vykřikovat rozkazy a spolu s Arbanusem objížděl kolem dokola těžkopádné šiky, aby čelil té nečekané hrozbě, zavrčel: “Stále nad nimi máme početní převahu, jestli nemají v kopcích schované zálohy. Muži na bitevních věžích odrazí každý výpad z města. To jsou Poitainci. Mohli jsme se nadít, že se Trocero pokusí o nějaké podobné bláznivé hrdinství.”

Amalrus nevěřícně vykřikl.

“Vidím Trocera a jeho kapitána Prospera – ale kdo to jede mezi nimi?”

“Ishtar nás ochraňuj!” zavřískl Strabonus a zbledl. “To je Král Conan!”

“Ty ses zbláznil!” zaječel Tsotha a křečovitě sebou škubl. “Conan už je pár dní v Sathově žaludku!” Na chvíli zastavil a divoce pohlédl na armádu, která se řadu za řadou vlévala na pláň. Nemohl nepoznat gigantickou postavu v černé, zlacené zbroji, která jela na velkém černém hřebci pod rozevlátými hedvábnými záhyby velkého praporce. Z Tsothových rtů se vydral výkřik strašlivého vzteku a jeho bradu potřísnila pěna. Poprvé v životě viděl Strabonus čaroděje vyvedeného z míry a rychle se mu ztratil z očí.

“V tom je magie!” vykřikl Tsotha a zuřivě si škubal bradu. “Jak mohl utéct, dostat se včas do svého království a tak rychle se vrátit s armádou? To je práce Peliase, ať je proklet! Cítím v tom jeho ruku! Ať jsem proklet, že jsem ho nezabil, když jsem měl tu moc!”

Při zmínce o muži, který, jak věřili, byl už deset let mrtev, vytřeštili králové oči a panika vyzařující z obou vůdců otřásla armádou. Jezdce na černém hřebci poznali všichni. Tsotha vycítil pověrčivou hrůzu svých mužů a tvář se mu změnila v pekelnou masku.

“Udeřme!” řičel a šíleně mával hubenýma rukama. “Stále jsme silnější! Zaútočit a rozdrtit ty psy! Stále ještě můžeme dnes v noci hodovat v troskách Shamaru!”

“Ó, Sete!” zvedl paže a k Strabonově hrůze začal vzývat hadího boha, “dej nám vítězství a přísahám, že ti obětuji pětkrát sto shamarských panen zalitých vlastní krví!”

Mezitím se nepřátelská armáda rozlila po pláni. Spolu s rytíři přijela na silných, rychlých ponících druhá, nepravidelná armáda. Ti sesedli a utvořili pěší šiky, neteční bossoniánští lukostřelci a prudcí pikynýři z Gunderlandu, zpod jejichž ocelových přilbic se vlnily špinavě žluté kadeře.

Byla to nesourodá armáda, kterou Conan shromáždil v divokých hodinách, které následovaly po jeho návratu do hlavního města. Odehnal zpěněný dav od pellijských vojáků, kteří střežili hradby Tarantie a naverboval je do svých služeb. Poslal rychlého jezdce, aby Trocera přivedl zpátky. S tím, jako s jádrem armády, vyrazil k jihu a cestou očišťoval kraj od rekrutů a koní. Šlechtici z Tarantie a přilehlých oblastí rozmnožili jeho řady a on odváděl rekruty z každé vesnice i hradu po cestě. Ale síla, s níž se přišel postavit nepřátelským armádám, byla pořád mizerná, ačkoli měla kvalitu tvrzené oceli.

Šlo s ním devatenáct stovek obrněných jezdců a jejich jádro tvořili poitainští rytíři. Zbytek žoldnéřů a profesionálních vojáků ve službách věrných šlechticů tvořil jeho pěchotu, pět tisíc lukostřelců a čtyři tisíce pikynýrů. Nyní se armáda seřadila ve správném pořadí, první lukostřelci, pak pikynýři a za nimi rytíři, kteří jeli krokem.

Arbanus proti nim uspořádal své šiky a spojenecké armády vyrazily vpřed jako oceán třpytivé oceli. Pozorovatelům z městských hradeb vyrazil dech pohled na tu nesmírnou armádu, která zastínila síly zachránců. První pochodovali shemitští lučištníci, pak kothští kopiníci a nakonec obrnění rytíři Strabonuse a Amalruse. Arbanusův záměr byl jasný, smést svými pěšáky Conanovu pěchotu a otevřít tak cestu nezadržitelnému nárazu těžké jízdy.

Shemité spustili palbu z pěti set yardů a šípy, které prolétly jako pozdrav mezi oběma armádami, zastínily slunce.

Lučištníci západu, trénovaní tisíciletým nelítostným bojem s piktskými divochy, šli netečně a svírali řady, když některý z jejich kamarádů padl. Měli proti sobě velkou přesilu a shemitský luk donesl dál, ale přesností se Bossoniánci svým protivníkům vyrovnali a prosté lučištnické umění vyvažovali převahou v morálce a znamenitostí zbroje. Když byli na jistý dostřel, vypustili šípy a Shemité padali v celých řadách. Modrobradí válečníci v lehkých drátěných košilích nedokázali útoku odolat tak jako Bossoniánci v těžkých zbrojích. Zlomili se, začali zahazovat luky a jejich útěk vnesl chaos do řad kothských kopiníků za nimi.

Bez podpory lučištníků začaly bossoniánské střely tyhle ozbrojence kosit po stovkách a když šíleným během zkrátili vzdálenost, narazili na hroty pík. A žádná pěchota se nemůže měřit s divokými Gundermany, jejichž domovem je nejsevernější provincie Aquilonie, od níž je to do Cimmerie jen pár dní jízdy po bossoniánských hranicích. S těmi, kteří se narodili a vyrostli pro boj a kterým z hyborských národů plyne v žilách nejčistší krev. Kothští kopiníci, otřesení ztrátami způsobenými záplavou šípů, byli rozsekáni na kusy a ve zmatku zahnáni zpět.

Když Strabonus viděl, jak byla jeho pěchota odražena, zařičel vzteky a křikl, aby zaútočila obrněná jízda. Arbanus namítal, že se Bossoniánci přeskupili a sešikovali před aquilonskými rytíři, kteří během šarvátky nehybně seděli na svých ořích. Generál doporučoval dočasný ústup, který by západní rytíře vytáhl zpod ochrany luků, ale Strabonus byl zlostí bez sebe. Podíval se po dlouhých lesklých řadách svých rytířů, vrhl nenávistný pohled na hrstku obrněných postav naproti a pak Arbanusovi rozkázal zatroubit k útoku.

Generál poručil svou duši Ishtar a zadul na zlatý roh. Za hromového rachotu se sklonil les kopí, velká armáda se dala po pláni do pohybu a začala nabírat rychlost. Celá rovina se chvěla v rachotu laviny kopyt a třpyt zlata a oceli oslňoval pozorovatele na věžích Shamaru.

Jízda rozrazila prořídlé řady kopiníků, přejela přátele i protivníky a vjela do svištícího deště bossoniánských šípů. Tak buráceli rovinou, jeli nelítostnou bouří, která za nimi po cestě rozptýlila třpytivé rytíře jako podzimní listí. Ještě sto kroků, vjedou mezi Bossoniánce a posekají je jako kukuřici; ale maso a krev nemohly odolat smrtícímu dešti, který svištěl a vyl mezi nimi. Lučištníci stáli, rameno u ramene, nohy široce rozkročené, natahovali tětivy k uchu a s krátkými hrdelními výkřiky vypouštěli šípy jako jeden muž.

Celá první řada rytířů roztála a přes mrtvoly koní a jezdců klopýtali a padali jejich druhové. Na zemi ležel se střelou v krku Arbanus, lebku měl rozbitou kopyty svého umírajícího válečného koně a armády zbavené velení se zmocnil zmatek. Strabonus vykřikoval rozkaz, Amalrus jiný a všech se při pohledu na Conana zmocnil pověrčivý strach.

A jak se lesklé šiky zmateně motaly, zazněly Conanovy trubky a skrz otevřené šiky lučištníků se do strašlivé zteče vyřítili aquilonští rytíři.

Armády se střetly s úderem, který připomínal zemětřesení a otřásl vratkými věžemi Shamaru. Zmatené eskadry útočníků nedokázaly odolat kompaktnímu ocelovému klínu, naježenému oštěpy, který se jako blesk řítil proti nim. Dlouhá kopí útočníků rvala jejich šiky na kusy a v srdci té armády jeli rytíři z Poitainu a oháněli se svými strašlivými dvouručními meči.

Řinčení a zvonění oceli bylo jako když milion perlíků tluče do mnoha kovadlin. Pozorovatelé na hradbách byli omráčeni a ohlušeni, svírali cimbuří a dívali se na vířící a kroužící ocelový maelstrom, kde se mezi blýskajícími se meči vysoko zvedaly chocholy, a korouhve klesaly a vrávoraly.

Amalrus padl s lopatkou přeseknutou Prosperovým dvouručním mečem a zemřel pod dusajícími kopyty. Masa útočníků zaplavila devatenáct set Conanových rytířů, ale masivní klín se prosekával hlouběji a hlouběji do rozptýlené nepřátelské formace a rytíři z Kothu a Ophiru kolem něj marně kroužili a tloukli do něj. Klín zlomit nedokázali.

Lučištníci a pikynýři se vypořádali s kothskou pěchotou, která zmateně prchala rovinou, dorazili na kraj boje a vypouštěli naslepo šípy, bodali nože do podbřišků a břich koní, vyráželi vpřed a probodávali jezdce svými dlouhými píkami.

Na hrotu ocelového klínu řval Conan svůj válečný pokřik a v blyštivých vražedných kruzích mával mečem, který si nic nedělal z ocelových přileb s hledím nebo obrněných náprsníků. S hromovým pustošením projel skrz opancéřované nepřátele, rytíři z Kothu se za ním zavřeli a odřízli ho od jeho válečníků. Conan udeřil a pouhou silou a rychlostí se hnal šiky, až se dostal k popelavému Strabonovi obklopenému palácovou gardou. Teď visel osud bitvy na vlásku, Strabonus měl se svou početní převahou možnost vyrvat vítězství z rukou bohů.

Ale když uviděl svého úhlavního nepřítele na délku paže od sebe, zařval a divoce švihl sekyrou. Ta zařinčela o Conanovu helmu, vykřísla jiskry a Cimmeřan se zachvěl a vrátil úder. Pětistopé ostří rozdrtilo Strabonovu přilbici a lebku, králův válečný kůň se s řehtáním vzepjal a s mrtvolou v sedle se hnal pryč. Armádou, která se nejistě zavlnila a ustoupila, projel velký křik. Trocero a jeho osobní stráž si se zoufalým úsilím prosekali cestu ke Conanovi a velký praporec Kothu padl. Tu se za omráčenými dobyvateli, které zachvátil strach, rozlehl mocný řev a vzplál velký zmatek. To obránci Shamaru udělali zoufalý výpad, pobili muže, hlídající brány a teď řádili mezi stany obléhatelů, pobíjeli táborovou posádku, zapalovali pavilony a ničili obléhací stroje. To byla poslední kapka. Třpytivá armáda roztála v útěku a zuřící vítězové je v běhu sráželi.

Prchající jeli k řece, ale muži z flotily, tvrdě napadení kameny a šípy povzbuzených měšťanů, odrazili, začali veslovat k jižnímu břehu a své druhy ponechali vlastnímu osudu. Z těch se mnozí dostali na břeh a přešli přes řeku po člunech, které sloužily jako most, dokud je shamarští neuvolnili a neodrazili od břehu. Pak se z boje stala řež. Nájezdníci, zatlačeni do řeky, kde se topili v brněních nebo rozsekáni podél břehu, hynuli po tisících. Sami neznali slitování a tak se jim také žádného nedostalo.

Celá pláň, od paty nízkých kopců až po břehy Tyboru, byla pokryta mrtvolami a po řece, jejíž proud zrudl, hustě plavali mrtví. Z devatenácti set rytířů, kteří jeli s Conanem na jih, přežilo sotva pět set, aby se mohli pyšnit jizvami, a masakr mezi lučištníky a pikynýry byl strašlivý. Ale z velké a slavné armády Strabona a Amalruse nezbylo nic a těch, kteří uprchli, bylo méně než padlých.

Zatímco podél břehu řeky ještě trvala jatka, na lukách za ní se odehrávalo poslední dějství ponurého dramatu. Mezi těmi, kteří se stačili dostat přes most z člunů, ještě než byl zničen, byl i Tsotha. Jel jako vítr na vychrtlém, podivně vyhlížejícím koni, jemuž se v běhu nemohl rovnat žádný jiný. Nelítostně srážel přátele i protivníky a když se dostal na jižní břeh, ohlédl se a spatřil, jak ho na velkém černém hřebci zuřivě pronásleduje děsivá postava. Lana už byla přeseknuta a proud odnášel bárky pryč, ale Conan si z toho nic nedělal a se svým koněm skákal z jedné lodi na druhou tak, jak by člověk skákal po plovoucích krách. Tsotha vykřikl kletbu, ale velký hřebec už udělal poslední skok a s namáhavým zasupěním dopadl na jižní břeh. Čaroděj začal prchat pryč, do pustých luk a v závěsu za ním byl král. Jel zuřivě a tiše a velký meč, kterým mával, značil jeho cestu rudými kapkami.

Tak se hnali, lovec a zvěř, a černý hřebec se nedokázal přiblížit ani o píď, i když napínal každou šlachu a sval. Letěli krajinou zapadajícího slunce v kalném světle a šalebných stínech, až daleko za nimi umlkly zvuky řeže. Na obloze se objevil bod a když se přiblížil, vyrostl z něj velký orel. Střemhlav se vrhl z oblohy na hlavu Tsothova koně, ten zařehtal, vzepjal se a shodil jezdce.

Starý Tsotha vstal, aby čelil svému pronásledovateli; jeho oči byly jako oči šíleného hada a tvář se mu změnila v nelidskou masku hrůzného hněvu. V každé ruce držel cosi lesklého a Conan věděl, že je to smrt.

Král seskočil z koně a vykročil k nepříteli. Jeho brnění řinčelo a velký meč držel vysoko.

“Znovu se setkáváme, čaroději!” divoce se zasmál.

“Drž se zpátky!” zaskučel Tsotha jako krví poblázněný šakal. “Sežehnu ti maso z kostí! Nemůžeš mě přemoci, i kdybys mě rozsekal na kusy, kousky masa a kostí se znovu spojí a doženou tě k záhubě! Vidím v tom ruku Peliase, ale já vás zničím oba! Jsem Tsotha, syn…”

Zaleskl se meč, Conan udeřil, oči obezřetně přimhouřené.

Tsothova pravá ruka sebou švihla a král se rychle sklonil. Něco mu přeletělo nad helmou, vybuchlo a se zábleskem sežehlo pekelným ohněm velký kus písku za ním. A než mohl Tsotha hodit kouli z levé ruky, Conanův meč přesekl jeho hubený krk. Čarodějova hlava padla, vytryskla fontána krve, tělo v dlouhém rouchu opile zavrávoralo a zhroutilo se. Ale šílené černé oči se stále dívaly na Conana a divoké světlo v nich nepohaslo, rty se odporně kroutily a ruce podivně hmataly kolem, jako by hledaly uťatou hlavu. Tu se cosi s rychlým šumem křídel sneslo z oblohy; byl to orel, který napadl Tsothova koně. Chytil do velkých pařátů spadlou hlavu a vznesl se k obloze. Conan oněměl překvapením, neboť z orlího hrdla zněl lidský smích a byl to hlas čaroděje Peliase.

Pak se stala hrozná věc. Bezhlavé tělo vyskočilo z písku a, s rukama slepě zdviženýma, se na ztuhlých nohou vrávoravě rozběhlo za rychle se zmenšujícím bodem na šedé obloze. Conan stál jako zkamenělý a díval se, dokud se rychle potácející postava neztratila v šeru znachovělých luk.

“Crome!” jeho mohutná ramena sebou škubla. “Mor na tyhle sváry čarodějů! Pelias se ke mně zachoval dobře, ale netrápilo by mě, kdybych ho už nikdy nespatřil. Dejte mi poctivý meč a poctivého nepřítele, abych ho do něj vrazil. Zatraceně! Co bych teď dal za džbán vína!”

HODINA DRAKA

Chvěje se Lev, a padá soumrak, posedají ho démoni.

Šarlatová křídla rozpíná Drak, větrem černým nesený.

Rytíři dlí už ve věčných snách, znaveni lítým bojem

a z hloubi Hor prokletých, ach, Satané vzlétají rojem.

Hodina Draka!

Mrtvolný chlad, strach jeví se v krhavém oku.

Hodina Draka!

…a lid má hlad, kdo vzepře se krutému Draku.

1. Spáči, vzbuď se!

Plameny dlouhých pochodní se zmítaly a vrhaly černé stíny, které přebíhaly po stěnách. Sametové závěsy se vlnily, a přece byl vzduch v místnosti nehybný. Okolo ebenového stolu, na kterém ležel zelený sarkofág v barvě leštěného nefritu, stály čtyři postavy. V pozvednuté ruce každého z mužů hořela strašidelným zeleným plamenem podivná svíce. Byla hluboká noc a ztracený vítr lkal v černém stromoví.

Uvnitř místnosti panovalo napjaté ticho. Jediné, co se pohybovalo, byly poskakující stíny. Čtyři páry očí se s napjatým úsilím upíraly na dlouhou zelenou schránu. Na leštěném povrchu se točily a proplétaly hieroglyfické nápisy, jako by byly nadány jakýmsi vlastním odpudivým životem. Muž, který stál v nohách sarkofágu, se nahnul dopředu a pohnul svou svící. Zdálo se, že ji používá jako pero, kterým črtá do vzduchu mystické symboly. Pak postavil svíci v zlatočerném svícnu u nohou schrány, a zatímco tiše šeptal jakousi formuli, jeho druhům zcela nesrozumitelnou, vnořil bílou ruku do záhybů svého roucha lemovaného kožešinou. Když ji vytáhl, zdálo se, že má dlaň plnou živého, tekutého ohně. Ostatní tři se hlasitě nadechli úžasem a tmavý, mohutný muž, stojící v hlavě sarkofágu, zašeptal: “Ahrímanovo srdce!”. První muž rychle pozvedl ruku gestem, které žádalo ticho. Někde venku začal žalostně výt pes a za zamčenými dveřmi se ozvaly tiché, plíživé kroky. Nikdo z mužů však neodtrhl pohled od sarkofágu, nad kterým muž v oděvu lemovaném hranostajem pohyboval planoucím drahokamem. Přitom mumlal zaklínadla, která byla stará již v době, kdy Atlantidu pohltily vlny oceánu. Záře kamene je všechny oslepovala, mohli si namlouvat, že je šálí zrak, ale v té chvíli víko s tříštivým praskotem vybuchlo jakoby rozdrceno zevnitř nadlidskou silou. Muži se s napjatými výrazy naklonili kupředu a pohlédli dovnitř. Tam ležela podivná hmota, schoulená a beztvará. Shnilými pásy plátna, kterými byla obalena, prosvítaly tu a tam části končetin, hnědých a vysušených jako větve dávno zpráchnivělých stromů.

“Oživit tohle?” zahučel malý brunet stojící vpravo a krátce, zle se zasmál. “Při prvním dotyku se to rozsype. Jsme pěkní hlupáci, když…”

“Pst!” zazněl naléhavý rozkaz muže držícího kámen. Na širokém bílém čele se mu perlily krůpěje potu a oči mu zářily. Naklonil se daleko kupředu a opatrně, aniž se dotkl věci v rakvi, položil planoucí kámen na hruď mumie. Pak se narovnal a se zrakem upřeným na kámen neslyšně pohyboval rty při odříkávání dalšího zaklínadla.

Jako by na svrasklé mrtvé hrudi plápolala koule živého ohně. A znovu se ozvalo tiché, ostré a užaslé nadechnutí přihlížejících. Před jejich zraky se totiž odehrávala děsivá přeměna. Svrasklá, vysušená hmota v sarkofágu se začala zvětšovat, růst, prodlužovat. Pásy plátna popraskaly a rozpadly se na hnědý prach. Scvrklé údy se začaly zaoblovat a narovnávat. Hnědá barva postupně přecházela do světlejšího odstínu.

“Při Mitrovi!” zašeptal vysoký světlovlasý muž vlevo. “Nebyl to Stygijec! Alespoň tohle tedy byla pravda!”

Znovu jej varoval roztřesený prst žádající ticho. Pes venku přestal výt, teď zoufale kňučel, ale i ten zvuk brzo utichl. V nastalém tichu bylo zřetelně slyšet, jak těžké, okované dveře sténají, jako by se je pokoušel někdo z venku vyvrátit. Světlovlasý muž se napůl otočil, ruku na jílci meče, ale ten v hermelínu zasyčel naléhavé varování. “Ani se nehni! Nesmíš přetrhnout řetěz! A chceš–li zůstat naživu, nepřibližuj se ke dveřím!”

Světlovlasý muž pokrčil rameny, obrátil se zpět k sarkofágu a strnul úžasem. V zeleném sarkofágu ležel živý, nahý muž, vysoký a silný, s bílou pletí a tmavými vousy a vlasy. Ležel nehybně, oči měl doširoka otevřené a úplně prázdné jako oči právě narozeného dítěte. Na jeho hrudi zářil a jiskřil obrovský drahokam.

Muž s hermelínem se náhle uvolnil, jako by z něj spadlo obrovské, neviditelné břímě.

“U Ishtary!” vydechl. “To je Xaltotun! A žije! – Valerie! Tarascu! Amalricu! Vidíte? Vy jste o mně pochybovali – ale já jsem to dokázal! Tuto noc jsme stáli přímo na prahu pekla a mocnosti temnot nás měly na dosah – tak jest, sledovaly ho až sem, ke dveřím, ale nakonec se nám podařilo velkého mága oživit!”

“A odsoudil jsi naše duše k věčnému očistci, o tom nepochybuji,” zamumlal malý, tmavý Tarascus.

Světlovlasý Valerius se skřípavě zasmál.

“Jaký by to musel být očistec, aby byl horší než sám život! Všichni jsme od narození stejně prokletí. A krom toho, kdo by nevyměnil svou mizernou duši za královský trůn?”

“Jeho pohled není příliš inteligentní, Oraste,” řekl vysoký muž.

“Byl dlouho mrtev,” odpověděl Orastes. “Je jako člověk, který se probudí po dlouhém spánku. Jeho vědomí je prázdné a on nespal, byl mrtev! Přivolali jsme jeho ducha z temnot noci a vírů zapomnění. Já s ním promluvím!”

Znovu se naklonil nad sarkofágem, upřel pohled do prázdných temných očí muže ležícího uvnitř a pomalu, zřetelně pronesl:

“Procitni, Xaltotune!”

Rty muže ležícího v sarkofágu se pohnuly. “Xaltotune,” opakoval mechanicky zadrhávajícím šepotem.

“Ty jsi Xaltotun!” zvolal Orastes jako hypnotizér, který se vemlouvá svému médiu. “Ty jsi Xaltotun z Pythonu a pocházíš z dalekého Acheronu.”

V tmavých očích zahořel vzdálený plamínek.

“Byl jsem Xaltotun,” zašeptal muž. “Jsem však mrtev.”

“Ty jsi Xaltotun!” vykřikl Orastes. “Nejsi mrtev, žiješ!”

“Já jsem Xaltotun,” zněla odpověď pronesená tajemným, neskutečným šepotem. “Ale jsem mrtev. Zemřel jsem tam, ve Stygii, v mém domě v městě Khemi.”

“A ti kněží, kteří tě otrávili, balzamovali pomocí svých temných umění tvoje tělo a zachovali nedotknuté i všechny vnitřní orgány!” zvolal Orastes. “Teď však znovu žiješ! Srdce Ahrímanovo ti vrátilo život a přivedlo tvého ducha z vesmíru a věčnosti zpět!”

“Ahrímanovo srdce!” plamének poznání se rozhořel silněji. “Ukradli mi jej barbaři!”

“On si vzpomíná!” tiše řekl Orastes. “Zvedněte jej z té schrány!”

Jeho společníci váhavě poslechli, vypadalo to, jako by měli strach dotknout se člověka, kterého právě pomohli znovu stvořit. I když pod rukama ucítili pevné svaly a tepající krev, neopustil je pocit tísně a nejistoty. Přesto jej však zvedli a položili na stůl a Orastes tělo zahalil do zvláštní sametové róby, zdobené zlatou výšivkou v podobě hvězd a měsíčních srpků. Pak Orastes nasadil muži na hlavu pás ze zlatem protkaného brokátu, kterým mu shrnul vlnité černé vlasy, jež cizinci padaly až na ramena. Muž se ničemu nebránil. Nepronesl jediné slovo, nepromluvil dokonce ani tehdy, když jej posadili do velkého křesla, podobného trůnu, s vysokými zády z vyřezávaného ebenu a širokými opěradly ze stříbra pro ruce. Nohy křesla měly podobu zlacených pařátů. Tam seděl nehybně a světlo v jeho očích narůstalo. Pohled nabýval na hloubce a inteligenci. Působilo to, jako by z hlubin noci vyplouvala na povrch dávno ztracená záře.

Orastes vrhl kradmý pohled na své společníky, kteří stáli a v jakémsi nepřirozeném úžasu hleděli na svého podivného hosta. Jejich nervy tuto noc přestály události, při kterých by lidé slabší povahy pravděpodobně zešíleli. Orastes věděl, že muži, s nimiž uzavřel spojenecký svazek, nejsou žádní slaboši, ale že jejich odvaha je právě tak velká jako jejich touha po moci a schopnost konat zlo. Obrátil svou pozornost zpět k postavě v ebenovém křesle a ta konečně promluvila.

“Vzpomínám si,” ozval se silný, zvučný hlas. Muž mluvil nemedijsky se zvláštním starodávným přízvukem. “Já jsem Xaltotun a býval jsem v Pythonu nejvyšším knězem Setovým. Ahrímanovo srdce! Zdálo se mi, že jsem je znovu našel. Kde je?”

Orastes mu vložil kámen do dlaně. Xaltotun se vzrušeně nadechl, když ponořil zrak do hlubin kamene, který mu zářil v sevřených prstech.

“Ukradli mi ho kdysi dávno,” řekl. “Je to rudé Srdce noci, které má moc kohokoliv povznést, zachránit nebo zatratit. Pochází z daleka a z dávných časů. Pokud byl ten kámen v mém vlastnictví, nebylo nikoho, kdo by se mi mohl postavit. Ale pak mi byl ukraden, Acheron padl a já jsem musel uprchnout do exilu do temné Stygie. Pamatuji si mnoho, ale mnoho jsem také zapomněl. Byl jsem v jakési vzdálené zemi, kdesi za mlhavými proudy a pochmurnými oceány. Který se teď píše rok?”

Orastes odpověděl: “Jsme na sklonku roku druhého, tři tisíce let po pádu Acheronu.”

“Tři tisíce let!” zamumlal Xaltotun. “Tak dlouho! Kdo jsi?”

“Jsem Orastes, bývalý Mitrův kněz. Tamten muž je Amalric, baron z Toru v Nemedii, tenhle se jmenuje Tarascus a je mladším bratrem nemedijského krále. Ten poslední je Valerius, pravoplatný dědic aquilonského trůnu.”

“Proč jsi mi navrátil život?” zněla další otázka. “Co ode mne budeš požadovat?”

Muž byl teď zcela probuzený a při smyslech, v jeho bystrých očích se zrcadlila činnost nezastřené mysli. V jeho chování už nebyla známka váhavosti ani nejistoty. Šel přímo k věci jako člověk, který dobře ví, že na světě nebývá nic zadarmo a málokdo je nezištný.

“Dnešní noci jsme otevřeli pekelné brány, abychom osvobodili tvou duši a vrátili ji do tvého těla, protože potřebujeme pomoc. Rádi bychom dosadili Tarasca na nemedijský trůn a získali pro Valeria aquilonskou korunu. S podporou tvé nekromantie nám v tom můžeš nesmírně pomoci.”

Xaltotunovo myšlení bylo jiné než myšlení obyčejného člověka, plné nepochopitelných zákrutů a stínů.

“Ty sám musíš být výtečným znalcem umění, když jsi byl schopen probudit mě k novému životu. Jak je vůbec možné, že Mitrův kněz ví, co je to Ahrímanovo srdce, a zná tajné skélské formule a zaklínadla?”

“Nejsem už Mitrův kněz,” odpověděl Orastes. “Byl jsem vyvržen z řádu právě pro mou náklonnost k černému umění. Kdyby nebylo tady Amalrica, byli by mě upálili jako čarodějníka! Vyloučení mi však umožnilo věnovat všechen čas studiím. Procestoval jsem Zamoru, Vendhyi a Stygii, dostal jsem se dokonce i do děsivých džunglí Khitáje. Četl jsem některé ze Skélských grimoárů vázaných v železe, hovořil jsem s neviditelnými obyvateli hlubokých studní a s temnými stíny bez tváří v hnijících pralesech. Zahlédl jsem náhodou tvůj sarkofág v katakombách obývaných démony pod obrovským, polorozpadlým chrámem hadího boha Seta v pustinách Stygie. Časem se mi podařilo zjistit i to, jak vrátit život do mumie, v kterou ses proměnil. V polorozpadlých rukopisech jsem se dočetl o Ahrímanově srdci. A pak jsem strávil jeho hledáním celý rok, až se mi jej konečně podařilo získat.”

“Potom nechápu, proč jsi mě vlastně přivedl k životu,” ptal se Xaltotun a upíral na bývalého kněze pronikavý pohled. “Proč jsi nepoužil Srdce, abys s jeho pomocí zvýšil svou moc a sílu?”

“Důvod je prostý. Nikdo na světě už nezná tajemství Ahrímanova srdce,” odpověděl Orastes. “Umění, jehož pomocí je možno uvolnit všechny jeho síly, se nezachovalo ani v legendách. Zjistil jsem, že s jeho pomocí je možno vrátit život, ale jeho ostatní tajemství neznám. To, co potřebujeme a co jsme hledali, jsou tvé vědomosti. Co se týče Srdce, ty jediný znáš jeho obávaná tajemství.”

Xaltotun potřásl hlavou a znovu upřel zachmuřený pohled do nitra zářícího kamene.

“Moje znalosti černého umění a nekromantie jsou větší než součet znalostí celého lidstva,” řekl po chvíli, “a přece ani já neznám plnou moc tohoto kamene. Nikdy jsem se ji v minulosti nepokusil vyvolat. Pouze jsem jej střežil, aby nebyl použit proti mně, a přece mi jej nakonec ukradli. V rukou peřím ozdobeného šamana barbarů byl právě tenhle kámen příčinou mé zkázy. Celé mé nesmírné umění není proti Srdci Ahrímanovu ničím. Kámen pak zmizel a mne otrávili žárlící stygijští kněží dříve, než jsem stačil zjistit, kde je ukryt.”

“Když jsem na tvoje pozůstatky narazil v podzemní Setově svatyni, pátral jsem po Srdci různými cestami a prostředky, až jsem jej nalezl v jeskyni hluboko pod chrámem boha Mitry v Tarantii,” odpověděl Orastes.

“Sarkofág s tvými pozůstatky ukradlo několik nejlepších zamorských zlodějů, byli částečně chráněni zaklínadly, která jsem získal z pramenů, o nichž je jistější nemluvit. Ukradli sarkofág přímo zpod spárů těch, kteří jej v temnotách střežili. Pak jej převezli velbloudí karavanou přes poušť, galérou po moři, až nakonec dorazili na káře tažené volským potahem do tohoto města. Titíž zloději, alespoň ti z nich, kteří přežili nebezpečnou cestu za sarkofágem, se vydali za Ahrímanovým srdcem. Měli kámen ukrást ze strašidelné jeskyně pod Mitrovým chrámem a všechno zlodějské umění jejich i čarodějné umění mé téměř selhalo. Jen jediný z nich žil tak dlouho, aby se dostal zpět a předal mi kámen. Potom zemřel a v křečích vykřikoval a blábolil o hrůzách, které on a jeho druzi zažili v té prokleté kryptě. Cech zamorských zlodějů patří k nejdůvěryhodnějším a pokud se zaváží k vykonání nějakého úkolu, obětují i život, aby slibu dostáli. Nikdo jiný, ani s mou největší pomocí, nebyl schopen provést takovou krádež. Ahrímanovo s rdce leželo od pádu Acheronu, to je tři tisíce let, v tajemné hlubině, chráněno démony temnot.”

Xaltotun pozvedl hlavu, připomínající hlavu lva, a upřel pohled do neznáma, jako by měřil ztracená staletí.

“Tři tisíce let,” řekl tiše, “u Seta! Řekni mi, co všechno se na světě změnilo!”

“Barbaři, kteří rozvrátili Acheron, vybudovali nová království,” dal se do řeči Orastes. “Tam, kde se rozkládalo Impérium, leží dnes království nazývaná Aquilonie, Nemedie a Argos – podle jmen původních kmenů, které je založily. Mnohem starší království jako Ophir, Corinthie a západní Koth, která patřila pod správu acheronských králů, s pádem Impéria získala nezávislost.”

“A co acheronský národ?” ptal se Xaltotun. “Když jsem prchal do Stygie, Python ležel v troskách a většina velkých měst Acheronu a jejich proslulé purpurové věže páchly krví. Jejich obyvatelé úpěli pod sandály barbarů!”

“V kopcích dodnes žijí malé skupinky lidí, kteří se chlubí tím, že jejich prapředkové pocházeli z Acheronu,” odpověděl Orastes. “Co se týče ostatních Acheronců, přehnala se přes ně vlna mých dávných předků a smetla je s povrchu zemského. Mí předkové kdysi velice trpěli pod nadvládou acheronských králů.”

Chmurný, hrozivý úsměv zkřivil Pythoncovy rty.

“Tak jest. Pod těmato rukama zemřelo na oltáři mnoho křičících obětí, mužů i žen. Když se králové vraceli z výprav na západ obtěžkáni kořistí a s houfy nahých zajatců, viděl jsem tolik uťatých hlav, že z nich byla na velkém náměstí v Pythonu navršena vysoká pyramida.”

“Bylo to tak, jak povídáš. A když přišel den zúčtování, ani jeden muž nebyl ušetřen. Tak zanikl Acheron a stověžatý Python se stal jen prchavou vzpomínkou. Na troskách Impéria však začala vznikat nová království a rychle se množila. A právě proto, abys nám pomohl vládnout těmto novým královstvím, jsme tě přivedli k životu. Nejsou sice tak zvláštní a úžasná, jako byl dávný Acheron, ale jsou dost mocná a bohatá, aby stálo za to o ně bojovat. Podívej se!” A Orastes rozvinul před cizincem mapu, nádherně nakreslenou na plátně.

Xaltotun ji chvíli prohlížel a pak v úžasu potřásl hlavou.

“Obrysy samotné pevniny se změnily. Připadá mi to, jako bych viděl ve snu něco velice známého a přitom podivně pokrouceného.”

“Nuže,” pokračoval Orastes a ukazoval prstem. “Tady leží Belverus, hlavní město Nemedie, kde se teď nalézáme. Tady probíhají hranice Nemedijského království. Na jih a jihovýchod leží Ophir a Corinthie, na východ Brythunie a na západ Aquilonie.”

“Ta mapa zobrazuje svět, jehož mapu nám pomůžeš změnit,” pokračoval Orastes. “Ze všeho nejdřív bychom chtěli dosadit Tarasca na nemedijský trůn. Byli bychom rádi, kdyby se to podařilo nenápadně. Způsobem, který by na Tarasca nevrhl ani stín podezření. Nemáme nejmenší zájem na tom, aby země byla zpustošena občanskou válkou, protože bychom rádi uchovali veškerou její sílu k útoku a dobytí Aquilonie.

Kdyby například král Nemedie a jeho synové zemřeli přirozenou smrtí, Tarascus by dosedl na trůn jako nejbližší žijící příbuzný královské krve, v míru a bez námitek národa.”

Xaltotun beze slova přikývl a Orastes pokračoval:

“Ten druhý úkol bude mnohem obtížnější. Valeria na aquilonský trůn nedosadíme bez boje a Aquilonie je strašlivý nepřítel. Jeho obyvatelé jsou tvrdí, patří k bojovné rase, jsou zoceleni v častých bojích s Pikty, Zingařany a Cimmeřany. Mezi Nemedií a Aquilonií už pět set let vládne nepřátelství a na jejich hranicích se odehrávají neustálé šarvátky. V souhrnu vítězství však bez diskusí vede Aquilonie.”

“Její současný král je nejproslulejší válečník, jakého severní národy znají. Je to cizinec, dobrodruh, který uchvátil královskou korunu v době občanské války. Bývalého krále Numedida uškrtil na trůně vlastníma rukama. Jmenuje se Conan a v boji muže proti muži nemá v okolních zemích soupeře. Právoplatným dědicem trůnu je Valerius. Jeho královský příbuzný Numedides jej vypudil do exilu a on už roky nevstoupil na půdu království, které mu právem náleží. V jeho žilách však koluje krev urozeného rodu a věřím, že by Conanův pád přivítalo mnoho aquilonských baronů, protože ten barbar není ani ze šlechtického, natož z královského rodu. Musím však říci, že obyčejní lidé za ním stojí a podporuje ho i většina provinčních šlechticů. Kdyby se nám však jeho vojsko podařilo v bitvě porazit a Conana samého v boji zabít, myslím, že bychom pak Valeria snadno dosadili na trůn. Conanovou smrtí by se vlastně rozpadla vláda, protože on sám nepatří k dynastickému rodu, který by vládu převzal, ale je pouhým osamělým dobrodruhem.”

“Přál bych si spatřit toho krále,” přemítavě řekl Xaltotun a vrhl pohled k stříbřitému zrcadlu, jež tvořilo jednu z výplní zdí. V matném povrchu zrcadla se neobjevoval žádný obraz, ale Xaltotun dával otevřeně najevo, že ví, k jakému účelu má sloužit. Orastes přikývl s pýchou dobrého řemeslníka, kterému pochválí jeho nářadí proslulý mistr.

“Pokusím se ti ho ukázat,” řekl. Pak usedl před zrcadlem a upřel pohled na stříbřitě matnou plochu. Po nějaké době se začal povrch pomalu čistit a v jeho nitru se objevil matný stín.

Bylo to zcela neskutečné, ale všichni přihlížející věděli, že vidí odraz Orastových myšlenek rámovaných plochou zrcadla tak, jak magický krystal rámuje svou hmotou myšlenky čaroděje, znalého umění zasvěcených. Stín se chvíli vlnil a chvěl a najednou se rychle vyjasnil a zaostřil. V zrcadle teď bylo vidět vysokého muže se širokými rameny a mohutně klenutým hrudníkem. Hlavu nesl mohutný krk a na rukou a nohou se črtaly výrazné pletence svalů. Oblečený byl do hedvábí a sametu a na prsou kabátce měl zlatem vyšité tři královské aquilonské lvy. Na hlavě, na hřívě černých vlasů rovně zastřižených nad očima, mu zářila královská koruna. Velký a těžký meč, který mu visel po boku, se však pro něj zdál mnohem přirozenější než všechny královské atributy. Čelo měl široké a pod hustým obočím zářily vnitřním ohněm jasně modré oči. Jeho tvář, dotmava osmahlá, zjizvená a zachmuřená, byla tváří válečníka a hedvábí a samet nemohly změkčit tvrdé linie jeho obrovské postavy.

“To přece není Hybořan!” vykřikl Xaltotun.

“Není, je to Cimmeřan, jeden z těch divokých horalů, jejichž národy žijí v šedých severních kopcích.”

“Kdysi dávno jsem bojoval s jeho předky,” řekl tiše Xaltotun. “Dokonce ani acheronským králům se nepodařilo pokořit je.”

“Stále ještě šíří hrůzu mezi jižními národy,” odpověděl Orastes. “Je to pravý syn té divoké rasy a jako takový byl až dosud neporazitelný.”

Xaltotun neodpověděl. Seděl a tiše nořil zrak do kamene zářícího divokým ohněm, který pulzoval na jeho dlani. Venku znovu zavyl pes, dlouze a zoufale.

2. Když vane černý vítr

Rok draka se zrodil z války, epidemií a nepokojů. Ulicemi Belveru se plížila černá smrt a rdousila bez rozdílu. Obchodníka na trhu, nevolníka v ubohé chatrči, rytíře u hodovního stolu. Veškeré umění ranhojičů proti ní bylo bezmocné. Mezi lidmi se říkalo, že nákaza pochází ze samotného pekla a je trestem za hříchy chlípnosti a pýchy. Choroba byla rychlá a smrtící jako uštknutí zmije. Tělo oběti nejprve zpurpurovělo a pak zčernalo. Během několika minut klesal umírající nemocný k zemi a dříve, než mu smrt vyrvala duši z těla, vnikl mu do nosu odporný pach jeho vlastních hnijících údů. Od jihu vál bez přestání horký hučící vítr, úroda usychala na polích, dobytek padal a chcípal při práci.

Lidé volali Mitru a reptali proti králi, reptali proto, že se odkudsi vynořily zprávy, že se král pod rouškou noci oddává příšerným svatokrádežným obřadům a pořádá úžasné a chlípné večírky, které končí za kuropění. A pak se vydala smrt i do paláce a s úšklebkem procházela chodbami na vyzáblých nohou, kolem nichž se jí vinuly příšerné páry prosycené nákazou. V jedné jediné noci zemřel král i jeho tři synové a hromové dunění bubnů oznamujících jejich smrt se ztratilo ve zvonění desítek zvonců označujících káry, které projížděly ulicemi a nakládaly hnijící mrtvé.

Ještě té noci před úsvitem se ztišilo zlé skučení horkého větru, který bez přestání vál celé týdny. Z opačné strany od severu se přihnal jiný vítr, který se točil a řval mezi věžemi města a s ním bouře, otřásající zemí, oslepující blesky a hustý déšť, který v potocích zaplavil zem. Jitro však zazářilo čisté a jasné. Vyprahlá zem se zahalila trávou, hynoucí úroda se opět narovnala a zazelenala a nákaza zmizela, jako by ji ze země odvál onen silný severní vítr.

Lidé šeptali, že bohové byli uspokojeni smrtí zlého krále a jeho tří výhonků, a když byl králův mladší bratr Tarascus korunován ve velkém trůnním sále, lid jásal a oslavoval monarchu, na kterého se usmáli sami bohové.

Tak mohutná vlna nadšení a veselí, jaká se převalila zemí, bývá většinou příhodná pro dobyvatelské války. Proto nebyl nikdo překvapen, když bylo vybubnováno, že král Tarascus prohlásil příměří, uzavřené mezi zesnulým králem a jejich západními sousedy, za neplatné a sbírá vojsko, aby zaútočil na Aquilonii. Jeho pohnutky byly počestné, jeho halasně vyhlašované záměry ozdobily připravované výboje aureolou, jakou mívají boží války. Podporoval Valeriovu věc, věc “pravoplatného dědice” aquilonského trůnu. Přicházel, jak hlásal, ne jako nepřítel Aquilonie, ale jako přítel, aby osvobodil lid od tyranie cizího samozvance.

Pokud se v jistých kruzích objevily cynické úšklebky a šeptaná sdělení, týkající se králova dobrého přítele Amalrica, jehož nesmírné osobní bohatství, jak se zdálo, proudilo bez ustání do téměř prázdné státní pokladny, nikdo jim ve všeobecné vlně Tarascovy popularity a obliby nepřikládal váhu. Jestliže tu a tam některý chytrý jedinec nabyl podezření, že skutečným vládcem Nemedie, ukrytým v pozadí, je Amalric, byl zároveň i dost opatrný na to, aby takové rouhání nevyslovil nahlas. A válka se připravovala za všeobecného nadšení.

Král a jeho spojenci vytáhli na západ v čele padesáti tisíc mužů. Armádu tvořili rytíři v lesklých zbrojích, nad kterými se pěnily chocholy, pikynýři v kovových přilbách a lehkých kroužkovaných košilích a střelci v kožených kabátcích a s kušemi přes rameno. Překročili hranice, dobyli jeden pohraniční hrad, spálili tři vesnice a až v údolí Valkie, deset mil západně od hranic, se setkali s armádou aquilonského krále Conana. Tu tvořilo čtyřicet čtyři tisíc rytířů, lučištníků a dalších ozbrojenců, výkvět aquilonské síly. Nedorazili pouze poitainští rytíři pod Prosperovým vedením, protože jeli až z nejvzdálenějšího, jihozápadního cípu království. Tarascus udeřil bez varování. Hned po jeho prohlášení následoval útok, a to bez formálního vyhlášení války.

Tyto dvě armády stanuly proti sobě v širokém mísovitém údolí, obklopeném přerušovanými útesy a půleném mělkou řekou, která se točila plná peřejí a mělčin dolů středem kotliny. Celá řada těch lidí, kteří vždy provázejí vojska, přicházela k řece pro vodu, pokřikovala na sebe ty nejhrubší nadávky a házela po sobě kamením. Poslední paprsky odpoledního slunce se odrážely od zlaté vlajky Nemedie, která nesla znak šarlatového draka a vlála v čerstvém větru nad pavilonem krále Tarasca. Hedvábný pavilon stál na vyvýšenině, zvedající se u východního okraje údolí. Na aquilonský tábor však padal stín západních útesů jako těžký purpurový příkrov a nepřirozeně barvil stany, celou aquilonskou armádu i černou vlajku se zlatým lvem, která se třepetala nad stanem krále Conana.

V údolí plály celou noc stovky ohňů. Vítr roznášel na všechny strany zvuk trumpet, zvonění zbroje a ostré výzvy hlídek, které na koních střežily svůj břeh mělkého proudu.

Těsně před svítáním, v době, kdy bývá tma nejhustší, se král Conan pohnul na svém lůžku, tvořeném hromadou hedvábí a kožešin, rozhozených na vyvýšeném stupni, a probudil se. Otevřel oči, ostře vykřikl a křečovitě sevřel rukojeť svého meče. Pallantides, jeho vrchní velitel, který zaslechl výkřik, vběhl do stanu a spatřil krále vzpřímeně sedícího na lůžku s rukou na jílci meče. Po obličeji nepřirozeně bledém mu stékaly praménky potu.

“Vaše Veličenstvo!” zvolal Pallantides. “Co se stalo?”

“Jak vypadá tábor?” dotazoval se Conan. “Jsou postaveny stráže?”

“Podél řeky hlídkuje pět set jezdců, Vaše Veličenstvo,” odpověděl generál. “Nezdá se, že by se Nemedijci chystali zaútočit na nás v noci. Čekají na východ slunce, stejně jako my.”

“U Croma,” zamumlal Conan. “Probudil jsem se s pocitem, že mi tuto noc hrozí zkáza.”

Vzhlédl k veliké zlaté lampě, která měkce ozařovala sametové závěsy velikého stanu. Stan byl prázdný. Na koberci pokryté zemi nespal žádný otrok ani stráže. Conanovy oči však zářily stejně, jako by byl uprostřed nejhroznějšího nebezpečí. Těžká čepel se mu chvěla v pěsti. Pallantides jej nejistě pozoroval. Zdálo se, že Conan čemusi naslouchá.

“Poslouchej,” zasyčel náhle král. “Slyšíš to? Ten plíživý krok?”

“Sedm vybraných rytířů střeží váš stan, Vaše Veličenstvo,” řekl Pallantides. “Nikdo se nemůže přiblížit nepozorován.”

“To nebylo venku,” zavrčel Conan. “Zdálo se mi, že je to uvnitř stanu.”

Pallantides vrhl rychlý, pátravý pohled kolem. Sametové závěsy splývaly v koutech se stíny, ale kromě Pallantida a krále byl stan prázdný, kdyby byl přítomen ještě někdo třetí, museli by ho vidět. Generál znovu potřásl hlavou.

“Nikdo tady není, sire. Spíte přece uprostřed své armády!”

“Viděl jsem krále, na které zaútočila smrt uprostřed tisíců věrných,” pronesl spíš pro sebe Conan. “Bylo to něco, co se pohybuje na neviditelných nohách a samo je okem nepostižitelné…”

“Pravděpodobně jste snil, Vaše Veličenstvo,” odvětil Pallantides, poněkud vyveden z míry.

“Ano, snil jsem,” zavrčel Conan. “A byl to podivný, zlý sen, který se mi zdál. Znovu jsem projížděl všechny ty dlouhé cesty, po nichž jsem se musel ubírat, než jsem získal královskou korunu.”

Pak zmlkl a Pallantides se na něj beze slova zahleděl. Tak jako pro většinu civilizovaných dvořanů a šlechticů i pro generála byl jeho král z větší části záhadou. Pallantides věděl, že Conan ve svém divokém, událostmi naplněném životě putoval po mnoha podivných cestách a zabýval se různými činnostmi, než z jakési ironie osudu dosedl na trůn nejbohatšího království doby.

“Znovu jsem viděl bitevní pole, na kterém jsem se narodil,” řekl Conan a mrzutě si opřel bradu o mohutnou pěst. “Znovu jsem se viděl v bederní roušce z leopardí kůže a s oštěpem v ruce na lovu horské zvěře. Znovu jsem byl žoldnéřem i hejtmanem kozáků na řece Zaporosce. Cítil jsem vlhkou džungli, když jsem jako korzár plenil pobřeží Kushe, byl jsem pirátem z Baračských ostrovů a náčelníkem horalů v Himeliánách. Skutečně jsem tím vším byl a teď se mi o tom zdálo. Ty postavy jsem míjel jako nekonečné procesí a jejich nohy rytmicky dusaly v šedivém prachu. V tom snu se však pohybovaly i podivné, maskované postavy a duchovité stíny. Volal a lákal mě jakýsi vzdálený hlas. Ke konci jsem se viděl ležet tady na tom lůžku a nade mnou se nakláněl stín v tmavém plášti se širokou kápí. Nemohl jsem se pohnout, pak se kápě shrnula dozadu a zpod ní se šklebila práchnivá lidská lebka. V té chvíli jsem se probudil.”

“Byl to zlý sen, Vaše Veličenstvo,” potlačil Pallantides zachvění, “ale byl to sen a nic víc.”

Conan potřásl hlavou, spíš v pochybnostech než v záporu. Byl rodem divoch a k jeho dědictví patřila i zvýšená citlivost a podivné instinkty, neznámé civilizovaným lidem, které číhaly nehluboko pod hladinou jeho vědomí.

“Snil jsem mnoho podivných snů,” řekl po chvíli, “a většina z nich byla úplně bezvýznamných. Ale u Croma, tohle nebyl obyčejný sen. Přál bych si, aby tenhle boj začal a abychom zvítězili co nejdříve, protože od chvíle, kdy král Numedides zemřel na černou smrt, mne naplňuje podivná zlá předtucha. Proč nákaza zmizela hned potom, co král zemřel?”

“Lidé říkají, že nesmírně hřešil a…”

“Lidé jsou hlupáci jako obyčejně,” zavrčel Conan. “Kdyby černá smrt zasáhla všechny, kteří hřešili, pak by, u Croma, nezůstal nikdo, kdo by spočítal živé! Proč by měli bohové, kteří jsou podle tvrzení kněží spravedliví, zahubit stovky rolníků, kupců a šlechticů, dřív než zahubili krále, na jehož hlavy byl černý trest namířen? Nebo snad bohové bili naslepo, jako šermíř v mlze? U Mitry! Kdybych já neuměl své rány rozdávat lépe, měla by Aquilonie nového krále už dávno. Ne, černá smrt nebyla jen tak obyčejná nákaza. Ta se vylíhla ve stygijských hrobkách a k životu byla vyvolána čaroději! Byl jsem vojákem v armádě prince Almurica, která zaútočila na Stygii, a z jeho třicetitisícové armády padlo patnáct tisíc mužů pod šípy Stygijců a zbytek zahubila černá smrt, která se na nás přihnala z jihu jako vražedný vítr. Já jsem jediný, kdo zůstal naživu.”

“V Nemedii zemřelo pět set lidí,” oponoval Pallantides.

“Ať už to byl kdokoliv, ten, kdo přivolal černou smrt, věděl, jak ji podle vlastní vůle zastavit,” odpověděl Conan. “Jsem si jist, že nemoc byla přivolána podle jakéhosi ďábelského plánu. Někdo ji přivolal a někdo ji zastavil, když byla špinavá práce hotová. Když Tarascus usedl pevně na trůn, lid jej začal oslavovat jako člověka, který zemi zachránil před hněvem bohů. U Croma, já za tím vším cítím nesmírně chytrou, ale také nesmírně zlou mysl! Co víš o tom cizinci, který je podle lidí Tarascovým rádcem?”

“Chodí vždy se zahalenou tváří,” odpovídal Pallantides. “Říká se, že je to cizinec, Stygijec.”

“Cizinec ze Stygie?” opakoval Conan a zatvářil se jako hladový vlk. “Spíš cizinec z pekla. Co se děje?”

“Nemedijští trubači!” vykřikl Pallantides. “A poslouchej! Naše trubky zazněly hned po nich! Úsvit je tady a důstojníci šikují oddíly k pochodu a boji. Mitra je opatruj! Mnoho z nich už neuvidí slunce zapadat za útesy.”

“Pošli mi pážata!” zvolal Conan a svižně vyskočil z lůžka. Rychle se začal převlékat a zdálo se, že s nadcházejícím bojem zapomněl na své chmurné předtuchy. “Obejdi důstojníky a dohlédni na to, aby vše bylo připraveno. Připojím se k tobě, jen co si připnu zbroj.”

Conan se často choval způsobem pro civilizované lidi nepochopitelným. Jeden z jeho požadavků byl, aby spal sám jak v palácové komnatě, tak ve stanu. Pallantides vyšel spěšně ven a za ním se neslo tiché cinkání zbroje, kterou si připnul už o půlnoci, po krátkém, několikahodinovém spánku. Zkušeným zrakem se rozhlédl po táboře, který připomínal mraveniště. Všude zvonily zbraně a zbroj. Muži přebíhali v blikajícím světle ohňů a pochodní sem a tam mezi dlouhými řadami stanů. Na západním nebi sice stále ještě svítily blednoucí hvězdy, ale na východním obzoru se už rudě rděly červánky úsvitu a proti nim se v dáli rýsovala dračí zástava Nemedie, jejíž hedvábí tiše pleskalo v ranním vánku.

Pallantides se obrátil k menšímu stanu, ve kterém spali královští panoši. Mladíci probuzení troubením rozespale vycházeli ze stanu. Pallantides na ně zavolal, aby si pospíšili, a v tom okamžiku mu hlas vypověděl službu, když z královského stanu uslyšel nejprve divoký výkřik, potom dutý úder a vzápětí pád těžkého těla na zem. Pak ze stanu zazněl ještě tichý smích, při němž se generálova krev proměnila v led.

Už když zazněl výkřik, otočil se Pallantides a rozběhl se ke královskému stanu. Sám vykřikl, když spatřil Conanovo obrovské tělo ležet na kobercích na zemi. Vedle královy ruky ležel jeho obrovský dvouruční meč a jeden z mohutných stanových sloupů, přeťatých v půli, ukazoval, kam dopadla jeho čepel. Pallantides vytasil zbraň a pozorně zkoumal všechna temná zákoutí, ale marně. Kromě krále byl stan prázdný tak jako před chvílí, když jej opouštěl.

“Vaše Veličenstvo!” Pallantides se vrhl na kolena vedle padlého obra.

Conanovy oči byly otevřené. Hleděly na generála jasně a s poznáním. Rty se mu pohnuly, jako by se pokoušel něco říci, ale z úst mu nevyšel ani hlásek. Zdálo se, že se nemůže ani pohnout.

Venku se ozvaly hlasy. Pallantides rychle povstal a přistoupil ke vchodu. Venku stáli královští panoši a jeden z rytířů, který střežil stan.

“Slyšeli jsme uvnitř nezvyklý hluk,” řekl rytíř omluvně. “Je král v pořádku?”

Pallantides na něj vrhl rychlý, pátravý pohled.

“Vstoupil během noci někdo do královského stanu?”

“Nikdo kromě vás, můj pane,” odpověděl rytíř a Pallantides nepochyboval o jeho poctivosti.

“Král zakopl a upustil meč,” vysvětlil Pallantides jakoby mimochodem. “Teď se vrať na své místo.”

Rytíř se obrátil a odcházel a Pallantides opatrně pokynul pěti královským panošům. Když vstoupili dovnitř, pevně uzavřel vchod. Tváře všech pěti pobledly, jakmile spatřili krále, ležícího na zemi. Obrátili se k Pallantidovi, ale ten jejich dotazy a výkřiky zarazil pozvednutou rukou.

Generál se opět sklonil nad králem a Conan se znovu pokoušel promluvit. Na spáncích mu naběhly žíly a svaly na krku mu nesmírným úsilím vystoupily jako provazy. Podařilo se mu pozvednout hlavu a konečně se mu z úst vydrala slova nebo spíš nesrozumitelné blábolení.

“Ta věc! Ta věc v rohu!”

Pallantides zvedl hlavu a s obavou se rozhlédl. Spatřil jen bledé obličeje pěti panošů a nehybně visící sametové závěsy. To bylo vše.

“Nic tady není, Vaše Veličenstvo,” řekl.

“Bylo to tam, v rohu,” zamumlal král a v marném pokusu vztyčit se divoce kroutil hlavou ze strany na stranu. “Muž, alespoň to vypadalo jako muž – obalený jako mumie zteřelými pruhy látky a oblečený do plesnivého pláště s kápí. Viděl jsem jen jeho oči, jak se tam krčil ve stínu. Myslel jsem si nejdřív, že je to stín, ale pak jsem uviděl ty oči. Byly jako černé drahokamy. Zaútočil jsem na něj a sekl jsem po něm mečem. Jenom Crom ví, jak se to stalo, že má rána minula a přeťala ten kůl. Pak mě uchopil za zápěstí a já jsem ztratil rovnováhu. Ty prsty pálily jako žhavé železo. Opustily mě všechny síly, zem se zvedla a udeřila mě jako palice. Pak zmizel, já ležel na zemi a – ďábel aby ho vzal! – zjistil jsem, že jsem ochrnutý!”

Pallantides pozvedl obrovu ruku a vzápětí mu naskočila husí kůže. Na králově zápěstí se modře rýsovaly otisky dlouhých, štíhlých prstů. Jak silná musela být ruka, která zanechala takový otisk na králově mohutném zápěstí? Pallantides si vybavil tichý smích, který zaslechl, když běžel ke stanu, a čelo mu pokryl chladný pot. Nebyl to Conan, kdo se smál.

“To je jistě nějaké ďábelské kouzlo!” zašeptal jeden z rozechvělých panošů. “Lidé říkají, že Tarascovi po boku stojí i děti temnot.”

“Ticho!” nařídil Pallantides.

Venku hvězdy čím dál tím víc bledly s přicházejícím úsvitem. Od hor zavál slabý vítr a donesl s sebou hlas tisíce trubek. Přitom zvuku proběhl královským tělem záchvěv, který provázel jeho marný pokus vstát. Znovu mu naběhly žíly na spáncích, když se snažil zpřetrhat okovy, které jej poutaly k zemi.

“Oblečte mi zbroj a připoutejte mě do sedla,” vypravil ze sebe namáhavě. “Povedu útok!”

Pallantides zavrtěl hlavou a jeden z panošů jej zatáhl za rukáv.

“Jestliže se armáda dozví, že je král bezmocný, jsme ztraceni, můj pane! Jen král by nás dnes mohl dovést k vítězství!”

“Pomozte mi zvednout ho na lůžko,” požádal je generál.

Poslechli, namáhavě zvedli těžkou a bezmocnou postavu na kožešinami pokryté lůžko a přikryli ji hedvábným pláštěm. Pallantides se obrátil k pěti panošům a než promluvil, několik okamžiků zkoumal jejich tváře.

“To, co se odehrálo v tomto stanu, musí zůstat navěky jen naším tajemstvím,” řekl po chvíli. “Na tom teď závisí budoucnost aquilonského království. Teď běžte jeden z vás a přiveďte mi kapitána Valanna, který velí pellianským kopiníkům.”

Označený panoš se uklonil a odběhl. Pallantides stál a pohlížel na bezmocného krále, zatímco venku ječely trubky, hřměly válečné bubny a k rannímu nebi stoupal čím dál tím silnější řev zástupů. Konečně se panoš vrátil s kapitánem, kterého Pallantides povolal. Byl to vysoký a urostlý muž, postavou poměrně podobný králi. Tak jako král měl hřívu hustých, černých vlasů. Jeho oči však byly šedé a v obličeji se králi nepodobal ani v nejmenším.

“Král byl postižen podivnou chorobou,” řekl Pallantides krátce. “Připadla ti nesmírná čest. Oblečeš si královskou výzbroj a pojedeš v čele armády. Nikdo nesmí poznat, že vojsko nevede sám král!”

“To je pocta, za kterou každý poctivý muž rád položí život,” odpověděl kapitán, překvapen tím, co slyší. “Mitra nechť je mi nápomocen, abych nezklamal a splnil ten úkol co nejlépe!”

A zatímco bezmocný král pohlížel planoucíma očima, ve kterých se odrážela všechna jeho trpká nenávist a ponížení, svlékli panoši Valannovi kroužkovou košili a náholence a oblékli jej do Conanovy zbroje. Připnuli mu černé hrudní i zádové pancíře, zdobené bohatým emailováním, a nasadili černou přilbici s úzkým průzorem, zdobenou mohutným chocholem z černého peří. Natáhli mu hedvábné roucho se zlatě vyšitým královským lvem. Plášť stáhli širokým opaskem se zlatou sponou, na kterém byl zavěšen těžký meč zdobený drahokamy v pochvě ze zlatého brokátu. Celý ten čas venku ječely trumpety, zvonily zbraně a nad řekou se nesly mnohočetné výkřiky, jak oddíl za oddílem zaujímal své pozice.

Valannus, teď už v plné zbroji, poklesl na jedno koleno a sklonil hlavu před postavou bezmocně spočívající na lůžku.

“Můj králi, Mitra budiž zárukou, že zbroj, kterou jsem dnes oblékl, nebude zneuctěna!”

“Přines mi Tarascovu hlavu a na místě z tebe udělám barona!”

Pod tlakem neúprosných okolností spadl z Conana slabý nátěr civilizace. Oči mu zaplály a v záchvatu divokosti a touhy po boji skřípal zuby stejně jako ten nejposlednější barbar v horách jeho rodné Cimmerie.

3. Útesy se pohnuly

Aquilonská armáda byla připravena – dlouhé uspořádané linie kopiníků a jezdců v lesklé oceli. V tom okamžiku se z královského pavilonu vynořila obrovská postava v černé zbroji. Když se pak černý rytíř vyhoupl do sedla černého hřebce, drženého čtyřmi panoši, rozletěl se armádou pozdravný křik, který otřásl útesy. Muži mávali meči a vykřikovali nadšeně na podporu svého bojovného krále, ať už to byli rytíři v brněních a pitoreskních přilbách, pikynýři v kroužkových košilích nebo lučištníci v kožených kabátcích, svírající v levé ruce své dlouhé luky.

Nepřátelské vojsko na protilehlé straně údolí bylo v pohybu. Jezdci sestupovali po mírném svahu dolů k řece a ocel se leskla ve vycházejícím slunci, zatímco zbytky ranní mlhy se točily okolo jejich koní.

Aquilonci se pomalu vydali kupředu. Země se chvěla pod odměřeným krokem obrněných koní. Vlajky vlály a pleskaly v ranním větru, kopí se kývala jako hustý les, zvedala se a klesala a kolem jejich hrotů se točily pestré praporce jednotlivých rytířů.

Deset ozbrojenců, zamračených mlčenlivých veteránů, střežilo královský pavilon. Jeden z panošů stál ve stanu a škvírou ve dveřním závěsu vyhlížel ven. Kromě malé hrstky zasvěcenců netušil nikdo z celé početné armády, že muž, který jede na velkém hřebci v čele armády, není Conan.

Aquilonská armáda zaujala obvyklou formaci – nejsilnější částí byl střed, který tvořili těžce ozbrojení rytíři. Křídla se skládala z menších jízdních skupin, hlavně jízdních zbrojnošů, doplněných kopiníky a střelci. Střelci pocházeli většinou z Bossoniánského pohraničí, od západních hranic. A byli to převážně zavalití muži prostřední výšky v kožených kabátcích a železných helmicích.

Nemedijská armáda postupovala kupředu ve shodném uspořádání. Obě armády se blížily k řece v půlobloucích, protože křídla poněkud předbíhala středy. V čele aquilonského vojska se pomalým klusem pohyboval hřebec, v jehož sedle vzpřímeně seděla obrovská postava v emailované zbroji a s rozvinutou královskou vlajkou nad hlavou.

Zatím na lůžku v královském pavilonu prožíval Conan pravá duševní muka a klel těmi nejpříšernějšími nadávkami.

“Vojska se k sobě blíží,” hlásil mu panoš vyhlížející ven.

“Teď zní trumpety! Vycházející slunce se odráží od helem a kopí, až to oslepuje! Řeka je v jeho paprscích rudá jako krev! A než skončí den, zrudne řeka krví opravdu!”

“Nepřítel dorazil k řece. Šípy létají v celých mračnech, až stíní slunce. Hej! To byla výborná salva, chlapci! Bossoniánci jsou lepšími střelci! Slyšte jejich křik!”

A král mezi vřeštěním trub a zvoněním oceli uslyšel hluboký, vášnivý křik Bossoniánců, kteří jako stroje natahovali své luky a vypouštěli střelu za střelou.

“Jejich lučištníci se snaží upoutat pozornost našich střelců a jízda zatím vjíždí do řeky,” pokračoval panoš. “Břehy nejsou příkré, k vodě klesají mírně. Rytíři už vjeli do řeky a brodí se mělčinami. U Mitry! Bossoniánské šípy zasahují každou skulinu v jejich zbrojích. Muži i koně padají do vody a kupí se tam v hromadách! Voda je mělká a proud není příliš rychlý, ale pancíře stahují muže pod vodu, další vlny jezdců po nich šlapou, takže se tam topí po desítkách. Teď vyrazili aquilonští rytíři. Vjeli do řeky a srazili se s Nemedijci. Pod břichy koní se točí voda a zvonění mečů je ohlušující!”

“U Croma!” vyletělo Conanovi zoufale z úst. Do žil se mu vracel život, ale stále ještě nebyl schopný se zvednout z lůžka.

“Křídla se také srazila,” pokračoval panoš, “kopiníci a pěší šermíři bojují v řece muž proti muži a lučištníci za nimi střílejí ze břehu. U Mitry! Nemedijští střelci jsou pěkně pochroumáni a Bossoniánci teď zvedají své střely tak, aby zasahovali jejich zadní řady. Nemedijský střed nepostoupil ani o píď a jejich křídla jsou zatlačována zpět ven z vody.”

“U Croma, Mitry a Ymira!” běsnil Conan. “Bohové a ďáblové, kdybych se mohl dostat mezi bojující, třeba jen proto, abych mohl v boji zemřít!”

Venku zatím zuřil v průběhu dlouhého, horkého dne divoký boj. Údolí se otřásalo útoky a protiútoky, svištěním šípů, nárazy štítů a praskotem lámaných dřevců. Aquilonská armáda držela neochvějně své pozice. Jen jednou byli Aquilonci zatlačeni zpět, ale pak následoval protiútok, vedený černým jezdcem s černou vlajkou a ztracená půda byla dobyta zpět. Aquilonci pak drželi břeh jako železná hradba a panoš nakonec vzrušeně oznamoval, že Nemedijci jsou zatlačováni do řeky.

“Jejich křídla zachvátila panika!” křičel. “Jejich rytíři ustupují a vyhýbají se boji. Ale co se to děje? Váš praporec mění místo! Střed armády vjel do řeky! U Mitry! Valannus vede armádu přes řeku!”

“Ten hlupák!” zasténal Conan. “To může být léčka! Měl držet svoje pozice, za úsvitu dorazí Prospero se svými oddíly.”

“Rytíři teď vjeli do pravého deště šípů,” křičel panoš.

“Ale nezpomalují! Postupují dál – už přebrodili! Teď útočí obě křídla, která přecházejí řeku. Víc jistě nemohli udělat. A nad tím vším se kolébá praporec s aquilonským lvem! Nemedijští rytíři se pokoušejí útok zastavit. Jejich obrana je prolomena. Ustupují. Levé křídlo prchá a naši kopiníci je pobíjejí v běhu. Vidím Valanna, stále postupuje kupředu a seká kolem sebe jako šílený. Zdá se, že propadl bojovému šílenství. Vojáci už si nevšímají Pallantida. Následují Valanna, má zavřené hledí a všichni si myslí, že je to sám král! Ale pozor! To jeho šílenství je promyšlené! Vyhnul se širokým obloukem čelu Nemedijců a za ním jede alespoň pět tisíc nejlepších rytířů naší armády! Jádro nemedijské armády zachvátil zmatek. A teď! Mají bok chráněný útesy, ale tam je nechráněná soutěska. Vypadá jako obrovský průsek v kamenné stěně a ústí za nemedijskými liniemi. U Mitry! Valannus už si to uvědomil a chápe se té příležitosti! Žene před sebou jejich křídlo a zároveň vede své jezdce k té průrvě. Teď objeli hlavní bojiště, p rorazili linii střelců a míří přímo do soutěsky!”

“To je past!” vykřikl Conan a znovu se pokoušel vztyčit.

“To ne!” jásal panoš vzrušeně. “Máme celou nemedijskou armádu jako na dlani. Na tu průrvu museli zapomenout! Určitě je ani nenapadlo, že by mohli být zatlačeni tak daleko. Ó, ten tupý, nafoukaný Tarascus! Udělat takovou chybu! A teď už vidím, jak se z druhého konce soutěsky, za nemedijskými liniemi, vynořují první z našich praporců. Naši teď Nemedijcům vpadnou do zad a roznesou je na kopytech! Ale Mitro! Co se to děje?”

Panoš se zapotácel a stěny stanu se opile zakývaly. Do válečného ruchu zaznělo hluboké dunivé hřmění, příšerné a nepopsatelné.

“Skály se hýbají,” zaječel panoš, “a bohové, co je tohle? Řeka pění a vylévá se z břehů a vrcholky hor se bortí! Země se otřásá a lidé i zvířata padají jako mouchy! Útesy se rozpadají!”

Současně s jeho slovy se ozval skřípavý rachot, hromové zadunění a země se znovu zatřásla. Z dálky se do hluku bitvy vmísily šílené výkřiky hrůzy a zoufalství.

“Útesy se zřítily!” sípal hrůzou zsinalý panoš. “Zřítily se přímo do soutěsky a rozdrtily tam všechno živé! Zahlédl jsem na okamžik královskou lví zástavu mezi padajícími balvany v oblaku prachu a pak mi zmizela. Ach, a Nemedijci teď křičí a jásají. A mají proč, vždyť pod balvany v soutěsce zůstalo přes pět tisíc našich nejstatečnějších rytířů! Ale teď slyš!”

Conanovi dolehl k uším zprvu nejasný, ale čím dál víc sílící křik, který se měnil v panický řev. “Král je mrtev! Král je mrtev! Prchejte! Zachraň se, kdo můžeš! Král je mrtev!”

“Lháři!” zalykal se Conan vzteky. “Ti psi! Křupani! Zbabělci! U Croma, kdybych se mohl aspoň postavit. Plazit kdybych se mohl! Dolezl bych k té prokleté řece s mečem v zubech! Mluv, mládenče, utíkají?”

“Utíkají!” vzlykl panoš. “Prchají k řece, jsou rozprášeni, běží jako smetí hnané větrem! Vidím Pallantida, snaží se zastavit ten proud – teď ho srazili z koně a šlapou po něm. Vbíhají do řeky, vyděšení jako stádo, rytíři, střelci, pikynýři, všichni pomíchaní. Jeden děsivý proud zkázy. V patách jim běží Nemedijci a kosí je jako obilné klasy.”

“Musí se obrátit na tomhle břehu a postavit se k obraně!” zvolal král. S nadlidským úsilím, při kterém mu vyrazil po celém těle pot, se vzepřel na lokty.

“To se jim nepodaří!” naříkal panoš. “Nemohou! Jsou rozprášeni, zničeni. Oh, bohové. Proč jsem se musel dožít tohoto hrozného dne!”

Pak si uvědomil svou povinnost a vykřikl na ozbrojence, kteří hlídali královský stan a s kamennými tvářemi pozorovali zoufalý útěk svých druhů. “Přiveďte koně, rychle, a pomůžete mi zvednout krále do sedla! Tady nesmíme zůstat!”

Dřív než mohli vykonat jeho příkazy, přihnala se jako bouře první vlna prchajících. Rytíři stejně jako lučištníci a kopiníci prchali mezi stany, zakopávali o napínací lana a táborové nářadí a s nimi nemedijští jezdci, kteří sekali zběsile sem a tam. Stany se začaly hroutit a na mnoha místech od rozkopaných táborových ohňů chytly. Cizí vojáci už plenili tábor. Zachmuření ozbrojenci, kteří hlídali královský pavilon, neustoupili ani o krok. Se zbraněmi v rukou padli pod množstvím ran přímo tam, kde stáli, a po jejich na kusy rozsekaných tělech dupaly koně vítězů.

Panoš přitáhl dveřní závěs a ve zmateném, vražedném šílenství nikoho nenapadlo, že by ve stanu, který patřil králi, mohl někdo být. Pronásledovaní i pronásledovatelé se hnali kolem, postupně jejich proud slábl a ztrácel se dál do údolí. Pak panoš opatrně vyhlédl ven a v tom zahlédl skupinku mužů, kteří se blížili s jistotou a očekáváním ve tvářích.

“Přijíždí nemedijský král se čtyřmi společníky a panošem,” otočil se mladík tiše do stanu. “Kdybyste se mu vzdal a vydal se mu na milost, můj pane…”

“Vzdát se mu, při ďáblově bradě!” procedil král mezi zuby.

S nesmírným úsilím se posadil. Pak s výrazem bolesti spustil nohy z lůžka a nejistě se postavil. Potácel se jako opilý, panoš mu přiskočil na pomoc, ale Conan ho odstrčil.

“Podej mi ten luk!” zavrčel a ukázal hlavou na dlouhý luk a toulec plný ostrých šípů, který visel na stanovém kůlu.

“Ale, Vaše Veličenstvo!” křičel panoš v nejvyšším rozrušení.

“Boj je ztracen! Patří to k nejvyššímu majestátu vzdát se s důstojností, hodnou královské krve!”

“Já ale nejsem královské krve!” zasípal divoce Conan. “Já jsem barbar a syn kováře!” Namáhavě strhl luk ze stanového kůlu a odpotácel se k východu z pavilonu. Jeho zjev byl i v této zoufalé situaci královský. Byl oblečen jen do krátkých kožených spodků a haleny bez rukávů, jejíž hluboký výstřih odhaloval mohutnou chlupatou hruď, svaly na obrovských rukou a nohou se mu napínaly a pod hřívou rovně zastřižených černých vlasů divoce blýskaly modré oči. Vypadal tak, že panoš ucouvl, protože v tomto okamžiku v něm vlastní král vzbudil mnohem větší hrůzu než celá nepřátelská armáda.

Conan, který se pohyboval nemotorně na široce rozkročených nohou, prudce rozhrnul závěs u vchodu. Nemedijský král a jeho družina mezitím sesedli z koní. Přiblížili se ke vchodu a náhle strnuli úžasem hledíce na postavu, která se před nimi objevila.

“Tady jsem, vy šakalové!” zařval Cimmeřan. “Já jsem král, vy bratři prašivých psů!”

Natáhl luk až k uchu, spustil a šíp vnikl hluboko do prsou rytíře stojícího vedle Tarasca. Conan hodil lukem po nemedijském králi.

“K čertu s mýma roztřesenýma rukama. Tak pojďte, pokud si mne troufáte zajmout!”

Zapotácel se zpět na nejistých nohách, až narazil zády na stanový kůl. Znovu se vztyčil a napřáhl svůj obrovský meč, který namáhavě svíral oběma rukama.

“U Mitry! Opravdu je to král!” zvolal Tarascus. Rychle se rozhlédl kolem a pak se zasmál. “Tamto byl nějaký šakal v jeho brnění. Dovnitř, vy zbabělci, chci jeho hlavu!”

Tři zbrojnoši se znakem královské gardy na prsou se vrhli na krále.

Jeden srazil panoše k zemi ranou palcátu. Ostatním dvěma se vedlo hůře. Prvního z nich přivítal Conan úderem pozvednutého meče, který proťal kroužkovou košili jako plátno a čistě oddělil Nemedijci od těla ruku i s ramenem. Jeho tělo, které se zvrátilo dozadu, padlo druhému muži přímo pod nohy. Ten zakopl a než stačil znovu nabrat rovnováhu, projela jím široká čepel Conanova meče.

Conan, jemuž se dral z úst přerývaný dech, vytrhl meč a znovu se nejistě opřel o stanový kůl. Svalnaté paže se mu třásly, hrudník se mu křečovitě zvedal a po tváři a krku mu stékaly stružky potu. Oči mu však nebezpečně plály a zatímco lapal po dechu, pronesl nesouvisle: “Proč stojíš tak daleko, ty pse z Belveru? Já k tobě nemohu, pojď blíž a zemři!”

Tarascus zaváhal, pohlédl na zbývajícího zbrojnoše a svého panoše a opatrně postoupil kupředu. Co se týkalo síly a velikosti, nemohl se s obrovským Cimmeřanem rovnat, ale byl oblečen v kompletní zbroji a navíc měl mezi západními národy pověst skvělého šermíře. Jeho panoš ho v poslední chvíli zarazil.

“Zadržte chvíli, Vaše Veličenstvo, nehazardujte se svým vzácným životem. Přivoláme lučištníky, aby zastřelili toho barbara, tak jako střílíme lvy zahnané do pasti.”

Nikdo z nich si nevšiml, že během šarvátky se ke stanu přiblížil vůz a teď zastavil přímo před vchodem. Conan, který jim viděl přes hlavy, vůz zpozoroval a po zádech mu přeběhlo podivné zamrazení. Na vzhledu černých koní, kteří táhli vůz, bylo cosi nepostižitelného, ale královu pozornost přitahovala především osoba, která vůz řídila.

Byl to vysoký, nádherně stavěný muž, oblečený do dlouhého hedvábného roucha bez jakékoliv ozdoby. Na hlavě měl volnou shemitskou pokrývku hlavy a záhyby jednoho jejího cípu mu skrývaly téměř celý obličej s výjimkou temných magických očí. Ruce, které pevně ovládaly spřežení, byly bílé, ale silné. Conan hleděl na cizince a všechny v něm ukryté primitivní instinkty se bouřily. Cítil, jak z této zahalené postavy vyzařuje aureola hrozby a síly, představující nebezpečí tak jasné jako kývající se stébla trávy, jež za bezvětrného dne provázejí cestu hada.

“Buď zdráv, Xaltotune!” zvolal Tarascus. “Tady je aquilonský král. Nezahynul pod kamennou lavinou, jak jsme si mysleli.”

“Vím,” odpověděl cizinec a nenamáhal se ani v nejmenším vysvětlit, jak to věděl. “Co máte v úmyslu s ním udělat?”

“Právě jsem chtěl přivolat lučištníky, aby jej zastřelili,” odpověděl Nemedijec. “Dokud dýchá, je nám nebezpečný!”

“A přece – ani prašivý pes není bez užitku,” odpověděl Xaltotun. “Zajměte jej živého!”

Conan se skřípavě zasmál. “Pojď a zkus to!” vyzval cizince. “Kdyby mi ty proklaté nohy aspoň trochu lépe sloužily, přesekl bych tě v půli stejně snadno jako suchý strom! Ale živého mě, u ďábla, nikdy nezajmete!”

“Obávám se, že má pravdu,” řekl Tarascus. “Je to divoch, nesmyslně zuřivý, nebezpečný jako poraněný tygr. Dovolte, zavolám střelce!”

“Dobře se dívej a uč se dovednosti moudrých!” řekl tiše Xaltotun.

Ruka mu vklouzla do záhybů roucha a vynořila se s jakýmsi lesklým předmětem – byla to blýskavá koule. Tu znenadání hodil po Conanovi. Conan kouli instinktivně odrazil mečem stranou a v okamžiku dotyku se ozval ostrý výbuch, stan ozářil záblesk oslepujícího plamene a Cimmeřan se bezvládně sesunul k zemi.

“Je mrtev?” Tarascus spíš konstatoval, než se ptal.

“Ne, je jenom omráčen. Za několik hodin přijde zase k sobě. Přikaž svým lidem, ať mu spoutají ruce i nohy a naloží mi ho do vozu.”

Tarascus pokynul a zanedlouho několik mužů, sténajících námahou, zvedlo bezvládného krále do vozu. Xaltotun přehodil přes nehybné tělo sametový plášť a tak jej ukryl před každým, kdo by do vozu nahlédl. Nasedl a uchopil opratě.

“Vracím se do Belveru,” řekl. “Vyřiď Amalricovi, že pokud by mě potřeboval, spojím se s ním. Conana má z cesty a aquilonská armáda je zničena. Pro zbytek výpravy by mu už meč a kopí mohly stačit. Prospero nemá víc než deset tisíc mužů a až se dozví o výsledku bitvy, bezpochyby se stáhne zpátky do Tarantie. Amalricovi ani Valeriovi o zajatém králi nic neříkej. Jen ať si raději myslí, že zahynul pod zborcenými útesy.”

Xaltotun se pak upřeně zadíval na zbylého ozbrojence a muž pod jeho pohledem začal po chvíli rozpačitě přešlapovat.

“Co to máš kolem pasu?” zeptal se náhle Xaltotun.

“Coby, s dovolením jen opasek, můj pane!” odpovídal užasle zbrojnoš.

“Lžeš!” Xaltotun se zasmál a jeho smích řezal jako nůž.

“Vždyť je to jedovatý had. Co jsi za šílence, že nosíš kolem pasu tu plazí obludu!”

Muž se podíval rozšířenýma očima na pas a k své nezměrné hrůze viděl, jak se k němu obrací spona – nebyla to spona, byla to odporná plazí hlava! Viděl chladné oči a v otevřené tlamě vztyčené jedové zuby, slyšel sykot a cítil, jak se mu to odporné stvoření svírá kolem těla. Zoufale zaječel a udeřil do hlavy holou rukou. Cítil, jak se mu hadí zuby zatínají do těla, pak jej zachvátila křeč a on se těžce zřítil k zemi. Tarascus hleděl na ležícího muže zcela klidně. Viděl jen odřený kožený opasek a velkou přezku, jejíž jazýček si zbrojnoš zabodl do dlaně. V tom okamžiku obrátil Xaltotun svůj hypnotický pohled na Tarascova panoše, ten strachem zešedl a začal se nekontrolovaně třást. Král však zakročil. “To stačí, tomu můžeme naprosto důvěřovat!”

Čarodějník pohnul otěžemi a zkušeně obrátil vůz.

“Dohlédni tedy, aby se nikdo nedozvěděl o tom, co se stalo. A kdybyste mě náhodou potřebovali, ať mě Orastův sluha Altaro zavolá, jak jsem jej to naučil. Budu v tvém královském paláci v Belveru.”

Tarascus pozvedl na pozdrav ruku, ale výraz, který se mu usadil v obličeji, když pohlížel za odjíždějícím vozem, nebyl ani v nejmenším příjemný.

“Proč ušetřil toho Cimmeřana?” zašeptal vyděšený panoš.

“To by zajímalo i mne,” zavrčel Tarascus.

Kdesi v dálce slábl jak zvuk bitvy a pronásledovatelů, tak i dunění odjíždějícího vozu. Zapadající slunce zažehlo vrcholky útesů šarlatovým plamenem a vůz se brzy ponořil do modrých stínů, které houstly od východu.

4. “Z kterého pekla jsi vylezl?”

Conan nevěděl nic o dlouhé cestě v Xaltotunově voze. Zatímco se bronzová kola vozu zařezávala do kamenitých horských cest a šustila v hluboké trávě úrodných údolí, ležel jako mrtvý. Vůz se nakonec spustil z posledních svahů a kola zaduněla po bílé kamenné cestě, která se točila středem šťavnatých luk směrem k Belveru. První záchvěv vědomí jím projel těsně před úsvitem. Slyšel nezřetelné hlasy a skřípění těžkých závěsů. Jakýmsi otvorem v plášti, který jej halil, zahlédl v blikavém světle pochodní vysoký, černý oblouk obrovské brány a vousaté tváře strážných, na jejichž helmicích a hrudních plátech se světlo pochodní odráželo.

“Jak dopadl boj, můj pane?” zeptal se zvědavý hlas nemedijsky.

“Samozřejmě výborně,” zněla strohá odpověď. “Aquilonský král je mrtev a jeho armáda je rozdrcena.”

Zazněly vzrušené hlasy, ale vzápětí byly přehlušeny duněním vozových kol na dlažbě. Když Xaltotun popohnal své spřežení, začaly od kovových obručí odletovat jiskry. I v tom hluku však Conan zachytil slova jednoho ze strážných:

“Od hranic království dorazil do Belveru mezi úsvitem a západem sluncem! A koně jsou sotva zpocení! U Mitry, to nejsou…” Pak se hlasy rozplynuly kdesi vzadu a Conan slyšel jen klapot podkov a dunění kol po tmavé ulici.

Všechno, co zaslechl, si ukládal do paměti, ale vlastně to ani nevnímal. Byl jako bezduchý automat, který vidí a slyší, ale nerozumí. Zrakové vjemy i zvuky jej míjely bez jakéhokoliv významu. Upadl do hluboké otupělosti a jen mimochodem si všiml, že vůz zastavil na velikém nádvoří, obehnaném vysokou zdí. Pak jej mnoho paží vyzvedlo z vozu a neslo po točitém kamenném schodišti nahoru a potom dál dlouhou, tmavou chodbou. Šepoty, plíživé kroky, nesmyslné nesourodé zvuky se přelévaly okolo něj, nedůležité a vzdálené.

Zato jeho probuzení bylo náhlé a křišťálově čisté. Pamatoval si přesně průběh bitvy v hraničních horách a uvědomoval si její nedozírné následky a přesně věděl i to, kde se nachází.

Ležel na sametovém lehátku, oblečen stejně jako den předtím, ale ruce a nohy měl spoutány řetězy, které ani on nedokázal přetrhnout. Místnost, v níž ležel, byla zařízena s pochmurnou vznešeností. Stěny pokrýval černý samet a podlahu husté purpurové koberce. Nikde nebylo vidět ani okno, ani dveře, a to vše osvětlovala strašidelným svitem podivně tvarovaná zlatá lampa, visící z vyřezávaného stropu.

Snad proto se mu postava sedící na stříbrném trůnu, podobném křeslu, zdála tak neskutečná a fantastická. Její obrysy se ztrácely v klamném světle a navíc je zkreslovalo poloprůsvitné hedvábné roucho. Rysy obličeje však byly kupodivu i v tom slabém světle zcela jasné. Conanovi se zdálo, že hlavu postavy obklopuje slabá záře a zvýrazňuje zlomyslný reliéf vousaté tváře, jež pak je jedinou zřetelnou a hmotnou věcí v této tajemné místnosti.

Byla to tvář vznešená, s čistě řezanými rysy klasické krásy. Na druhé straně se v tomto chladném nehybném obličeji zračilo cosi znepokojujícího, jakýsi náznak vědění, které přesahuje hranice lidských znalostí, klid, který ani není klidem člověka. Conan měl navíc nejistý pocit, cosi mu říkalo, že tu tvář zná, že ji už někde spatřil. Věděl, že toho muže nikdy neviděl živého, a přesto mu ony rysy někoho či něco připomínaly. Jako by potkal zhmotnělou postavu z ošklivého snu, jehož děj si nemohl vybavit.

“Kdo jsi?” dotazoval se útočně král a přitom se mu navzdory řetězům, které jej poutaly, podařilo posadit.

“Lidé mi říkají Xaltotun,” zazněla odpověď, pronesená silným kovovým hlasem.

“Co je tohle za místo?” zněla další Conanova otázka.

“Tohle je komnata v paláci krále Tarasca v Belveru.”

Conan nebyl příliš překvapen. Belverus, hlavní město, bylo v současné době největším nemedijským sídlem blízko hranic.

“A kde je Tarascus?”

“S armádou.”

“Tak dobrá,” zavrčel Cimmeřan. “Jestliže mě chceš zavraždit, proč to neuděláš hned, abychom to měli oba z krku?”

“Nezachránil jsem tě před nemedijskými lučištníky jenom proto, abych tě mohl zabít tady, v Belveru,” odpověděl Xaltotun.

“Co jsi se mnou vlastně u všech ďáblů udělal?” ptal se Conan.

“Umrtvil jsem na čas tvé vědomí,” odpověděl Xaltotun. “Jak, tomu bys těžko porozuměl. Nazývej to, chceš–li, černou magií.”

Conan k tomuto závěru dospěl už před několika okamžiky a jeho mysl se zabývala něčím jiným.

“Myslím, že vím, proč jsi mě ušetřil,” zasupěl pak znovu jeho hlas. “Amalric si mě chce nechat jako pojistku proti Valeriovi pro případ, že by se nemožné stalo skutkem a on se stal aquilonským králem. Ví se přece všeobecně, že za tímhle pokusem dosadit Valeria na můj trůn je Amalric – baron z Toru. A jak já znám Amalrica, bude mu Valerius sloužit jen jako figurka v popředí tak jako Tarascus.”

“Amalric neví nic o tom, že jsem tě zajal,” odpověděl Xaltotun. “Neví to ani Valerius. Oba si myslí, že jsi zahynul pod útesy u Valkie.”

Conan zíral na toho podivného muže bez jediného slova a oči se mu zúžily.

“Cítil jsem za tím vším skutečný mozek,” řekl spíš pro sebe Conan, “ale myslel jsem si, že je to mozek Amalricův. Takže Amalric, Tarascus a Valerius jsou jenom tvoje loutky? Kdo vlastně jsi?”

“Záleží na tom? I kdybych odpověděl, nebudeš tomu věřit. Co kdybych ti řekl, že tě mohu dosadit zpět na aquilonský trůn?”

Conanovy oči zaplály jako oči lapeného vlka.

“Jaká je tvoje cena?”

“Poslušnost.”

“Potom běž se svou nabídkou k čertu,” zavrčel Conan. “Já ti panáka dělat nebudu! Korunu jsem si dobyl mečem. A kromě toho ani ty nemůžeš kupovat a prodávat aquilonský trůn, jak se ti zlíbí. Království zdaleka není dobyto. Jedna bitva válku nerozhoduje.”

“Proti tobě stojí víc než pouhé zbraně,” odpověděl Xaltotun. “Byl to snad meč, který tě srazil na kolena v tvém stanu před bitvou u Valkie? Ne, bylo to dítě temnot, zplozenec nekonečného vesmíru, jehož ruka, hořící chladem věčných temnot, zmrazila krev ve tvých žilách a morek tvých kostí. Ten chlad je takový, že ti spálil kůži jako doruda rozžhavené železo! Byla to snad náhoda, že muž oblečený ve tvé zbroji vedl výkvět aquilonského rytířstva do nešťastné soutěsky? – Byla to náhoda, že se útesy zřítily?”

Conan na něj mlčky zíral a cítil, jak mu po zádech běží mráz. Mýty jeho národa mluvily o čarodějích a kouzelnících a každý hlupák musel poznat, že tohle není obyčejný člověk. Conan cítil něco nevysvětlitelného, něco, co Xaltotuna odlišovalo od ostatních lidí – podivný náboj času a prostoru, nesmírné a hrozné stáří oné bytosti. Jeho tvrdohlavost a nezlomný duch se však nechtěly poddat.

“Ta skalní lavina byla jen náhodná,” pronesl umíněně. “A tou soutěskou by se pokusil zaútočit každý.”

“Tak to není. Ty bys útok soutěskou nevedl. Tušil bys past. A především bys nikdy nepřekročil s vojskem řeku, pokud by sis nebyl jistý, že útěk Nemedijců není opravdový. Na tvé vědomí by mé hypnotické příkazy těžko působily. Ani v šílenství bitvy bych nebyl schopen zavést tě do připravené pasti, jak se mi to podařilo s tím obyčejným člověkem, který se za tebe převlékl.”

“No, když to všechno bylo vymyšleno jen proto, aby byla naše armáda zničena,” skepticky pokračoval Conan v otázkách, “proč mě to tvoje dítko temnot nezabilo přímo v mém stanu?”

“Protože bylo mým přáním zajmout tě živého. Nepotřeboval jsem ani nadpřirozené vlastnosti na to, abych uhodl, že Pallantides pošle do boje jiného muže v tvé zbroji. Chtěl jsem tě živého a nezraněného. Zapadáš do mého plánu věcí příštích. Obklopuje tě životní síla mocnější než zručnost a lstivost mých spojenců. Jsi nebezpečný nepřítel, ale mohl by z tebe být výborný poddaný.”

Conan si při tom slově divoce odplivl a Xaltotun, který jeho vztek zcela ignoroval, vzal křišťálovou kouli z blízkého stolku a položil ji před sebe. Nedržel ji, neležela na žádné podložce, a přesto koule visela nehybně ve vzduchu stejně pevně, jako by ji podpírala železná deska. Conan pohrdavě zabručel při této ukázce kouzelnického umění, ale i proti vlastní vůli na něj udělala dojem.

“Chceš vědět, co se děje v Aquilonii?” zeptal se mág.

Conan neodpověděl, ale to, jak se celé jeho tělo napjalo, prozrazovalo zvýšený zájem. Xaltotun upřel pohled do mlhavého nitra koule a promluvil.

“Je právě večer prvního dne po bitvě u Valkie a několik nemedijských oddílů jízdních rytířů znepokojovalo prchající Aquilonce. Prošlé noci se hlavní část nemedijské armády utábořila u Valkie. Za úsvitu armáda zrušila tábor a pokračovala přes hory dál na západ. Prospero byl s deseti tisíci svých Poitainců vzdálen od bojiště ještě několik mil, když potkal první uprchlíky. To bylo za časného rána. Byl na cestě celou noc a doufal, že dorazí před začátkem bitvy. Nebyl schopen uspořádat zbytky armády, a proto ustoupil zpět k Tarantii. Byla to těžká cesta, ale podařilo se mu vyměnit unavené koně za venkovská zvířata, takže se skutečně k Tarantii dostal. Vidím unavené rytíře se zbrojí pokrytou prachem. Praporce visí zplihle na žerdích, jak vojsko popohání unavené koně přes pláň. A také vidím ulice Tarantie. K lidem už se doneslo, že armáda byla poražena a král je mrtev. Město ovládl chaos. Dav šílí strachem, křičí, že král je mrtev a že není nikdo, kdo by je vedl proti Nemedijcům. Temné stíny se stahují k Aquilonii od východu a obloha se hemží supy.”

Conan divoce zaklel:

“To jsou jenom slova. Takhle by mohl prorokovat i otrhaný žebrák na ulici. Jestli tvrdíš, že tohle všechno vidíš v té skleněné kouli, pak jsi lhář stejně jako lump a o tom druhém nemůže být pochyb. Tarantii bude držet Prospero a baroni mu pomohou. Hrabě Trocero Poitainský bude vládnout za mé nepřítomnosti a ten zažene nemedijské psy s kňučením zpátky do boudy. Co je padesát tisíc Nemedijců! Aquilonie je prostě pohltí. Už nikdy nespatří Belverus. Tam u Valkie nebyla poražena Aquilonie, jenom Conan.”

“Aquilonie je odsouzena k záhubě,” odpověděl Xaltotun nevzrušeně. “Bude dobyta kopím, sekerou a pochodní, ale kdyby to nestačilo, vytáhnou proti ní do boje temné síly. Tak jak se zřítily valkijské útesy, padnou i městské hradby nebo dokonce celá pohoří, bude–li třeba. Řeky se vylijí ze svých koryt a zaplaví celé provincie. Bylo by však lépe, kdyby stačily ocel a tětiva bez další pomoci černé magie, protože když se tohle umění používá příliš často, mohou se dát do pohybu i síly, které jsou schopny otřást vesmírem!”

“Z kterého pekla jsi vlastně vylezl, ty prašivý pse?!” zahučel Conan s pohledem upřeným na mluvčího. Cimmeřan se proti své vůli zachvěl. Znovu se mu zdálo, že cítí něco nesmírně starého, něco nesmírně zlého…

Xaltotun pozvedl hlavu, jako by naslouchal vzdálenému šepotu. Zdálo se, že na svého vězně zapomněl. Pak netrpělivě potřásl hlavou a upřel nepřítomný pohled na Conana.

“Cože? Aha, kdybych ti to řekl, nebudeš mi věřit. Ale rozhovor s tebou už mě nudí. Je pro mne zábavnější a snazší zničit hradbami obehnané město, než formulovat své myšlenky takovými slovy, kterým by rozuměl tupý divoch s prázdnou hlavou!”

“Kdybych měl aspoň volné ruce,” odsekl Conan, “neměl bys brzo hlavu žádnou!”

“Tím jsem si naprosto jist. Musel bych však být nesmírný hlupák, abych ti k tomu poskytl příležitost,” odpověděl Xaltotun a zatleskal.

Jeho chování se náhle změnilo, v jeho řeči se objevila netrpělivost a celková nervozita, i když si Conan byl jistý, že to nemá naprosto nic společného s jeho osobou.

“Uvažuj o mém návrhu, divochu,” řekl Xaltotun. “Budeš na to mít klid a spoustu času. Ještě jsem se nerozhodl, co s tebou udělám. Záleží to na okolnostech, které jsou zatím i mně neznámé. Ale pamatuj si jedno: pokud se rozhodnu použít tě ve své hře, bude pro tebe lepší poddat se mi bez odporu, než pocítit můj hněv!”

Conan vyplivl divokou kletbu a v témže okamžiku se pohnul jeden ze sametových závěsů, který zakrýval vchod. Vstoupili čtyři obrovští černoši, oblečení jen v bederních rouškách, které jim na těle přidržovaly široké opasky. Každý z nich měl u opasku zavěšen těžký klíč.

Xaltotun ukázal na krále a pak se otočil, jako by tuto záležitost už docela pustil z hlavy. Prsty se mu nekontrolovatelně roztřásly. Z ryté nefritové krabičky nabral hrst lesklého černého prášku a vhodil ji do mísy s hořícím uhlím, která stála na trojnožce vedle jeho křesla. Křišťálová koule, na niž docela zapomněl, náhle padla na zem, jako by někdo odstranil neviditelnou podložku, na níž celou dobu ležela.

Conan byl řetězy spoután tak důkladně, že nemohl chodit, a proto jej černoši zvedli a vynesli z místnosti. Conan stačil vrhnout pohled přes rameno dřív, než se zavřely těžké týkové dveře okované zlatem. Zahlédl Xaltotuna, který se opíral o opěradlo křesla, ruce složené v klíně, a se zavřenýma očima vdechoval tenký pramínek kouře, který vystupoval z ohřívadla. Conanovi se zježily vlasy. Viděl už kdysi podobný černý prášek ve Stygii, v tom pradávném a zlém království. Byl to pyl černého lotosu, který přivolává spánek podobný smrti a s ním příšerné sny. Conan věděl i to, že jen zlověstní mágové Černého kruhu, který je sedlinou toho nejhoršího zla, se dobrovolně vydávali do šarlatového světa děsivých nočních můr, protože jim pomáhal obnovit čarodějné síly.

Černý kruh byl pro většinu lidí ze západu báchorkou nebo lží, ale Conan dobře věděl, jak je skutečný. Věděl o jeho zamračených stoupencích, kteří provozovali své odporné čarodějné rituály pod klenbami tmavých sklepení Stygie nebo temnotou zahalenými kopulemi svatyní prokleté Sabatey, do nichž nikdy nepronikl jediný sluneční paprsek. Z paměti mu nevymizí ani jeho střetnutí s čaroději z hory Ymsha, kteří byli také zasvěcenci Černého kruhu.

Znovu se ohlédl na tajemné, zlatem okované dveře a otřásl se při představě toho, co se za nimi odehrává.

Král nevěděl, zda je noc či den. Palác krále Tarasca byl místem plným šera a stínů. V jeho pochmurných zdech se ztrácelo i denní světlo. Nad celým místem se vznášel duch zla a temnot a tento duch, jak Conan cítil, se vtělil do osoby podivného Xaltotuna.

Černoši nesli krále dlouhou klikatou chodbou, osvětlenou tak slabě, že vypadali jako hrobaři nesoucí mrtvolu. Pak začali sestupovat dolů po zdánlivě nekonečném točitém schodišti. Pochodeň v ruce jednoho z nich vrhala na okolní zdi pokroucené stíny, zdálo se, že čtveřice démonů sestupuje s hříšnou duší do podsvětí. Konečně sestoupili až k patě schodiště a vydali se dál dlouhou, rovnou chodbou, jejíž jedna stěna byla tu a tam přerušena lomenými oblouky, za nimiž ve tmě mizela stoupající schodiště. Ve druhé stěně bylo vidět v pravidelných vzdálenostech několika metrů těžká mřížová vrátka.

Skupina se zastavila před jedněmi z nich, první z černochů odepnul od opasku mohutný klíč a otočil jím v zámku. Pak strčili do vrátek, která se se skřípěním otevřela, vnesli svého zajatce dovnitř a ocitli se v malé kobce se silnými kamennými stěnami. Z hrubě otesaných kamenů byl i strop a podlaha. V protější zdi zela stejná železná vrátka a Conan předpokládal, i když si tím nemohl být jist, že za nimi leží další chodba. Roztřesené světlo pochodně, které se ztrácelo za mřížovím, dávalo tušit prostory, kde vládne věčná temnota. A hloubky plné ozvěn. V jednom rohu kobky, blíž ke vchodu, kterým vstoupili, visel z velkého kruhu, zasazeného do zdi, svazek řetězů. Mezi řetězy, napůl vztyčená, byla vklíněna lidská kostra. Conan, který si kostru s určitou zvědavostí prohlížel, si všiml podivného stavu některých kostí. Většina dlouhých kostí byla rozlomena či rozštípnuta a lebka, která spadla z páteře, byla rozdrcena jakoby divokým úderem nebo nesmírnou silou.

Další z černochů odepnul od pásku svůj klíč a odemkl mohutný zámek, který připevňoval řetězy v kruhu. Pak odtáhl hromádku řetězů i s rozdrcenými kostmi stranou, připevnil zámkem ke kruhu Conanovy řetězy a třetí černoch otočil svým klíčem v zámku druhých dveří. Spokojeně zabručel, když se ujistil, že jsou spolehlivě zamčeny.

Pak se postavili před Conana, čtyři ebenově černí obři, nehnutě jej pozorovali přimhouřenýma očima a na jejich lesklé kůži se tu a tam odráželo světlo pochodně.

Ten, který měl klíč k prvním dvířkům, se odhodlal k řeči a hrdelním hlasem pronesl: “Tady bude tvůj palác, bílý šakale. Jen pán ví. Celý palác spí. My mlčíme. Tady žiješ, tady zemřeš. Možná. Jako on!” Opovržlivě kopl do rozdrcené lebky, která s klapotem přeběhla přes kobku a zastavila se o protější zeď.

Conan se nenamáhal s odpovědí na tento útok a černoch, pravděpodobně popuzen vězňovým mlčením, zavrčel jakousi kletbu, nahnul se dopředu a vší silou plivl králi do tváře. To byl velmi nešťastný způsob, jak se vyjádřit. Conan seděl na kamenné podlaze a pas mu svíraly řetězy, zápěstí i kotníky měl v okovech upevněných ke kruhu ve zdi. Nemohl se ani zvednout, ani pohnout dál než stopu od zdi. Řetěz, který mu poutal zápěstí, byl však poměrně dlouhý, a když Conan sepnul ruce, vytvořila se na něm smyčka. Než se stačila kulatá černá hlava stáhnout z dosahu, uchopil král právě tu smyčku do mohutné pěsti a udeřil černocha do hlavy. Muž se zřítil k zemi jako býk zasažený řeznickou palicí a jeho oněmělí druhové zírali na tělo s rozbitou hlavou, kolem níž se šířila rudá kaluž krve, vytékající z nosu a uší.

Nezdálo se, že by se chystali pomstít se, ani nepřijali Conanovo naléhavé pozvání, aby přistoupili na dosah zkrvaveného řetězu, který svíral v ruce. Prohodili vzájemně několik vět ve své hrdelní řeči, zvedli nehybného druha se země a s kývajícíma se rukama a nohama jej vynesli jako pytel masa a kostí ven. Použili jeho klíč k zamknutí mřížové branky, ale nevyndali jej ze zlatého řetízku, kterým byl připevněn k opasku. Pochodeň vzali s sebou a jak odcházeli chodbou, plížila se za nimi temnota jako oživlý tvor. Tiché našlapování brzo zaniklo v dálce, zmizel poslední záblesk světla a všechno vůkol ovládla tma a ticho.

5. Postrach katakomb

Conan ležel nehybně a snášel váhu řetězů a celou zoufalost svého postavení s lhostejností barbara. Barbara, jímž ve svém nitru skutečně byl. Nehýbal se, protože řetězy, kterými byl spoután, při sebemenším pohybu hlasitě zvonily a instinkt zděděný po stovkách divokých předků mu říkal, že nesmí prozrazovat svou polohu, zvláště když je téměř bezmocný. Jeho chování nebylo výsledkem logické úvahy, ale čistě instinktivní. Xaltotun ho ujistil, že teď je v bezpečí, a Conan věřil, že je v mágově zájmu zachovat ho alespoň prozatím při životě. Ale kdesi uvnitř v něm byl ukryt instinkt divokého tvora, instinkt, který jej nutil od mládí ležet tiše a ve skrytu, zatímco okolo bloudilo nebezpečí v tisíci podobách.

Hustou tmou nebyly s to proniknout ani jeho bystré oči. A přesto po nějaké chvíli zjistil, že tma není úplná. Objevil slaboučkou záři, našedlý šikmý paprsek, v jehož světle mohl téměř rozeznat mříž po své levici a zbytky kostry v protějším rohu kobky. To pro něj bylo záhadou, až nakonec přišel na vysvětlení tohoto jevu. Byl hluboko pod zemí, v katakombách pod palácem, a z jakéhosi neznámého důvodu byla někde ve vedlejší chodbě vybudována šachta vedoucí na povrch. A venku, kde – jak si teď byl Conan jistý, panovala noc – vyšel měsíc a stál na nebi tak, že jeho slabé světlo padalo šachtou dolů. Cimmeřan si uvědomil, že tak bude schopen sledovat střídání nocí a dní. Možná, že světlíkem bude pronikat rovněž sluneční záře, i když na druhou stranu je možné, že šachta bude přes den uzavřena. Snad to patřilo k jakémusi rafinovanému mučení, poskytnout vězni jen slaboučký záblesk měsíčního či slunečního světla.

Jeho pohled znovu zabloudil k lidským kostem, matně se bělajícím u protější zdi. Nezatěžoval si hlavu zbytečnými úvahami o tom, komu kosti patřily a proč musel na těchto místech čekat, ale přemýšlel o tom, proč jsou kosti tak podivně rozlámány. Ty zlomeniny nevznikly při mučení. Jak kosti pozoroval, uvědomil si jednu nechutnou podrobnost, která se přímo nabízela. Holenní kosti byly rozříznuty podél a pro to mohlo být pouze jediné vysvětlení. Tím způsobem je rozštípl někdo, kdo se chtěl dostat k morku.

Které stvoření kromě člověka však je schopno štípat kosti proto, aby se dostalo k morku? Možná, že jsou tyhle příšerné zbytky jedním svědectvím kanibalské hostiny, kterou si tady uspořádal nějaký nebožák, jehož hlad dohnal k šílenství. Conana napadlo, zda i jeho kosti v budoucnu někdo najde v rezavých řetězech. Snažil se potlačit nevysvětlitelnou paniku lapeného vlka.

Cimmeřan neklel, nekřičel, neplakal, ani nezuřil, jak by to byl pravděpodobně dělal civilizovaný muž. Bolest v srdci a nepříjemný pocit v žaludku však nebyly o nic menší. Mohutné tělo se zachvívalo vášní. Někde tam na západ si nemedijská vojska prosekávají a propalují cestu srdcem jeho království. Malá poitainská armáda jim nemůže dlouho vzdorovat. Prospero je schopný držet Tarantii celé týdny, možná i měsíce, nebude–li však vystřídán, bude se muset vzdát přesile. Baroni mu jistě pomohou v boji proti útočníkům. A zatím on, Conan, musí ležet bezmocně v temné kobce, v době, kdy ostatní vedou jeho rytíře a bojují za jeho království. Král zaskřípal silnými bílými zuby v bezmocném vzteku.

Pak ztuhl, když za druhými dvířky uslyšel plíživé kroky. Napjal oči a za mříží spatřil nejasný stín sehnuté postavy. Otřel se kov o kov, ozvalo se cvaknutí západek, jako by se v zámku otočil klíč. Pak se mu postava ztratila ze zorného pole. Pomyslel si, že to byl nějaký strážný, který zkoušel zámek. Zanedlouho slyšel, jak se stejné zvuky opakují kdesi v povzdálí. Následovalo tiché otevírání dveří, rychlé kroky nohou v měkkých botách, které se ztratily v dálce. Pak všude znovu zavládlo ticho.

Conanovi se zdálo, že poslouchal dlouho, ale možná, že to tak nebylo, protože měsíc stále ještě svítil šachtou. Neozval se jediný zvuk. Změnil svou polohu. Řetězy zazvonily. Pak uslyšel jiné, mnohem lehčí kroky poblíž mříže, kterou ho černoši do cely přinesli. Za malou chvilku se za mříží v slabém světle objevila štíhlá postava.

“Králi Conane?” ozvalo se tiše, ale naléhavě. “Můj pane, jsi tam?”

“Kde jinde?” odpověděl opatrně a otočil hlavu, aby postavu lépe viděl.

U mříže stála dívka a štíhlýma rukama svírala železné pruty. Slabé světlo rýsovalo její nádhernou postavu spoře zakrytou kusem hedvábí, nařaseným kolem boků, a matně se odráželo od drahokamy posázených prsních plátů. Oči jí ve stínu zářily, bílé paže vypadaly jako tesané z mramoru. Vlasy byly chomáčem tmavé pěny, na nichž slabé světlo vyvolalo tu a tam jemný kaštanový záblesk.

“Tady jsou klíče k tvým poutům a tam k těm druhým dveřím,” zašeptala. Štíhlá bílá ruka se protáhla mříží a na dlažbu vedle něj dopadly se zazvoněním tři předměty.

“Co je to za podivnou hru?” zeptal se. “Mluvíš nemedijsky a já žádné přátele v Nemedii nemám. K jaké ďábelské věci se teď tvůj pán chystá? Poslal tě, aby sis ze mne tropila žerty?”

“To nejsou žádné žerty!” dívka se viditelně chvěla. Náramky a hrudní pláty jí cinkaly o kovové mříže. “Přísahám, při Mitrovi! Klíče jsem ukradla černým žalářníkům. Jsou to strážci katakomb a každý z nich má klíč, který otvírá pouze zámky určitého druhu. Opila jsem je. Toho, kterému jsi rozbil hlavu, odnesli k ranhojiči, jeho klíč se mi proto nepodařilo získat. Ale ty ostatní ano! Prosím, pane, neváhej! Za těmito kobkami se rozkládá bludiště podzemních chodeb a každá z nich je samotnou branou pekla!”

Conan, na kterého tato vášnivá řeč udělala přece jen určitý dojem, s pochybami zkoušel klíče v zámku řetězu. Očekával výbuch zlomyslného smíchu a posměšků. Tep se mu však zrychlil, když zjistil, že jeden z klíčů se opravdu hodí nejen k zámku řetězů, ale i k poutům, které měl na rukou i nohou. O několik okamžiků později se postavil, vzpřímil se a s požitkem vychutnával svou byť zatím zdánlivou svobodu. Stačil mu jediný rychlý krok, který jej přenesl k vstupní brance, a jeho prsty se sevřely kolem železných prutů a zároveň uvěznily i štíhlé ruce, jež branku přidržovaly. Jejich majitelka zvedla hlavu a beze strachu se mu zahleděla do očí.

“Co jsi zač, děvče?” ptal se. “Proč to děláš?”

“Já jsem Zenobie,” odpověděla v rozpacích, trochu zadýchaná jakoby strachem. “Jsem jen jedna z dívek královského serailu.”

“Pokud to není nějaký mizerný trik,” zavrčel Conan, “nevidím jediný důvod, proč bys mi měla přinést ty klíče.”

Sklonila tmavovlasou hlavu, pak ji znovu zvedla a upřeně se mu zahleděla do očí plných podezření. Na dlouhých řasách se zatřpytily slzy jako démanty.

“Ano, jsem jenom dívkou z králova serailu,” řekla a v jejích slovech zazněla směs skromnosti a pýchy, “král mi nikdy nevěnoval ani pohled a pravděpodobně se to nestane ani v budoucnu. Jsem méně než ten poslední ze psů, kteří ohlodávají kosti v hodovní síni. Ale já nejsem žádná malovaná hračka. Jsem z masa a krve. Já dýchám, nenávidím, bojím se a miluji. A já miluji tebe, králi Conane, od chvíle, kdy jsem tě spatřila v čele tvých rytířů projíždět ulicemi Belveru, tenkrát, když jsi před lety navštívil krále Numu. Tehdy se mi srdce zmítalo v těle a chtělo se mi vyrvat z prsou, aby mohlo vyskočit do prachu pod kopyta tvého koně.”

Jak mluvila, krev se jí pomalu vhrnula do tváří, ale její oči hleděly bez zaváhání do očí Conanových. Cimmeřan zprvu neodpovídal. Byl sice divoký, vášnivý a nezkrotný, ale jen ten nejhrubší z mužů by mohl odmítnout tento zázračný dar v podobě obnažené ženské duše.

Dívka náhle sklonila hlavu a přitiskla rudé rty na prsty, které svíraly její útlá zápěstí. Pak pohodila hlavou, jako by si uvědomila vážnost celé situace, a v očích se jí objevil strach.

“Pospíchej!” zašeptala naléhavě, “je už po půlnoci. Musíš pryč!”

“Nemáš strach, že tě za tu krádež klíčů stáhnou zaživa z kůže?”

“Nikdo se to nedozví, a i kdyby si černoši ráno vzpomněli, kdo jim donesl víno, neodváží se ohlásit, že jim někdo ukradl klíče, zatímco byli opilí. Ten jediný klíč, který nemám, otvírá právě tahle dvířka. Na svobodu se musíš dostat tak, že projdeš katakombami. Netroufám si ani hádat, jaká příšerná nebezpečí číhají tam, za těmi dveřmi. Ale vím, že mnohem nebezpečnější by pro tebe bylo prodlévat v téhle cele. Také se vrátil král Tarascus.”

“Cože, Tarascus?”

“Tak jest. Vrátil se pod pečetí přísného tajemství a není to dlouho, co sestoupil do labyrintu katakomb. Když se vrátil, byl bledý a roztřesený jako člověk, který podstoupil nesmírné nebezpečí. Slyšela jsem, jak šeptá svému panoši Arideovi, že i proti Xaltotunově vůli zemřeš!”

“A co Xaltotun?” zeptal se Conan. Cítil, jak se zachvěla.

“Nemluv o něm!” zašeptala. “Démony často přivoláš právě tím, že vyslovíš jejich jméno. Otroci mi řekli, že leží ve své komnatě za zamčenými dveřmi a sní sny černého lotosu. Jsem si jista, že se ho Tarascus tajně bojí. Jinak by tě neváhal zabít veřejně. Ale dnes večer byl v katakombách a co tam dělal, to ví jen sám Mitra!”

“Přemýšlím, jestli ten člověk, který se objevil u dveří mé cely, mohl být Tarascus,” uvažoval nahlas Conan.

“Tady je dýka!” zašeptala dívka a prostrčila cosi mřížemi.

Jeho dychtivé prsty se sevřely na důvěrně známém předmětu.

“Rychle, musíš projít protějšími vrátky, pak se dej vlevo a pokračuj podél kobek tak dlouho, až přijdeš ke kamennému schodišti. Je–li ti život drahý, neopouštěj chodbu s celami! Pak musíš vystoupit po schodech nahoru. Tam narazíš na padací dveře, ke kterým se opět hodí jeden z těch klíčů. Bude–li to Mitrova vůle, budu tě tam čekat.” Pak zmizela a ve vzduchu zůstala jen ozvěna tichých kroků.

Conan pokrčil rameny a obrátil se k mřížové brance v protilehlé zdi. Samozřejmě to mohla být nějaká Tarascova ďábelská past, ale Conanově povaze odpovídalo mnohem víc vrhnout se přímo do takového nebezpečí, než trpně sedět a očekávat smrt. Prohlédl si zbraň, kterou mu dívka přinesla, a pochmurně se ušklíbl. Ať už byla dívka čímkoliv, tahle dýka dokazovala, že umí myslet velice prakticky. Nebylo to štíhlé stiletto, které by mnoho žen zvolilo pro drahokamy posázenou rukojeť a zlatou záštitu a které se hodilo právě jen pro elegantní vraždu v dámském budoáru. Tohle byla skutečná zbraň bojovníka. Těžká dýka s širokou čepelí dlouhou téměř jednu stopu, jež na konci přecházela do perfektně vybroušené špičky.

Spokojeně zavrčel. Rukojeť sevřená v dlani mu dodávala pocit jistoty a sebedůvěry. Možná, že se kolem něj stahují neviditelné sítě, možná, že je obklopen zradou a nebezpečím, ale ta zbraň je skutečná. Mohutné svaly pravé ruky se mu napnuly jakoby v očekávaném úderu, který bude třeba zasadit.

Přistoupil k protilehlým dvířkám a začal v nich jeden po druhém zkoušet klíče. Vzápětí zjistil, že mříž není zamčená. A přece si byl jist, že viděl tu shrbenou postavu, která ji zamykala. Pak ale ten černý stín nebyl žalářník kontrolující zámky. Naopak, právě on dvířka odemkl. Nezajištěná mříž vyvolávala ty nejchmurnější úvahy. Conan však neváhal. Strčil do branky, která se otevřela, a vystoupil z kobky do inkoustově temného prostoru.

Bylo tomu tak, jak si myslel. Tato branka vedla do další chodby. Pod nohama se mu ztrácela v temnotě vlhká kamenná dlažba a za jeho zády se táhla doleva i doprava dlouhá řada kobek stejných jako ta, ve které byl sám uvězněn. Další omezení tohoto prostoru však nebylo možno zjistit. Nezahlédl ani strop, ani zdi okolo. Slabé měsíční světlo dopadalo do těchto míst jen přes mřížoví cel a Conan byl zcela pohlcen temnotou. Oči jen o něco méně ostré než jeho by nebyly schopny spatřit slabě našedlé skvrny, které tvořila klamná měsíční záře před vchody do jednotlivých cel.

Obrátil se vlevo a vydal se rychle a nehlučně podél řady mřížových dvířek. Jeho bosé nohy nedělaly na vlhkých kamenech žádný hluk. Cestou letmo nahlížel do jednotlivých cel. Všechny byly prázdné a pravděpodobně i zamknuté. V některých z nich postřehl matný záblesk vybledlých kostí. Tyto prostory byly pozůstatkem mnohem chmurnějších dob. K jejich zbudování došlo kdysi dávno, v době, kdy Belverus byl ještě pevností a ne městem. Jak viděl, jejich současné využití bylo jistě mnohostrannější, než si okolní svět dovedl představit.

Konečně před sebou zahlédl matný obrys schodiště, stoupajícího příkře vzhůru. Byl si jist, že právě tohle schodiště hledá. Pak se náhle bleskově otočil a přikrčil se v hlubokém stínu mezi dvěma dvířky.

Tam někde v temnotě za ním se něco pohybovalo, něco mohutného, plíživého, stvoření našlapující tiše na chodidla, která určitě nepatřila člověku. Upíral pohled zpět podél řady cel. Před každou mříží se rýsoval šedý obdélník, sotva světlejší než ostatní temnota. Na jeho pozadí zahlédl nejasnou hmotu, která se pohybovala. Nedokázal odhadnout, co je to, ale bylo to stvoření těžké a mohutné, a přesto se plížilo snadno a rychle, jak člověk nebyl schopen. Zachytil náznak pohybu vždy, když byl zastíněn světlejší obdélník, pak se tvor znovu ztratil ve tmě mezi celami. Celá situace byla jakoby neskutečná, ten plíživý pohyb, střídaný náhlou neviditelností, při které měl Conan pocit, že přechodně ztrácí zrak.

Slyšel, jak řinčí mříže, když je neznámý tvor zkoušel jednu po druhé, zřejmě aby zjistil, zda jsou zamčené. V té chvíli dorazil k cele, která byla původně Conanovým vězením a jejíž mřížové dveře se na zatáhnutí otevřely dokořán. Mohutný obrys rýsující se na okamžik ve světlejším vstupu do kobky vzápětí zmizel uvnitř. Teď už Conan věděl, proč se Tarascus plížil podzemím tak neslyšně a proč se jeho odchod podobal spíše útěku. Tvář i dlaně mu zaplavil pot. Nemedijský král odemkl dveře cely a někde v pekelném labyrintu otevřel celu nebo klec, která věznila jakousi děsivou obludu.

Stvoření se opět vynořilo z cely a vydalo se dál chodbou. Beztvará hlava byla nakloněna hluboko k zemi a tvor už si cel vůbec nevšímal. Bylo jasné, že sleduje Conanův pach. Vzdálenost se zkrátila a Cimmeřan teď viděl o něco lépe. Mdlé, šedivé světlo slabě ozařovalo obrovské, neforemné tělo, mnohem větší a objemnější než tělo člověka. Obluda se pohybovala vzpřímeně, i když poněkud nakloněna vpřed. Byla porostlá hustou, šedivou srstí, ve které se tu a tam bělaly stříbrné chlupy. Její hlava byla příšernou karikaturou hlavy lidské, ruce nebo spíš přední tlapy jí visely téměř k zemi.

Nyní pochopil. Už rozuměl tomu, proč byly kosti v kobkách rozdrceny a konečně poznal tajemnou příšeru katakomb. Byl to šedivý veleop, jedna z těch děsivých lidožravých opic, žijících ve vlhkých pralesích, které pokrývají východní kopcovité pobřeží Vilajetského moře. Tato stvoření považovala většina lidí za pouhý strašidelný mýtus, za jakési skřety z hyborských legend, ale ve skutečnosti to byly nejdravější šelmy divočiny, lidožraví zabijáci nočních pralesů.

Bylo jasné, že obluda už Conana ucítila, protože se teď blížila bez jediného zaváhání. Nohy měla krátké a křivé, ale pohybovala se rychle. Conan vrhl rychlý pohled vzhůru na schodiště, uvědomil si však, že zvíře by jej dostihlo dříve, než by dosáhl dveří. Rozhodl se proto postavit se nepříteli tváří v tvář.

Postoupil kupředu, do nejbližšího světlejšího obdélníku, aby získal co nejvíce světla, protože dobře věděl, že zvíře vidí ve tmě mnohem lépe než on. Veleop jej okamžitě spatřil. Ve tmě zablýskaly mohutné zažloutlé tesáky a zvíře se vzpřímilo. Nevydalo jediný zvuk. Protože žily celý život v tichu a temnotě pralesů, byly šedé vilajetské opice němé. V divoké, tmavé tváři, tak děsivě karikující lidské rysy, se objevil výraz dychtivého vzrušení.

Conan stál ve střehu a bez jediného zachvění pozoroval přibližující se obludu. Věděl, že musí vsadit všechno na jednu kartu, na jeden jediný úder. Nebude mít čas ani podruhé bodnout, dokonce ani uskočit. První rána musí veleopa usmrtit a to ihned, pokud chce mít naději přežít drtivé objetí, jemuž se nevyhne. Na okamžik utkvěl pohledem na krátkém zavalitém krku, který se klenul ve dvou obloucích jako dva mohutné štíty. Musí to být srdce. Raději bude riskovat, že čepel sklouzne po silných žebrech, než zaútočit na místo, které nezaručuje okamžitou smrt. Conan si dobře uvědomoval, že má jen malou naději, ale přesto postavil rychlost svého oka a paže a síly svých svalů proti hrubé síle a divokosti lidožravého veleopa. Musí se srazit se zvířetem hrudí proti hrudi, zasadit smrtelný úder a pak věřit, že jeho mohutné kosti, chráněné mohutným svalstvem, vydrží děsivé sevření, které bude nevyhnutelně následovat.

Když se lidoop přiblížil téměř na dosah dlouhých, doširoka roztažených paží, vrhl se Cimmeřan vpřed a se silou násobenou divokým odhodláním přežít bodl… Cítil, jak se čepel až po jílec zabořila do chlupaté hrudi. Okamžitě pustil její držadlo, vtáhl hlavu mezi ramena a napnul všechny svaly, takže celé jeho tělo se změnilo v jediné klubko ztvrdlých svalů. Zároveň rukama uchopil svírající se paže a vrazil jedno koleno do břicha obludy, aby se co nejlépe připravil na to, co bude následovat.

Na jeden okamžik měl pocit, že se ocitl uprostřed zemětřesení, které jej trhá a drtí, ale pak sevření povolilo a on byl volný, ležel na kamenné dlažbě a vedle něj vykašlával se slábnoucím dechem život lidoop. Krví podlité oči byly obráceny v sloup a držadlo dýky se mu chvělo v prsou. Conanovo zoufalé bodnutí zasáhlo svůj cíl.

Conan dýchal vyčerpaně, jako po dlouhém a namáhavém boji, a třásl se po celém těle. Měl pocit, že má všechny končetiny vykloubené, krvácel z hlubokých šrámů, bolel ho každý sval a každá šlacha. Kdyby zvíře žilo jen o krátkou chvíli déle, byl by již určitě mrtev. Ale to se nestalo a Cimmeřanova nadlidská síla těch několik zoufalých vteřin odolala. Barbar přežil smrtelnou křeč lidožravého veleopa, ve které by byl každý slabší muž roztrhán na kusy.

6. Bodnutí nožem

Conan se namáhavě vztyčil a vytrhl dýku z hrudi mrtvého zvířete. Pak se vydal rychle po schodech. Nedovedl si představit, jaké další hrůzy skrývá temnota za ním, ale neměl nejmenší chuť utkat se s kteroukoli z nich. Takový boj, jaký podstoupil před chvílí, byl příliš vyčerpávající dokonce i pro obrovského Cimmeřana. Měsíční svit slábl, temnota houstla a slabý záchvěv paniky popohnal Cimmeřana vzhůru. S úlevou si vydechl, když dosáhl vrcholu schodiště a cítil, že třetí klíč se bezhlučně otočil v zámku. Pootevřel opatrně dveře a podvědomě očekával útok zvířete nebo člověka.

Hleděl do holé, kamenné chodby, slabě osvětlené loučemi, a vzápětí se v jeho zorném poli objevila pružná postava.

“Vaše Veličenstvo,” zazněl tichý, rozechvělý výkřik, ve kterém se mísila radost s úlevou. Dívka k němu přiskočila, ale pak se zahanbeně zarazila.

“Vy krvácíte!” řekla. “Byl jste zraněn!”

Odbyl její poznámku netrpělivým mávnutím ruky.

“Pár škrábanců, které by neublížily ani dítěti. Ta tvoje kudla mi přišla velice vhod. Kdyby jí nebylo, louskala by teď Tarascova opička moje kosti, aby si mohla pochutnat na morku. A co teď?”

“Následujte mě,” zašeptala, “vyvedu nás za městské zdi. Tam jsem také schovala koně!”

Obrátila se a vykročila dolů chodbou, ale na nahé rameno se jí položila těžká ruka.

“Drž se vedle mne,” přikázal jí klidně a ovinul jí mohutnou paži kolem štíhlého pasu. “Zatím jsi se mnou hrála poctivou hru a skoro ti věřím, ale dožil jsem se svého věku proto, že jsem nikdy nikomu nevěřil docela, ať to byl muž či žena. Tak, a kdybys mě teď snad vedla do pasti, neměla bys čas se tomu žertu ani zasmát.”

Nezachvěla se při pohledu na ostří dýky vlhké krví ani při doteku jeho silné paže.

“Jestli zjistíte, že jsem vás zklamala, zabte mě bez milosti,” odpověděla. “Už to, že cítím vaši ruku kolem pasu, i když je to jen z opatrnosti, je pro mne vyplněním snu.”

Klenutá chodba končila dveřmi, které dívka otevřela. Hned za nimi leželo nehybné tělo velikého černocha, oblečeného jen do hedvábné bederní roušky a s turbanem na hlavě. Vedle něj ležel na dlažbě zahnutý meč. Muž se nehýbal.

“Jeho víno jsem otrávila,” řekla a uhnula stranou, aby obešla bezvládné tělo. “To je poslední z nich, ten, který hlídal vnější vchod katakomb. Nikomu se z podzemí nikdy nepodařilo uprchnout a nikdo si je nepřál prohlédnout. Proto je hlídali právě jen černoši. Oni jediní také věděli, že tajemný vězeň, kterého Xaltotun přivezl ve svém válečném voze, nebyl nikdo jiný než král Conan. I já jsem to však věděla. Nemohla jsem spát, protože zpráva o tom, jaká bitva se tam v dáli odehrává, se donesla ke mně. Zatímco ostatní dívky spaly, stála jsem u zábradlí druhého vchodu, který se otvírá do hlavního nádvoří. Měla jsem strach. O vás… Viděla jsem, jak vás černoši vynášejí vzhůru po schodišti, a naštěstí byl váš obličej ozářen světlem loučí. V noci jsem se vplížila do tohoto křídla paláce, právě včas, abych zahlédla, jak vás odnášejí dolů do katakomb. Neodvážila jsem se přijít před příchodem noci. Musel jste ležet omámený v Xaltotunově komnatě celý den! Musíme být velice opatrní. Dnes v noci se v paláci dějí podivné vě ci! Otroci sice tvrdí, že Xaltotun leží pohroužen v tvrdý spánek, vyvolaný černým lotosem, a to se skutečně stává, ale v paláci je i Tarascus. Přišel tajně. Do zámku vstoupil boční brankou, zahalený až po oči do pláště, zaprášeného jako po dlouhé cestě. Provázel ho jen jeho panoš, štíhlý a mlčenlivý Arideus. Já tomu sice nerozumím, ale mám strach.”

Z chodby se vynořili u paty úzkého, točitého schodiště a vyšli nahoru. Tam dívka přistoupila ke zdi a odsunula stranou jednu zdobenou výplň, která se tiše vrátila zpět, když se jí protáhli, a stala se znovu nevýraznou součástí honosné zdi. Ocitli se v chodbě poněkud prostornější, s podlahou krytou kobercem. Zdi byly potaženy tapetami a celý prostor zalévala zlatavá záře vysoko pověšených lamp.

Conan ostražitě naslouchal, ale palác tonul v naprostém tichu. Nevěděl, ve které části obrovské budovy se nacházejí, ani kde leží Xaltotunova komnata. Dívka se třásla a táhla jej dál chodbou, až se zastavila před výklenkem zakrytým saténovým závěsem. Odhrnula jej, pokynula Conanovi, aby vstoupil dovnitř a zašeptala: “Počkejte tady! Za těmi dveřmi na konci chodby celý den procházejí sluhové a otroci a často je tam někdo i v noci. Půjdu napřed a podívám se, než se vydáme dál, zda je cesta volná.”

V tom okamžiku se mu ve tváři objevilo podezření, ke kterému ostatně neměl celou dobu daleko.

“Chceš mě vlákat do pasti?”

V tmavých očích se jí zaleskly slzy, klesla na kolena a uchopila ho za ztvrdlou dlaň:

“Můj králi, teď mi musíte důvěřovat!”

Její hlas se chvěl zoufalou naléhavostí. “Budete–li pochybovat a váhat, jsme ztraceni. Proč bych vám pomohla uprchnout z podzemí a dovedla vás až sem? Proto, abych vás zradila?!”

“Dobrá,” zabručel. “Věřím ti, i když, u Croma, celoživotních zvyků se člověk těžko zbavuje. Abych řekl pravdu, teď už bych ti neublížil, ani kdybys mi poštvala na krk všechny šermíře Nemedie. Kdyby totiž nebylo tebe, vrhla by se na mě ta prokletá Tarascova opice tam v cele, když jsem byl bezmocný a v řetězech a beze zbraně. Dělej, jak uznáš za vhodné, děvče.” Políbila mu ruku a svižně se rozběhla ke konci chodby, kde zmizela za těžkými dvojitými dveřmi.

Díval se za ní a přemýšlel, zda je nebo není hlupák, když jí důvěřuje. Pak pokrčil rameny a zatáhl závěs tak, aby úkryt nebylo vidět. Nepřekvapilo jej příliš, že vášnivá mladá žena riskuje svůj život, aby jeho zachránila. Takové situace už v životě zažil. Mnoho žen na něj hledělo s touhou, ať už to bylo v dobách jeho toulek světem či v čase jeho kralování.

Ve svém úkrytu však nestrávil čas nečinně. Prohlížel pečlivě celý prostor, aby zjistil, zda výklenek nemá jiný východ. Nakonec skutečně jeden našel. Byl to vchod do úzké chodbičky, zamaskované látkovým čalouněním, která vedla k ozdobným dveřím. Ty byly stěží rozeznatelné ve slabém světle, pronikajícím do těchto míst z výklenku. Když Conan do chodbičky nahlížel, zaslechl kdesi před sebou za úzkými veřejemi zvuk otvíraných dveří a pak nezřetelné hlasy. Povědomý tón jednoho z nich způsobil, že po jeho obličeji přeběhl záchvěv nevole. Bez váhání se vydal chodbou a jako šelma připravená ke skoku se přikrčil na jejím konci. Úzké dveře nebyly zamčeny a po chvilce opatrných pokusů se mu je podařilo maličko pootevřít. Proč tohle všechno podnikal, by nebyl schopen ani zdůvodnit, ani vysvětlit.

Dvířka byla i na druhém konci pokryta látkou, ale malým otvorem v sametovém závěsu mohl nahlédnout do místnosti osvětlené svící, stojící uprostřed ebenového stolu. Spatřil dva muže. Jeden byl zjizvený, odpudivě vyhlížející tulák v kožených kalhotách a rozedraném plášti, druhý byl Tarascus, nemedijský král.

Tarascus vypadal jako nemocný. Byl pobledlý a neustále naslouchal a rozhlížel se kolem, jako by se obával, že uslyší zvuk neočekávaných kroků nebo uvidí něco, čeho se obává.

“Vydej se na cestu rychle, nejlépe hned,” říkal právě. “On leží v hlubokém spánku, způsobeném drogou, ale nedá se předpokládat, kdy se probudí.”

“Jak podivné slyšet slova strachu z takových úst,” odpověděl cizinec hrubým, dunivým hlasem.

“Víš dobře, že se žádného obyčejného člověka nebojím. Ale když jsem na vlastní oči spatřil, jak se bortí útesy u Valkie, nabyl jsem jistoty, že tento muž, ďábel, kterého jsme oživili, není žádným šarlatánem. Obávám se jeho moci právě proto, že neznám její rozsah. Jsem si však zcela jist, že ona síla je jakýmsi způsobem spojená s tou prokletou věcí, kterou jsem mu ukradl. Ta věc jej přivedla k životu, musí být tedy základem jeho magických sil. Ukryl ji samozřejmě dobře,” pokračoval král, “ale otrok, který ode mne dostal tajné příkazy, ho hlídal a zjistil, že Xaltotun předmět uchovával ve zlaté truhlici, a dokonce se dozvěděl, kde je ukryta. I tak bych se ji neodvážil ukrást, kdyby Xaltotun neupadl do lotosového spánku. Pevně věřím, že v té věci spočívá tajemství jeho síly. S její pomocí jej Orastes oživil, s její pomocí by nás Xaltotun všechny učinil svými otroky, pokud bychom si nedali pozor. Proto ti přikazuji, vezmi tu prokletou věc a hoď ji do moře. A znovu ti říkám, že to musí být daleko od pevniny, aby ji ani příliv, ani bouře nemohly vyplavit na pobřeží. Dostal jsi dobře zaplaceno.”

“To tedy ano!” zavrčel pobuda. “A navíc ti dlužím mnohem víc než zlato, králi. Jsem ti zavázán vděčností. I zloději a vrazi dovedou být vděční.”

“Ať už máš pocit, že mi dlužíš cokoliv,” odpověděl Tarascus, “až hodíš tuhle prokletou věc do moře, budeme vyrovnáni.”

“Pojedu do Zingary a tam nastoupím v Kordavě na loď,” sliboval druhý. “Neodvážím se ukázat v Argosu, kvůli té vraždě…”

“Na tom ani trochu nezáleží, tady to máš a kůň tě očekává dole ve dvoře. A teď běž! Běž rychle!”

Poté si cosi podali, cosi, co svítilo jako živý oheň. Conan záblesk zachytil pohledem jen letmo. Pobuda si stáhl do čela klobouk se zlomenou střechou, přitáhl si plášť kolem ramen a rychlým krokem vyšel z místnosti. V téže chvíli, kdy za ním zapadly dveře, vrhl se Conan bez váhání kupředu a v očích mu hořela touha zabít. Snažil se držet zpět tak dlouho, jak to jen bylo možné. Pohled na úhlavního nepřítele, kterého měl téměř na dosah ruky, však způsobil, že nakonec podlehl volání divoké krve a zapomněl na opatrnost i na své bezpečí.

Tarascus se právě obracel k hlavním dveřím, když Conan škubnutím rozhrnul závěs a jako zdivočelá šelma se vrhl do místnosti. Tarascus se otočil, ale mnohem dřív, než poznal útočníka, mu vnikla Conanova čepel do těla.

Bohužel rána nebyla zdaleka smrtelná, jak si Conan uvědomil ihned v okamžiku, kdy dopadla. Noha se mu v poslední chvíli zachytila v záhybu závěsu a odchýlila jej z plánovaného směru. Hrot dýky projel shora Tarascovým ramenem, sklouzl mu po žebrech a v tom okamžiku nemedijský král vykřikl.

Úder sám i náraz Conanova těla jej srazil na stůl, který pod tou váhou povolil, převrátil se a svíce, jež na něm stála, zhasla. Setrvačností se oba muži zřítili na zem a utržený závěs je oba zahalil do svých záhybů. Conan bodal potmě tam, kde tušil svou oběť, a Tarascus ječel v záchvatu panické hrůzy. Strach mu dodával nadlidských sil. Nakonec se vymanil zpod závěsů, potácel se tmou a řval: “Pomóc! Stráže! Ariede! Oraste! Oraste!”

Conan se také osvobodil, když odkopl závěs a zbytky rozbitého stolu, a s trpkým zklamáním divoce zaklel. Byl poněkud zmaten, protože neznal plán paláce a rozložení okolních místností. Kdesi opodál stále ještě zaznívaly Tarascovy výkřiky a odněkud zvenčí se začaly ozývat divoké odpovědi. Nemedijec mu potmě uprchl a Conan si nebyl jist, kterým směrem. Conanův divoký pokus o mstu se nezdařil a teď mu zbývala jen jediná možnost. Zachránit si svou vlastní kůži, pokud to bude ještě možné.

Celý zpocený proběhl Conan zpět úzkým průchodem do výklenku. Tam vyhlédl do osvětlené chodby, právě včas, aby spatřil přibíhající Zenobii s očima rozšířenýma hrůzou.

“Co se to stalo!!?” vykřikla. “Celý palác je na nohou! Přísahám, že jsem vás nezradila…”

“Já vím, to já jsem strčil do toho vosího hnízda,” zavrčel. “Pokusil jsem se trochu vyrovnat účty. Kudy vede nejkratší cesta ven?”

Beze slova jej uchopila za zápěstí a rozběhla se chodbou. Dříve než doběhli k těžkým dveřím na jejím konci, ozvaly se právě za těmito dveřmi tlumené výkřiky a rám se začal otřásat pod těžkými údery z druhé strany. Zenobia sepnula ruce a zvolala se zoufalstvím v hlase:

“Odřízli nás! Když jsem se vracela, dveře jsem zamkla, ale oni je zanedlouho vyrazí. Cesta k postrannímu vchodu však vede jedině tudy!”

Conan se obrátil. Odkudsi z hloubi paláce k nim chodbou doléhal stále sílící hluk, což dokazovalo, že nepřátelé jsou jak před nimi, tak i za nimi.

“Rychle! Tam, těmi dveřmi!” vykřikla zoufalá dívka a otevřela jedny z mnoha dveří, vedoucích do komnat.

Conan ji následoval dovnitř a hned za sebou dveře zavřel a zastrčil zlatou závoru. Ocitli se v ozdobně zařízené místnosti a dívka jej táhla přímo k zamřížovanému oknu, kterým bylo vidět trávník, keře a stromy.

“Jste silný. Kdyby se vám podařilo vytrhnout tyhle mříže, měl byste ještě naději na útěk. Zahrada je sice plná stráží, ale keře jsou tak husté, že byste se jim mohl vyhnout. Jižní zeď zahrady je současně i nejjižnější hradbou města. Jakmile se dostanete přes ni, máte už velkou naději na záchranu. V křovitém porostu u západní cesty máte ukrytého koně. Znáte přece Thrallovu fontánu?”

“Samozřejmě, ale co s tebou? Počítal jsem s tím, že tě vezmu s sebou!”

Krásnou dívčinu tvář přeběhl záchvěv nesmírného štěstí.

“Pak pohár mého štěstí přetéká. Ale nechci vás zdržovat nebo zpomalovat váš útěk. Byla bych vám jenom přítěží a útěk by se vám v žádném případě nezdařil. Nikoho ani nenapadne, že jsem vám pomáhala dobrovolně. Teď běžte. To, co jste řekl před okamžikem, bude po dlouhé roky největším štěstím mého života.”

Pozvedl ji vzhůru. Ve svých železných pažích přitiskl k sobě to pružné, štíhlé a rozechvělé tělo a divoce ji líbal na oči, ústa, tváře i krk, až téměř omdlela bez dechu v jeho náručí. Byl divoký a nevyzpytatelný jako bouře a stejné bylo i jeho milování.

“Půjdu,” zahučel potom, “ale u Croma, jednoho dne se pro tebe vrátím!”

Otočil se, uchopil zlatou mříž, která chránila okno, a jediným nadlidským náporem ji vyrval z okenního otvoru. Přehodil přes parapet jednu nohu, pak i druhou a vzápětí s lehkostí rozeného horala šplhal dolů po zdi zdobené bohatými arabeskami. Z poměrně velké výšky seskočil, tiše přešel do kotoulu a rozplynul se ve stínech husté spleti křoví a rozložitých stromů, jako by byl sám stínem. Letmý pohled přes rameno mu ještě ukázal Zenobii, která stála v okně, s rukama vztaženýma v marném gestu touhy a loučení.

Zahradou skutečně pobíhali strážní a většina z nich se stahovala k paláci, kolem něhož neustále sílil hluk. Stráže tvořili vybraní muži, silní a vysocí, v leštěných pancířích a helmách s chocholy. Jak spěchali zahradou, odráželo se jim světlo pochodní na krunýřích a zrazovalo tak každý jejich pohyb, stejně jako hlasité dupání, křik a nadávky. Pro Conana, který vyrostl v divočině, byly jejich přesuny stejně slyšitelné jako pohyb dobytčího stáda. Někteří z nich prošli jen asi krok od jeho úkrytu v podrostu, aniž měli o jeho přítomnosti nejmenší ponětí. Protože mířili k paláci, zdálo se, že je jejich okolí vůbec nezajímá. Když s výkřiky přešli, Cimmeřan se vztyčil a tiše a rychle jako divoká šelma se vydal zahradou.

K jižní zdi se dostal rychle a stejně rychle vyběhl i po schodech vedoucích na ochoz. Jako vždy v takových případech byla zeď postavena tak, aby udržela lidi venku, ne uvnitř. V dohledu nepřecházela jediná stráž. Conan, přikrčený u předprsně, se ohlédl zpět k velkému paláci, jehož střechy přesahovaly i koruny cypřišů v zahradě. Všechna okna byla osvětlena a za nimi Conan viděl míhající se postavy, které pobíhaly jako loutky na osvětleném jevišti. Ušklíbl se a pozvedl ruku v gestu, které vyjadřovalo současně hrozbu i rozloučení. Pak se pověsil na hřeben hradby a bez nejmenšího zaváhání seskočil dolů.

Nízký strom při úpatí hradeb přijal s tichým otřesem jeho váhu a o chvilku později už se Conan vzdaloval západním směrem podél obranných valů. Byl tichý jako stín a běžel zvláštním, houpavým klusem horalů. Cesta mu rychle ubíhala.

Zdi Belveru obklopovaly zahrady a přepychové vily. Žádný z unavených otroků, kteří dřímali u svých halaparten, si nevšiml tiché a rychlé postavy, jež přelézala zdi, křižovala uličky tvořené stromořadím a bez jediného zvuku si hledala cestu vinicemi a zahradami. Jen hlídací psi se tu a tam vzbudili, ale než se stačili probrat a rozštěkat, byl člověk – stín, jehož napůl cítili a napůl tušili, dávno pryč.

V palácové komnatě se zatím Tarascus zmítal na krví potřísněném lehátku a divoce klel. Orastes ošetřoval jeho zranění hbitými a zkušenými prsty. Chodby paláce zaplnili rozechvělí služebníci s vystrašenýma očima, ale místnost, kde se nacházel král a odrodilý kněz, byla úplně prázdná.

“Jsi si jistý, že stále ještě spí?” ptal se už bůhví po kolikáté Tarascus zaťatými zuby. Tiše usykával, když mu Orastes ošetřoval dlouhé, krvácející rány v rameni a na žebrech jakýmsi bylinným odvarem. “U Ishtary, Mitra a Seta! To pálí jako plameny pekelné!”

“Ve kterých by ses ostatně v této chvíli už smažil, kdybys neměl tak nesmírné štěstí!” poznamenal suše Orastes. “Ten, kdo tě napadl, chtěl zabít. Ale ano, už jsem ti řekl, že Xaltotun stále ještě spí. Proč tě právě tohle tak hrozně zajímá? Co to má společného s tím vražedným útokem?”

“Ty skutečně nevíš nic o tom, co se odehrálo dnes v noci v paláci?” Tarascus ulpěl pátravým zrakem na tváři Orastově.

“Nic. Jak víš, překládám pro Xaltotuna už několik měsíců staré rukopisy. Je třeba je přepsat z nových jazyků do těch, v nichž je schopen je číst. Byl znalý většiny nářečí své doby, ale nových jazyků se zatím naučil jen několik, a pro urychlení věcí mu překládám novější díla, aby věděl, kam věda pokročila od doby jeho smrti. Netušil jsem, že se vrátil včera, a zjistil jsem to až tehdy, když pro mne poslal, aby mi vyprávěl o boji. Pak jsem se vrátil ke své práci. Neměl jsem zprávu o tvém návratu, dokud mě hluk nevyvolal na chodbu, abych zjistil, co se děje.”

“Takže ani nevíš, že Xaltotun přivezl aquilonského krále živého sem do paláce?”

Orastes potřásl hlavou bez přílišného překvapení.

“Xaltotun mi pouze oznámil, že Conan už nám nebude dělat žádné potíže. Z toho jsem usoudil, že je mrtev, ale na podrobnosti jsem se už neptal.”

“Xaltotun mu zachránil život, zatímco já bych ho rozhodně zabil,” zavrčel Tarascus. “Xaltotunovy důvody jsou mi úplně jasné. Chce Conana držet v zajetí, aby ho v případě potřeby použil jako prostředek proti nám, proti Amalricovi, Valeriovi a mně. Dokud Conan žije, představuje pro nás hrozbu, protože je to pro Aquilonii sjednocující prvek. Tak nás může Xaltotun přinutit, abychom se chovali, jak si bude přát. Nevěřím té oživlé pythonské mrtvole. A v poslední době jsem se ho začal opravdu bát. Sledoval jsem jej, když se vracel od Valkie na východ. Vyjel jsem o několik hodin později než on. Chtěl jsem vědět, co zamýšlí udělat s Conanem. Zjistil jsem, že ho uvěznil v katakombách. Navzdory Xaltotunovi jsem se rozhodl, že dohlédnu na to, aby barbar zemřel. Takže jsem…”

Ode dveří se ozvalo opatrné zaklepání.

“To je Arideus,” kývl Tarascus, “ať vejde.”

Vstoupil zachmuřený panoš, jehož oči planuly potlačovaným vzrušením.

“Tak co, Aridee,” vykřikl Tarascus, “našel jsi toho muže, který mě napadl?”

“Vy jste ho nezahlédl, můj pane?” zeptal se Arideus jako člověk, který se chce ujistit o něčem, co už ví. “Vy jste ho nepoznal?”

“Ne, stalo se to tak rychle a svíce přitom zhasla. Stačil jsem si jen pomyslet, že je to nějaký ďábel, vyvolaný Xaltotunovými kouzly…”

“Pythonec spí v zamčeném pokoji zajištěném závorou. Ale já jsem sestoupil i do podzemí,” Ariedus nervózně potrhával úzkými rameny.

“Tak už ksakru mluv, člověče!” vykřikl netrpělivě Tarascus.

“Našel jsi tam něco?”

“Prázdnou kobku,” zašeptal panoš, “a tělo mrtvého veleopa!”

“Cože?” vzhlédl prudce Tarascus a krev se mu vyhrnula z rány.

“Tak jest! Lidojed je mrtev – má probodnuté srdce – a Conan je pryč!?”

Tarascovi zšedla tvář a bez odporu se opět na Orastův pokyn položil. Kněz se dal do dalšího ošetřování jeho ran.

“Conan!” opakoval Tarascus. “Čekal jsem rozdrcenou mrtvolu a on zatím uprchl. Myslel jsem, že se za útokem skrývá Xaltotun. Teď je mi to jasné. U všech bohů i ďáblů! Ten člověk, který mě bodl, to byl Conan, Aridee!”

“Prosím, Vaše Veličenstvo!”

“Prohlédněte každý kout paláce. Ten chlap se může plížit temnými chodbami jako hladový tygr. Žádná díra nesmí uniknout té prohlídce a ostražitosti. Pamatuj, že nelovíš civilizovaného člověka, ale krvežíznivého divocha, jehož síla a zuřivost předčí i divoké zvíře. Prohledej všechna palácová nádvoří i zahrady i celé město. Postav řetěz stráží okolo hradeb. Jestliže zjistíš, že už se dostal z města, což je docela dobře možné, seber patrolu těch nejlepších jezdců a vydej se po jeho stopě. Jestliže uprchl z města, bude to jako honit vlka v horách, ale pospěš si, třeba se ti podaří ho ještě lapit!”

“Tahle záležitost vyžaduje víc než obyčejný lidský mozek,” řekl Orastes. “Myslím, že bychom měli požádat o radu Xaltotuna.”

“Ne!” vykřikl Tarascus divoce. “Ať vojáci Conana pronásledují a ať ho zabijí na místě! Xaltotun nám nebude moci zkřivit ani vlas na hlavě, když zabijeme vězně na útěku!”

“Dobrá,” řekl Orastes. “Já sice nepocházím z Acheronu, ale i tak se vyznám alespoň zčásti v temných vědách a mohu vládnout jistým duchům, kteří se projevují v materiální podobě. Myslím, že vám mohu pomoci.”

Thrallova fontána stála v hustém kruhu dubů u cesty v místě vzdáleném necelé dvě míle od městských hradeb. Už z dálky dolehlo noční tmou ke Conanovým bystrým uším její melodické zurčení. Zhluboka se napil z ledového pramene a pak se vydal směrem k jihu k husté skupině křovin, jediné větší v okolí. Obešel ji a spatřil ohnutého bílého koně, uvázaného k větvím. Jediným krokem k němu přiskočil a zhluboka si spokojeně oddychl, když jej přiměl k rychlému otočení zlomyslný smích, který se mu ozval za zády.

Ze stínu stromů vystoupila do měsíčního světla postava oděná v těžkém brnění, jež se ve slabém nočním světle matně lesklo. Tohle nebyl žádný vyšňořený a naleštěný hradní švihák, ale urostlý muž z Marionu v šedivé kroužkové zbroji – jeden z dobrodruhů, příslušník válečnické kasty, která byla nemedijskou zvláštností. Dobrodruzi se skládali z lidí, jimž se nepodařilo dosáhnout bohatství a rytířského stavu nebo kteří byli naopak z tohoto stavu vyloučeni. Tvrdí, častými boji zocelení rváči zasvětili své životy válce a dobrodružství. Představovali samostatnou společenskou vrstvu, někdy byli ochotni převzít velení nad žoldnéřskými oddíly, ale sami se nepodřizovali nikomu s výjimkou krále. Conan si ihned uvědomil, že nemohl být zaskočen nebezpečnějším protivníkem.

Rychlým pohledem vůkol se přesvědčil, že muž je sám. Pak se pomalu zhluboka nadechl a opatrně nohama odhrábl drobný štěrk z místa, kde stál. Šlachy a svaly se mu napjaly.

“Právě se vracím do Belveru, byl jsem za jistým posláním, kterým mě pověřil Amalric,” promluvil dobrodruh a opatrně postoupil vpřed. Světlo hvězd se odráželo v jediném dlouhém záblesku od dlouhé čepele těžkého meče, který svíral v ruce. “Ten kůň v křoví zaržál, když ucítil mého. Šel jsem zjistit, co je to za zvíře, a tak mě napadlo, že je to trochu divné, kůň tak daleko od hradeb a jezdec široko daleko nikde. Čekal jsem tedy a ejhle, jaký se mi podařil vzácný úlovek!”

Dobrodruzi se živili svým mečem.

“A navíc já tě znám!” zamumlal Nemedijec. “Ty jsi Conan, král aquilonský! Myslel jsem, že jsem tě viděl umírat pod kamennou lavinou u Valkie, ale…”

Conan skočil jako rozzuřený tygr. I když byl dobrodruh velmi zkušeným bojovníkem, nepočítal s nesmírnou rychlostí, kterou byly schopny vyvinout barbarovy svaly. Byl útokem zaskočen, čepel jen napolo zvednutou. Dřív než se mohl krýt nebo zaútočit, vnikl mu hrot královy dýky shora šikmo do krku, těsně nad okrajem kroužkové zbroje, a pak jej následovala celá čepel. S přidušeným zabubláním se dobrodruh zakymácel a zřítil k zemi. Conan přitom bezohledně vytrhl čepel z rány své oběti. Bělouš divoce funěl a ržál při pachu čerstvé krve, který k němu zavál.

Conan stál nad svým padlým nepřítelem jako socha. Na širokých prsou se mu perlil pot, z dýky, kterou svíral v pěsti, stékaly rudé krůpěje.

Napjatě naslouchal. V okolním stromoví se až na občasný výkřik probuzeného ptáka neozval jediný zvuk. Od města se sem však nesl ostrý, poplašný halas trumpet, který snadno překonával nevelkou vzdálenost.

Spěšně se sehnul k padlému muži. Rychle, ale pečlivě mrtvého prohledal a zjistil, že pokud nesl nějakou zprávu, byla to zpráva ústní. Čas ho však neúprosně poháněl. Do úsvitu už mnoho nezbývalo. O chvíli později cválal po bílé západní silnici mohutný bělouš a jezdec, kterého nesl, byl oděn v šedou zbroj nemedijského dobrodruha.

7. Závoj se protrhává

Conan věděl, že jeho jediná naděje spočívá v rychlosti. Ani mu nepřišlo na mysl, že by se mohl ukrýt někde v okolí Belveru a vyčkat, až pronásledování skončí. Předpokládal, že Tarascův čarodějný spojenec by jej snadno vypátral a vypudil z úkrytu. Kromě toho Conan nebyl ten, kdo by si chtěl hrát na schovávanou. Měl rád, když mohl jednat přímo. Přímý boj, otevřené stíhání, to obojí mnohem lépe vyhovovalo jeho divoké povaze. Jak dobře věděl, měl slušný náskok. Teď začne pronásledování, které povede až ke vzdáleným hranicím, a Conan byl pevně rozhodnut na té cestě pronásledovatele uštvat.

Zenobie volila dobře, když vybrala pro Conana právě tohoto bělouše. Jeho síla, rychlost a vytrvalost byly výjimečné. To děvče se vyznalo ve zbraních i koních a jak si Conan s určitou spokojeností pomyslel, vyzná se i v mužích. Mířil na západ a udržoval koně v klidném cvalu.

Krajina, kterou projížděl, spala. Míjel hájky chráněné vesničky, bílé šlechtické domy uprostřed rozlehlých plání a sadů, které však ubývaly, čím dále k západu postupoval. Jak řídly vesnice, kraj byl stále drsnější a pevnosti a hrádky, čnící na vysokých skalinách, mluvily jasnou řečí o stovkách let pohraničních válek. Z žádného hradu ani pevnosti však nevyjel nikdo, kdo by ho chtěl kontrolovat či zastavit. Pánové těchto opevnění vytáhli do boje pod Amalricovými praporci. Vlajky, které obyčejně povlávaly na věžích, teď pleskaly ve větru nad rovinami Aquilonie.

Když se Conanovi ztratila za zády poslední přikrčená vesnička, opustil udusanou cestu, která se začala velkým obloukem stáčet k severozápadu ke vzdáleným horám. Kdyby totiž zůstal na cestě, znamenalo by to projet kolem strážních věží, chránících hraniční přechody. Ty však byly stále obsazeny hlídkami, které by jej nenechaly projet bez povšimnutí. Dobře věděl, že se v době války nemusí obávat jízdních hlídek, obyčejně střežících obě strany hranic. Navíc se po cestách budou k ránu vracet skupiny volských potahů, vezoucích z bojiště zraněné a zabité vojáky.

Cesta, po níž jel z Belveru, jako jediná křižovala devadesátimílový hraniční úsek probíhající od severu k jihu. Hranice tedy sledovala údolí a průsmyky a kraj kolem byl divoký, pustý a jen výjimečně obydlený. Conan zamířil přímo na západ s rozhodnutím překročit hranici východně od cesty v divoké, kopcovité krajině, porostlé hustými lesy. To byla cesta namáhavější, ale kratší a mnohem bezpečnější pro uprchlého, pronásledovaného vězně. Jeden muž na koni mohl projít krajinou, která by byla pro armádu neprůchodná.

Nepodařilo se mu bohužel dorazit ke kopcům do úsvitu. Tyčily se před ním jako dlouhá, nízká a modrošedá hradba. Tady se nenacházely ani vesnice, žádné bílé domy, napůl ukryté v nádherných sadech. Ranní vítr čeřil vysokou ostrou trávu a široko daleko nebylo vidět nic jiného než rozlehlé pásy hnědé země, tu a tam pokryté ostrůvky uschlé trávy, a mohutné zdi jakési pevnosti na nízkém pahorku. Příliš mnoho aquilonských jezdců překročilo v nedávných letech pahorkatinu, takže většina původních obyvatel se přestěhovala více na východ.

Úsvit letěl přes step jako požár hnaný větrem a kdesi vysoko nad Conanovou hlavou se ozval pochmurný křik divokých husí, které v klínu mířily na jih. V malé, travnaté proláklině Conan zastavil a odsedlal koně. Hřebcovy boky se těžce zdvíhaly a srst měl pokrytu pěnou. Conan jej celou noc nemilosrdně poháněl kupředu. Zatímco se kůň pásl a válel v trávě, lehl si Conan na vrcholek nevysokého pahorku a zahleděl se na východ. Daleko na severu viděl cestu, linoucí se jako bílá stuha krajinou. Kam oko dohlédlo, nespatřil na ní jediný pohybující se černý bod. Ani kolem vzdálené pevnosti se nedělo nic, co by dávalo tušit, že její posádka zahlédla osamělého jezdce.

Po hodině se situace nijak nezměnila. Jedinou známkou života byl občasný odraz světla od pancíře vojáka na vzdálené pevnostní hradbě a havran vysoko na obloze. Pták se však choval podivně; létal v širokých kruzích dopředu a dozadu, snášel se nízko a zase vzlétal vysoko k mrakům, jako by něco hledal.

Conan znovu osedlal koně a vydal se dál k západu, tentokrát už mnohem pomalejším tempem.

Když vyjel na protější svah malého údolí, zaznělo mu nad hlavou několikeré zakrákání. Jakmile vzhlédl, viděl, že havran pleskající křídly se mu vznáší přímo nad hlavou a nepřetržitě křičí. Pokračoval v cestě, ale pták jej neustále sledoval a držel se vysoko nad ním. Ranní ticho bylo rozdrceno jeho řezavým krákoráním a pták ani v nejmenším nedbal na Conanovy pokusy odehnat jej.

Tak to pokračovalo po celé dlouhé hodiny, až Conan v bezmezném vzteku skřípal zuby a cítil, že by dal půl svého království za možnost zakroutit tím černým krkem.

“Pekelný ďáble!” zařval divoce a hrozil pěstí v železné rukavici neodbytnému ptáku. “Proč mě následuješ svým odporným krákoráním? Zmiz, ty odporný výhonku prokletí, a běž si hledat obživu někam do polí!”

Vystupoval po prvním táhlém úbočí pahorkatiny a zdálo se mu, že kdesi daleko vzadu slyší slabou ozvěnu krákorání. Otočil se v sedle a za malou chvilku objevil droboučký černý bod, visící vysoko na obloze. Přímo pod ním zachytil odraz odpoledního slunce na oceli. To mohlo znamenat jen jedno – ozbrojence. Nejeli po cestě, protože ta zmizela dávno za obzorem, jezdci sledovali jeho.

Tvář se mu zachmuřila a slabě se zachvěl, když znovu pozvedl hlavu k havranovi, letícímu vysoko nad ním.

“Takže je to něco jiného než náhodný rozmar hloupého ptáka?!” zahučel. “Ti jezdci tě nevidí, ty pekelný zmetku, ale vidí tě ten druhý pták. A oni vidí jeho. Ty sleduješ mne, on sleduje tebe a oni jedou za ním. Co vlastně jsi, pouhý šikovně cvičený opeřenec nebo ďábel v ptačí podobě? Poštval tě na mou stopu Xaltotun? Nebo jsi sám Xaltotun?”

Odpovědělo mu pouze ostré zakrákorání, zvonící drsnou zlomyslností.

Conan už dál neplýtval slovy na černého ptáka, který jej zrazoval, a zachmuřeně pokračoval v cestě táhlým úbočím pahorkatiny. Neodvažoval se koně příliš pobízet, protože věděl, že odpočinek, který mu dopřál, nebyl dostatečný. Měl stále ještě velký náskok před pronásledovateli, uvědomoval si však, že se vzdálenost sice pomalu, ale neustále zkracuje. Jejich koně byli čerstvější než jeho zvíře. Odhadl, že si je zřejmě vyměnili na hradě, který minul.

Cesta se stávala neschůdnější, krajina divočejší. Příkré, travnaté kopce přecházely v horská, hustě zalesněná úbočí. Tady by se mohl snadno ztratit svým pronásledovatelům nebýt toho pekelného ptáka, který se mu s divokým křikem vznášel nad hlavou. Dávno už je v členité krajině ztratil z očí, ale byl si jist, že stále jedou za ním, neomylně vedeni svými opeřenými spojenci. Černá silueta nad hlavou mu připadala jako sám ďáblův zplozenec, který byl schopen pronásledovat svou oběť až na kraj světa. Marně se pokoušel zasáhnout ptáka kameny: jen míjely cíl a padaly k zemi, přestože v mládí trefoval sokola v letu. Kůň rychle ztrácel síly. Conan si uvědomoval bezvýchodnost svého postavení. Měl pocit, že jeho osud se naplnil. Marně hledal jakoukoliv cestu k úniku. Stal se stejným zajatcem jako v podzemních chodbách Belveru. Conan však nebyl netečným synem východu, aby odevzdaně čekal na to, co se zdálo být nevyhnutelné. Když už nemůže uprchnout, vezme s sebou na věčnost alespoň tolik ze svých nepřátel, kolik bude moc i. Obrátil koně k širokému pásu křovin, které obrůstaly mělkou roklinu, aby se poohlédl po nejvýhodnějším místě, kde by vybojoval svůj poslední boj.

V té chvíli kdesi před ním zazněl podivný, ostrý výkřik, výkřik lidský, a přece v podivné tónině. V následujícím okamžiku se prodral stěnou keřů a spatřil původce toho zvláštního zvuku. Na malé mýtině pod ním právě čtyři žoldnéři v nemedijské zbroji přehazovali smyčku přes hlavu hubené stařeny oblečené v oděvu venkovanů. Otýpka suchých větví, svázaných provazem, která ležela opodál, dostatečně vysvětlovala, co ji do těchto míst přivedlo. Conan z úkrytu pozoroval, jak čtyři suroví, silní vojáci táhnou ubohou stařenu k nedalekému stromu, jehož vodorovná větev měla očividně posloužit jako břevno šibenice. Divoká nenávist mu zaplavila srdce. Již před hodinou přešel hranici. Stál na své vlastní půdě, ve své zemi a přihlížel násilí páchanému na jedné ze svých poddaných. Stará žena se bránila s udivující silou a houževnatostí a náhle znovu pozvedla hlavu a ze rtů jí vyšel ten podivný, daleko se nesoucí výkřik, který uslyšel předtím. Jako zlomyslná ozvěna na něj odpověděl výkřik havrana, vznášejícího se nad vrcholy stromů. Vojáci se sprostě rozesmáli a jeden z nich udeřil stařenu přes ústa.

Conan se svezl ze sedla unaveného koně a seskočil z nízkého skaliska přímo do rokliny. Dopadl se zazvoněním zbroje na travnaté dno. Při tomto zvuku se všichni čtyři muži otočili a tasili meče. S úžasem pohlíželi na obrovskou postavu v rytířské zbroji, která se před nimi tyčila s mečem v ruce.

Conan se skřípavě zasmál. Oči měl tvrdé jako křemen.

“Vy psi,” řekl beze stopy zloby, ale také beze stopy milosrdenství. “Nemedijští šakalové se pasovali na katy a věší poddané podle libosti? Nejprve musíte srazit hlavu jejich krále! Tak, tady stojím a čekám, že se po pansku pobavíme!”

Vojáci na něj nejistě pohlíželi, když k nim pomalu vykročil.

“Co je to za šílence!” zavrčel jeden z nich s tváří zarostlou hustým vousem. “Nese nemedijskou zbroj, ale mluví s aquilonským přízvukem.”

“Na tom nezáleží,” ozval se druhý, “nejdříve zabijeme jeho a pak pověsíme tu babiznu.”

S pozvednutým mečem se vrhl na Conana. Avšak dřív než mohl zasadit první ránu, králova obrovská čepel sjela jako blesk a rozťala helmu i lebku pod ní. Muž mu padl k nohám, ale vojáci byli v půtkách zakalení válečníci. Zavyli jako vlci, obstoupili postavu v šedivé zbroji a vzápětí se krákorání havrana utopilo ve zvonění oceli.

Conan nekřičel. Oči mu plály jako modré uhlíky a na pevně sevřených rtech se chvěl pochmurný úsměv. Těžkým dvouručním mečem rozdával údery vlevo i vpravo. Při vší své velikosti byl hbitý jako kočka a byl v neustálém pohybu. Představoval nesnadný cíl a většina bodů i seků, které na něj mířily, zasahovaly jen do prázdna. Když zaútočil, jeho pohyby a váha byly dokonale rozložené a údery, které zasazoval, dopadaly se zdrcující silou. Tři ze čtyř jeho odpůrců už padli a umírali ve vlastní krvi. Čtvrtý, který krvácel z několika ran, právě bezhlavě ustupoval a divoce se bránil Conanově dotírání, když se králova ostruha zachytila v plášti jednoho z padlých.

Conan se zapotácel a než stačil nabýt rovnováhu, Nemedijec nepříčetný strachem na něj zaútočil tak divoce, že Conan zakopl a padl přes ležící tělo. Nemedijec vítězoslavně vykřikl, pozvedl meč oběma rukama přes své rameno a rozkročil se k úderu. Nad hlavou ležícího krále se mihlo cosi mohutného a chlupatého a jako blesk dopadlo na hruď útočícího vojáka. Jeho vítězný křik se změnil ve smrtelný chropot.

Conan se postavil na nohy a spatřil posledního žoldnéře, který ležel s děsivě rozervaným hrdlem na zemi. Nad ním stál mohutný šedý vlk a s nízko skloněnou hlavou očichával krvavou kaluž, která se pomalu rozlévala v trávě.

Conan se obrátil ke stařeně. Stála před ním vysoká a rovná a navzdory potrhanému oděvu – snad díky ostře řezaným rysům i bystrým tmavým očím – nevypadala vůbec jako obyčejná venkovanka. Zavolala na vlka, jenž jí poslušně přiběhl k noze, a zatímco zelenýma, světélkujícíma očima pohlížel na Conana, třel se jí bokem o nohu jako obyčejný pes. Spíš nevědomky mu položila ruku na hlavu a tak tam tato podivná dvojice nehybně stála a pohlížela na aquilonského krále. Jejich pohled ho zneklidňoval, i když v něm nebylo nepřátelství.

“Lidé říkají, že král zahynul pod kamennou lavinou, když se zřítily útesy v údolí Valkie,” řekla hlubokým, zvučným hlasem.

“Ano, to říkají,” odsekl. Neměl chuť se s nikým přít a navíc mu na mysl znovu vytanula skupina blížících se ozbrojenců. Havran na obloze nepřetržitě křičel a Conan vrhl proti své vůli pohled vzhůru. Pak v bezmocném vzteku zaskřípěl zuby.

Nahoře na skále stál bělouš s unaveně skloněnou šíjí. Stařena vrhla pohled na koně a pak na havrana. Pozvedla hlavu a Conan už potřetí uslyšel ten podivný, tísnivý výkřik. Havrana jakoby něco polekalo, zakroužil a prchal k východu. Dříve než se dostal z dohledu, padl na něj stín mohutných křídel. Nad koruny stromů se vznesl orel, vyletěl nad havrana, vrhl se na něj a srazil černého posla zkázy k zemi. Pronikavý hlas Conanova trapitele byl navždy umlčen.

“U Croma!” tiše pronesl Conan a upřeně pohlížel na starou ženu. “Jsi snad také čarodějka?”

“Jmenuji se Zelata,” odpověděla. “Lidé z údolí říkají, že jsem čarodějka. Dítko noci vedlo ozbrojence po tvé stopě, je to tak?”

“Ano, už nebudou příliš daleko.” Nevypadalo to, že by ji jeho odpověď udivila.

“Vezmi svého koně a následuj mne, králi Conane,” řekla nevzrušeně.

Beze slov vylezl nahoru a opatrně svedl koně oklikou na dno rokliny. Když dorazil k Zelatě, spatřil orla, který se spustil pomalu z výšky a usedl jí na okamžik na rameno. Do široka přitom roztáhl letky, jako by měl strach, že jí svou vahou ublíží.

Stařena se mlčky vydala na cestu. Vlk jí tiše klusal po boku a nad hlavou se jí vznášel orel. Vedla Conana stezkami křižujícími husté křoviny, cestičkami, které se vinuly jako skalní římsy po kolmých stěnách a nad divokými potoky, až nakonec dorazili na místo hluboko ve skalách, chráněné převisem. Tam stezka končila u podivného skalního obydlí, napůl chatrče a napůl jeskyně, pod útesem ukrytým v bludišti strží a roklin. Orel vyletěl na vrcholek útesu a tam se usadil jako nehybná stráž.

Zelata, stále beze slova, odvedla koně do nedaleké jeskyně, v níž byla připravena hromada listí a zelené trávy a kterou protékal bublající pramen, vyvěrající kdesi v temnotě.

V chatrči usadila krále na hrubou lavici pokrytou kožešinou a sama si sedla na nízkou stoličku před malým krbem. Rozdělala oheň z tamaryškových štěpin a připravila jídlo. Vlk ulehl vedle ní, hlavu obrácenou ke krbu si položil na mohutné tlapy a jenom uši se mu tu a tam pohnuly ve spánku.

“Nemáš strach sedět v chatrči čarodějnice?” prolomila nakonec stařena ticho.

Netrpělivé pokrčení ramen v šedivé kroužkové zbroji jí bylo odpovědí. Podala mu dřevěný talíř plný sušeného ovoce, sýra a žitného chleba. Do druhé ruky mu vtiskla kameninový džbán zpola naplněný silným domácím pivem, vařeným z planého chmele, rostoucího ve vysokohorských údolích.

“Časem jsem přišla na to, že je mi příjemnější ticho horských roklin než nesmyslný ruch městských ulic,” řekla tiše. “Většina dětí přírody je mnohem laskavější než lidská stvoření.” Její ruka se bezděky dotkla spícího vlka. “Moje děti byly dnes příliš daleko, jinak bych nepotřebovala pomoc tvého meče, můj králi. Ale stejně už mi přicházely na pomoc.”

“Co proti tobě vlastně ti nemedijští psi měli?” zeptal se Conan.

“Zbytky nepřátelské armády se ve skupinkách potulují po celém kraji, od hranic až k hradbám Tarantie. Ti hloupí vesničané v údolích jim namluvili, že mám někde ukrytý zlatý poklad. Chtěli se jich prostě zbavit a odlákat jejich pozornost. Dožadovali se toho pokladu a moje odpovědi je rozlítily. Ale ani potulní žoldnéři, ani muži, kteří tě pronásledují, dokonce ani žádný další havran tě tady nenajde.”

Hladově se krmil a přitom pokyvoval hlavou.

“Mířím do Tarantie!”

Zakroutila v nesouhlasu hlavou.

“Strkáš hlavu do dračí tlamy! Lépe uděláš, když budeš hledat útočiště za hranicemi. Srdce opustilo království.”

“Co tím myslíš?” dotazoval se. “Mnoho bitev může být prohráno, a přesto se válka dá nakonec vyhrát. Království přece není ztraceno jen proto, že jsem byl jednou poražen!”

“Takže ty se chceš dostat do Tarantie?”

“Samozřejmě! Prospero ji bude jistě hájit proti Amalricovi.”

“Jsi si tím jistý?”

“U všech ďáblů, ženská!” vykřikl divoce. “Jinak to přece není možné!”

Potřásla hlavou. “Cítím, že je to jinak. Podívejme se: ten závoj se neodhaluje snadno, ale přesto se jej pokusím poněkud pozvednout a ukázat ti, jak to vypadá v hlavním městě.”

Conan nezahlédl, co vhodila do plamenů, ale vlk zakňučel ze spaní a v krbu začal houstnout a točit se zelený kouř, který pomalu naplňoval místnost. Před Conanovým upřeným pohledem se začaly stěny a strop chatrče vzdalovat a rozplývat, až zmizely kdesi v nekonečnu. Conana postupně zahalily kotouče dýmu, které zakryly celé okolí, pak se rozplynuly a ze zelené mlhy vystoupil čistě a jasně známý obraz.

Viděl před sebou důvěrně známé věže a ulice Tarantie, po nichž se převaloval a ječel dav, a zároveň jaksi nepochopitelně vnímal i praporce Nemedie, které vlály kdesi na západ, nad zpustošenou zemí čpící krví a spáleništěm. Na ústředním tarantijském náměstí hučely zástupy lidí, kteří křičeli: “Král je mrtev!” Skupinky baronů se už hádaly o to, jak si rozdělí královské pozemky, a zároveň se šlechta navzájem ujišťovala, že jakýkoliv král, byť by to byl Valerius, je lepší než anarchie. Prospero, jehož zbroj zářila na slunci, projížděl mezi nimi, snažil se je uklidnit a přesvědčit, aby důvěřovali hraběti Trocerovi. Nabádal je, ať obsadí hradby a pomohou rytířům bránit hlavní město. Obraceli se proti němu, ječeli strachem a neodůvodněnou nenávistí. Řvali na něj, že je Trocerův pohůnek a mnohem horší stvůra než sám Amalric. Po rytířích házeli kamení, špínu a výkaly.

Chvilkové rozostření obrazu snad znamenalo posun v čase, protože Conan teď spatřil Prospera a zástup jeho rytířů, kteří v rychlosti vyjížděli jižními branami. Běsnící město jim zůstalo za zády.

“Ti blázni!” pronesl Conan se staženým hrdlem. “Blázni, proč jenom nevěřili Prosperovi? Zelato, je–li tohle nějaká tvoje hra, nějaká zákeřná lest…”

“To, co vidíš, už bylo,” odpověděla Zelata nevzrušeně a zachmuřeně. “To se odehrálo včera večer. Když Prospero prchal z Tarantie, nepřátelská vojska už byla téměř na dohled. Lidé na hradbách už viděli hořící vesnice, kterými projela Amalricova armáda. To jsem zahlédla v kouři. A dnes za úsvitu vjely nemedijské oddíly bez odporu do města. Podívej! A právě teď v královském sále Tarantie…”

Náhle Conan pohlížel do velikého korunovačního sálu. Na stupních trůnu stál Valerius zahalený v hermelínovém plášti a Amalric stále ještě v zaprášeném a krví potřísněném brnění mu kladl na světlovlasou hlavu zářící zlatý kruh – korunu aquilonských králů. Obřadu zachmuřeně přihlížely dlouhé řady Nemedijců v plné zbroji, lidé jásali a šlechtici, kteří byli za Conanovy vlády v nemilosti, se teď naparovali a pyšnili Valeriovým erbem na rukávech plášťů.

“U Croma!” zaznělo divoce z Conanových rtů, když vzhlédl od tohoto obřadu. Obličej měl zkřivený vztekem, žíly na spáncích mu naběhly jako dvě obrovská kladiva.

“Nemedijec vkládá aquilonskou korunu na hlavu odrodilce a v královské síni Tarantie!”

Kouř jakoby zastrašen jeho divokostí pomalu řídl a Conan viděl, jak se na něj slabou mlhou upírají Zelatiny tmavé, zářící oči.

“Sám jsi to viděl – lidé tvého města nechali propadnout svobodu, kterou jsi jim vydobyl potem a krví, zaprodali se řezníkům a otrokářům. Dokázali jen, že nevěří ve svůj vlastní osud. Myslíš, že můžeš právě na ně spoléhat při pokusu o znovuzískání svého království?”

“Mysleli, že jsem mrtev,” zavrčel, jak se mu pomalu navracel klid. “Nemám syna, který by byl mým dědicem. Vzpomínky lidem vládnout nemohou. No a co, tak Nemedijci obsadili Tarantii, stále zůstávají provincie, baroni a lidé na venkově. To všechno, co Valerius získal, je jenom pozlátko…”

“Jsi tvrdohlavý, jak se na dobrého válečníka patří. Nemohu ti ukázat budoucnost, dokonce ani celou minulost. Nemohu ti vlastně ukázat nic. Pokusím se ti pouze pootevřít okno v závoji nesmírných a nepopsatelných sil. Chceš nahlédnout do minulosti, abys tam možná našel klíč k současnosti?”

“Samozřejmě,” náhle se narovnal.

Znovu se z krbu vyřinul zelený kouř, který rychle houstl. Znovu Conana obklopily rozličné obrazy, tentokrát podivné, neznámé, zdánlivě nedůležité. Viděl vysoké černé hradby, katafalky napůl ukryté stínem, na nichž ležely či stály sochy příšerných bohů. Ve stínech se pohybovali lidé – tmaví, šlachovití muži, oblečení do bederních roušek z rudého hedvábí. Muži nesli jakousi obrovskou, dlouhou chodbou sarkofág ze zeleného nefritu. Dřív než si mohl cokoliv pomyslet, scéna se změnila. Tentokrát viděl jeskyni, tmavou, plnou stínů, v níž dlela jakási nepostižitelná hrůza. Na oltáři z černého kamene stála podivná zlatá nádoba ve tvaru lastury. Do této jeskyně přicházeli někteří z tmavých mužů, které viděl předtím nést sarkofág. Pozvedli zlatou mušli, pak se kolem zamíhaly stíny a co se stalo dál, už nevěděl. Jediné, co ještě spatřil v temnotách, byl záblesk čehosi, co zářilo jako živoucí oheň. Obraz se poté proměnil opět v kouř stoupající z tamaryškových štěpin a ten pomalu řídl, až se rozplynul docela.

“Ale co to všechno znamená?” ptal se Conan ve zmatku. “Tomu, co jsem viděl v Tarantii, rozumím. Ale co znamenají ti muži ze zamorského cechu zlodějů v podzemním chrámu boha Seta ve Stygii? A ta jeskyně! V životě jsem neslyšel o něčem podobném, a to jsem prošel pěkný kus světa. Jestliže mi můžeš ukázat takovéhle věci, útržky dějů, které nic neznamenají a jsou bez souvislostí, proč mi nemůžeš ukázat, kam to všechno směřuje?”

Zelata beze slova rozhrábla oheň.

“Ty věci podléhají neměnným zákonům,” řekla po chvíli.

“Nejsem schopna ti je vysvětlit. Sama jim docela nerozumím, i když hledám moudrost tady, v tichu horských výšin déle, než si sama pamatuji. Nemohu tě zachránit, ale věř, že kdybych mohla, udělala bych to. Konečně každý člověk si musí hledět své vlastní záchrany. Je však možné, že najdu nějaké rozřešení ve snech. Možná, že ti ráno budu moci poskytnout klíč k celé záhadě.”

“K jaké záhadě?” dotazoval se.

“Stojíš teď totiž před tajemstvím, z jaké příčiny jsi ztratil své království,” odpověděla. Pak rozprostřela na zemi před krbem ovčí houni. “Spi,” řekla krátce.

Beze slova se na houni natáhl a vzápětí upadl do hlubokého neklidného spánku. Jeho sny byly plné kradmých stínů a příšerných beztvarých zjevení. Jednou dokonce spatřil podivné obrovské zdi a věže města, črtajícího se na pozadí rudého obzoru. Takové město, pokud věděl, neexistovalo nikde na zemi. Gigantické pilíře a štíhlé minarety se tyčily až ke hvězdám a nad nimi se jako nesmírná fata morgana vznášela bradatá tvář muže nazývaného Xaltotun.

Conan se probudil kousavým chladem časného rána a spatřil Zelatu, která se krčila u malého ohníčku. Conan měl lehký spánek a předpokládal, že by se vzbudil i v případě, kdyby opouštěl jeskyni Zelatin vlk. Zmýlil se. Vlk stál u krbu, šedivou srst měl zmáčenou rosou a ještě něčím jiným. V srsti se mu vlhce leskly krvavé krůpěje a vysoko na přední noze měl čerstvou, hlubokou ránu. Zelata pokývala hlavou, aniž se obrátila, jako by četla myšlenky svého královského hosta.

“Před svítáním se vydal na lov a ten byl krvavý. Muž, který se vydal na lov krále, už nikdy lovit nebude. Ani zvěř, ani člověka.”

Conan pohlížel jako fascinován na mohutné zvíře, které přistoupilo k Zelatě a nechalo se od ní krmit.

“Až se vrátím znovu na svůj trůn, nezapomenu,” řekl po chvíli. “Přijala jsi mě pod svou střechu – u Croma – už si ani nepamatuji, kdy jsem si takhle lehl a spal, vydán na milost cizímu člověku, muži či ženě, tak jak jsem to udělal dnes v noci. Ale co mi můžeš říci teď ráno o té včerejší hádance?”

Zavládlo hluboké ticho, ve kterém se praskání tamaryškových větévek rozléhalo jako údery.

“Najdi srdce svého království,” řekla nakonec Zelata. “V něm je ukryta tvá porážka i vítězství. Jsi větším bojovníkem, než kterýkoliv jiný smrtelník, ale svůj trůn nezískáš, pokud nenajdeš srdce svého království.”

“To myslíš hlavní město Tarantii?”

Potřásla hlavou. “Já jsem jen orákulum, jehož ústy promlouvají bohové. To oni pečetí mé rty, abych neřekla víc, než kolik určí osud. Musíš najít srdce svého království. Víc říci nemohu. Mé rty otvírají i pečetí bohové!”

Úsvit ještě nesestoupil z vrcholků hor do údolí, když Conan vyjel na západ. Když se ohlédl, spatřil Zelatu nehybně stojící s vlkem po boku ve dveřích své chýše.

Nad hlavou se mu klenulo šedé nebe. Sténající vítr byl plný chladu, který mluvil o přicházející zimě. Hnědé listy opadávaly z napůl holých větví, líně kroužily vzduchem a tu a tam mu některý z nich zašustil na ocelí chráněných ramenou.

Celý den postupoval hornatinou, vyhýbal se cestám i vesnicím. K večeru začal dlouhý sestup, vrstevnice za vrstevnicí, až nakonec spatřil, jak se před ním otevírají široké aquilonské pláně.

Hned na západním úpatí hor ležely vesnice a farmy, protože už více než půl století si nikdo z nepřátel nedovolil ve zlém úmyslu překročit aquilonské hranice. Na jejich místě teď Conan viděl jen popelem šedivá spáleniště.

S přibývající tmou pomalu pokračoval v cestě. Neměl strach, že by se ukázal někdo, kdo by jej objevil, ať už nepřítel či přítel. Nemedijci si jistě vzpomněli na všechny porážky a nevyřízené účty, které se vázaly k těmto místům, a Valerius se jistě nepokoušel své spojence nijak mírnit. Nepočítal s tím, že by získal podporu prostého lidu. Od hor směrem do vnitrozemí se táhl široký pás zničené, spálené a mrtvé země. Conan bez dechu klel, když projížděl černými pláněmi, kde bývala bohatá obilná pole, a když míjel místa, na nichž ohořelé a k nebi trčící trámy připomínaly zničené domy a statky. Pohyboval se pustou a opuštěnou zemí jako duch z dávno zapomenuté a přežité minulosti.

Rychlost, s jakou se armáda přehnala krajem, jen dokazovala, na jak malý odpor narazila. Kdyby však byl své Aquilonce vedl Conan, museli by dobyvatelé každou píď země zaplatit vlastní krví. V Conanově duši se usídlilo trpké zklamání. Nebyl představitelem královského rodu, zůstal jen osamělým dobrodruhem.

I ta mizerná a pravděpodobně neexistující kapka královské krve, kterou se chlubil Valerius, znamenala v myslích většiny lidí víc než Conanova památka a vzpomínky na svobodu a moc, kterou království přinesl.

Z hor jej nepronásledoval nikdo. Dával dobrý pozor, zda se na dohled neobjeví některá ze skupinek potulných nemedijských vojáků, ale nenarazil na nikoho. A ti, kteří měli strach, se před ním ukryli v domnění, že patří k armádě dobyvatelů, o čemž svědčila jeho zbroj. Hájky a říčky byly tady na západní straně hor početnější, a tak poskytovaly dobré úkryty.

Projížděl zničenou zemí a zastavoval, jen aby umožnil odpočinek svému koni; živil se skromně tím, co mu dala na cestu Zelata. Konečně nadešlo ráno a Conan ležel ukryt mezi hustými vrbami a duby na říčním břehu: přes četné lesíky porůstající pláň před ním hleděl na modré a zlaté věže Tarantie.

Už nebyl v opuštěné krajině, ale v místech, která byla plná rozličného života. Od této chvíle musel postupovat pomalu a opatrně, držet se hustého lesa a polních cest. Až po soumraku dorazil k pozemkům Servia Galanna…

8. Hasnoucí uhlíky

Okolí Tarantie uniklo děsivému pustošení, které postihlo východnější provincie. Jistě, i tady byly na první pohled vidět stopy procházející armády v podobě zničených plotů, rozdupaných polí a vyloupených sýpek. Pochodeň a ocel však tady naštěstí přišly zkrátka.

Jen jediné zachmuřilé místo v celém kraji přitahovalo oči. Velká hromada ohořelých trámů a začernalých sutin na místě, kde – jak Conan dobře věděl – stával výstavný dům jednoho z jeho nejvěrnějších příznivců.

Král se neodvažoval přiblížit ke Galannově farmě otevřeně, protože ležela jen pár mil od městských hradeb. Tiše projížděl zšeřelými hájky, až spatřil mezi stromy domek správce Galannovy farmy. Sesedl, přivázal koně a opatrně pozoroval těžké dveře v klenutém oblouku. Chtěl správce poslat pro Servia. Nevěděl však, zda někde v okolí netáboří vojáci nebo zda dokonce nesídlí přímo v hlavním domě. Zatím nikoho nespatřil. Náhle se dveře otevřely a z nich vyšel podsaditý muž v hedvábných kalhotách a bohatě vyšívaném kabátci a zamířil po úzké pěšině mezi stromy k velké budově.

“Servie!”

Při tomto tichém zvolání se majitel plantáží otočil s užaslým výkřikem. Ruka mu sevřela krátký lovecký tesák, který měl u pasu. Pak zděšeně odskočil od obrovské postavy oděné v oceli, jež se před ním matně tyčila v soumraku.

“Kdo jsi?” zeptal se. “Jak se jme… U Mitry!”

Se zasyčením se nadechl a ošlehaná tvář mu zbledla.

“Odstup!” vykřikl pak zděšeně. “Proč ses vrátil z šedé země stínů a přišel jsi mě strašit? Byl jsem za tvého života věrným poddaným…”

“A já doufám, že budeš i nadále,” odpověděl Conan. “Přestaň se už třást, člověče! Jsem z masa a kostí.”

Nejistotou a strachem zpocený Servius se opatrně přiblížil a pohlížel ozbrojenému obrovi do obličeje. Když se přesvědčil o skutečnosti toho, co viděl, poklekl na jedno koleno a smekl baret ozdobený pérem.

“Vaše Veličenstvo! To je opravdu neuvěřitelný zázrak! Velký zvon strážní věže vám zvonil hranu už před několika dny. Lidé věří, že jste zahynul u Valkie, rozdrcen pod miliony tun země a žulových balvanů.”

“To byl někdo jiný v mé zbroji,” zavrčel Conan. “Ale řeči si nechme na potom. Nenašlo by se u tebe kus pořádného masa?”

“Odpusťte, můj pane!” vykřikl Servius a vyskočil na nohy.

“Vaše zbroj je šedivá prachem cest a já vás tady zdržuji od jídla a odpočinku! U Mitry! Teď už je jasné, že jste živý, ale přísahám, že když jsem se obrátil a spatřil vás tady v soumraku stát, strachy mi ztuhl i morek v kostech! Je to hrozná věc, potkat v šeru v lese muže, o kterém si myslíte, že je mrtev!”

“Řekni správci, ať se postará o mého koně, je uvázaný tam za tím dubem,” požádal Conan. Servius přisvědčil a vedl krále po cestě k hlavnímu domu.

“Pro správce pošlu spolehlivého sloužícího a řeknu mu to sám, až přijde,” uvažoval cestou. “Správce je u sebe a já se neodvažuji v těchto dnech důvěřovat nikomu, ani většině svých sloužících. Nejlepší bude, když o vaší přítomnosti budu vědět jen já.”

Jakmile se přiblížili k velkému domu, který matně prosvítal listovím, zahnul Servius na boční cestičku, zřejmě málo používanou, jež vedla mezi hustě rostoucími duby, tvořícími doslova zelené loubí. Sem nepronikl jediný paprsek světla. Servius kráčel temnotou beze slova, jakoby v částečném zmatku a strachu. Konečně vstoupili malou postranní brankou do úzké, spoře osvětlené chodby. Tou spěšně prošli a Servius uvedl krále do velké místnosti, která měla strop spočívající na dubových trámech a stěny bohatě obložené dřevem. V mohutném krbu praskala polena, ale vzduch se chvěl chladem a na mahagonovém stole kouřila na kameninovém podnose obrovská masová paštika. Servius zamkl těžké dveře a uhasil svíce stojící ve stříbrných svícnech na stole. Teď byla místnost osvětlena jen ohněm z krbu.

“Musíte prominout, Vaše Veličenstvo,” omlouval se. “Nastaly nebezpečné časy, všude se to hemží špehy. Bude lépe, když ponecháme přítmí, aby vás nepoznal nikdo, kdo by snad nahlédl oknem. Paštiku právě vytáhli z trouby. Počítal jsem, že ji povečeřím, až se vrátím od správce. Jestli se Vaše Veličenstvo neurazí…”

“To světlo úplně stačí,” odpověděl Conan, bez zbytečného otálení usedl ke stolu a z pochvy u boku vytáhl dýku. Hladově zakrojil do voňavého pokrmu, který mu rychle zmizel v útrobách, a sousta splachoval mohutnými doušky vína, které pocházelo ze Serviových vlastních vinic. Zdálo se, že zapomněl na jakékoliv nebezpečí, zatímco Servius neklidně poposedával na své židli u ohně a nervózně si pohrával se zlatým řetězem, který mu visel na krku. Neustále vrhal kradmé pohledy k oknům, které tvořily kosočtvercové tabule zalité do olova, v nichž se matně odrážela zář plamenů. Zároveň seděl s hlavou nakloněnou ke dveřím, jako by napůl očekával, že na chodbě vzápětí uslyší zvuk nepřátelských kroků.

Conan, který konečně dojedl, se zvedl a posadil se na druhou stoličku, stojící u ohně.

“Nebudu tě dlouho ohrožovat svou přítomností, Servie,” řekl pak náhle. “Za úsvitu už budu daleko za hranicemi tvého majetku.”

“Můj pane –” pozvedl Servius obě ruce v nesouhlasném gestu, ale Conan jeho protest odmítl mávnutím ruky.

“Nemám nejmenší pochybnosti o tvé věrnosti a odvaze. Protože Valerius dosedl násilím na můj trůn, stálo by tě to život, kdyby se prozradilo, že jsi mi poskytl úkryt.”

“Nejsem dost silný na to, abych se mu postavil otevřeně,” připustil Servius. “Těch padesát ozbrojenců, které mohu postavit, jsou jen kapkou v moři. Viděl jste, jak zničili plantáže Emilia Scavonia?”

Conan přikývl a zamračil se.

“Dobře víte, že to byl nejmocnější patricij celé provincie. Odmítl vzdát Valeriovi hold a Nemedijci jej upálili v jeho vlastním domě. V těch chvílích jsme si my ostatní uvědomili, jak marný je náš odpor, zvláště když sami Tarantijci odmítli bojovat. Poddali jsme se a Valerius ušetřil naše životy. I tak na nás uvalil takové daně, že brzo zničí mnohé z nás. Ale co jsme mohli dělat. Byli jsme přesvědčeni, že jste mrtev. Mnoho baronů bylo zabito, další uvězněni. Armáda byla zničena a rozprášena. A vy jste nezanechal dědice trůnu. Nebyl nikdo, kdo by nás vedl…”

“Což tady nebyl hrabě Trocero Poitainský?” odpověděl drsně Conan otázkou.

Servius rozhodil bezmocně ruce.

“Je pravda, že jeho generál Prospero byl s malou armádou na bitevním poli. Na ústupu před Amalricem žádal vojáky, ať se přidají pod jeho prapor. Ale když bylo Vaše Veličenstvo považováno za mrtvé, vzpomněli si lidé na staré šarvátky a dávné spory, na to, jak kdysi Trocero se svými Poitainci projížděl našimi provinciemi stejně jako teď Amalric. S ohněm a mečem. A co víc, mnoho baronů na Trocera žárlilo. Objevili se i muži, možná, že to byli Valeriovi špehové, kteří vykřikovali, že poitainský hrabě chce získat korunu pro sebe. Vzplanuly staré regionální třenice. Kdyby mezi námi byl jediný odvážný muž s královskou krví, byli bychom jej korunovali a následovali do boje proti Nemedijcům, ale takový muž tady není. Baroni, kteří vás všichni následovali jako svého vládce, nebyli ochotni podřídit se někomu ze svého středu, protože každý z nich se považoval za stejně dobrého nebo lepšího než jeho soused. A navíc měli strach z toho, že ten, kterého zvolili za vůdce, by mohl mít mnohem vyšší ambice. Vy jste byl provaz, který držel pohromadě pruty. Když byl přeříznut provaz, otep se rozpadla. Kdybyste měl syna, byli by se baroni oddaně postavili pod jeho korouhev. Ale bohužel nebyl tady nikdo, kdo by je znovu sjednotil.

Obchodníci a svobodníci se báli návratu starých časů, kdy si každý na svém území tvořil vlastní zákony a kdy v zemi vládla anarchie. Proto vykřikovali, že jakýkoliv král je lepší než žádný, i kdyby to měl být Valerius, který má alespoň v žilách krev starého královského rodu. A tak nebyl nikdo, kdo by se mu postavil na odpor, když v čele své železné jízdy přijel k městským hradbám a s vlajícím praporem Nemedie nad hlavou zabušil na bránu Tarantie…

Naopak lidé otevřeli brány dokořán a poklekli před ním do prachu. Odmítli pomoci Prosperovi při obraně města. Vykřikovali, že chtějí, aby jim vládl raději Valerius než Trocero. Říkali – a bylo v tom kus pravdy, že baroni se Trocerovi nepoddají, ale mnozí z nich přijmou vládu Valeriovu. Tvrdili, že nastoupí–li Valerius na trůn, zabrání se tak občanské válce a také nelítostné divokosti nemedijských vojsk. Prospero se svými deseti tisíci rytíři odjel na jih a o několik hodin později první nemedijští jezdci vjížděli do sídelního města. Prospera nikdo nepronásledoval. Všichni zůstali v Tarantii, aby byli přítomni Valeriově korunovaci.”

“Takže jsem v kouři té staré čarodějky viděl pravdu,” spíš pro sebe poznamenal Conan a cítil, jak mu po zádech přeběhl chlad. “A Valeria korunoval Amalric?”

“Tak jest. Korunovace se odehrávala ve velkém korunovačním sále. Amalric, jehož ruce byly ještě vlhké krví, vložil na Valeriovu hlavu korunu aquilonských králů.”

“A lidé i země jistě jen vzkvétají pod jeho dobrotivou vládou?” zeptal se ironicky Conan.

“Žije jako cizí princ uprostřed dobyté země,” odpověděl trpce Servius. “Královský dvůr je plný Nemedijců, královská garda také a velká nemedijská posádka obsadila městská opevnění. Ach ano, teď skutečně nastala hodina draka! Nemedijci se nafukují v ulicích jako páni. Za bílého dne jsou znásilňovány ženy a olupováni obchodníci a Valerius jim v tom nemůže nebo snad ani nechce zabránit. Slouží Nemedijcům, je jejich loutkou, figurkou, která jim slouží jako zástěrka. Chytří si to domysleli hned a ti méně chytří to právě začínají chápat.

Amalric pak se silným vojskem postupoval dál, aby pokořil vzdálenější provincie, kde se mu někteří baroni odmítli poddat. Bohužel ani tam mezi nimi nebyla jednota. Jejich žárlivost jednoho na druhého je silnější než strach z Amalrica. Rozdrtí je jednoho po druhém. Mnoho hradů a měst si to rychle uvědomilo, otevřeli Amalricovi brány a pokořili se. Ti, kteří se postavili na odpor, dopadli špatně. Nemedijci si vybíjejí svou dávnou nenávist. Jejich počet se rozmnožil o Aquilonce, které strach, zlato nebo křivý charakter přivedly do řad nepřátel. To je za těchto podmínek celkem běžný chod událostí.”

Conan zachmuřeně přisvědčil a upíral nepřítomný zrak na leštěné dubové ostění, v němž se rudě odrážely uhlíky slábnoucího ohně.

“Tak teď má Aquilonie krále a ne anarchii, které se lidé tolik báli,” řekl po chvíli Servius. “Valerius nechrání poddané před svými spojenci. Stovky lidí, kteří nebyli s to zaplatit daně na ně uvalené, už byly prodány kothským obchodníkům s otroky.”

Conan prudce vztyčil hlavu a v modrých očích mu zablesklo. Divoce zaklel a ruce se mu samovolně sevřely v pěsti podobné kladivům.

“Ach ano! Bílí lidé. Prodávají vlastní muže a ženy, tak jak tomu bylo v minulosti. Daleko v palácích Shemu nebo Turanu prožijí své životy jako bezprávní otroci. Valerius se stal králem, ale jednota, kterou si od toho lidé slibovali, zmizela kdesi v nenávratnu.”

“Svobodný zůstal jen Gunderland na severu a Poitain na jihu. Nezávislých zůstalo jen pár západních provincií, jejichž baroni, žijící blízko hranic, jsou podporování bossoniánskými lučištníky. Hraniční državy však pro Valeria nepředstavují žádnou hrozbu, musí být ovšem neustále připraveny k obraně a bude to zázrak, jestli si svou nezávislost udrží. Tady ve středu státu vládne Valerius se svými rytíři zcela neomezeně.”

“Tak ať si to co nejlépe užije,” zachmuřeně poznamenal Conan. “Příliš mnoho času mu nezbývá. Až se lidé dovědí, že jsem živ, povstanou. Dobudeme Tarantii dřív, než se Amalric se svou armádou stačí vrátit. Pak ty psy smeteme a poženeme je z království.”

Servius mlčel. V nastalém tichu se hlasitě rozléhal praskot polen hořících v krbu.

“Tak co je?” zvolal netrpělivě Conan. “Proč nic neříkáš a sedíš s hlavou skloněnou? Pochybuješ snad o mých slovech?”

Servius se vyhnul očima královu pohledu.

“To, co je v lidských silách, to jistě dokážete, Vaše Veličenstvo,” odpověděl. “Bojoval jsem několikrát po vašem boku a vím, že žádný smrtelník se nemůže postavit vašemu meči.”

“O čem tedy pochybuješ?”

Servius si přitáhl kožešinou obšitý kabátec blíže k tělu a navzdory hřejícím plamenům se zachvěl.

“Mezi lidmi se povídá, že příčinou vaší záhuby byla černá magie,” řekl nakonec.

“A co má být?”

“Který smrtelník může bojovat proti černým silám zla? Kdo je ten maskovaný muž, který, jak lidé říkají, vždy o půlnoci radí Valeriovi a jeho spojencům? Tajemně se objevuje a stejně tajemně mizí, nikdo neví kam. Lidé si šeptají, že je to veliký mág, který zemřel před tisíci lety. Vrátil se prý z temné krajiny smrti, aby svrhl krále Aquilonie a na jeho místo dosadil Valeria, dědice staré královské dynastie.”

“To nic neznamená,” rozzlobeně mu odporoval Conan. “Unikl jsem z podzemních kobek Belveru i z ďábelské pasti v horách. Jestliže lidé povstanou…!”

Servius potřásl hlavou.

“Vaši nejvěrnější přívrženci z východních a centrálních provincií jsou mrtví, na útěku či ve vězení. Gunderland je daleko na severu, Poitain daleko na jihu, Bossoniánci se stáhli do svých divokých pohraničních oblastí na západě. Trvalo by celé týdny, než by se podařilo tyhle síly spojit a Amalric by je mezitím zničil jednu po druhé bez větších potíží.”

“Povstání v centrální provincii by však přiklonilo štěstí na naši stranu!” zvolal Conan. “Mohli bychom obsadit Tarantii a držet ji proti Amalricovi, dokud by nedorazili Gundermeni a Poitainci!”

Servius zaváhal a hlas mu poklesl k sotva slyšitelnému šepotu.

“Lidé říkají, že jste zemřel proto, že na vás byla uvalena kletba. Říkají také, že to byl ten maskovaný cizinec, kdo na vás kletbu seslal a s vámi zničil i vaši armádu. Hrany vám zvonil velký zvon. Lidé jsou přesvědčeni, že jste mrtev. A centrální provincie by nepovstaly, ani kdyby se potvrdilo, že jste naživu. Neodvážily by se. Tam u Valkie jste podlehl temnému kouzlu a táž magie dopravila hrůznou zprávu do Tarantie. Ještě téže noci vykřikovali lidé na ulicích, že jste mrtev. Jakýsi nemedijský kněz vpustil černou magii do města, aby s její pomocí zahubil ty, kteří zůstali svému králi věrni. Ozbrojení muži padali na ulicích jako mouchy a umírali způsobem, jaký nikdy nikdo neviděl. A hubený kněz se smál a vykládal: Jsem Altaro, Orastův učedník, a ten sám je učedníkem toho, jenž nosí závoj. Síla nepochází ze mne, jsem jejím pouhým nástrojem.”

“Tak dobře,” řekl Conan drsně, “není ale lepší čestně zemřít než v hanbě žít? Cožpak je smrt horší než poroba, otroctví a konečně naprosté zničení?”

“Když je ve věci zapletena magie, všechny rozumné důvody ustupují,” odpověděl Servius. “V centrálních provinciích vládne takový strach, že se neodváží povstat ani pro vás. Ostatní provincie by to udělaly, ale kde máte záruku, že by tatáž zlá moc, která způsobila vaši porážku u Valkie, nezasáhla i v tomto případě? Nemedijci zabrali největší bohatství a nejhustěji obydlené části Aquilonie a síly, které by se snad pozvedly na váš povel, by je těžko stačily porazit. Zbytečně byste tak obětoval své loajální poddané. Je mi líto, že to musím takhle říci, ale je to pravda: Králi Conane, jste králem, který přišel o království!”

Conan bez jediného pohybu upřeně pohlížel do ohně v krbu. Mohutné kouřící poleno se zřítilo z navršené hromady do plamenů a Cimmeřanovi se zazdálo, že stejným způsobem se zřítilo v troskách jeho království.

A znovu Conan pocítil přítomnost pochmurné skutečnosti, která se jen naoko skrývala za závojem chvilkových iluzí. Znovu cítil nevyhnutelný tlak nelítostného osudu. Duši ovládl zmatek, pocit divokého zvířete zahnaného do kouta a zároveň zuřivá nenávist, spojená s touhou ničit a zabíjet.

“Kde jsou šlechtici mého dvora?” zeptal se odhodlaně.

“Pallantides byl u Valkie těžce raněn, jeho rodina jej však vykoupila a on teď leží na svém hradě Attalu. Bude šťastný, vsedne–li kdy ještě do sedla. Kancléř Publius prchl v prvních zmatcích ze země a nikdo neví kam. Rada byla rozpuštěna. Někteří byli uvězněni, jiní vypovězeni do vyhnanství. Mnozí z vašich věrných přívrženců propadli hrdlem. Tak například dnes v noci padne pod katovou sekyrou hlava hraběnky Albiony.”

Conan pozvedl hlavu a podíval se na Servia planoucíma modrýma očima, ze kterých vyzařovala taková zloba, že šlechtic zděšeně ucouvl.

“Proč?”

“Protože odmítla Valeriův návrh, aby se stala jeho milenkou. Její poddaní byli rozprodáni do otroctví a její hlava padne dnes přesně o půlnoci v Železné věži. Dejte na dobrou radu, můj králi, protože pro mne budete králem vždy, a prchněte dříve, než vás odhalí. V těchto dnech není nikdo bezpečný. Všude mezi námi se plíží špehové a donašeči a těm v paláci hlásí každý stesk nebo projev nespokojenosti jako zradu a buřičství. Jestliže se nyní prohlásíte lidu, může to skončit pouze jediným způsobem. Nemedijci vás zajmou a usmrtí. Moje koně a všichni muži, kterým mohu věřit, jsou vám k dispozici. Před úsvitem můžeme být daleko od Tarantie, skoro na poloviční cestě k hranicím. Nemohu vám sice pomoci k znovuzískání vašeho království, ale mohu vám dokázat svou věrnost tak, že vás budu následovat do exilu.”

Conan odmítavě potřásl hlavou. Seděl s bradou v dlani, ruce opřené o kolena a pohlížel upřeně do plamenů. Jejich záblesky se odrážely v králově ocelové zbroji i v zlověstně zúžených očích. Ty plály v záři ohně jako zřítelnice vlka. Servius si teď znovu, právě tak jako mnohokrát v minulosti, a ještě mnohem silněji uvědomil, jak zvláštní je tento aquilonský král. Ta obrovská postava, ukrytá v kroužkové zbroji, je příliš tvrdá a silná na civilizovaného muže. V těch blýskajících se očích hořel oheň, jaký je možno spatřit jen v očích primitivního divocha. Dohady o tom, že král je původem barbar, se jevily jakoby v jiném světle. Snad tato krajní situace způsobila, že z obra opadla slupka civilizace a pod ní se objevilo divoké jádro. Conan se vracel ke svým prapůvodním kořenům. Jednal jinak, než by za této situace jednal civilizovaný člověk, jeho myšlenky se ubíraly jinými cestami. Byl nevyzpytatelný. Král Aquilonie byl vzdálen pouhý krok od divokého, v kůži oblečeného válečníka z cimmerijských kopců.

“Vydám se do Poitainu… Bude–li to vůbec možné,” odpověděl po delší chvíli Conan. “Ale půjdu sám. Teď mám však jako král Aquilonie ještě jednu povinnost.”

“Co máte na mysli, Vaše Veličenstvo?” zeptal se Servius a zachvěl se v nepříjemné předtuše.

“Dnes v noci se vydám do Tarantie a pokusím se zachránit Albionu,” odpověděl zachmuřeně král. “Jak se zdá, zklamal jsem důvěru všech svých poddaných. Jestliže dostanou i její hlavu, mohou si klidně vzít i mou!”

“To je šílenství!” vykřikl Servius, zapotácel se a chytil se za hrdlo, jako by na něm už cítil katovu oprátku.

“Věž má svá tajemství, o kterých ví málokdo,” odpověděl Conan. “V každém případě bych byl pouhopouhý pes, kdybych nechal Albionu zemřít jen proto, že mi zachovala svou oddanost. Králem bez království být mohu, mužem beze cti nikdy!”

“To nás všechny zahubí!” zašeptal Servius.

“To nezahubí nikoho, jenom mne samého, jestliže se můj záměr nezdaří. Ty už jsi riskoval dost. Dnes v noci pojedu sám. Od tebe žádám jen toto: sežeň mi pásku na oko, poutnickou hůl a oblečení potulného žebráka.”

9. “Je to král nebo jeho duch?”

Mezi západem slunce a půlnocí prošlo oblouky velké tarantijské brány mnoho lidí. Opozdilí poutníci, obchodníci ze vzdálených míst s mulami obtěžkanými zbožím, svobodní řemeslníci a tovaryši z okolních farem a vinic. Teď když Valerius bezpečně ovládal centrální provincie, vojáci většinou neobtěžovali kontrolou nikoho z početného davu, proudícího širokými městskými branami. Tvrdá kázeň poněkud polevila. Nemedijští vojáci, kteří drželi stráž, byli napůl opilí. Plně je zaměstnávalo pozorování hezkých venkovských děvčat a bohatých obchodníků, z nichž mohlo kápnout pár měďáků, takže si vůbec nevšímali dělníků nebo zaprášených cestujících. Nevšimli si dokonce ani vysokého poutníka, jehož obnošený plášť nemohl docela ukrýt hranaté linie rozložité postavy.

Muž kráčel vzpřímeně a z jeho držení vyzařovala síla tak přirozená, že si ji jistě sám neuvědomoval, natož aby se ji pokoušel skrýt. Jedno oko mu zakrývala široká páska a kožená čapka stažená hluboko do čela mu stínila prakticky celou tvář.

Ve svalnaté ruce nesl dlouhou a silnou poutnickou hůl a jistým krokem minul vysoký oblouk ozářený plápolajícími a čadícími pochodněmi. Prošel branou, aniž by věnoval podnapilým strážným jediný pohled, a vstoupil do širokých ulic Tarantie.

Jako obyčejně se na tehdejší dobu výborně osvětlenými třídami pohyboval pestrý dav. Každý spěchal za svými záležitostmi a obchůdky, i stánky byly stále otevřeny a jejich majitelé nabízeli nejrůznější zboží. Jedno však v této pestré směsici zůstávalo stejné. Všude davem procházely větší či menší skupinky nemedijských vojáků a s bezohlednou arogancí odstrkovaly každého, kdo jim dostatečně rychle neuhnul z cesty.

Ženy se jim vyhýbaly už zdaleka a muži ustupovali se zamračenými tvářemi a zaťatými pěstmi. Aquilonci byli pyšným národem odpradávna a Nemedijci byli jejich dědičnými nepřáteli.

Klouby opálené ruky třímající hůl sice zbledly, ale vysoký poutník stejně jako ostatní ustoupil stranou, aby uvolnil cestu mužům ve zbroji. On sám oblečený v plášť nevýrazné barvy v tom pestrém a měnícím se davu nijak zvlášť nevynikal. O něco později míjel obchůdek mečíře a světlo, proudící širokými dveřmi na ulici, dopadlo poutníkovi naplno do tváře. V tom okamžiku na sobě ucítil čísi upřený pohled. Rychle se otočil a spatřil muže v hnědém oděvu, svobodného řemeslníka, který si jej pozorně prohlížel. Jakmile si muž uvědomil, že jej poutník zpozoroval, spěšně odvrátil hlavu a vzápětí zmizel v davu. Conan zahnul do úzké vedlejší uličky a zrychlil krok. Možná, že to byla pouhá zvědavost, ale nechtěl zbytečně riskovat.

Pochmurná Železná věž stála mimo pevnost v husté změti úzkých uliček a k sobě se tisknoucích domů.

Celé bludiště doplňovaly nejpodivnější boudy a chatrče, které do této části města vůbec nepatřily. Zabíraly prostory, od nichž se každý jen trochu vznešenější člověk s odporem odvrátil. Věž byla ve skutečnosti hradem, prastarou impozantní stavbou z těžkého kamene a černého železa. Sloužila kdysi v drsném předchozím století jako původní pevnost.

Nedaleko od ní, ve změti opuštěných domů a skladišť, stála stará strážní hláska. Dávno se na ni zapomnělo, už celá desetiletí se neobjevovala ani v plánech města a její původní účel nikdo neznal. Z těch málo chodců, kteří tu a tam prošli kolem, si nikdo nevšiml obrovského starého zámku, chránícího malá vstupní dvířka před nezvanými hosty a nocležníky. Kdyby se však některý žebrák nebo zloděj podíval na zámek pozorně zblízka, zjistil by s úžasem, že je skoro nový, výjimečně silný a složitý. Zvenčí byl úmyslně upraven tak, aby na první pohled vypadal jako zrezivělá starožitnost. Necelý půltucet lidí v království znal tajemství této zapomenuté hlásky.

V mohutném zámku pokrytém měděnkou chyběla klíčová dírka. Conanovy citlivé prsty po něm pátravě přejely a zmáčkly několik výstupků neviditelných cizím očím. Dvířka tiše ustoupila dozadu, Conan vešel do neproniknutelné tmy a nehlučně za sebou zavřel. Kdyby uvnitř svítilo světlo, odhalilo by, že věž je prázdná. Byl to pouhý dutý válec pevného kamene.

S jistotou, jakou člověk získá jen dlouhodobým návykem, se Conan po několika krocích sehnul. Vzápětí nahmátl na jedné z velkých kamenných dlaždic tvořících podlahu výstupky, které hledal. Odklopil dlaždici a bez zaváhání se spustil do otvoru. Pod nohama ucítil kamenné stupně klesající příkře dolů. Jak Conan dobře věděl, na úpatí schodiště začínal úzký tunel, který vedl přímo do podzemí Železné věže, tyčící se o tři ulice dál.

Náhle zazněl na věži pevnosti zvon. Den co den odbíjel pouze půlnoc, jinak se směl ozvat jen jako umíráček při smrti krále. Na dlouhé, slabě osvětlené chodbě se otevřely jakési dveře a za nimi se objevil muž. Železná věž působila uvnitř stejně pochmurně jako zvenku. Silné kamenné zdi byly hrubé a neupravené, dlaždice podlahy hluboko vyšlapaly celé generace procházejících nohou. Stropní klenba se ztrácela ve tmě, kam nedosahovalo blikavé světlo pochodní, tu a tam umístěných do výklenků ve zdi.

Člověk procházející pochmurnou chodbou sem neodmyslitelně zapadal. Byl to vysoký, mohutně stavěný muž, oblečený do přiléhavého oděvu z černého hedvábí. Hlavu mu skrývala kápě stejné barvy s otvory, spadající až na ramena. Po zádech mu volně splýval široký černý plášť a přes rameno nesl velkou sekeru, která neměla ani tvar zbraně, ani obyčejného nářadí.

O něco dál v chodbě potkal jinou postavu – shrbeného, zamračeného starce, který nesl v jedné ruce lucernu a jehož druhá ruka klesala pod vahou těžké píky.

“Nejste tak dochvilný jako váš předchůdce, mistře popravčí,” zabrumlal stařec. “Právě odbila půlnoc a v cele hraběnky je už několik maskovaných mužů. Netrpělivě vás očekávají!”

“Ozvěna půlnočního zvonu se ještě vznáší mezi věžemi pevnosti,” odpověděl kat. “Je pravda, že nejsem ochotný se kvůli Aquiloncům zvlášť honit, jak to dělal ten pes, co zastával můj úřad dříve, ale to neznamená, že mé paže nejsou dost pohotové. Hleď si svých povinností, starochu, a já se budu také starat o svoje. Ty moje jsou, pokud se nemýlím, mnohem příjemnější. Budeš se belhat po vlhkých chodbách a nahlížet rezavými mřížemi do cel, a já? Při Mitrovi, mou sladkou povinností je právě setnout nejkrásnější hlavu Tarantie!”

Strážný pomalu odkulhal chodbou a tiše si něco bručel pro sebe. Kat se beze spěchu vydal na další cestu. Po několika metrech dorazil k záhybu a zcela mimoděk si všiml, že dveře na levé straně chodby jsou napůl otevřeny. Kdyby přemýšlel, uvědomil by si, že dveře musely být otevřeny až po tom, co tudy prošel strážný, který by si jich byl jinak všiml. Tento muž se však neživil hlavou. Dřív než si stačil uvědomit, že cosi není v pořádku, dveře přešel, a pak už bylo pozdě.

Tichý krok, podobný kroku velké šelmy a zašustění pláště, jej sice varovaly, ale než se stačil obrátit, obtočila mu krk zezadu těžká paže. Výkřik, který se mu už dral ze rtů, zůstal zadušen v hrdle. V krátkém okamžiku, který mu byl ještě dopřán, si v náhlém návalu paniky uvědomil útočníkovu nadlidskou sílu, proti níž byly jeho mohutné svaly zcela bezmocné. Hrot dýky spíš vytušil než zahlédl.

“Nemedijský pse!” zasyčel mu do ucha hlas zhrublý nenávistí, “už žádnou aquilonskou hlavu neutneš!”

Byla to poslední slova, která v životě zaslechl.

Uprostřed vlhké a zatuchlé podzemní kobky klečela na polorozpadlé dlažbě mladá žena a rozhlížela se vyplašeně po třech mužích, kteří ji obklopovali. Byla oblečena pouze v průsvitnou košili a záplava zlatých vlasů jí v bohatých prstencích padala na bílá ramena. Ruce měla spoutané za zády. I ve slabém světle pochodní, navzdory neuspořádanému zjevu a smrtelné bledosti, byla její krása zarážející. Klečela zcela bezmocně a doširoka otevřené oči upírala na své trýznitele. Všichni muži byli pečlivě maskováni a halily je široké pláště. Tak hrůzný čin, k jakému se právě chystali, skutečně vyžadoval masky navzdory tomu, že byli v dobyté zemi. Žena je i přesto všechny znala, ale ať věděla cokoliv, ráno už nikomu nic nepoví.

“Náš milosrdný vládce vám dává ještě jednu šanci, hraběnko,” řekl ten nejvyšší z nich a mluvil přirozenou aquilonštinou bez jakéhokoliv přízvuku. “Pověřil mě, abych vám řekl, že pokud pokoříte svou pýchu a odbojného ducha, je stále ještě ochoten otevřít vám svou náruč. Pokud ne…” pokynul k odpudivému špalku, jenž stál uprostřed kobky. Byl zčernalý zaschlou krví a na jeho horní ploše bylo množství hlubokých záseků, které vznikají tehdy, když ostrá čepel projede tělem a zatne se do tvrdého dřeva.

Albiona se otřásla, zbledla a ucouvla. Každá žilka jejího překrásného mladého těla se chvěla touhou žít. Valerius byl mladý a hezký. Vždyť je do něj zamilováno tolik žen, uvažovala v marném zápase o život. A přesto nebyla schopna pronést těch pár slov, která by ji zachránila před příšerným špalkem a zakrvácenou sekerou. Nedokázala to. Bezmocně zavrtěla hlavou poháněná odporem, jenž byl silnější než touha žít.

“Pak jsou všechna slova zbytečná!” vykřikl další z mužů a v jeho hlase zazněl zřetelně nemedijský přízvuk. “Kde je popravčí?!”

Jako by ta věta byla magickým zaklínadlem, otevřely se mřížové dveře a v nich jako v pochmurném ránu stanula obrovská postava, podobná černému duchu přivolanému z podsvětí.

Albioně se proti její vůli vydral z hrdla ustrašený výkřik. Dokonce i maskovaní muži na okamžik ztuhli pod dojmem, který vzbuzovala tato ponurá postava v černé kápi. V jejích otvorech zářily podivné uhlíky modrých očí, které postupně klouzaly z muže na muže. Každý z trojice, na němž ulpěly, pocítil, jak mu po zádech přebíhá mráz.

Vysoký Aquilonec hrubě uchopil mladou ženu a táhl ji k popravčímu špalku. Neovládla se, začala zoufale křičet a divoce, ale marně se bránila. Muž ji však nemilosrdně srazil na kolena a světlou hlavu jí násilím sehnul na krvavý špalek.

“Kate, proč otálíš?” vykřikl vztekle. “Konej své dílo!”

Jedinou odpovědí mu byl krátký, spokojený výbuch smíchu nesoucí v sobě nevýslovnou hrozbu. Všechny osoby v cele ztuhly a upřely oči na muže v kápi. I mladá žena udiveně pozvedla hlavu.

“Co má znamenat tvé nemístné veselí, ty pse?!” zeptal se poněkud nejistě Aquilonec.

Muž v černém si strhl z hlavy kápi a hodil ji na zem. Pak se opřel zády o zavřené dveře cely a pozvedl popravčí sekeru.

“Poznáváte mě, psi?” zaduněl jeho hlas pod zčernalou klenbou, “poznáváte mě?!”

Bezdeché ticho proťal výkřik. “Král!” vykřikla Albiona a vytrhla se z ochabujícího sevření svého mučitele. “Oh, Mitro, to je král!”

Trojice mužů stála jako sousoší. První promluvil Aquilonec, pomalu, jako člověk, který nevěří vlastním smyslům.

“Conan!” vydralo se mu z hrdla. “Není–li to král, je to jeho duch! Co je to za ďábelské mámení?!”

“Čím kdo zachází, tím také schází,” zasmál se Conan. Rty se usmívaly, ale v očích mu hořelo samo peklo. “Tak pojďte, dejme se do toho, vznešení pánové! Vy máte své meče a já tuhle hračku. Tak, tak, myslím, že na práci, kterou mám před sebou, je tenhle řeznický nástroj přesně to pravé!”

“Na něj!” vykřikl Aquilonec a tasil meč. “Je to Conan, a když nezabijeme my jeho, zabije on nás!”

Jako lidé, kteří procitli z hlubokého spánku, se dali do pohybu i Nemedijci. Tasili své čepele a vrhli se na krále.

Katovská sekera nebyla právě nejvhodnější pro takový souboj, ale král mával tím těžkým a neohrabaným nástrojem právě tak snadno jako malou sekerkou. Byl rychlý jako blesk a v neustálém pohybu, takže neumožnil svým nepřátelům, aby jej napadli současně ze tří stran.

Čepel prvního útočníka zachytil hlavicí své sekery a vzápětí následoval bleskový protiútok. Těžké ostří sekery doslova prolomilo Nemedijcův hrudník dřív, než stačil pozvednout ruku k obraně. Druhý Nemedijec přes zoufalou snahu o obranu nezachytil následující úder sekery a ten jej zasáhl přímo do hlavy. Než stačil nabýt rovnováhu, jeho mozek stékal po zdi tmavé cely. To už byl zbývající Aquilonec zatlačen do rohu místnosti a zoufale odrážel déšť ran, které se na něj sypaly jako krupobití. Nezbývalo mu dost dechu ani na zavolání o pomoc.

Náhle Conanova levá paže vylétla kupředu a strhla z mužovy tváře masku. Pod ní se objevily zbledlé rysy.

“Ty pse!” zaskřípěl králův hlas. “Zdálo se mi, že tě poznávám! Zrádče! Prokletý odrodilče! Pro tvou hlavu je příliš dobrá i tato nečistá ocel! Tak tedy! Zemři tak, jak umírají zloději!”

Sekera dopadla ničivým obloukem. Aquilonec vykřikl, poklesl na kolena a zoufale si svíral pahýl pravé ruky, ze kterého mu prýštila krev. Ruka byla uťata v lokti a sekera, která pokračovala ve své cestě téměř bez zpomalení, mu otevřela v boku širokou ránu, z níž se vyhrnuly vnitřnosti.

“Teď tady zůstaneš ležet, dokud nevypustíš duši,” zavrčel Conan a s odporem odhodil zakrvácenou sekeru. “Pojďte, hraběnko!”

Opatrně k ní přistoupil po zakrvácené dlažbě a přeřízl provazy, které jí poutaly zápěstí. Pak sebral se země meč jednoho z mrtvých, pozvedl hraběnku jako malé děcko a vyšel z kobky. Žena hystericky vzlykala a v divokém objetí jej svírala oběma rukama kolem svalnatého krku.

“No tak,” zašeptal. “Ještě nejsme ze všeho venku. Jestli se dostaneme do kobky, kde se otevírají tajné dveře do chodby k tunelu… Ale k čertu! Někdo nás slyšel i přes silné zdi!”

Kdesi v dálce se v chodbě ozval řinkot zbraní, pod klenbou se rozlehl dupot nohou a volání hlasů. Odněkud ze stínu opodál se vybelhala shrbená postava a světlo lucerny, kterou nesla v ruce, dopadlo plně na Conana a ženu v jeho náručí. Conan se k němu s kletbou vrhl, ale starý žalářník nezaváhal. Odhodil píku i lucernu, vyrazil chodbou a řval, co mu síly stačily. Odkudsi z dálky mu začaly odpovídat jiné výkřiky.

Conan se otočil na patě a rozběhl se opačným směrem. Cestu k tajnému východu ve staré věži měl odříznutou. Doufal, že toutéž cestou se nepozorovaně vrátí i s hraběnkou, ale to teď nebylo možné. Na druhé straně znal celou Železnou věž velice dobře. Nějaký čas před tím, než se stal králem, v ní byl vězněn.

Zahnul do postranní chodby a vzápětí se ocitl v širší, která vedla rovnoběžně s tou, již právě opustil. Novou chodbou však běžel jen krátkou chvíli tak, aby se vzápětí vrátil zpět nenápadnou krátkou spojkou. Ze zkušenosti věděl, že se tímto způsobem dostane k postrannímu východu z věže, avšak z naprosto nečekaného směru. Kousek zpět ve stěně chodby byly těžké dveře, zajištěné mohutnou závorou. Před nimi stál zarostlý Nemedijec v helmě a hrudním pancíři. Muž pozorně naslouchal blížícímu se hluku v chodbách. Spojka ústila do hlavní chodby až za ním, tak se mu Conan dostal podle svého předpokladu přímo do zad.

Král nezaváhal ani vteřinu. Tiše postavil Albionu na zem a s pozvednutým mečem vyrazil ke strážnému. Ten se obrátil právě ve chvíli, kdy k němu Conan přiskočil. Na okamžik strnul překvapením a strachem, a pak se pokusil váhavě pozvednout píku. Než se mu však podařilo dostat tuto neohrabanou zbraň do obranné polohy, dopadl na jeho helmici králův meč s takovou silou, že padl jako dobytče na porážce. Helmice i lebka povolily současně a voják se na dlažbě proměnil v nehybnou hromadu.

Vzápětí Conan vytáhl těžkou závoru zajišťující dveře, s níž by měli i dva obyčejní muži co dělat. Pak zavolal na Albionu, která se k němu rozběhla na nejistých nohou. Docela neceremoniálně ji jednou rukou popadl a vyběhl otevřenými dveřmi do temnoty.

Ocitl se v úzké uličce, kde byla tma jako v hrobě. Z jedné její strany se tyčila věž a po druhé se táhla řada budov. Conan se rozběhl tak rychle, jak jen si v naprosté tmě troufl. Přitom nataženou paží zkoumal domovní zeď a pokoušel se nahmatat okna či dveře, ale marně.

Kdesi za nimi bylo slyšet zvuk otvíraných velkých dveří a jimi se vzápětí do uličky vyhrnuli ozbrojenci s pochodněmi, jejichž plameny se jim matně odrážely na hrudních plátech a čepelích mečů. Nejistě se rozhlíželi a hlasitě pokřikovali jeden na druhého. Pochodně osvětlovaly jen malý prostor okolo a vojáci nebyli schopni proniknout zrakem hustou temnotu. Nakonec se nazdařbůh rozběhli uličkou. Naštěstí se vydali opačným směrem než Conan s Albionou.

“Rychle, brzy přijdou na to, že se vydali špatným směrem,” zavrčel Conan a zrychlil krok. “Kdybychom tak našli nějakou skulinu v té proklaté zdi… U Croma! Městská stráž!”

Ve tmě před nimi se objevila slabá záře. Tam se ulička napojovala na jakousi širší ulici a u jejího ústí spatřili několik postav a záblesky oceli. Bylo jisté, že je to městská stráž a chystá se prozkoumat hluk, který zazníval z uličky.

“Držte se za mnou,” přikázal Conan mladé ženě. “Musíme si prosekat cestu dřív, než se vrátí ozbrojenci z věže a sevřou nás mezi sebe.”

Sevřel pevně meč a vrhl se na skupinku v ústí uličky. Okamžik překvapení byl na jeho straně. Viděl je celkem jasně na světlém pozadí ulice, oni jej však zahlédnout nemohli, protože přicházel z naprosté tmy. Než se stačili vzpamatovat, objevil se mezi nimi a začal jako poraněný lev rozdávat smrtící rány na všechny strany.

Měl jedinou šanci. Prosekat si cestu dřív, než se vzpamatují. Bylo jich deset v plné zbroji, jeden jako druhý zkušený veterán hraničních válek. Dlouholeté návyky převládly nad překvapenými smysly. Tři z nich padli v krvi dřív, než si ostatní stačili uvědomit, co se děje a že je vlastně napadl jediný muž. Jejich reakce však byla velice rychlá. Meče na sebe začaly narážet s ohlušujícím třeskotem a z helem a pancířů, které zasáhla Conanova čepel, odletovaly jiskry. Viděl lépe než oni a jeho pohybující se postava byla ve slabém osvětlení nejistým cílem. Záblesky mečů protínaly prázdný vzduch nebo se odrážely od jeho čepele. Když však udeřil on, bylo to s jistotou a s ničivou silou hurikánu.

Ve chvíli, kdy se vzadu v uličce ozvaly hlasy vězeňské posádky, mu cestu stále ještě blokovalo několik ozbrojenců přehradou ze svištící oceli. Za několik okamžiků mu vojáci z věže vpadnou do zad. V zoufalství zdvojnásobil své úsilí a bušil do svých nepřátel jako kovář do kovadliny. Náhle se stalo cosi neočekávaného. Neznámo odkud se za městskou hlídkou objevila dvacítka postav v černém, zazněly zvuky zasazovaných ran. Blýskaly čepele a vojáci, bodaní smrtelnými ranami do zad, křičeli v agónii. V okamžiku byla zem v ulici pokryta muži v posledním tažení! Conanovi skočil do cesty černý stín. V ruce se mu zablýskla dýka a Conan pozvedl meč. Stín však k němu natáhl druhou, prázdnou ruku a tmou zasyčel tichý hlas: “Tudy, Vaše Veličenstvo, rychle!”

Conan v úžasu tlumeně zaklel, ale pak pozvedl jednou rukou hraběnku a rozběhl se za svým neznámým příznivcem. Považoval za zbytečné váhat, když měl v patách třicet mužů vězeňské posádky.

Obklopen tajemnými černými postavami běžel ulicí a pod paží nesl jako dítě hraběnku. Neznal nikoho ze svých zachránců, nepoznal by pod černými plášti a kapucemi ani nejlepšího přítele. Na okamžik pocítil nedůvěru a strach, ale pak si uvědomil, že pobili jeho nepřátele. Co mohl udělat lepšího, než je následovat?

Jako kdyby náčelník skupiny vycítil jeho pochybnosti, uchopil jej za paži a řekl: “Neobávejte se ničeho, králi Conane, jsme vaši věrní poddaní.” Hlas byl neznámý, ale přízvuk patřil Aquilonci z centrální provincie.

Za nimi se v dáli ozvaly výkřiky. To vězeňská posádka narazila na mrtvá těla vyplňující ústí uličky. Vojáci se pak znovu s divokým řevem pomstychtivě rozběhli za uprchlíky, které zahlédli daleko před sebou jako temnou hmotu pohybující se směrem k další osvětlené ulici. Černí muži se však náhle otočili ke zdánlivě slepé, vysoké zdi a Conan zaklel. Ve zdi se otevřel vchod. Procházel touto ulicí dříve mnohokrát i za dne, ale nikdy si nevšiml, že by tady bylo něco podobného. Celá skupina však brankou prošla a dveře se za nimi s kovovým zaklapnutím zámku uzavřely. Ten zvuk jej nikterak neuklidnil, ale jejich průvodci jej pobízeli ke spěchu a vedli jej dál s jistotou lidí procházejících důvěrně známými místy. Aby se Conan v temnotě lépe orientoval, vedli jej z každé strany jeden za loket. Pak se v dálce před nimi objevila o maličko světlejší skvrna, náznak klenutého oblouku. Tím také za několik okamžiků prošli.

Následovalo celé bludiště tmavých nádvoří, černých uliček a klikatých průchodů. Míjeli je za naprostého mlčení a v hrobovém tichu, až nakonec náhle vstoupili do jasně osvětlené místnosti. Conan si netroufl ani odhadnout, kde se nalézají, protože cesta, kterou prošli, oklamala dokonce i jeho málokdy selhávající smysl pro orientaci.

10. Mince z Acheronu

Zdaleka ne všichni jejich průvodci s nimi vešli do osvětlené místnosti. Když za nimi zapadly dveře, viděl před sebou Conan stát jediného muže – štíhlou postavu v černém plášti s širokou kapucí. Muž kapuci shodil z hlavy a odhalil tak bledý ovál tváře s chladnými, jemně řezanými rysy.

Král postavil Albionu na zem, ta se však k němu poplašeně tiskla a zvědavě se rozhlížela po okolí. Místnost byla veliká, mramorové stěny pokrývaly z větší části sametové závěsy, podlahu drahocenné koberce a celý prostor osvětlovalo teplým žlutým světlem několik bronzových lamp.

Conan instinktivně sevřel rukojeť meče. Měl ruce od krve, která se srážela i nad obústkou pochvy meče, protože zbraň před zasunutím dovnitř neotřel.

“Kde to jsme?” zeptal se krátce.

Neznámý muž mu odpověděl hlubokou uctivou poklonou, v níž podezřívavý král neobjevil nejmenší náznak ironie.

“V Asurově chrámu, Vaše Veličenstvo!”

Albiona slabě vykřikla a přitiskla se blíž ke Conanovi. Zděšeně hleděla na protilehlé dveře, jako by očekávala, že jimi v nejbližší chvíli vstoupí nějaká příšerná obluda.

“Nemějte žádný strach, má paní,” pokračoval jejich průvodce. “Tady není nic, co by vám v nejmenším ublížilo, navzdory všem odporným a zlomyslným pomluvám. Jestliže byl váš král přesvědčen o nevinnosti naší víry natolik, že nás ochránil před zlobou hloupých, pak se nás zajisté nikdo z jeho poddaných nemusí obávat!”

“Kdo jsi?” dotazoval se Conan.

“Jmenuji se Hadrathus a jsem knězem Asurovým. Jeden z našich následovníků vás poznal, když jste vstoupil do města, a přinesl mi o tom zprávu.”

Conan nespokojeně zavrčel.

“Neobávejte se, že by kdokoliv jiný odhalil vaši totožnost,” ujišťoval jej Hadrathus. “Váš převlek by pravděpodobně oklamal každého s výjimkou služebníka Asurova. Asurův kult totiž učí mimo jiné nahlížet pod povrch věcí a hledat pod zdáním skutečnost. Sledovali vás až ke strážní věži a několik mých lidí dokonce vniklo do tunelu, aby vám přispěli na pomoc v případě, že byste se vracel touto cestou. Další, a já s nimi, jsme obklíčili celou Železnou věž. A teď králi Conane, poroučej podle libosti. Zde, v chrámu Asurově, jsi stále králem!”

“A proč byste vlastně měli kvůli mně riskovat vlastní životy?”

“Byl jsi naším přítelem, když jsi seděl na královském trůně,” odpověděl Hadrathus. “Chránil jsi nás, když proti nám vystoupili Mitrovi kněží a chtěli nás vyhnat ze země.”

Conan se zvědavě rozhlížel. Nikdy předtím nenavštívil žádný Asurův chrám a doposud vlastně vůbec nevěděl, že v Tarantii takový chrám existuje. Kněží této víry měli zvyk velmi dobře ukrývat své svatyně. Mezi hyborskými národy byla nejrozšířenější víra v Mitru, ale navzdory všeobecnému odporu a nepřátelství kult Asurův přežíval. Conan sám zaslechl příšerné historky o tom, co se v tajných Asurových chrámech odehrávalo. Prý páchnoucí dým neustále stoupá z černých oltářů a násilím unášení lidé jsou obětováni před velkým hadem, jehož strašlivá hlava se skrývá ve věčném stínu.

Neustálé pronásledování mělo za následek to, že Asurovi přívrženci své chrámy vynalézavě skrývali a náboženské rituály halili závojem mlčení. Toto chování však zase vyvolávalo další dohady, ještě příšernější podezření a odpornější pomluvy.

Conan však měl bezbřehou toleranci divocha ke zvykům a chování svého okolí, a proto odmítl zničit a rozmetat Asurův kult jen na základě nepodložených pověstí, vymyšlených obvinění a zlomyslných pomluv. “Jsou–li to čarodějové, jak o nich tvrdíte,” odpovídal žalobcům, “těžko by strpěli všechny ty ústrky a křivdy, kterými je častujete. A jestliže čaroději nejsou, pak nevím, co je na nich zlého? U všech Cromových ďáblů! Ať si každý uctívá toho boha, který se mu zamlouvá.”

Na uctivé Hadrathovo pozvání usedl na stolici ze slonové kosti a Albioně pokynul na vedlejší. Ta se však raději schoulila na zlacené stoličce u jeho nohou. Tiskla se mu ke svalnatému stehnu, jako by z tohoto dotyku čerpala alespoň částečnou jistotu. Jako většina věřících kultu Mitrova cítila před kultem Asurovým nekontrolovatelnou hrůzu. V té byla vychována od útlého mládí, od dětských let slýchávala hrůzostrašné historky o lidských obětech a odpudivých bozích, kteří se skrývají v páchnoucích a temných zákoutích Asurových chrámů.

Hadrathus stál před nimi s hlavou uctivě skloněnou.

“Jaká jsou vaše přání, Vaše Veličenstvo?”

“Nejdřív něco k jídlu!” bez váhání odpověděl Conan a kněz udeřil stříbrnou paličkou do zlatého gongu.

Táhlý zvuk ještě neumlkl a již se objevily v jednom ze vchodů krytých závěsem čtyři postavy v kapucích. Mezi sebou nesly obrovský stříbrný podnos plný kouřících mís a křišťálových nádob. S hlubokou úklonou položili muži podnos před Conana. Král si otřel ruce do damaškového ubrousku a s neskrývaným potěšením mlaskl.

“Dejte pozor, můj pane!” zašeptala Albiona. “Ti lidé pojídají lidské maso!”

“Vsadím se o své království, že tohle není nic jiného než kus obyčejného hovězího!” odpověděl Conan. “Tak neváhej a pusť se do toho. Musíš být po té vězeňské stravě pěkně vyhládlá!”

Albiona radu vyslechla, a když navíc spatřila, jak jí jde král, jehož slova jí byla svatá, příkladem, pustila se do jídla. Jedla hltavě, ale s vybranými způsoby, zatímco její král rval rukama a bílými zuby obrovské kusy masa, které splachoval mohutnými doušky vína s takovou chutí, jako by nejedl přinejmenším týden.

“Tvoji kněží jsou opravdoví lišáci,” dal se do řeči král a přitom svíral v ruce velikou hovězí kost. Ústa měl plná masa. “Byl bych rád, kdybyste se ke mně připojili v boji za znovuzískání mého království.”

Hadrathus pomalu zavrtěl odmítavě hlavou a Conan udeřil v náhlém hněvu hovězí kostí o stůl.

“U Croma! Čím onemocněli všichni aquilonští muži? Nejdříve Servius a teď ty! Neumíte nic jiného než kroutit svými pitomými hlavami, když začnu mluvit o vyhánění těch psů?”

Hadrathus těžce vzdychl a pomalu odpověděl: “Můj pane, říkám to nerad a rád bych ti odpověděl něco jiného. Ale aquilonská svoboda je ztracena. V historii světa následuje století za stoletím a my jsme teď vstoupili do století otroctví a hrůzy, jaké už tato země před dávnými lety jednou zažila.”

“Co tím myslíš?” znejistěl král.

“Nemáš proti sobě jen nespokojené šlechtice Aquilonie a nemedijskou armádu,” odpověděl Hadrathus. “Je to magie, příšerná černá magie z doby, kdy byl svět ještě mladý. Z minulosti pronikl do naší doby děsivý stín, před kterým se nikdo nezachrání.”

“O čem to mluvíš?” opakoval Conan.

“Mluvím o Xaltotunovi z Acheronu, o tom, který zemřel před třemi tisíci lety a který přesto v těchto dnech kráčí po zemi.”

Conan mlčel a duševním zrakem znovu viděl vousatou tvář plnou chladné, nelidské krásy. Znovu zažil ten pocit, že onu tvář odněkud zná. Acheron – to slovo v něm probouzelo vzpomínky a vyvolávalo dávno zapomenuté obrazy.

“Acheron,” opakoval nahlas. “Xaltotun z Acheronu… Muži, ty ses zbláznil. Vždyť Acheron žije jen v pověstech a to déle, než si kdokoliv pamatuje. Častokrát jsem přemýšlel, zda někdy vůbec existoval.”

“Bohužel, byla to temná skutečnost,” odpovídal Hadrathus. “Království černé magie a jejích provozovatelů. Odtud pocházela většina zla, dnes již dávno zapomenutého. Acheronští čarodějové používali odporná kouzla, provozovali nekromantii, thaumaturgii toho nejodpudivějšího druhu, kouzla, jež je naučil sám ďábel. A ze všech čarodějů toho prokletého království nebyl nikdo tak proslulý jako Xaltotun z Pythonu!”

“Jak je tedy možné, že byl přece jen nakonec svržen?”

“Nevíme nic docela přesně, ale bylo to asi tak, že Xaltotun žárlivě střežil jakýsi zvláštní předmět, zdroj kosmické energie, který mu byl ukraden a použit proti němu. Teď se mu tento magický předmět vrátil a on je neporazitelný.”

Albiona si přitáhla blíž široký katovský plášť, v němž byla zahalena, a pohlížela z krále na kněze a naopak. Nevěděla, o čem mluví. Conan rozzlobeně potřásl hlavou.

“Tropíš si ze mne žerty,” zavrčel znechuceně. “Jestliže je Xaltotun přes tři tisíce let mrtev, jak chceš dokázat, že on a ten chlap, o kterém je řeč, jsou jedna a táž osoba? Je to jenom nějaký dobrodruh, který si přivlastnil jeho jméno.”

Hadrathus se natáhl ke stolku ze slonoviny stojícímu opodál a otevřel malou zlatou skříňku, která na něm ležela. Z ní vyjmul cosi, co se ve světle lamp matně zatřpytilo. Byla to veliká zlatá mince prastaré ražby.

“Viděl jste někdy Xaltotuna bez masky? Tak se podívejte na tohle. Ta mince pochází z pradávného Acheronu, z doby před jeho zánikem. Ta prastará země byla tak nasáklá kouzly, že dokonce i tahle mince se dá použít k určitým magickým rituálům.”

Conan vzal minci do ruky a pozorně si ji prohlížel. O jejím stáří nemohlo být pochyb. V dřívějších dobách prošlo Conanovi rukama při dělení kořisti nesmírné množství všech možných mincí a vyznal se v nich více než dobře. Okraje byly opotřebované a nápisy téměř setřené. Podoba muže zobrazeného na jedné straně mince však byla nepoškozená a zřetelná. Conan ostře nasál dech mezi zaťatými zuby. V místnosti bylo teplo a přesto cítil, jak mu po zádech přebíhá mráz a vstávají mu vlasy v zátylku. Na minci byl zpodoben vousatý muž s chladnou tváří nelidské krásy.

“U Croma! To je on!” zamumlal Conan. Teď porozuměl, proč mu připadal tak povědomý. Stejnou minci už kdysi viděl. Kdysi dávno na druhém konci světa.

Pak ale potřásl rameny a řekl: “Ta podoba je určitě jen náhodná. Byl–li dost mazaný na to, aby si přivlastnil jméno dávno mrtvého čaroděje, jistě byl i dost chytrý, aby se mu přizpůsobil i podobou.” Mluvil však bez přesvědčení. Pohled na minci otřásl základy jeho světa. Cítil, jak se okolní jistoty a neměnné skutečnosti propadají do hlubin mámení a čar. Že existuje jakýsi čaroděj, to by pochopil, tady však stál proti něčemu tak ďábelskému, že to bylo mimo hranice zdravého rozumu.

“Zbytečně bychom si namlouvali, že to není Xaltotun z Pythonu,” řekl Hadrathus. “Byl to on, kdo otřásl útesy u Valkie. Vše dokázal pomocí kouzel, která ovládají samotné základy země. Byl to on, kdo poslal do tvého stanu před úsvitem stvoření temnot.”

Conan se k němu prudce otočil. “Jak můžeš tohle všechno vědět?”

“Služebníci Asurovi mají své cesty a způsoby, kterými dosahují vědění. Ale na tom nezáleží. Doufám však, že si teď už uvědomuješ, že bys zbytečně obětoval poddané v marném pokusu získat zpět svou korunu.”

Conan si podepřel rukou bradu a oči upřel do prázdna. Albiona jej upřeně pozorovala. Její mysl se točila ve zmateném víru, když si představila bludiště okolností a problémů, proti nimž byl král postaven.

Conan konečně promluvil: “Což nikde na světě neexistuje žádný čaroděj, který by mohl postavit svou magii proti jeho?”

Hadrathus potřásl hlavou. “Kdyby takový muž existoval, my, přívrženci Asurovi, bychom o něm věděli. Lidé často říkají, že náš kult je pozůstatkem prastarého stygijského kultu uctívačů hadího boha. To je lež. Naši předkové přišli z Vendhye, která leží za Vilajetským mořem a modrými Himeliánskými horami. Jsme syny východu, ne jihu. Naše znalosti jsou souhrnem znalostí východních mágů, kteří jsou mnohem mocnější než mágové západní. A přesto každý jeden z nich by byl pouhým stéblem trávy zmítajícím se ve větru, kdyby se chtěl postavit Xaltotunovi a jeho černé magii.”

“Ale on už byl jednou poražen,” namítl Conan.

“Tak jest. Byl proti němu namířen zdroj vesmírné síly. Teď však je tento zdroj opět v jeho rukou a on si dává dobrý pozor, aby mu nebyl znovu ukraden.”

“A co je vlastně ten proklatý zdroj?” vztekle se dotazoval Conan.

“Říká se mu Srdce Ahrímanovo. Když byl rozdrcen Acheron, ukryl jej primitivní šaman, který jej proti Xaltotunovi použil, do jeskyně obývané duchy. Nad jeskyní pak zbudoval malý chrám. Od té doby byl třikrát přebudován a pokaždé vznikla stavba mnohem honosnější než ta předchozí. Vždy však byla postavena na původním místě, i když lidé dávno zapomněli proč. Vzpomínka na ukrytý symbol se dávno vytratila z myslí obyčejných lidí a zachovala se jen tu a tam ve svatých knihách nebo čarodějných grimoárech. Odkud pochází, neví nikdo. Tvrdí se, že je to skutečně srdce pradávného boha, jiní myslí, že je to hvězda, která spadla na zem kdysi za úsvitu lidstva. Než byla nedávno ukradena, nespočinulo na ní lidské oko dobrých tři tisíce let. Jakmile Mitrovi kněží zjistili, že jejich kouzla nestačí na Xaltotunova žáka Altara, vzpomněli si na pradávnou pověst o Srdci. Jejich nejvyšší kněz s průvodci sestoupil do temné a děsivé krypty pod chrámem, do které tři tisíce let nevešla noha člověka. Tam našli ve starých knihách vázaný ch v železe záznamy nejen o Srdci, ale i o podivné bytosti temnot, kterou vyvolali dávní kněží z podsvětí, aby Srdce střežila. Ještě dál v podzemí, ve čtvercové místnosti s východy vedoucími do věčné temnoty, našel kněz a jeho služebníci černý kamenný oltář, světélkující tajemnou září. Na něm ležela podivná zlatá nádoba, podobná mořské lastuře, která byla základnou pevně přisátá k oltáři. Obě poloviny mušle však byly otevřené a prázdné. Srdce Ahrímanovo zmizelo. Zatímco si v hrůze uvědomili, co to znamená, strážce hrobky, pekelné stvoření temnot se vrhlo na nejvyššího kněze a tak těžce ho zranilo, že zanedlouho zemřel. Zbylí muži se však pustili s démonem do boje, po delším zápase jej odrazili a tak tak stačili i s umírajícím veleknězem, kterého nesli mezi sebou, uprchnout. Než nejvyšší kněz zemřel, stačil svým žákům oznámit hroznou novinu a zapřísahal je, ať se podřídí nové síle, které nemohou v žádném případě vzdorovat. Dále je zavázal naprostou mlčenlivostí. Ale tu a tam některý kněz vynesl zlomek toho, co se událo, šeptalo se to i ono a my, přívrženci Asurovi, jsme se postupně dozvěděli téměř vše.”

“A Xaltotun z toho symbolu čerpá svou sílu?” zeptal se Conan ještě docela nepřesvědčen.

“Ne. Svou sílu čerpá z Černého proudu. Srdce Ahrímanovo však pochází ze vzdálené galaxie, z vesmíru planoucího světla. Je–li ve zkušených rukou, neobstojí proti jeho síle žádné temné mocnosti. Je mečem, který může Xaltotuna zabít, ne mečem, kterým by zabíjel on. Může život brát, ale i dávat. Xaltotun jej ukradl ne proto, aby jej použil proti svým nepřátelům, ale aby jej jeho nepřátelé nemohli použít proti němu.”

“Nádoba ve tvaru mušle a černý oltář v hluboké jeskyni,” zabručel Conan a neklidně si přesedl, jako by se pokoušel zachytit cosi prchavého. “To mi připomíná něco, co jsem viděl nebo slyšel. Ale jak vlastně to výjimečné a vzácné Srdce vypadá?”

“Má podobu velikého drahokamu. Připomíná trochu rubín, ale čas od času se rozzáří oslepujícím světlem, jakým nikdy žádný rubín nehořel. Plane jako živý oheň…”

Conan v tom okamžiku náhle vyskočil a s hlasitým plesknutím udeřil plnou silou pěstí pravé ruky do dlaně levačky. “U Croma!” zařval. “Jaký jsem to byl hlupák. Srdce Ahrímanovo! Srdce mého království! Najdi srdce svého království, říkala Zelata. U Ymira! Tak to byl ten kámen, který se mi zjevil v zeleném dýmu. Kámen, o kterém mluvil Tarascus! Když Xaltotun spal opojen černým lotosem, Tarascus mu kámen ukradl!”

To už vyskočil i Hadrathus a jeho chladná odevzdanost jej opustila.

“Co říkáš?! Srdce bylo Xaltotunovi ukradeno?”

“Tak jest!” zaduněl Conanův hlas sálem. “Tarascus se začal Xaltotuna bát a chtěl oslabit jeho sílu. Myslel si, že zdrojem Xaltotunovy síly je právě ten kámen. Možná si dokonce myslel, že ztratí–li se Srdce, čaroděj zahyne! Ale u Croma!” S divokým výrazem zklamání a bezmocnosti mu ruce náhle poklesly k bokům.

“Zapomněl jsem. Tarascus svěřil kámen jakémusi zloději, aby jej vhodil do moře. Touhle dobou musí být ten lump skoro v Kordavě. Dřív než bych jej začal pronásledovat, vsedne na loď a pohřbí Srdce v hlubinách oceánu.”

“Oceán Srdce přijme, ale neponechá si jej!” zvolal Hadrathus, který se doslova chvěl vzrušením. “Už dávno by jej sám Xaltotun ukryl na dno mořské, kdyby nevěděl, že při první bouři jej moře vyvrhne na břeh. Jakou opuštěnou pláž si však k tomu může osud vyvolit!”

“No dobře,” Conanovi se vrátila část jeho neochvějné sebedůvěry, “koneckonců nemáme ani jistotu, že ten chlap splní svůj slib a hodí kámen opravdu do moře. Jak já znám zloděje – a já je opravdu znám, protože jsem patřil v mládí k nejlepším zlodějům Zamory – on to neudělá. Prodá ho prvnímu bohatému obchodníkovi, na kterého narazí. U Croma!” V rostoucím vzrušení přecházel místností sem a tam. “Skutečně, stojí za to se po té věci podívat! Zelata mě nabádala, abych našel srdce svého království. Všechno, co mi ukázala pomocí své magické síly, se stalo skutečností. Bude tedy pravdou i to, že jediná síla, schopná porazit Xaltotuna, se skrývá v té karmínové hračičce.”

“Je tomu tak!” vykřikl Hadrathus. “Vsadím na to svou hlavu!” Tvář mu zářila nadějí, oči plály, pěsti měl zaťaté. “Budeme–li mít Srdce, troufneme si utkat se s Xaltotunem. Na to přísahám! Jestli se vám podaří kámen objevit, máme velkou naději porazit naše nepřátele, vyhnat je ze země a pro vás získat zpět královskou korunu. Aquilonie se nemusí obávat nemedijských mečů, ale Xaltotunovy černé magie!”

Conan na něj chvíli užasle hleděl, protože knězův zápal na něj hluboce zapůsobil.

“Připadá mi to jako jeden z úkolů, které dostává člověk ve zlých snech,” řekl nakonec. “Tvá slova však zní jako ozvěna slov Zelatiných a cokoliv mi řekla, beze zbytku se vyplnilo. Vydám se hledat ten kámen!”

“Je v něm ukryt osud celé Aquilonie,” přisvědčoval mu Hadrathus. “Pošlu s vámi dost mužů…”

“Tak to tedy ne!” vykřikl král netrpělivě, protože ani v nejmenším nestál o to, aby jej cestou zdržovalo bůhví kolik kněží, i když sebezkušenějších v izoterických vědách. “Tohle je úkol pro bojovníka. Pojedu sám. Nejprve do Poitainu, kde svěřím hraběnku Albionu do Trocerovy péče. Pak do Kordavy a přepluji i západní oceán, bude–li to třeba. I kdyby snad ten lump chtěl vyplnit Tarascovy příkazy, může se snadno stát, že v tomto ročním období nenalezne tak rychle vhodnou loď.”

“A jestli Srdce najdete,” vykřikl nadšeně Hadrathus, “já vám připravím podmínky pro váš návrat na královský trůn. Než se vrátíte do Aquilonie, rozšířím tajnými cestami mezi lid, že žijete a vracíte se zpět. Bude se povídat i to, že se vracíte s kouzlem, které je mnohem silnější než Xaltotunova černá magie. Všichni mí muži a mnoho dalších bude připraveno povstat při vašem návratu. A oni povstanou, jakmile budou mít jistotu, že se nemusí obávat Xaltotunových čar. Na vaší cestě vám pomohu.”

Zvedl se a udeřil na gong.

“Z podzemí chrámu vede tajná chodba až za obvod městských zdí. Do Poitainu poplujete na poutnické lodi. Nikdo si netroufne vás obtěžovat.”

“Když myslíš…”

Od chvíle, kdy padlo konečné rozhodnutí, hořel Conan netrpělivostí a překypoval energií. “Jen ať je vše připraveno co nejrychleji!”

Mezitím se v jiné části města daly věci do pohybu s děsivou rychlostí. Do paláce, kde se právě obveseloval Valerius pohledem na své polonahé tanečnice, dorazil schvácený posel. Padl před Valeria na kolena a blábolil nesouvisle o příšerném masakru v Železné věži a o útěku krásné vězenkyně. Přinesl také zprávu o tom, že hrabě Thespius, který měl dohlédnout na popravu hraběnky Albiony, umírá a jeho posledním přáním je promluvit s Valeriem dřív, než opustí tento svět.

Valerius si ve spěchu přehodil plášť a nechal se vést poslem spletí ulic a uliček na místo, kde ležel Thespius. O tom, že hrabě umírá, nebylo nejmenších pochyb. Při každém namáhavém vydechnutí se mu na rtech objevila krvavá pěna. Pahýl ruky měl ovázán a krev byla zastavena, ale i kdyby neměl tohle zranění, otevřená rána v jeho boku byla smrtelná.

Když Valerius s umírajícím mužem osaměl, tiše zaklel.

“U Mitry, myslel jsem, že na světě existoval pouze jediný člověk, který byl schopen zasadit takovou ránu!”

“Valerie!” zasípal raněný muž. “On žije! Conan žije!”

“Co to povídáš?” vykřikl Valerius.

“Přísahám při Mitrovi!” pronesl Thespius bublavě, protože se dusil krví, která se mu drala na rty. “Byl to on, kdo unesl Albionu! Není mrtev! To není duch, který se vrátil z pekelných hlubin, aby nás strašil. Je to on, z masa a krve, a je strašlivější než kdykoliv předtím. Ulička za věží je plná mrtvých. Varuj se ho, Valerie, vrátil se – aby nás pobil všechny…”

Krví zbroceným tělem přeběhla silná křeč a hrabě Thespius znehybněl.

Valerius zíral chvíli zachmuřeně na mrtvého muže, potom se bystře porozhlédl komnatou, rychle přistoupil ke dveřím a neočekávaně je otevřel dokořán. Posel se skupinou Nemedijských stáli opodál v chodbě. Valerius zahučel něco, co snad mohlo vyjadřovat spokojenost.

“Jsou všechny brány uzavřeny?” dotazoval se.

“Ano, Vaše Veličenstvo.”

“Stráže u každé brány dejte zdvojnásobit! Do města ani ven nesmí strážce vpustit nikoho, jehož totožnost by nebyla dobře ověřena. Vyšlete hlídky, které budou prohledávat čtvrti i jednotlivé ulice. Uprchl velice důležitý vězeň, jemuž k útěku napomohl jeden aquilonský rebel. Poznal z vás snad toho muže někdo?”

“Nikoliv, Vaše Veličenstvo. Zahlédl jej na okamžik jen starý žalářník, ale ten si všiml jen toho, že to byl pravý obr, oblečený do katových šatů. Nahé tělo popravčího jsme našli v jedné z prázdných cel.”

“Je to velice nebezpečný muž,” pokračoval Valerius. “Neriskujte ani v nejmenším. Hraběnku Albionu znáte všichni. Pátrejte po ní a až ji objevíte, okamžitě zabte ji i jejího společníka. Nepokoušejte se je zajmout živé!”

Když se pak Valerius vrátil do své palácové pracovny, povolal čtyři muže podivného, cizokrajného zjevu. Byli vysocí, vychrtlí, kůži měli nažloutlou a jejich obličeje byly úplně netečné. Podobali se navzájem v obličeji, ale i stejným oblečením, které tvořily dlouhé splývavé róby z černé látky, pod nimiž vyčuhovaly bosé nohy v řemínkových sandálech. Stáli nehybně před Valeriem, paže zkřížené na prsou, ruce ukrývali v širokých rukávech. Valerius se na ně díval bez zvláštního potěšení. Na svých dalekých cestách se setkal se zástupci mnoha podivných ras.

“Když jsem vás našel umírající hladem v khitájských džunglích,” dal se náhle do řeči, “vás, vyhnance z vlastní země, přísahali jste, že budete mými otroky. Sloužili jste mi dobře, i když svým příšerným způsobem. Žádám od vás ještě jednu službu, pak vás zprostím přísahy.

Cimmeřan Conan, král aquilonský, je stále naživu, navzdory Xaltotunovým kouzlům nebo snad právě kvůli nim. Nevím. Temná zákoutí jak duše, tak i mozku toho oživlého ďábla není schopen pochopit obyčejný smrtelník. Ale pokud je naživu Conan, nemohu si být jist vlastním životem. Lidé mě přijali jako menší ze dvou zel, a to jenom proto, že byli přesvědčeni o Conanově smrti. Stačí, aby se někde objevil, trůn se mi začne houpat pod nohama a dřív, než stačím pozvednout ruku, mám na krku povstání. Možná, že ho chtějí moji současní spojenci dosadit na moje místo, až usoudí, že mě už nepotřebují ke svému účelu. Těžko říci. Vím ale jistě, že tahle planeta je malá pro dva krále Aquilonie. Najděte Cimmeřana. Použijte všech svých výjimečných schopností a vyžeňte jej odevšad, kde by se ukryl. Běžte za ním třeba až na konec světa. Ale pozor! Má v Tarantii mnoho přátel. Někdo mu pomáhal při únosu Albiony. Na obrovské vraždění v uličce za Železnou věží nemohl stačit jediný muž, byť by to byl Conan. Bojovalo jich tam víc, ale d ost řečí. Vezměte si své hole a pusťte se mu po stopě. Kudy vás jeho kroky povedou, nemám zdání. Ale najděte ho. A až ho najdete, zabte ho!”

Čtyři Khitájci se současně uklonili a stále bez jediného slova nehlučně vyšli z místnosti.

11. Meče jihu

Úsvit, který pozlatil vrcholky vzdálených kopců, se růžově odrazil od plachet malé lodi, plující dolů po řece. Řeka Khorotas, protékající necelou míli od hradeb Tarantie, se tady stáčela jako velký lesklý had mírným obloukem k jihu. Plavidlo se lišilo od běžných lodí brázdících hladinu mohutné řeky, jako byly rybářské loďky nebo bachraté obchodní barkasy naložené drahým zbožím. Tahle loď vynikala rychlostí a štíhlou linií – její dlouhý trup přecházel vpředu ve vysokou, prohnutou příď. Od zádi až po špičku byla natřena černou barvou. Na ebenových bocích ji zdobila kresba řady bílých lidských lebek. Uprostřed paluby se tyčila nízká kajuta s pečlivě zakrytými okénky. Ostatní plavidla se této strašidelně vyzdobené lodi zeširoka vyhýbala. Každý totiž poznal už z dálky, že se jedná o jednu z proslule známých poutních plachetnic, které nesly na tajemnou poslední cestu mrtvé tělo jednoho z následovníků Asurových. Plavba směřovala na jih až tam, kde se za poitainskými horami řeka vlévala do modrého oceánu. V kabině b ezpochyby odpočíval zesnulý přívrženec kultu. Podobně pochmurné lodi znal každý a ani nejfanatičtější vyznavač Mitry by si netroufl se jí dotknout, nebo jinak narušit její cestu do království stínů.

Kde ležel cíl plavby, nikdo netušil. Jeden říkal, že ve Stygii, druhý, že na jakémsi bezejmenném ostrově, který se skrývá kdesi za obzorem u okouzlující Vendhye, kde najdou mrtví svůj klid. Jistotu však neměl nikdo. Všichni věděli jen to, že jakmile zemřel přívrženec kultu Asurova, mrtvé tělo se vydalo k jihu po řece v černé lodi řízené obrovským otrokem. Ani loď, ani otroka už pak nikdy nikdo nespatřil, pokud ovšem nebylo něco pravdy na podivných historkách, jež tvrdily, že otrok řídící lodi na jih je stále jeden a týž.

Muž, který vedl tuto loď, byl snad ještě větší a stejně hnědý jako ostatní. Bližší pohled by však odhalil, že odstín jeho hnědé kůže je výsledkem pečlivě naneseného barviva. Oblečený byl do kožené bederní roušky a sandálů a dlouhé kormidelní veslo ovládal s neobvyklou silou a zkušeností. Nikdo si však netroufl přiblížit se k lodi, protože každý dobře věděl, že přívrženci Asurovi jsou prokletí a že lodi převážející jejich ostatky doslova vyzařují temné kouzlo. Proto se plavci lodi zdaleka vyhýbali a ve chvíli, kdy je loď zpovzdálí míjela, šeptali si mezi zuby modlitby a zaklínadla. Žádného z nich ani v duchu nenapadlo, že jsou svědky útěku svého krále a hraběnky Albiony.

Byla to podivná cesta. Pluli v černé, štíhlé lodi dolů po velké řece víc než dvě stě mil až tam, kde se Khorotas obracela přímo k jihu a obtékala poitainské hory. Před jejich očima jako ve snu klouzalo neustále se měnící panoráma. Během dne ležela Albiona trpělivě v malé kajutě, tak tiše jako mrtvé tělo, za které se vydávala. Pozdě v noci, když z hladiny řeky zmizely zábavní lodi se svými veselými cestujícími, kteří se v záři pochodní povalovali na hedvábných polštářích, se tiše vykradla ven. Pak ona hlídala u dlouhého kormidelního vesla, jež Conan přivázal pevně provazy, aby jí úkol usnadnil. Tam stála až do doby, kdy za ranního úsvitu na řeku vypluly první rybářské čluny, a Conan zatím pro sebe získal dvě tři hodinky spánku. Král však nepotřeboval mnoho odpočinku. Plamen vzrušení jej hnal neúnavně vpřed. Jeho tělesná konstrukce bez obtíží obstála v této drsné zkoušce. Bez přerušení a bez jediné zastávky poháněli loď k jihu.

Prchali po proudu řeky temnými nocemi, kdy neklidný proud odrážel tisíce hvězd, i dny plnými zlatého slunečního svitu, a čím více se blížili k jihu, tím dále za nimi zůstávala zima a chlad. V noci míjeli města, nad nimiž se chvěl odraz myriád světel, panské pobřežní vily i úrodná pole. Konečně se jim nad hlavami vztyčily modré poitainské hory, hřbet za hřbetem jako božské hradby. Tady se koryto řeky zužovalo a mohutný proud se s divokým řevem hnal mezi úbočími hor v jediné řadě divokých peřejí a napěněných vodopádů.

Conan pozorně sledoval linii břehů, až najednou stočil kormidelní veslo a zamířil k místu, kde do řeky vybíhal podivně pravidelný dlouhý jazyk pevné země, z něhož čněla skála nezvyklého tvaru obklopená kruhem jedlí.

“Nedovedu pochopit, jak mohou tyhle skořápky proplout peřejemi, které slyším dunět tam vpředu,” zavrčel spíš pro sebe Conan. “Hadrathus řekl, že tudy se plaví, tohle je místo, které určil. Tvrdil, že tady bude čekat člověk s koňmi, ale nikoho nevidím. Stejně si nedovedu představit, jak by se sem dostala zpráva o našem příchodu dřív než my.”

Přirazil a přivázal loď k pokroucenému kořenu vyčnívajícímu u nízkého břehu. Pak se ponořil do vody, aby si smyl z kůže hnědé barvivo. Vynořil se mokrý a jeho pokožka opět nabyla přirozeně světlou barvu. Z kajuty lodi si vynesl úplnou aquilonskou kroužkovou zbroj, kterou opatřil Hadrathus, a svůj meč. Zatímco se strojil, převlékla se i Albiona do oblečení vhodného pro nastávající horské putování. Ve chvíli, kdy byl Conan plně vystrojen, obrátil pohled zpět ke břehu. V tom okamžiku ztuhl a ruka mu sjela k rukojeti meče. Na břehu ve stínu stromů stála černá postava držící za uzdu bílého koně s dámským sedlem a těžkého válečného hnědáka.

“Kdo jsi?” vykřikl král.

Muž v černém se hluboce uklonil: “Jsem následovník Asurův. Přišel rozkaz a já ho poslouchám.”

“Co to znamená přišel?” dotazoval se Conan, ale muž v černém se místo odpovědi pouze uklonil.

“Přišel jsem, abych vás převedl přes hory k prvnímu poitainskému opevnění.”

“Nepotřebuji vůdce,” odpověděl Conan. “Znám dobře zdejší kopce. Děkuji ti za koně, ale hraběnka i já vzbudíme méně pozornosti, když pojedeme sami, než kdybychom cestovali v doprovodu učedníka Asurova.”

Muž se znovu uctivě uklonil, předal Conanovi otěže koní a vstoupil do člunu. Odrazil od břehu a vyplul dolů po proudu, směrem k hřímajícímu dunění neviditelných peřejí. S nevěřícným potřásáním hlavy vyzvedl Conan hraběnku na bělouše, sám se vyšvihl na mohutného hnědáka a pobídl obě zvířata směrem k vrcholkům.

Zvlněná krajina na úpatí hor se v této době změnila na pohraniční zemi. Vládl zde zmatek, baroni se vraceli ke svým feudálním způsobům a celým krajem projížděly lupičské bandy, aniž je kdo pronásledoval. Poitain sice nevyhlásil oficiálně své odtržení od Aquilonie, ale přesto se z něj stalo samostatné a soběstačné království, jemuž vládl dědičný hrabě Trocero. Tato zvlněná jižní země podléhala celou svou rozlohou oficiálně Valeriovi, ale ten si zatím netroufl vynutit si násilím cesty přes průsmyky střežené pevnůstkami, nad nimiž vyzývavě vlály karmínové prapory s leopardem Poitainu.

Král a jeho půvabná společnice stoupali po dlouhých namodralých úbočích. Snášel se sametový večer. Jak vzrůstala výška, do které stoupali, krajina pod nimi se rozvinovala do dáli jako nesmírný narudlý plášť, zdobený modří řek a jezer, žlutými pásy rozlehlých polí a tu a tam bílým zábleskem vily či chrámové věže. Daleko před nimi se pak objevilo první poitainské opevnění. Byla to mohutná pevnost střežící úzký průsmyk, na jejíž věži se proti modrému večernímu nebi třepotala karmínová zástava.

Dřív než dorazili k hradbám, vyjela jim vstříc skupina ozbrojenců. Jejich vůdce přísně přikázal našim cestovatelům, aby zastavili koně. Všichni rytíři byli urostlí, hnědoocí a všichni měli dlouhé černé vlasy synů jihu.

“Stůjte, můj pane! Oznamte nám, za jakým účelem a s jakými úmysly přijíždíte do Poitainu!”

“Mám tomu rozumět tak, že Poitain se vzbouřil?” odpověděl Conan otázkou a pozorně si prohlížel mluvčího. “Když je muž v aquilonské zbroji vyslýchán jako cizinec…?”

“V těchto dnech k nám z Aquilonie přijíždí mnoho lumpů a nepoctivců,” odpověděl chladně rytíř. “A co se týče vzpoury, máš–li, pane, na mysli odmítnutí poslušnosti uzurpátorům, pak je Poitain skutečně zemí vzbouřeneckou. Budeme raději sloužit památce mrtvého krále než žezlu žijícího psa!”

Conan si strhl z hlavy helmu, prudkým pohybem roztřásl hřívu černých vlasů a pohlédl mluvčímu zpříma do tváře. Poitainec vytřeštil oči, a pak zesinal.

“U všech bohů!” vydechl. “To je přece král – a živý!”

Ostatní rytíři užasle pozorovali celou scénu, ale vzápětí se okolím rozlehl divoký pokřik úžasu a radosti. Obklopili Conana, v nadšení volali bojové pokřiky a v nesmírné radosti mávali meči. Hold, který tady Poitainci vzdávali, byl něčím, co by mohlo méně nebojácné muže vyděsit.

“Oho, Trocero bude ronit slzy radosti, až vás spatří, pane!” křičel jeden.

“A co Prospero, co teprve ten!” křičel druhý. “Generál propadl melancholii a proklíná se dnem i nocí za to, že nedorazil k Valkii včas, aby mohl padnout po boku svého krále!”

“Tak a teď na ně udeříme a dobudeme zpět celé království!” volal další a točil nad hlavou těžkým mečem. “Buď pozdraven, Conane, králi poitainský!”

Řinčení oceli a hromový hold tolika hrdel vyplašil hejna ptáků v širém okolí a ti se v šedivých mračnech vznášeli nad korunami stromů. Divoká jižní krev se mužům rozproudila v žilách a oni netoužili po ničem jiném, než aby je jejich znovu nalezený vládce vedl k novým bojům a nové kořisti.

“Jaké jsou vaše rozkazy, pane?” dožadovali se jeho slov. “Ať se jeden z nás vydá jako rychlý posel do Poitainu! Z každé věže zavlají praporce, dlažba pod kopyty vašeho koně bude vystlána květy a všechna krása i rytířství východu vám přijde vzdát čest, která vám právem náleží.”

Conan potřásl hlavou.

“Kdo by mohl zapochybovat o vaší oddanosti? Ale vítr vane od těchto hor do zemí mých nepřátel a já bych byl raději, kdyby se tam novina o mém návratu nedonesla. Zatím. Doprovoďte mě k Trocerovi a mou totožnost udržujte v přísné tajnosti.”

To, z čeho se rytíři chystali udělat slavnostní, triumfální procesí, se tak změnilo v něco, co spíš připomínalo tajný útěk. Cestovali spěšně, nemluvili s nikým. Jejich vůdce vždy vyměnil pár slov s velitelem každého opevnění, které míjeli. Conan jel v jejich středu se sklopeným hledím. Hory samy byly neobydleny s výjimkou skupinek zbojníků a vojenských posádek, které střežily všechny důležité průsmyky a přechody. Poitainci milující veselí a pohodlný život nestáli o to dobývat si v potu tváře živobytí z nitra divokých skal. Jižně od této přirozené hranice se táhly krásné a bohaté poitainské nížiny až daleko k jihozápadu, k řece Alimane. Za ní už začínalo Zingarské království.

Dokonce i v této roční době, kdy zima spálila listí a trávu na severní straně hor, tady na jihu se zelenaly bohaté trsy na pláních, kde se klidně pásla nespočetná stáda koní a skotu, který proslavil Poitain široko daleko. Ve slunci zářily jako zelené drahokamy palmy a porosty oranžovníků a na vysokých bílých věžích, zdobených karmínem, šarlatem a zlatem, se odrážely už z dálky sluneční paprsky. Byla to země tepla a hojnosti, země krásných žen a neohrožených válečníků. Není pravda, že jen tvrdý kraj rodí tvrdé muže. Poitain byl obklopen závistivými a dobyvačnými sousedy a jeho synové byli zoceleni v neutichajících pohraničních válkách.

Na severu chránily zemi hory, ale na jihu oddělovala Poitain od plání Zingary jen řeka Alimane a ne jednou, ale tisíckrát zrudly její vody krví. Na východ ležel Argos a na severovýchod Ophir a obě tato království byla pyšná a hrabivá. Poitainští rytíři drželi hranice rodné země vahou a ostřím svých mečů, takže poznali málo klidu a nečinnosti.

Tak Conan dorazil na zámek hraběte Trocera.

Conan seděl na hedvábném divanu v bohatě vybavené komnatě. Vítr nadouval tenoučké záclony v otevřených oknech. Trocero přecházel s pružností leoparda neklidně sem a tam; muž s pasem ženy a rameny šermíře, na němž věk nezanechal žádné známky.

“Dovolte, abychom vás prohlásili králem Poitainu!” naléhal hrabě. “Ať si hovada ze severu vlečou jho, do kterého dobrovolně vstrčily hlavu! Jih však stále patří vám. Usaďte se zde a vládněte nám, mezi květy a palmami.”

Conan potřásl hlavou: “Na zemi není vznešenější a rytířštější království než je Poitain. Ale ani Poitain nemůže zůstat osamocen, jakkoliv neohrožení jsou jeho synové.”

“Ale Poitain stál sám po mnoho generací,” odpověděl Trocero v náhlém, krátkém záchvatu rodové pýchy. “Nebyli jsme součástí Aquilonie od nepaměti!”

“Vím. Ale podmínky teď jsou jiné než před lety. Dřív byla většina království rozdrobena do malých územních celků, které se hašteřily mezi sebou. Ale doby samostatných vévodství a městských států jsou u konce a nadcházejí dny velkých království. Vládcové sní o říších, které se budou rozkládat od východu k západu a od severu na jih. Pouze v pevné jednotě je síla!”

“Tak tedy spojme s Poitainem Zingaru!” naléhal Trocero. “V Zingaře bojuje půl tuctu princátek jeden proti druhému a zem se zmítá v občanské válce. Dobudeme ji, provincii za provincií, a postupně ji celou přidáme k vašemu království. Pak za podpory Zingařanů pokoříme Argos a Ophir. Vybudujeme novou, obrovskou říši…”

Conan opět potřásl hlavou. “Ať si sny o obrovských říších sní jiní. Já chci jen to, co mi právem náleží. Nechtěl bych vládnout v království, které vzniklo násilím z ohně a krve. Je něco jiného dobýt trůnu za pomoci většiny národa a z vůle národa vládnout, než násilím si podrobit cizí národ a ovládat jej z trůnu strachem. Nechci být druhým Valeriem. Ne, Trocero, budu vládcem Aquilonie, nic víc, nic méně – nebo nebudu vládnout vůbec.”

“Pak nás tedy veďte přes hory a rozdrtíme Nemedijce!”

Conanovy oči divoce zaplály touhou, avšak nahlas řekl: “Ne, Trocero. Byla by to jen marná oběť. Už jsem ti řekl, co musím udělat, abych získal zpět své království. Musím najít Srdce Ahrímanovo.”

“Ale to je šílenství!” protestoval Trocero. “Blábolení kacířského kněze a nesmyslné výmysly bláznivé vědmy!”

“Ty jsi nebyl v mém stanu u Valkie,” odpověděl Conan zachmuřeně a bezděky pohlédl na pravé zápěstí, na němž se stále ještě slabě rýsovaly namodralé skvrny. “Tys neviděl, jak se útesy zřítily jen proto, aby pod sebou pohřbily výkvět mé armády. Ne, Trocero. Přesvědčili mě. Xaltotun není obyčejný smrtelník a jen s pomocí Ahrímanova srdce se mu mohu postavit. Proto se neodkladně vydám na cestu do Kordavy. A sám!”

“Ale to je nesmírně nebezpečné!” protestoval Trocero.

“Život je nebezpečný,” zadunělo mu v odpověď z královských rtů. “Nevydám se na cestu ani jako aquilonský král, ani jako poitainský rytíř, ale jako pouhý žoldnéř. Tak jak jsem kdysi Zingarou jezdíval. Ano, mám dost nepřátel jižně od řeky Alimane, jak v jižních zemích, tak na moři. Mnozí, kteří nikdy neslyšeli o aquilonském králi Conanovi, si vzpomenou na Conana – kapitána baračských pirátů nebo na Amru od černých korzárů. Ale mám tam i dost přátel a také lidi, kteří mi nemohou odmítnout pomoc z jistých osobních důvodů.” Na okamžik mu s jakousi vzpomínkou přeběhl přes rty krátký, zlomyslný úsměv.

Trocero bezmocně spustil ruce a pohlédl na Albionu, která seděla opodál.

“Chápu vaše pochybnosti, můj pane,” řekla, “ale i já jsem viděla tu minci v Asurově chrámu a Hadrathus opravdu řekl, že byla ražena pět set let před pádem Acheronu. Jestliže ta tvář, která je na ní vyobrazena, patří skutečně Xaltotunovi, jak přísahá Královské Veličenstvo, pak to znamená, že se nejedná o nějakého bezvýznamného čaroděje. Musel být velkým mágem už tenkrát, protože délka jeho života počítala století a ne jako životy obyčejných lidí.”

Než mohl Trocero cokoliv odpovědět, ozvalo se tiché zaklepání na dveře a tlumený hlas promluvil: “Můj pane, přistihli jsme muže, který se potuloval okolo paláce. Když jsme jej zajali, tvrdil, že musí nutně hovořit s vaším hostem. Co přikážete?”

“Aquilonský špeh!” zasyčel Trocero a vytrhl z opasku dýku.

Conan jej zarazil pokynem ruky. “Pojďte dovnitř a ukažte mi toho muže!” Dveře se otevřely a v nich se objevil člověk, kterého ze všech stran svírali ozbrojenci. Byl štíhlý a jeho oděv tvořila tmavá kutna s kapucí.

“Jsi následovník Asurův?” zeptal se Conan.

“Na jih přišla zpráva,” promluvil muž, “tam za řekou Alimane vám nemůžeme pomoci, protože moc naší sekty dál na jih nesahá. Naše chrámy leží v povodí řeky Khorotas směrem na východ. Dozvěděl jsem se však tohle. Zloděj, který převzal od Tarasca Ahrímanovo srdce, se do Kordavy vůbec nedostal. V Poitainských horách jej přepadli a zabili lupiči. Kámen padl do rukou jejich náčelníkovi. Ten neměl o jeho původu ani ponětí. Když byla jeho banda zničena poitainskými rytíři a on jediný se s holýma rukama zachránil, prodal kámen jakémusi Zorathovi, kothskému kupci.”

“Výborně!” vyskočil vzrušeně Conan. “A co je se Zorathem?”

“Zorathus přešel před čtyřmi dny řeku Alimane a s malou výpravou ozbrojených služebníků míří k Argosu.”

“Je šílený, troufá–li si cestovat v těchto dnech přes Zingaru,” řekl Trocero.

“Tak jest. Za řekou vládne chaos a násilí. Zorathus je však udatný muž a bohužel svým způsobem i lehkomyslný. Má nesmírně naspěch, aby se dostal co nejdříve do Messantie, kde doufá nalézt na svůj kámen dostatečně bohatého kupce. Možná, že chce drahokam prodat až ve Stygii. Možná, že se o jeho pravém původu něco dohaduje. V každém případě místo aby se vydal delší a bezpečnější cestou, která se drží hranic Poitainu a přichází do Argosu poměrně daleko od Messantie, vydal se přímo přes východní Zingaru.”

Conan udeřil do stolu pěstí, až se těžký stůl zachvěl.

“Konečně se na mne usmálo štěstí! Rychlého koně, Trocero, a výzbroj svobodného dobrodruha. Zorathus má pořádný náskok, ale ne zas takový, abych ho nemohl dohonit, i kdybych jej měl pronásledovat na konec světa!”

12. Dračí zub

Za svítání už vedl Conan svého koně mělkým brodem přes řeku Alimane. Na druhém břehu vyjel na karavanní cestu mířící jihovýchodním směrem. Na poitainské straně řeky seděl na koni Trocero v čele skupiny svých rytířů. Nad jejich hlavami povlával v mírném ranním větru karmínový praporek s leopardem. Nikdo z celé skupiny se ani nepohnul, ani nepromluvil, seděli v sedlech jako tmavovlasé sochy ze zářící oceli, dokud postava jejich krále nezmizela v modré dálce blednoucí směrem k vycházejícímu slunci. Conan seděl v sedle obrovského vraného hřebce, kterého mu daroval Trocero. Zmizela aquilonská zbroj. Celá jeho výstroj dávala tušit, že patří k veteránům svobodného bratrstva, jehož členy byli zástupci všech známých národů. Hlavu mu chránila obyčejná helmice, odřená a zprohýbaná. Kožené, stejně jako kovové součástky jeho výstroje byly vyleštěny dlouhým užíváním a šarlatový plášť, který mu nedbale splýval z ramenních pancířů, byl potrhaný a špinavý. Vypadal přesně tak, jak si přál. Totiž jako námezdný válečník, který poznal všechny rozmary štěstěny – kořist a bohatství jeden den, prázdný měšec a utažený opasek den druhý.

Tak nejen vypadal, tak se i opravdu cítil. Probudily se v něm staré vzpomínky, znovu si připomněl divoké, bláznivé a slavné dny, jež tvořily jeho život dřív, než jeho nohy vstoupily na cestu vedoucí ke královskému trůnu. Byly to časy, kdy byl skutečně potulným válečníkem, který se oddával nevázaným pitkám, hodování, rvačkám a dobrodružstvím, a žil jen pro dnešek bez jediné myšlenky na to, co bude zítra. Neměl žádné plány ani cíle a toužil jen po tom, aby měl stále plný korbel k pití, rudé rty žen k líbání a ostrý meč, jejž by mohl pozvednout na kterémkoliv bojišti světa.

Podvědomě tomu přizpůsobil i své chování. Změnilo se držení těla, způsob, jakým seděl v sedle, na rty mu vyskočily docela přirozeně kletby dávno zapomenuté. Při jízdě si začal prozpěvovat písně, které kdysi vyřvával sborem se svými dávnými druhy ve špinavých putykách, na dlouhých taženích nebo na bitevních polích.

Země, jíž projížděl, byla skutečně neklidná. Jízdní oddíly, jež obvykle hlídaly říční břeh, aby předešly možnému nájezdu z Poitainu, nikde nespatřil. Boje zuřící uvnitř země nechaly hranice odkryté a nestřežené. Jako dlouhá bílá stuha se cesta prostírala od obzoru k obzoru. Zela prázdnotou, nebylo vidět ani dlouhou karavanu plně naložených velbloudů, ani dunící těžké vozy zámožných kupců. Jen tu a tam po ní přejela skupinka jezdců oděných v kůži a oceli, mužů orlích tváří, kteří se drželi v semknutých skupinách a ostražitě pozorovali okolí. Jejich pátravé pohledy vždy ulpěly na Conanovi, ale nikdo jej nezastavil, protože výstroj a výzbroj osamělého jezdce neslibovala žádnou kořist, nýbrž jen tvrdý a nebezpečný boj.

Většina vesnic byla opuštěných nebo spálených, pole a louky zarůstaly plevelem. Na cesty se v těchto dobách vydávali jen ti nejodvážnější. Místní obyvatelé byli většinou pobiti v šarvátkách občanské války nebo při odvetných nájezdech z Poitainu. V mírových časech se cesta hemžila obchodníky cestujícími z Poitainu do argoské Messantie nebo opačným směrem. Teď však bylo mnohem moudřejší cestovat delší trasou po hranicích Poitainu a pokračovat dolů na jih do Argosu, bylo to o mnoho delší, ale také o mnoho bezpečnější. Jen velice bezstarostný člověk mohl riskovat život a zboží na této cestě vedoucí do Zingary.

V noci bývalo vidět na jižním obzoru záři požárů, ve dne stoupaly k nebi sloupy černého dýmu. Ve městech i na polích na jihu umírali lidé, trůny se kymácely, hrady a zámky hořely a měnily se v začernalá spáleniště. Conan cítil pokušení starého žoldnéře – změnit směr koně, vpadnout do bojů a plenit a hromadit kořist tak jako za starých dob. Proč by se měl vlastně pokoušet získat vládu v království, jehož obyvatelé na něj už z části zapomněli? Proč pronásledovat jakýsi přelud, korunu provždy ztracenou? Nebylo by lepší hledat zapomnění, ztratit se v rudých vlnách války a násilí, které jej dříve tak často pohltily? Možná by si mohl někde jinde vydobýt pro sebe jiné království? Svět vstupoval do železné doby, do doby válek a velikášských plánů. Silný muž by jistě mohl ze zbořeniště království vystoupit jako vítězný dobyvatel. Proč by tím mužem nemohl být on sám? Takové a mnoho podobných otázek našeptával Conanovi zlomyslný ďábel jeho podvědomí a navíc jej obklopovaly vzpomínky podobné duchům jeho bezzákonné a krv avé minulosti. Nakonec přece jen z cesty neuhnul. Pokračoval stále kupředu a sledoval cíl, který se mu zdál tak neskutečný jako něco, o čem jen snil.

Poháněl černého hřebce, jak rychle se odvážil, ale bílá stuha cesty se před ním stále odvíjela až k horizontu. Zorathus měl skutečně veliký náskok. Conan však umíněně pokračoval dál. Věděl, že cestuje mnohem rychleji než kupec se zvířaty obtíženými nákladem. Tak dorazil až k hradu hraběte Valbrosa, který byl přilepen na skálu nad průsmykem jako supí hnízdo.

Valbroso, štíhlý, snědý muž se zlýma očima a ostrým nosem podobným zobáku dravce mu se skupinkou ozbrojenců vyjel vstříc. Sám byl oblečen v plátové zbroji a provázelo jej třicet oštěpníků, vousatých veteránů z pohraničních bojů, jež byli právě tak hrabiví a nemilosrdní jako jejich vůdce. Poplatků lítostně vybíraných od každého projíždějícího bylo čím dál méně a Valbroso neustále proklínal války, které vylidnily cesty, i když na druhé straně přiznával, že to byly právě války, jež mu umožnily zacházet s většinou svých slabších sousedů dle vlastní vůle.

Od osamělého jezdce, kterého zahlédl ze strážní věže svého hradu, si mnoho nesliboval. Ale doba byla zlá a každé zrnko do mlýna dobré. Valbroso přelétl zkušeným okem Conanovu obnošenou zbroj, opálenou a zjizvenou tvář a došel ke stejnému názoru jako všichni ostatní, kdo potkali Conana na cestě. Prázdný měšec a pohotový meč.

“Co jsi zač, lumpe?” zeptal se.

“Námezdný žoldnéř, mířící do Argosu,” odpověděl Conan, “a na jméně nezáleží.”

“Na svobodného dobrodruha míříš opačným směrem,” podezřívavě zavrčel Valbroso. “Na jihu se neustále bojuje a je tam i dobrá kořist. Přidej se k mému oddílu. Hlad mít nebudeš. Už tady sice dávno nejezdí tlustí kupci, kteří by se dali obrat, ale já a moje sebranka se chystáme vyrazit k jihu a prodat své meče té straně, která je nejsilnější.”

Conan s odpovědí váhal, protože věděl, že pokud přímo odmítne, téměř jistě na něj Valbrosovi ozbrojenci zaútočí. Než se stačil rozhodnout, promluvil opět Zingařan.

“Jak vás, lumpy od svobodného bratrstva, znám, máte vždycky v zásobě nějaký trik, jak přinutit člověka k řeči. Mám vězně – posledního kupce, kterého jsem chytil, a taky jediného, kterého jsem viděl za celý poslední týden. Ten dobytek je tvrdohlavý. Má kovovou truhlici a my nejsme sto objevit způsob, jakým se otevírá. Nemůžeme jej ani přinutit, aby ji otevřel sám. U Ishtary! Myslil jsem, že znám způsoby, jak někoho přinutit k řeči, ale doufám, že ty jako starý dobrodruh znáš něco navíc, v každém případě pojeď se mnou, uvidíme, co dokážeš!”

Tato Valbrosova slova usnadnila Conanovi rozhodování. Vše, co slyšel, dávalo tušit, že kupec, kterého Valbroso zajal, je Zorathus. Conan sice kupce neznal, ale řekl si, že každý muž natolik tvrdohlavý, aby se pokusil projet územím Zingary v těchto pohnutých časech, bude dost a dost tvrdohlavý na to, aby odolal mučení.

Připojil se po bok Valbrosovi a vydal se s celou skupinou vzhůru po křivolaké cestě k mohutnému hradu. Jako obyčejný žoldnéř měl jet až za hrabětem, ale dlouholetý zvyk způsobil, že si tuto skutečnost neuvědomil. Naštěstí si Valbroso takových drobností očividně nevšímal. Dlouhá léta života na hranici poučila hraběte dávno o tom, že pohraničí není královský dvůr. Byl si také vědom nezávislosti žoldnéřů svobodného bratrstva, za jejichž meči se na své cestě ke královskému trůnu skrýval mnohý král.

Dorazili k vodnímu příkopu, který byl místy téměř vyplněn haraburdím a odpadky. Podkovy koní zaduněly na padacím mostě a odrazily se ozvěnou pod obloukem brány. S náhlým zařinčením za nimi zapadly padací mříže. Vjeli na holé nádvoří, kde zápasil tu a tam o život zažloutlý trs trávy a jehož jedinou dominantou byla studna uprostřed. Obytné domy mužstva se opile opíraly o vnější zeď opevnění a z jejich dveří vyhlížely ženy jak otrhané a špinavé, tak oblečené s falešnou okázalostí. Vojáci ve zrezivělých zbrojích hráli na dláždění nádvoří kostky. Celá scéna působila spíš jako pohled do lupičského doupěte než jako šlechtické sídlo.

Valbroso sesedl a pokynul Conanovi, aby jej následoval. Prošli hlavními dveřmi a dlouhou klenutou chodbou, kde je přivítal zjizvený, nepříjemně vypadající muž ve zbroji, který sestupoval po kamenných schodech. Byl to bezpochyby velitel stráží.

“Tak co, Beloso,” zvolal Valbroso, “promluvil?”

“Je tvrdohlavý,” odpověděl Beloso a vrhl podezřívavý pohled směrem ke Conanovi.

Valbroso vykřikl jakousi kletbu a divoce dupal vzhůru po točitých schodech. Velitel stráže a Conan jej následovali. Už když stoupali k vrcholku schodiště, zřetelně k nim dolehlo sténání člověka ve smrtelné agonii. Valbrosova mučírna se nacházela proti všem zvyklostem vysoko nad úrovní nádvoří namísto v hradních sklepeních.

První, koho Conan spatřil v místnosti, do níž vešli, byl obrovský muž podobný medvědu, oblečený do kožených spodků, který hladově ohlodával velikou hovězí kost. Okolo stěn stály mučicí nástroje – žebříky, španělské boty, háky a další technické vymoženosti, které vymyslel lidský mozek na drcení masa, lámání kostí a trhání žil a šlach.

Na žebříku ležel připoután nahý muž a jediný pohled stačil Conanovi k tomu, aby poznal, že umírá. Nepřirozené prodloužení končetin a celého těla svědčilo o vymknutých kloubech a nevyléčitelném potrhání svalů a šlach. Ubožákova tvář byla inteligentní, ostře řezaná, s bystrýma, hnědýma očima. Jeho zrak byl však v této chvíli zakalen bolestí a oči podlity krví. Smrtelný pot mu skrápěl obličej a popraskané rty odhalovaly napuchlý jazyk a zčernalé dásně.

“To je ta skříňka,” kopl Valbroso vztekle do nevelké, ale těžké kovové schránky ležící opodál na zemi. Byla zdobena složitou rytinou, v níž se v podivných ornamentech proplétaly lidské lebky a pokroucení draci. Conan marně pátral po zámku nebo západce, s jejíž pomocí by mohl otevřít víko. Na skříňce bylo vidět známky ohně, sekery i dláta, ale ty nepředstavovaly víc než pouhé škrábance.

“To je pokladnice toho psa!” vykřikl rozzlobeně Valbroso. “Kdejaký muž tady na jihu zná Zoratha a jeho železnou pokladnici! Jen Mitra ví, co ten kus železa ukrývá. A Zorathus promluvit nechce.”

Zorathus! Conanovi se divoce rozbušilo srdce, když se nahnul nad nehybným tělem. Jeho tvář však zůstávala přes veškeré napětí zcela nehybná.

“Povol ty provazy, dobytku!” drsným hlasem přikázal katovskému pacholkovi a Valbroso i jeho velitel vojáků na něj udiveně pohlédli. Zcela pohlcen vypjatou situací použil Conan královského tónu a tupý surovec v kožených spodkách vyskočil, aby uposlechl řízného příkazu, jenž na něj působil jako prásknutí bičem. Provazy uvolňoval pomalu, protože jinak by ubožák trpěl víc, než kdyby se v natahování pokračovalo.

Conan uchopil pohár s vínem, který stál na stole a přiložil jej ke rtům umírajícího. Zorathus divoce pil a víno mu stékalo po bradě a na krk a trhaně se zvedající hruď.

V očích protkaných krvavými žilkami se objevil záblesk poznání a rty pokryté krvavou pěnou se pohnuly. Pak se z ubožákova hrdla vydral sotva slyšitelný šepot v kothiánštině:

“Tak takhle vypadá smrt? Konečně skončila ta hrozná muka? Určitě, vždyť vidím krále Conana, který zahynul u Valkie. Takže i já musím být v království mrtvých!”

“Ty nejsi mrtev,” opověděl Conan stejným jazykem, “ale umíráš. Víc už tě nikdo mučit nebude, to ti přísahám. Jinak ti pomoci nemohu. Ale než zemřeš, prozraď mi tajemství své železné skříňky.”

“Má železná skříňka…” zamumlal Zorathus v deliriu, jako by nevěděl, o čem mluví. “Ta schránka byla ukuta v nečistém ohni, nad plameny ohnivé hory Khrosky. Ten kov neprosekne žádné dláto. Kolik bohatství jsem skrýval v jejím nitru při svých cestách, na nichž jsem křižoval svět! Nikdy však neskrývala takový poklad jako dnes!”

“Řekni, jak se otvírá,” naléhal Conan, “tobě to tajemství už nebude nic platné a mně může pomoci.”

“No ano, ty jsi určitě Conan,” přerývavě blábolil Kothiánec. “Viděl jsem tě sedět na trůně ve velké korunovační síni Tarantie. Měl jsi na hlavě korunu a v rukou žezlo a jablko. Ale ty jsi mrtvý. Zahynul jsi u Valkie. Tak teď vím, že se přiblížil i můj konec.”

“Co žvaní ten pes?” dotazoval se netrpělivě Valbroso, který kothiánštině nerozuměl. “Řekne nám, jak se skříňka otvírá?” Jako by jeho hlas probudil poslední jiskérky života ve ztýraném kupcově těle, Zorathovy oči protkané krvavými žilkami se obrátily k mluvčímu.

“Řeknu to jenom Valbrosovi,” zasípěl pak v zingarštině. “Cítím svou smrt. Nakloň se blíž ke mně, Valbroso!”

Hrabě se k němu naklonil a na tváři mu vytanul výraz nesmírné hrabivosti. Stejný výraz se objevil i na obličeji jeho zachmuřeného velitele stráží Belosa.

“Musíš stisknout všech sedm lebek na okraji víka, jednu po druhé,” přerývavým hlasem ze sebe vyrážel Zorathus. “Pak zmáčkni hlavu draka, který víko obtáčí. Nakonec zmáčkni kouli, kterou svírá drak v pařátech. Tím uvolníš tajnou západku!”

“Sem s tou skříňkou, rychle!” vykřikl Valbroso s kletbou.

Conan skříňku zvedl a postavil ji na zvýšený stupínek, Valbroso jej však hrubě odstrčil.

“Dovol, já ji radši otevřu,” vykřikl Beloso a postoupil kupředu.

Valbroso jej s divokou kletbou zahnal zpátky a v temných očích mu plálo bezbřehé lakomství.

“Já, jenom já ji otevřu!” zařval. “Nikdo jiný!”

Conan, jehož ruka pomalu klouzala k jílci meče, vrhl pohled na kupce. Zorathovy oči byly napůl skelné a podlité krví, ale upíraly se na Valbrosa s divokým soustředěním. A na rtech umírajícího se chvěl stín podivného pochmurného úsměvu… Nebo se to Conanovi jenom zdálo? Kupec střežil své tajemství do poslední chvíle. Až když cítil, že umírá, promluvil. Conan se obrátil k Valbrosovi a pozorně sledoval každý jeho pohyb stejně jako umírající Kothiánec.

Na okraji víka bylo mezi propletenými větvemi cizokrajných stromů vyryto sedm lidských lebek. Přes celou horní stranu víka se vinul intarzovaný drak a okolní volnou plochu vyplňovaly umné arabesky. Valbroso v nedočkavém spěchu postupně zmáčkl všech sedm lebek a když pak přitiskl palec na bohatě rytou dračí hlavu, divoce zaklel, ucukl rukou a rozčileně jí zatřásl.

“Je tady něco ostrého,” zavrčel, “píchl jsem se do palce.”

Pak zmáčkl zlatou kouli, svíranou dračími spáry a víko skříňky náhle samo odskočilo. Oči všech přítomných byly na okamžik oslněny jasnou září. Zdálo se jim, že skříňka je naplněna živým ohněm, který přetéká přes okraje a jako lehounké vločky pluje vzduchem. Beloso vykřikl a zhluboka se nadechl. Conan ztratil na okamžik řeč, jako by se mu myšlenky tou září zastavily.

“U Mitry!” zaječel Valbroso, “to je nevídaný kámen!” Natáhl ruku, vstrčil ji do skříňky a pozvedl velkou karmínovou kouli, která okamžitě naplnila celou místnost neskutečnou září. Valbroso se v té záři podobal mrtvole. V tom okamžiku se umírající na už povoleném žebříku divoce rozesmál.

“Hlupáku!” zavřeštěl, “kámen je tvůj! Ale s ním sis vzal i smrt! Ta ranka na tvém palci… Dobře si prohlédni dračí hlavu, Valbroso!”

Všichni se otočili a upřeli tázavé pohledy na skříňku. Z rozšklebených, podrobně propracovaných dračích čelistí vyčnívalo něco drobného, co se ve světle matně lesklo.

“Dračí zub!” zaječel znovu Zorathus. “Je napuštěn jedem černého stygijského škorpióna! Hlupáku! Jsi hlupák, když ses pokusil otevřít Zorathovu pokladnici holou rukou. To znamená smrt! Už teď jsi mrtvý muž!”

A s krvavou pěnou na rtech zemřel.

Valbroso se zapotácel a vykřikl: “U Mitry, já hořím!” Pak začal řvát: “V žilách mi proudí živý oheň. Klouby mi pukají! Smrt! Smrt!” zatočil se a jako kus dřeva se zřítil na zem. Na krátký okamžik jej zachvátily divoké křeče, při nichž se mu končetiny zkroutily do příšerných, nepřirozených poloh. Náhle v jedné z nich ztuhl, nevidoucí oči se upíraly ke stropu a rty v odporném šklebu odkryly zčernalé dásně.

“Je mrtev!” zahučel Conan a sehnul se, aby sebral kámen, který se z ruky mrtvého hraběte odkutálel do středu místnosti. Ležel na zemi a vypadal jako kalužina ozářená sluncem při jeho západu.

“Je mrtev!” zašeptal Beloso a v očích mu zaplálo šílenství. Pak bleskově vyrazil.

Conan na to nebyl připraven. Oči měl oslepené září drahokamu, jeho myšlenky se točily kolem významu tohoto kamene a cíle, kterého s jeho pomocí chtěl dosáhnout. Neuvědomil si, co Beloso zamýšlí, dokud cosi nedopadlo se zdrcující sílou na jeho helmu. Zář kamene byla zastíněna září mnohem jasnější. Conan pod silou úderu zakolísal a padl na kolena. Slyšel dusot nohou, pak výkřik, který zazněl jako smrtelný řev poráženého dobytčete. Byl omráčen jen napůl a stačil si uvědomit, že v okamžiku, kdy se sehnul pro kámen, uchopil Beloso těžkou kovovou skříňku a udeřil jej ze všech sil do zátylku. Život mu zachránila přílba. Potácivě se postavil, vytasil meč a zatřásl hlavou, aby se zbavil mlhy, zastiňující mu zrak. Před očima se pomalu objevily obrysy komnaty. Dveře byly otevřeny a zvuky spěšných kroků se vzdalovaly dolů po točitém schodišti. Na zemi ležel medvědu podobný kat a život mu utíkal z těla hlubokou ranou na levé straně hrudi. Srdce Ahrímanovo bylo pryč.

Conan se vypotácel z místnosti, meč v ruce, tvář zalitou krví, která mu vytékala zpod helmice. Opile běžel dolů po schodech, pak uslyšel dole na dvoře zvonění ocele, výkřiky a divoký dusot kopyt. Vyběhl do vnějšího dvora a spatřil zmatenou scénu. Ozbrojenci pobíhali bezradně sem a tam a mezi nimi se pletly a ječely ženy. Postranní brána byla dokořán a přímo v ní ležel přes svou píku strážný s rozseknutou hlavou. Mezi vším zmatkem pobíhali koně, většina z nich s uzdami a osedlaní, vzpínali se, ržáli a řehtali. Conan mezi nimi zahlédl i svého černého hřebce.

“Zešílel!” ječela jakási žena, běhala bezcílně kolem a lomila rukama. “Vyběhl z hradu jako vzteklý pes a sekal nalevo napravo! Beloso zešílel! Kde je jeho urozenost pan Valbroso?”

“Kterou cestou se dal?” zařval Conan.

Všichni ztuhli a vytřeštěně zírali na cizincovu zakrvavenou tvář a tasený meč.

“Postranní branou!” zavřeštěla žena a ukazovala k západu. Jiná se ptala: “Co je tohle za lumpa?”

“Beloso zabil Valbrosa!” vykřikl Conan tak, aby jej všichni slyšeli, když spatřil, že část ozbrojenců jej váhavě obklopuje. Nádvořím při této novince zazněl divoký křik, ale reakce přítomných byla přesně taková, jakou očekával. Místo aby zavřeli brány a tak jej uvěznili nebo aby začali organizovat Belosovo pronásledování s cílem pomstít svého pána, jejich zmatek se v důsledku těch slov ještě zvýšil. Byli pouhými vlky, které pohromadě držel jen Valbrosův bič, a necítili žádný závazek jeden k druhému ani k hradu, na němž žili.

Na nádvoří zaznělo zvonění čepelí a ženský křik. V nastalém zmatku si nikdo nevšiml Conana, který na svém hřebci vyrazil postranní bránou a cválal cestou dolů. Před ním se rozkládala široká pláň a dole pod skaliskem, na němž hrad stál, se karavanní cesta dělila. Jedna její větev mířila na jih, druhá na východ. A na východní spatřil Conan jezdce nízko skloněného v sedle pobízejícího koně ostruhami. Pláň se před Conanem točila a sluneční světlo se mu měnilo v očích v rudou záplavu. Potácel se v sedle a rukou svíral koňskou hřívu. Na hrudní plát mu kapala krev, ale s urputností vlastní jeho rodu pobízel koně kupředu.

Z hradu, který nechal za sebou, začal stoupat sloup hustého dýmu, ale to Conana už nezajímalo. Zapomněl, že tam kdesi leží mrtvé tělo loupeživého hraběte vedle těla jeho oběti. Slunce zapadalo a na pozadí krvavě rudé oblohy pádily černé obrysy dvou jezdců.

Conanův hřebec nebyl čerstvý, ale odpočatý nebyl ani Belosův kůň. Conanovo zvíře však ze sebe vydávalo všechny síly, kůň cválal tak, jako by cítil naléhavou potřebu svého pána. Proč Zingařan, zkušený válečník, prchal před jediným pronásledovatelem, bylo Conanovi záhadou. Možná, že Beloso podlehl bezdůvodné panice mající svůj původ ve zvláštním kouzlu planoucího diamantu. Slunce zapadlo. Cesta se proměnila v nezřetelný světlý pás, který se ztrácel v purpurovém šeru daleko na obzoru.

Hřebec těžce dýchal a běžel z posledních sil. V nastávajícím šeru se měnil i ráz krajiny. Na holé pláni se tu a tam začaly objevovat skupinky dubů a olší. V dáli vyrůstala řada nízkých pahorků. Na nebi zazářily první hvězdy. Kůň začal dýchat přerývaně a jeho krok ztratil pravidelnost. Pak se před nimi objevil hustý les pokrývající pahorkatinu až k obzoru. Před jeho okrajem zachytil Conan stín jezdce, kterého pronásledoval.

Znovu pobídl vysílené zvíře, protože viděl, že vzdálenost mezi ním a Belosem se stále zkracuje. Do dunění kopyt zazněl z lesa podivný výkřik, ale ani pronásledovaný, ani pronásledovatel mu nevěnovali nejmenší pozornost.

Když vjeli pod první stromy lesa, jejichž větve tvořily nad cestou husté loubí, byli téměř bok po boku. Conan vytasil meč a ze rtů se mu vydral divoký výkřik. Viděl, jak se k němu obrací bledý ovál tváře, ve tmě se zablýskla tasená čepel, pak uslyšel jako ozvěnu výkřik Belosův. V tom okamžiku jeho kůň zakolísal, divoce zaržál, zakopl a zřítil se střemhlav k zemi. Conan vyletěl vysokým obloukem ze sedla, hlavou třeštící po Belosově úderu narazil na kámen a zářící hvězdy mu zakryl černý, neproniknutelný mrak bezvědomí.

Nikdy se mu nepodařilo zjistit, jak dlouho trvalo, než se probral k vědomí. První, co si uvědomil, bylo, že jej cosi táhne za jednu ruku hustým, trnitým houštím po nerovné a kamenité zemi. Pak jej neznámý tvor bezohledně pustil na zem a v té chvíli se mu vrátily všechny smysly.

Helmu ztratil, hlava jej zoufale bolela a bolestí se mu zvedal žaludek. V dlouhých vlasech cítil zaschlou, sraženou krev. Ale právě tak jak tomu bývá u divokých tvorů, i jemu se život a vědomí vracely rychle, takže si vzápětí uvědomil své okolí.

Mezi černými větvemi prosvítal rudý měsíc, podle kterého poznal, že musí být dlouho po půlnoci. Musel ležet v bezvědomí celé hodiny. Dost dlouho na to, aby se vzpamatoval z úderu, jejž mu zasadil Beloso, i z rány, kterou utržil při pádu z koně. Cítil, že jeho mysl je mnohem jasnější, než byla při divokém pronásledování uprchlého Belose.

Se zábleskem úžasu si všiml, že neleží poblíž bílé cesty. Jak se mu postupně vracely smysly, začal okolí vnímat do nejmenších podrobností. Cesta nebyla v dohledu. Ležel na zemi zarostlé vysokou trávou na malé mýtině obklopené hustým prstencem stromů a křovin. Tvář i ruce měl poškrábané, jako by jej něco protáhlo trnitým houštím. Překulil se a podíval se okolo sebe. Pak vytřeštil nevěřícně oči. Cosi se nad ním sklánělo…

V prvním okamžiku Conan zapochyboval o tom, že je při vědomí. To podivné šedé stvoření, které u něj dřepí a pozoruje jej prázdnýma očima, přece nemůže být skutečné!

Conan ležel a nevěřícíma očima pozoroval podivného tvora. Napůl očekával, že vzápětí zmizí jako postava ze snu, ale nakonec mu v očích blesklo poznání a po páteři mu přeběhl mráz. Z podvědomí se vynořily polozasuté vzpomínky. Strašidelné historky, které si šeptali lidé za zavřenými dveřmi. Příběhy o šedivých stínech děsících v noci poutníky projíždějící neobydlené pralesy na zingarsko–argoské hranici. Lidé jim říkali ghoulové. Podle pověstí to byli pojídači lidského masa, stvoření temnot, dítka nečistého spojení zapomenuté a zaniklé rasy a démonů z podsvětí. Kdesi v hloubi nedozírných pralesů prý leží zříceniny prastarého proklatého města a ve sklepeních pod zříceninami žijí šedé, nestvůrné stíny… Conan se otřásl.

Ležel a hleděl na znetvořenou hlavu, sklánějící se nad ním. Pomalu posunul ruku k dýce, kterou měl připnutou u opasku. S příšerným výkřikem se mu stvoření vrhlo na hrdlo.

Conan v obraně vymrštil pravou ruku a čelisti podobné vlčím se mu sevřely na předloktí. Cítil, jak se mu železné kroužky zbroje zařezávají do masa. Znetvořené ruce, jen vzdáleně připomínající lidské, mu tápaly po krku. Převalil se kolem osy a tak se jich na okamžik zbavil. Ve stejné chvíli vytáhl levou rukou dýku.

Váleli se po palouku v pevném objetí, bušili do sebe a zraňovali se navzájem. Svaly ukryté pod šedivou, mrtvolně zbarvenou kůží, byly pružné a tvrdé jako drátěná lana, silnější než svaly obyčejného člověka. Ale Conan nebyl obyčejný člověk a jeho svaly byly z ocele. Zbroj jej uchránila před cvakajícími tesáky a trhajícími drápy dost dlouho na to, aby hrot jeho dýky našel svůj cíl poprvé, podruhé, potřetí. Příšerná životaschopnost pololidské obludy se však zdála nekonečná a pod dotykem slizkého, lepkavého těla naskakovala králi husí kůže. Vložil do úderů široké čepele všechnu sílu a odpor, až konečně hrot zasáhl srdce. Odporné stvoření se pod ním křečovitě zachvělo a znehybnělo.

Conan se vztyčil a zalomcoval jím záchvat nevolnosti. Nejistě stál s dýkou v ruce uprostřed mýtiny. Jako tvor vyrostlý v divočině neztratil orientaci. Věděl přesně, kde je sever i jih, ale nebyl schopen určit, kterým směrem má hledat cestu, po níž jel. Rozhlédl se po černé, hrozivě jej obklopující hradbě lesa a cítil, jak mu na kůži vyráží studený pot. Byl ztracen bez koně v hlubokých lesích a bezvládná hmota u jeho nohou byla důkazem o smrtelném nebezpečí číhajícím všude okolo. Stál, tajil dech a napínal sluch, aby zaslechl každé zapraskání větviček či zašustění trávy.

Pak se ozval zvuk, při kterém se rychle otočil. Noční ticho prořízlo zaržání vystrašeného koně! Jeho hřebec! Pravděpodobně jsou v lese leopardi nebo možná ghoulové požírají zvířata právě tak jako lidi.

Rychle se rozběhl za zvukem, prodíral se houštím a v běhu několikrát ostře zahvízdl na koně. Jeho nejistota se ztratila v divokém záchvatu zuřivosti. Jestli bude jeho kůň zabit, ztrácí poslední naději, že by ještě mohl dostihnout prchajícího Belosa a získat drahokam. Kdesi před ním se ozvalo znovu zoufalé, vystrašené zaržání. Ozval se zvuk kopyt dopadajících do čehosi měkkého a pak pád těžkého těla.

Conan se prodíral houštím a náhle se ocitl na cestě. Spatřil hřebce, jež se s vyceněnými zuby vzpínal a bil kopyty na všechny strany. Okolo něj se svíral kruh šedých, plíživých postav. V nočním vzduchu se vznášel odporný zápach, jaký se šíří v teplých dnech z márnice.

Conanův zrak upoutal záblesk čehosi, co leželo napůl zakryto suchým listím. Byl to jeho meč, který mu vyletěl z ruky při pádu a na němž se teď slabě odrážely měsíční paprsky. Král pozvedl rychle zbraň a s divokou kletbou udeřil vpravo i vlevo. V měsíčním svitu se zaleskly mohutné tesáky, odpuzující tlapy se ho pokoušely uchopit, ale marně. Conan si prosekal cestu k hřebci, uchopil spadlou otěž a vyskočil do sedla. Meč se znovu zvedal a dopadal v jiskřivém oblouku. Jak roztínal znetvořené hlavy a pronikal beztvarými těly, rozséval široko po okolí déšť rubínových krůpějí. Hřebec se vzpínal, ržál a vyhazoval. Vzápětí zvíře vyrazilo kupředu a s duněním podkov se divoce rozběhlo po prašné cestě. Po obou stranách se na zlomek vteřiny mihly šedé, děsivé stíny. Pak zmizely nenávratně kdesi vzadu a Conan vyjel na zalesněný pahorek. Před sebou spatřil nepřehlednou změť pustých vrchů a údolí, která se táhla, kam oko dohlédlo.

13. Duch z minulosti

Krátce po východu slunce překročil Conan hranice Argosu. Za celou cestu nenarazil na jedinou stopu po Belosovi. Buď se kapitánovi podařilo získat slušný náskok v době, kdy král ležel v bezvědomí, nebo se stal kořistí děsivých lidožroutů obývajících zingarské pralesy. Conan však nenarazil ani na jedinou známku, která by potvrzovala tuto druhou možnost. Naopak. V tom, že on sám ležel tak dlouho v bezvědomí, aniž jej ghoulové objevili, viděl důkaz, že pronásledovali Belosa, ale nedostihli jej. Byl by na cestě objevil místo, kde se to odehrálo. A jestliže ten muž žije a Conan si byl jist tím, že ano, ujíždí kdesi daleko kupředu. Beloso byl už od začátku rozhodnut cestovat do Argosu, jinak by si v žádném případě nezvolil východní cestu.

Ozbrojený strážný na hraničním přechodu se Cimmeřana na nic nevyptával. Osamělý potulný žoldnéř většinou nemíval ani průvodní list ani pověření, zvláště když samo jeho otlučené a neozdobené brnění dávalo znát, že momentálně neslouží žádnému pánu. Conan teď projížděl krajem nízkých travnatých pahorků. Cestu místy stínily mladé dubiny a často se brodil bublajícími potoky, jež mu křížily cestu. Držel se stále silnice, která se před ním zvedala a klesala až k namodralému obzoru. Byla to stará cesta a spojovala Poitain s pobřežím od nepaměti.

V Argosu vládl mír. Na silnicích skřípěly naložené volské povozy, v polích a sadech podél nich pracovali v žáru slunce pomalí, zpola vysvlečení venkované. Na lavicích před venkovskými hospodami posedávali ve stínu staříci s dýmkami a pivem a přátelsky zdravili projíždějícího poutníka. Conan se vyptával venkovanů na polích, staříků u hospod, s nimiž džbánem piva hasil žízeň, i opatrných obchodníků, oblečených v hedvábí, na cokoliv, co by ho přivedlo na Belosovu stopu.

Svědectví se rozcházela, ale něco se Conan přece jen dozvěděl. Po cestě kdesi vpředu ujíždí štíhlý, šlachovitý Zingařan s tmavýma očima a knírem obvyklým u západních dobrodruhů a míří do Messantie. To byl cíl naprosto logický. Všechny argoské přístavy měly v protikladu k vnitrozemí kosmopolitní charakter a největší směsici lidí z celého světa tvořilo obyvatelstvo Messantie. V tomto přístavu kotvily lodi snad všech přímořských národů, a proto se tu objevovali uprchlíci a vyvrženci ze všech zemí známého světa. Zákony tady byly líné a nedůsledné. Messantie totiž žila z námořního obchodu tak výnosného, že stálí obyvatelé dovedli nad námořníky často přimhouřit ne jedno, ale obě oči. A přitom v Messantii nekvetl jenom obchod legální. Svoji roli tu hráli bukanýři a pašeráci. Tohle všechno Conan znal více než dobře. Vždyť on sám patřil v minulosti k obávaným baračským korzárům a často pod rouškou noci vplouval se svou lodí právě do messantijského přístavu, aby tam vyložil zboží velmi nejistého původu. Většina baračs kých korzárů, sídlících na malých ostrůvcích u jihozápadního pobřeží Zingary, pocházela z argoských námořníků. A pokud korzáři věnovali svou pozornost plavidlům jiných zemí, nebyly argoské úřady ve výkladech námořního práva příliš důsledné.

Tenkrát však Conan neomezil svou činnost jen na spolupráci s baračskými korzáry. Plavil se také se zingarskými bukanýry a konečně velel divokým černým pirátům, kteří se vynořovali z dalekého jihu, aby pustošili severní pobřeží. Právě tato skutečnost měla za následek to, že v každém městě a přístavu Shemu, Argosu i Zingary byla na jeho hlavu vypsána obrovská odměna. Něco takového se nezapomíná a Conan věděl, že bude–li teď po letech poznán v kterémkoliv argoském přístavu, přijde o hlavu. Přesto pokračoval bez zaváhání směrem k Messantii. Zastavil jen tehdy, když chtěl dopřát svému hřebci trochu pastvy a odpočinku a sám získat chvilku spánku.

Při vjezdu do města jej nikdo nezastavil, a tak splynul s pestrým zástupem, který neustále proudil dovnitř i ven z tohoto obrovského obchodního střediska. Messantie nebyla obehnána zdí, její ochranu tvořilo samo moře a v jejím přístavu vždy kotvily nepřehledné řady obchodních i válečných lodí z celého světa.

Když Conan pomalu projížděl uličkami vedoucími k přístavu, snášel se na město soumrak. Vpředu už viděl probleskovat stěžně, lanoví a plachty lodí. Po dlouhých letech cítil znovu slanou vodu, slyšel skřípot ráhen a svist větru proplétajícího se mezi lodními lany. Byl to tentýž vítr, který již na dohled pevniny čeřil mořské vlny do běla. V Conanově srdci se opět ozvala naléhavá touha po dobrodružství a cestách do neznáma.

Nezamířil však na nábřeží. Místo toho uhnul stranou a vyjel po dlouhých schodech, jejichž stupně byly za desetiletí hluboko vyšlapány. Tak dosáhl široké ulice, jejíž bohaté a výstavné vily shlížely na pobřeží a přístav dole. Tady žili lidé, jejichž bohatství pocházelo z toho, co jiní pracně vyrvali moři. Pár kapitánů, kteří našli poklady v dalekých krajích, ale především mnoho kupců a obchodníků, kteří nikdy v životě nestáli na lodní palubě, neznali řev bouře ani třesk zbraní, řinčících v divokém boji muže proti muži.

Conan stočil koně do jedné zlatem vykládané brány a vjel do rozlehlého nádvoří. Uprostřed zurčela fontána a holubi sídlící v mramorovém holubníku se procházeli po leštěném dláždění. Tehdy se na nádvoří objevilo páže oblečené v dlouhém hedvábí a s tázavým výrazem se blížilo ke Conanovi. Messantijští kupci obchodovali s mnoha podivnými a drsnými lidmi, ale většina z nich páchla mořem už zdaleka. Bylo velice nezvyklé, že si námezdní žoldák odkudsi z vnitrozemí troufl tak bezostyšně vjet do dvora jednoho z obchodních magnátů.

“Žije tady obchodník Publio?” znělo to spíš jako konstatování než otázka a cosi v tónu hlasu toho podivného cizince přinutilo páže s úklonou smeknout pérem zdobený baret.

“Tak jest, můj pane!”

Conan sesedl a páže přivolalo podkoního, který přiběhl, aby odvedl koně.

“A je tvůj pán doma?” Conan si stáhl rukavice a oprašoval si prach z pláště a zbroje.

“Zajisté, kapitáne. Koho mám ohlásit?”

“Já se ohlásím sám,” zavrčel Conan. “Cestu znám dobře. Ty zůstaň tady!”

Conan vyběhl po krátkém mramorovém schodišti a páže, přimražené na místě imperátorským tónem jeho hlasu, přemýšlelo, co může mít jeho pán společného s tím obrovským válečníkem, který vypadá jako divoch odkudsi ze severu.

Jak Conan procházel širokou a chladnou terasou obepínající nádvoří, ustávalo služebnictvo v práci a hledělo za ním s otevřenými ústy. Cimmeřan bez zaváhání vstoupil do široké chodby, kterou protahoval slaný mořský vítr. Když dorazil zhruba do její poloviny, uslyšel skřípění brku a zahnul do rozlehlé místnosti osvětlené množstvím oken vyhlížejících směrem k přístavu.

Publio seděl u bohatě vyřezávaného psacího stolu z týkového dřeva a psal cosi zlatým brkem na jemném pergamenu. Byl to drobný muž s velkou hlavou a těkavýma očima oblečený do nejjemnějšího hedvábného moaré. Modrá róba byla lemována zlatým brokátem a na tlustém bílém krku visel těžký zlatý řetěz.

Když Cimmeřan vstoupil do místnosti, pozvedl kupec hlavu v popuzeném gestu. V polovině pohybu však zkameněl. Spodní čelist mu bezvládně klesla a vypadal jako někdo, kdo spatřil ducha dávno mrtvého člověka. V očích se mu objevila nejprve nedůvěra a vzápětí strach.

“No tak,” promluvil Conan, “to pro mě nemáš opravdu jediné slovo na přivítanou, Publio?”

Publio si olízl rty. “Conan!” zašeptal pak jako ze sna. “Při Mitrovi! Conan! Amra!”

“A kdo jiný?” Conan rozepl přezku, přidržující plášť na ramenou, a těžkou zaprášenou látku spolu s rukavicemi nedbale odhodil na stolní desku.

“Tak co, člověče?” zvolal pak podrážděně. “To mi nenabídneš ani džbán vína? Mám hrdlo ucpané prachem z dlouhé cesty!”

“Samozřejmě, víno,” opakoval Publio automaticky. Jeho ruka se natáhla ke gongu, pak ale ucukl, jako by se přiblížil k rozpálenému železu, a otřásl se.

Conan pozoroval se zábleskem pobavení, jak obchodník vyskočil a spěšně zavřel dveře, když předtím prozkoumal pohledem chodbu na obě strany. Pak se vrátil a z odkládacího stolku vzal zlatý džbán s vínem. Chystal se nalít do štíhlého poháru, ale Conan mu netrpělivě vzal džbán, pozvedl ho oběma rukama k ústům a zhluboka a s chutí se napil.

“No ano, je to Conan, vážně, je to on!” drmolil Publio. “Člověče, cožpak ses zbláznil?”

“U Croma, Publio,” řekl Conan, který přestal pít, ale nepustil džbán z rukou: “Teď si žiješ mnohem lépe než kdysi! A taky v jiné čtvrti. Jen argoský obchodník dokáže vymačkat takové bohatství z malého nábřežního krámku, který páchne laciným vínem a rybinou!”

“Ty dny už dávno minuly,” zahučel Publio a přitáhl si roucho k tělu, jako by mu bylo najednou chladno. “Minulost jsem odložil jako obnošený plášť!”

“Abych tak řekl,” odpověděl Conan, “mne jako starý plášť odložit nemůžeš. Nechci mnoho, ale něco přece. A ty mi nějakou tu službu odmítnout nemůžeš. Kdysi jsme spolu uzavřeli pěknou řádku obchodů, pamatuješ? Myslíš, že jsem tak hloupý, abych nevěděl, že tenhle krásný dům je postaven hlavně z mé krve a mého potu? Kolik nákladů z mých galejí prošlo tvým obchodem?”

“Všichni messantijští kupci obchodovali tu a tam s piráty,” zabručel Publio nervózně.

“Ale ne s černými piráty,” odpověděl Conan a po tváři mu náhle přeběhl stín.

“Pro samotného Mitru, mlč!” vyjekl Publio a na čele se mu zaperlil pot. Prsty nervózně cupoval ozdobený lem svého roucha.

“Víš, chtěl jsem ti jen trochu osvěžit paměť,” pokračoval Conan. “Nebuď tak vyplašený. V minulosti jsi přece dovedl hodně riskovat. Myslím v těch dobách, kdy jsi měl malý krámek v přístavu a byl jsi jedna ruka s kdejakým bukanýrem, korzárem a pirátem, co jich bylo odsud až po Baračské ostrovy! Ty jsi nám působením toho bohatství změkl!”

“Jsem ctihodným obchodníkem,” začal Publio.

“To znamená, že musíš být ale sakra bohatý,” zavrčel Conan. “A proč? Jak to, že jsi zbohatl mnohem rychleji než tví konkurenti? Že by to bylo tím, že jsi ve velkém obchodoval se slonovinou, pštrosími pery, mědí, kožešinami, perlami a zlatými šperky? A jiným zbožím z pobřeží Kushe? A od kohopak jsi ty věci dostával tak lacino, zatímco ostatní obchodníci je Stygijcům museli vyvažovat stříbrem? Pro případ, že jsi už zapomněl, ti to připomenu. Kupoval jsi je ode mne a to za cenu podstatně nižší, než jakou měly. A já je zas bral kmenům podél Černého pobřeží a taky ze stygijských lodí. Já a moji černí piráti.”

“Při Mitrově jméně, mlč!” škemral Publio. “Nezapomněl jsem. Ale co tady děláš? Já jsem jediný člověk v celém Argosu, který ví, že král aquilonský byl kdysi Conanem pirátem. K uším se mi však donesly jakési zprávy o tom, že Aquilonie padla a její král zahynul.”

“Mí nepřátelé mě podle toho, co se povídá, zabili už mnohokrát,” odpověděl Conan nevzrušeně, “a vidíš, tady sedím a nalévám se kýrským vínem,” vzápětí čin následoval slova. Když odložil poloprázdný džbán, pokračoval: “Publio, potřebuji od tebe pouhou maličkost. Jsem si jist, že víš o všem, co se děje v celé Messantii. Musím zjistit, jestli je ve městě Zingařan, který se jmenuje Beloso, ale říkat si může, bozi vědí jak. Je vysoký, štíhlý a tmavý jako většina příslušníků jeho národa a je víc než pravděpodobné, že bude chtít prodat velice zvláštní a cenný drahokam.”

Publio zavrtěl hlavou. “O někom takovém jsem neslyšel. Ale do Messantie přicházejí celé zástupy a celé zástupy ji zase opouštějí. Je–li ten člověk ve městě, moji lidé jej najdou.”

“Výborně, pošli je tedy, ať ho hledají. Mezitím přikaž, aby se mi postarali o koně. A dej mi sem přinést něco pořádného k jídlu.”

Publio horlivě přikyvoval. Conan dopil víno a bezstarostně odhodil džbán do kouta. Pak přistoupil k nejbližšímu oknu a aniž si to uvědomil, zhluboka se nadechl slaného mořského vzduchu. Hleděl dolů do spleti přístavních uliček. Zkušeným pohledem přeletěl řady lodí v přístavu, pak pozvedl zrak a upřel jej k obzoru, kde splývala modrozelená barva moře s šedomodrou oblohou. Jeho vzpomínky se rozlétly daleko za obzor až k zlatavé hladině jižních moří, pod planoucí slunce, kde zákon nic neznamenal a život stejně jako krev v žilách tepal rychleji. Vítr od přístavu přinesl závan vůně jakéhosi koření či snad ovoce a v Conanovi se probudily dávno zasuté obrazy vzdálených pobřeží porostlých mangovníky, v jejichž korunách se odráží dunění velikých bubnů. V duchu viděl lodi zahákované ve smrtelném zápase, paluby zaplavené krví, dýmem a plameny, slyšel sténání a křik vražděných. Viděl palubu Tygřice, galeje, na níž se plavil s posádkou černých pirátů, ale hlavně viděl Bélit.

Bélit, velitelku Tygřice.

Postrach pobřeží západního oceánu. Bélit něžnou v lásce a divokou v boji. Bélit, jejíž smrt způsobila, že zanevřel na moře a vydal se do vnitrozemí… Conan byl natolik pohroužen v myšlenkách, že si nevšiml Publia, který se tiše vykradl z místnosti.

Obchodník si podkasal roucho a pospíchal chodbou, až konečně vpadl do jedné místnosti, kde seděl vysoký, vyzáblý člověk, na jehož spánku rudě zářila dlouhá jizva. Muž cosi psal u malého stolku. V jeho vzezření bylo cosi, co zpochybňovalo roli úředníka, v níž právě vystupoval. Publius ještě v běhu na něj vychrlil:

“Conan se vrátil!”

“Conan?” hubený vyskočil a pero mu vypadlo z prstů. “Pirát?”

“Právě ten!”

Hubený zbledl jako smrt. “Zešílel? Kdyby jej chytili, jsme všichni ztraceni! Muže, který obchoduje s černým pirátem nebo mu poskytl úkryt, pověsí stejně rychle jako piráta samého! Co kdyby se guvernér dozvěděl o obchodech, které jsme s Conanem v minulosti vedli?”

“Nedozví se to,” odpověděl zachmuřeně Publio. “Pošli svoje lidi na všechna tržiště a do všech přístavních pajzlů. Ať zjistí, zda se v Messantii objevil jakýsi Zingařan, který si říká Beloso. Conan tvrdí, že ten chlap má kámen, kterého se bude chtít zbavit. Podle mě by o tom měli vědět hlavně obchodníci s drahokamy nebo překupníci. A pak mám pro tebe další úkol. Dej dohromady takových deset, dvanáct šikovných mordýřů, kteří dovedou zlikvidovat za pořádný peníz chlapa a držet potom zobák. Je ti to jasné?”

“Naprosto,” přisvědčil hubený pomalu.

“Kradl jsem, podváděl a lhal a vybojoval jsem si tak cestu z kanálu až na vrcholek pyramidy a nedovolím, aby mě z něj shodil duch, který se vynořil z mé vlastní minulosti,” mluvil spíš pro sebe Publio a zlý výraz, jenž mu zkřivil tvář, by jistě nesmírně překvapil bohaté šlechtice a vznešené dámy, kteří nakupovali u jeho četných stánků perly a hedvábí. Když se však za chvíli vrátil do místnosti, kde čekal nezvaný host, nesl osobně podnos plný masa a ovoce a jeho tvář byla docela klidná.

Conan ještě stál u okna a pozoroval purpurové, karmínové, rumělkové a šarlatové plachty korábů, galejí a dalších větších i menších obchodních i válečných lodí.

“Je mezi nimi stygijská galéra, jinak jsem slepý,” poznamenal přes rameno a ukázal na nízké a štíhlé plavidlo. Dlouhá, černě natřená loď byla zakotvena stranou od ostatních u mírně zvlněné pláže ubíhající v oblouku ke vzdálenému mysu. “To znamená, že mezi Stygií a Argosem vládne mír?”

“Je to stejný mír jako kdysi,” odpověděl Publio a s úlevou odložil těžký, vrchovatě naložený podnos na stůl. Dobře si pamatoval, kolik dovedl Cimmeřan sníst a vypít, aby se cítil nasycen. “Stygijské přístavy jsou našim lodím otevřeny stejně jako naše přístavy lodím stygijským. Ale doufám, že bohové nedopustí, aby některá z mých lodí potkala jejich proklaté galéry na širém moři. Ta, co vidíš v přístavu, se sem vplížila této noci. Co má její posádka v úmyslu a proč jsou tady, o tom nemám ani zdání. Zatím nic nekoupili ani ke koupi nenabídli. Nikdy jsem těm stygijským ďáblům nevěřil. Zrada se vylíhla v hnízdě, které se nazývá Stygií!”

“Kdysi jsem je dovedl přivádět k zoufalství,” poznamenal Conan nedbale a odvrátil se od okna. “Na Tygřici jsme se s posádkou černých pirátů pod pláštěm noci připlížili až pod hradby mořem omývaného opevnění města Khemi a spálili jsme všechny lodi, které tam kotvily. A když už jsi začal mluvit o zradě, drahý hostiteli, co kdybys ochutnal něco z těch lahůdek a usrkl trochu vína, abys mi dokázal, že máš srdce na správném místě?!”

Publio se zhostil svého úkolu bez jediného zaváhání a Conanovo podezření bylo rozptýleno. Bez otálení usedl ke stolu a v krátké chvíli v jeho útrobách zmizelo tolik jídla, že by stačilo nasytit tři obyčejné muže.

Ve chvílích, kdy tišil hlad a zaháněl žízeň, pročesávali Publiovi lidé celé město i přístav a pátrali po Zingařanovi, který chce prodat vzácný kámen nebo hledá místo na lodi odplouvající do vzdálených zemí. A zatímco tito lidé prohledávali město, seděl v jedné z přístavních putyk hubený, vysoký muž, jemuž spánek zdobila rudá jizva, a opíral se špičatými lokty o stůl politý vínem. Tmavou místnost osvětlovala jedna mosazná lucerna, zavěšená na zčernalém stropním trámu, a její zář padala na tváře dalších deseti mužů, kteří mu pozorně naslouchali. Odpudivé obličeje, roztrhané, špinavé oblečení a především zbraně mluvily o jejich řemesle zcela jasně.

Když vysvitly první hvězdy a ozářily bílý pruh cesty vedoucí k Messantii ze západu, osvětlily jinou podivnou skupinku ženoucí se po cestě na koních. Byli to čtyři hubení muži, oblečení v černých pláštích s kapucemi. Mezi sebou nepromluvili ani slova a jen tiše a nemilosrdně štvali svá zvířata vpřed. Jejich koně byli vychrtlí, unavení a boky jim pokrývala pěna, jako by za sebou měli dlouhou a namáhavou cestu.

14. Černá ruka Setova

Conan se probudil z hlubokého spánku stejně rychle jako šelma. A stejně rychle jako šelma byl na nohou a v ruce držel tasený meč dříve, než mohl muž, který se jej dotkl, ucouvnout.

“Tak co ses dozvěděl, Publio?” zeptal se, když poznal nočního návštěvníka. Nízký plamen ve zlaté lampě vrhal teplé světlo na bohaté čalounění a drahocenný potah lůžka, z něhož Conan právě vyskočil.

Publio se vzpamatoval z šoku, jejž zažil v okamžiku, kdy se mu před očima zaleskla čepel Conanova meče, a odpověděl: “Našli jsme toho Zingařana. Dorazil do města včera za úsvitu. Je to sotva pár hodin, co se pokusil prodat jednomu shemitskému obchodníkovi obrovský, podivný drahokam, ale Shemita s tou věcí nechtěl mít nic společného, protože dostal strach. Lidé říkají, že když kámen spatřil, zbledl jako sníh, zavřel svůj stánek a utekl, jako by spatřil ďábla.”

“To musel být Beloso,” zamumlal Conan a cítil, jak mu krev ve spáncích tepe rychleji. “Kde je teď?”

“Nocuje v Serviově domě.”

“Tu díru si pamatuji,” zavrčel Conan. “A bude dobře, když si pospíším, abych tam byl dřív, než mu kvůli tomu kamenu podřízne krk nějaká přístavní krysa.”

Cimmeřan zvedl svůj plášť, přehodil si ho přes ramena a pak si nasadil přilbu, kterou mu Publio přinesl.

“Dej mi osedlat koně a ať je připraven na nádvoří,” řekl nakonec. “Možná, že budu nucen odjet ve spěchu. Co jsi pro mne dnes v noci udělal, ti nezapomenu, Publio!”

Vzápětí už Publio stál u malých zadních dvířek a hleděl za obrovskou královou postavou ztrácející se ve stínech špatně osvětlené uličky.

“Tak tedy sbohem, piráte,” zašeptal obchodník. “Musí to být opravdu vzácný drahokam, když jej hledá muž, který právě ztratil království! Škoda, že jsem nemohl dovolit, aby ten kámen našel dřív, než ho moji lidé vyřídí. Ale to by trvalo mnohem déle a všechno by se mohlo nakonec zvrtnout. Jen ať se v Argosu zapomene, kdo byl Amra, a zároveň s tím zmizí konečně on sám i všechno, čím mě ohrožoval…”

Serviův dům, špinavá díra s mizernou pověstí, stál poblíž přístavních hrází obrácen průčelím k moři. Pokřivená budova byla postavena z kamene a těžkých trámů určených původně pro stavbu lodí. Kolem domu se táhla dlouhá, úzká ulička a jak se Conan přibližoval, měl nejistý pocit, že jej kdosi sleduje. Upíral oči do stínu okolních budov, ale nic neviděl. V jednom okamžiku si však byl jist, že zaslechl šelest lidského těla, které zavadilo o látku nebo kůži. Ale to nebylo nijak neobvyklé. Celou noc se v těchto uličkách potulovali žebráci a zloději. Tihle malí lumpové by si však nikdy netroufli na něj zaútočit už vzhledem k jeho mohutnosti a dokonalé zbroji.

V té chvíli se ve zdi před ním otevřely dveře a Conan vklouzl do stínu jakéhosi oblouku. Z otevřených dveří se vynořila postava a vydala se uličkou. Nepohybovala se nijak zvlášť opatrně, ale s přirozenou nehlučností divokého zvířete. Světlo hvězd bylo sice slabé, ale stačilo k tomu, aby Conan zachytil obrys neznámého. Muž byl nepochybně Stygijec. Nikdo si nemohl splést tu tvář s profilem dravého ptáka, vyholenou hlavu ani dlouhý plášť přehozený přes široká ramena. Prošel uličkou dolů směrem k pláži. Dřív než se ztratil v temnotě, zahlédl Conan slabý záblesk jasného světla a pomyslel si, že Stygijec musel mít pod pláštěm ukrytou lucernu.

Rychle však na něj zapomněl, když si uvědomil, že dveře, kterými Stygijec ze Serviova domu vyšel, zůstaly doširoka otevřené. Původně počítal s tím, že vstoupí do domu hlavním vchodem a přinutí Servia, aby jej dovedl tam, kde Zingařan spí. Jestliže může vniknout do domu a nevyvolat poplach, tím lépe.

Několik spěšných kroků a už stál ve dveřích. Když se je chystal přivřít, uklouzla mu bezděčně tichá kletba. Jeho zkušené prsty vycvičené mezi nejlepšími zamorskými zloději mu prozradily, že zámek byl otevřen násilím. Zdálo se, že na něj působila zvenčí jakási obrovská síla, která zkroutila a zohýbala těžké železné závěsy z pantů.

Conan si nedovedl představit, jak mohlo dojít k takovému poškození, aniž by se probudilo a vzbouřilo celé okolí. Nicméně si byl jist, že k vloupání došlo této noci. Servius, jehož dům stál v místech, kde se hemžili zloději a hrdlořezové, by jistě nenechal vylomený zámek bez povšimnutí ani ve dne, natožpak na noc.

Conan se vkradl do domu s dýkou v ruce a horečně uvažoval o tom, jak by co nejrychleji našel Zingařanův pokoj. Chvíli tápal v naprosté temnotě, a pak se náhle zarazil. Cítil ve vzduchu smrt. Cítil ji tak, jak ji cítí divocí tvorové; nebylo to bezprostřední nebezpečí, které by jej ohrožovalo, cítil skutečně mrtvé tělo, tělo právě zabitého člověka. Ve tmě narazil nohou na cosi těžkého a poddajného. V náhlé předtuše začal ohledávat nejbližší stěnu, až našel skobu, na které byla zavěšena mosazná lampa, a malou poličku s křesadlem a hubkou. Za chvíli se už v lampě objevil plamínek a Conan se rozhlédl kolem.

Místnost byla vybavená hrubým a tvrdým lůžkem u jedné stěny, holým stolem a lavicí. Druhé dveře byly zavřené a měly zastrčenou závoru. Na udupané hliněné podlaze ležel Beloso. Ležel na zádech a hlavu měl daleko zakloněnou. Zdálo se, že hledí skelnýma očima na věkem zčernalé trámy u stropu pokryté pavučinami. Rty stažené v příšerné grimase bolesti odhalovaly bílé zuby. U pravé ruky se povaloval meč stále ještě zastrčený v pochvě. Košili měl roztrženou až k pasu a na opálené, svalnaté hrudi se černal otisk ruky. Černé ruky se zřetelně oddělenými čtyřmi prsty a palcem.

Conan na něj mlčky pohlížel a cítil, jak mu vstávají vlasy v zátylku.

“Při Cromovi!” zamumlal nakonec. “To je černá ruka Setova!”

Kdysi dávno už viděl podobný otisk. Byla to značka smrti, kterou používali černí Setovi kněží. Jejich zvláštní pochmurný řád vládl v temné Stygii strachem a železnou rukou. A v tomtéž okamžiku si vybavil podivný záblesk, který na okamžik ozářil postavu tajemného Stygijce, vycházejícího ze Serviova domu.

“U Croma, to bylo Srdce,” zavrčel. “Ten chlap nesl Srdce ukryté pod pláštěm! Ukradl ho on! Zničil dveře pomocí své magie a zabil Belosa. Setův kněz!”

Rychlé ohledání mrtvého těla alespoň zčásti potvrdilo jeho domněnku. Zingařan u sebe kámen neměl. V Conanovi se vzmáhal nejasný pocit, že tohle všechno není náhoda, že události, jichž se v posledních několika dnech účastnil, řídí jakási tajemná síla.

Stále víc byl přesvědčen o tom, že tajemná stygijská galej připlula do messantijského přístavu za určitým cílem. Ale jak by se mohli Setovi kněží dozvědět o tom, že Srdce Ahrímanovo putuje na jih? A přesto, když byla moc jediného z nich taková, že zabil dotykem holé ruky člověka, proč by to nebylo možné?

Kdesi venku zazněly plíživé kroky a Conan se obrátil jako obrovská šelma. Jediným plynulým pohybem pak zhasl svou lampu a vytáhl meč. Citlivý sluch mu prozradil, že v uličce jsou lidé a přibližují se ke vchodu. Jeho oči rychle přivykly náhlé temnotě a ve slabém venkovním světle matně rozeznal několik postav stahujících se okolo dveří. Nevěděl, co jsou zač, ale měl ve zvyku jednat, aniž čekal, jak se situace vyvine. Z temného vchodu vskočil do uličky.

Tento neočekávaný čin zastihl tajemné postavy nepřipravené.

Cítil a slyšel, jak se okolo něj uzavírá kruh, ve slabém světle zahlédl maskované tváře a jeho čepel našla cíl. Než na něj kdokoli z jeho nepřátel mohl zaútočit, pádil dolů uličkou.

Už v běhu zaslechl kdesi v dáli před sebou slabé skřípění dlouhých vesel a v tu chvíli zapomněl na své pronásledovatele. Ze zátoky vyplouvá loď! Zaťal zuby a rozběhl se ze všech sil. Dřív než doběhl na pláž, uslyšel drnčení a vrzání úvazníků a lan a skřípot velkého kormidla v bronzových ložiscích.

Husté mraky valící se od moře zakrývaly hvězdy. V naprosté temnotě vyběhl Conan na pláž a napínal zrak přes černou a zpěněnou hladinu zátoky. Cosi se tam pohybovalo. Temný, nízký a dlouhý stín, který pomalu nabíral rychlost a ztrácel se v temnotě. K Cimmeřanovým uším dolehlo rytmické sténání dlouhých vesel. V bezmocném vzteku zaskřípal zuby. Byla to stygijská galej a mířila na širé moře. Na její palubě se mu vzdaloval i drahokam – ztracený aquilonský trůn.

S divokou kletbou pokročil až do vln, které olizovaly písek, a v nesmyslném nápadu doplavat za lodí si začal rozepínat zbroj. Když zaslechl šelest, otočil se. Na své pronásledovatele dokonale zapomněl.

Hlouček temných postav se rychle blížil. První z nich vzápětí padl pod Cimmeřanovým mečem, ale ostatní nezaváhali. V kruhu okolo něj se matně zableskly čepele, některé z nich dokonce zazvonily o jeho zbroj. Udeřil a na ruku mu vystříkl teplý proud. Kdosi zoufale vykřikl. Tlumený hlas pobízel skupinu k dalším útokům a Conanovi byl podivně povědomý. Cimmeřan sekal vpravo a vlevo a snažil se přiblížit k muži, kterému hlas patřil. V tom okamžiku se černá mračna na okamžik roztrhla a Conan spatřil ve slabém světle vysokého, hubeného muže s dlouhou rudou jizvou na spánku. Conanův meč rozťal jeho lebku jako zralý meloun.

Pak na královu helmu dopadl zcela náhodný úder těžkou válečnou sekerou a před očima se mu roztančila ohnivá kola. Naslepo se ohnal mečem, cítil, jak čepel vnikla do něčího těla a zaslechl další smrtelný výkřik. Pak zakopl o ležící tělo, jakýsi obušek mu srazil z hlavy uvolněnou helmu a hned nato znovu dopadl plnou silou na týl jeho nechráněné lebky.

Král aquilonský se zřítil do vlhkého písku. Nad ním se v kruhu skláněly udýchané postavy s vlčími pohledy.

“Usekněte mu hlavu,” zavrčel jeden z mužů.

“Je po něm!” odpověděl druhý. “Má rozbitou lebku! Raději mi zavažte tuhle ránu, dřív než vykrvácím k smrti. Příliv ho spláchne do moře.”

“Pomozte mi ho někdo vysvléct,” dožadoval se další. “Ta jeho zbroj může vynést dobrých pár stříbrňáků. A hoďte sebou! Tiberio je po smrti a támhle na nábřeží slyším zpívat námořníky. Radši ať jsme pryč.”

Následovaly zvuky provázející horečnou činnost a pak bylo slyšet rychle se vzdalující kroky. Opilý námořnický zpěv se naopak přibližoval.

Před oknem, které vedlo z komnaty směrem k přístavu, nervózně přecházel kupec Publio. Náhle se otočil a zkameněl. Byl si jist, že dveře byly zavřeny a zajištěny zevnitř závorou. Teď se otevřely a jimi do místnosti vstoupili čtyři muži. Jejich zjev mu nahnal husí kůži. Ve svém pohnutém dobrodružném životě viděl Publio spoustu zvláštních tvorů, ale tak podivné lidi nikdy. Byli velcí a vyhublí, oděni v širokých černých pláštích, a od černých límců se výrazně odrážely žluté ovály obličejů. Nebyl schopen rozlišit jejich rysy, ale byl tomu vlastně rád. Každý z nich svíral v ruce dlouhou, pestře zbarvenou hůl.

“Kdo jste?” zeptal se a cítil, jak slabě a nevýrazně zní jeho hlas.

“Kde je Conan, který byl králem Aquilonie?” zeptal se nejvyšší ze čtveřice monotónním hlasem, při jehož zvuku se Publio otřásl. Ten hlas zněl jako dutý tón khitájského chrámového zvonu.

“Nevím, o čem mluvíš,” nejistě odpověděl Publio, jehož obchodnická výřečnost byla otřesena neskutečným vzezřením nezvaných hostí. “Neznám nikoho toho jména.”

“On byl tady,” odpověděl žlutý muž, aniž změnil tón hlasu.

“Jeho kůň stojí na dvoře. Řekni nám, kde je, dřív než budeme přinuceni způsobit ti zranění.”

“Gebale!” vykřikl náhle divoce Publio a couval, až zády narazil o zeď.

Čtveřice Khitájců jej nevzrušeně a bez hnutí pozorovala.

“Když přivoláš svého služebníka, zemře,” varoval jeden z nich Publia, což jej vyděsilo ještě víc.

“Gebale!” zaječel. “Kde jsi, u ďábla! Zloději vraždí tvého pána!”

Na chodbě se ozvaly spěšné kroky a Gebal vpadl do místnosti. Byl to Shemita středního vzrůstu, ale nesmírně svalnaté postavy, modročerný plnovous měl rozcuchaný a v ruce svíral krátký meč s listově tvarovanou čepelí.

V přihlouplém údivu se zahleděl na čtyři podivné návštěvníky, neboť si vzpomínal, že proti své vůli a zvyklostem si na okamžik zdříml na schodech, které hlídal. Jinudy se ti čtyři nahoru dostat nemohli. Ale jeho pán křičel hysterickým hlasem o pomoc a Shemita vyrazil kupředu jako útočící býk. Svalnatou paži s mečem napřáhl k smrtelnému úderu, ale ten už nedopadl.

Ruka v černém rukávu vystřelila kupředu a napřáhla dlouhou hůl. Ve chvíli, kdy se její konec dotkl Shemitovy chlupaté hrudi, stáhla se bleskurychle zpět. Ten pohyb byl až odpudivě podobný útoku hadí hlavy.

Gebal strnul, jako by narazil na pevnou zeď. Hlava na krátkém krku poklesla na hruď, meč mu vyklouzl z prstů a on sám se doslova roztekl na podlahu. Zdálo se, že se mu všechny kosti v těle proměnily v rosol.

“Nekřič zase,” radil znovu nejvyšší Khitájec. “Tví služebníci tvrdě spí, ale jestliže je vzbudíš, zemřou a ty s nimi. Kde je Conan?”

“Je pryč, odešel do domu jakéhosi Servia, který stojí poblíž přístavu. Hledal tam Zingařana Belosa,” vymáčkl ze sebe Publio, v němž nezůstal ani zbytek odporu. Kupec nepostrádal tak docela odvahu, ale v přítomnosti těchto nezvaných návštěvníků mu měkl morek v kostech. Vyděšeně otočil hlavu, když uslyšel spěšné kroky blížící se po schodišti. Jejich zvuk se děsivě rozléhal v naprostém tichu.

“Tvůj služebník?” zeptal se Khitájec.

Publio jen trpně zavrtěl hlavou, protože jazyk mu vypověděl službu. Nebyl schopen pronést jediné slovo.

Jeden z Khitájců strhl hedvábný přehoz z lehátka a zakryl jím mrtvolu. Pak se tři ze žlutých mužů ukryli za závěsy. Vysoký Khitájec stačil ještě zašeptat: “Promluv s tím mužem, který přichází, a pošli ho pryč. Jestli nás zradíš, ani ty, ani on z těch dveří živí nevyjdete. Nepokoušej se o znamení, že nejsi sám.” Muž významně pozvedl svoji hůl a zmizel za závěsem.

Publio se otřásl a znovu potlačil nutkání zvracet. Možná, že to bylo způsobeno sporým osvětlením, ale měl dojem, že se podivné hole tu a tam pohnou samy od sebe, jako by měly vlastní vůli a žily vlastním životem. S nesmírným vypětím se soustředil a pro roztrhaného vagabunda, který vtrhl do místnosti, se stal zase klidným úctyhodným obchodníkem.

“Udělali jsme, co jste si přál, můj pane,” vzrušeně se rozhovořil muž. “Barbarova mrtvola leží na písku pod čarou přílivu!”

Publio ucítil v nařaseném závěsu za sebou slabý pohyb a téměř vykřikl strachem. Muž však nezadržitelně pokračoval v řeči.

“Váš sekretář Tiberius je mrtev, barbar jej zabil a s ním další čtyři z mých lidí. Jejich těla jsme odnesli. Neměl u sebe nic cenného, jen pár stříbrňáků. Máte ještě nějaké další rozkazy?”

“Žádné,” vydechl Publio, jehož tvář zbělela jako sníh. “Běž!”

Námezdný mordýř se uklonil a vyšel z místnosti s utkvělým pocitem, že Publio má slabý žaludek a že je to muž skoupý na slovo.

Čtyři Khitájci vystoupili z úkrytů.

“O kom ten muž mluvil?” zeptal se jejich mluvčí.

“O jednom potulném cizinci, který mi způsobil velké nepříjemnosti,” zalykajícím se hlasem odpověděl Publio.

“Lžeš,” řekl nevzrušeně Khitájec. “Mluvil o králi Aquilonie. Přečetl jsem si to v tvém obličeji. Sedni si na lehátko, nehýbej se, nemluv. Já zůstanu tady s tebou a mí společníci půjdou hledat tělo.”

Publio tedy seděl a třásl se hrůzou z mlčící, nesmlouvavé postavy, která jej střežila. Tak seděl až do chvíle, kdy se tři Khitájci vrátili a oznámili, že Conanovo tělo nikde na pláži nenašli. Publio nevěděl, zda toho má litovat, či se z toho radovat.

“Našli jsme místo, kde se bojovalo,” hlásili Khitájci svému vůdci. “Na písku byla krev, ale král zmizel.”

Vysoký Khitájec črtal koncem své hole po koberci jakési nesrozumitelné znaky, které se ve slabém světle vlhce leskly.

“Vyčetli jste něco z písku?” zeptal se konečně.

“Zajisté!” odpověděli jako jeden muž. “Král žije a odplul lodí k jihu.”

Vysoký Khitájec pozvedl hlavu a upřeně se zadíval na Publia, kterému začaly po tvářích stékat krůpěje ledového potu.

“Co ode mne chcete?” vykoktal.

“Loď,” zazněla odpověď. “Dobrou loď vybavenou pro dlouhou plavbu.”

“Pro jak dlouhou plavbu?” vyjekl Publio, kterého ani v duchu nenapadlo, že by mohl takto vyslovené přání odmítnout.

“Možná na konec světa,” odpověděl zachmuřeně Khitájec. “A bude–li třeba, až do samotného pekla, jehož žhavé oceány se rozkládají za slunce východem!”

15. Pirátův návrat

První, co si Conan uvědomil, když se mu začaly vracet smysly, byl pohyb. Neležel na pevné zemi, ale na dřevěné podlaze, která se neustále kývala a houpala. Pak uslyšel hučení větru v lanoví a mezi ráhny a věděl, že je na palubě lodi. Slyšel hlasy a proud vody jej probral k vědomí. S divokou kletbou se pomalu postavil a rozkročil se na nejistých nohách. K uším mu dolehly divoké výkřiky a do nosu jej udeřil štiplavý pach nemytých těl.

Stál na zadní, zvýšené palubě dlouhé galéry, jejíž pruhovaná plachta se nadouvala severním větrem. Na východě se právě objevilo v záplavě zlaté záře a ustupujících modrých a zelených stínů slunce. Na levoboku se rýsovalo jako matný purpurový pruh pobřeží, vpravo se do nekonečna otvíral oceán. To všechno stačil Conan obsáhnout jediným pohledem, stejně jako celou palubu.

Plavidlo patřilo k dlouhým a úzkým obchodním lodím, typickým pro jižní pobřeží. Ve zvýšené přídi a zádi byly umístěny obytné kajuty. Uprostřed se nacházela střední část lodi a právě odtud se nesl příšerný zápach, z něhož se normálnímu člověku zvedal žaludek. Ten zápach znal Conan z dřívějších dob. Tak páchli jen veslaři – otroci přikovaní ke svým lavicím. Byli to samí černoši, čtyřicet mužů na každém boku. Všichni měli kolem pasu řetěz zamčený na zámek, jehož konec byl přikován ke kruhu na úzkém můstku ve středu lodi. Jako u všech galejí i tady probíhala úzká lávka od přídě k zádi. Život na argoských galejích byl nepopsatelným peklem. Větší část otroků, kteří teď odpočívali u svých vesel a s tupou zvědavostí hleděli na cizince, jenž se objevil tak nenadále na zadní palubě, byli Kushité, zbytek, asi třicet mužů, pocházel ze vzdálených jižních ostrovů, domova korzárů. Conan je poznal podle čistěji řezaných tváří, rovnějších vlasů a vyšších urostlejších postav. Spatřil mezi nimi dokonce několik těch, kteří kdys i dávno patřili k jeho bojovné posádce.

To všechno stačil zaznamenat ve chvíli, kdy se zvedal na nohy a dřív než svou pozornost obrátil k okolostojícím. Na okamžik se zakymácel, zaťal pěsti a rozhlédl se po tvářích, které jej obklopovaly. Námořník, jenž jej polil, stál s prázdným vědrem v ruce a pobaveně se šklebil. Conan divoce zaklel a ruka mu sjela samovolně k opasku. V tom okamžiku si uvědomil, že nejenže nemá meč, ale kromě krátkých kožených spodků je úplně nahý.

“Co je to za špinavou kocábku!” zařval. “Jak jsem se sem dostal?”

Námořníci – podsadití, bradatí Argosané – se zlomyslně rozesmáli. Jeden z nich, jehož bohatší šat a sebevědomé chování jej pasovalo na kapitána, si založil ruce na prsou a řekl povýšeně: “Našli jsme tě ležet na pláži. Někdo tě vzal po makovici a obral o všechno. Chybí mi pár námořníků, a tak jsme tě naložili.”

“Co je to za loď?”

“Loď Dobrodruh s nákladem zrcadel, plášťů ze šarlatového hedvábí, štítů, zdobených helmic a mečů. To vše bude sloužit ke směnnému obchodu se Shemity. Chceme získat měď a zlatonosnou rudu. Já se jmenuji Demetrio, jsem kapitánem lodi a od této chvíle i tvým pánem před Bohem!”

“Takže nakonec alespoň mířím tím směrem, kterým jsem se chtěl vydat,” zamumlal Conan, aniž si všiml poslední kapitánovy věty. Loď plula k jihovýchodu a sledovala linii argoského pobřeží. Tam kdesi před nimi, jak Conan věděl, se k jihu rychle vzdalovala nízká, černá stygijská galéra.

“Nezahlédli jste stygijskou galéru…?” začal, ale to už se obtloustlému kapitánovi s krutou tváří zablesklo v očích. Ani v nejmenším ho nezajímaly otázky, které mu chtěl jeho vězeň položit, a cítil, že je nejvyšší čas odkázat tohoto podivného darmožrouta do patřičných mezí.

“Táhni na příď!” zařval. “Už jsem s tebou vyplýtval dost času! Jen to, že jsem tě dal naložit na palubu a vzkřísil, je pro tebe čest! A navíc ti snad budu ještě odpovídat na tvé idiotské otázky? Zmiz odsud! Cestu si samozřejmě odpracuješ!”

“Já tu tvoji loď koupím…” začal Conan a vzápětí se zarazil, když si uvědomil, že je tulákem bez jediného měďáku.

Námořníci přivítali tato slova výbuchem smíchu a kapitán zčervenal, protože měl pocit, že se jej Conan pokouší zesměšnit.

“Ty rebelantský dobytku!” zařval a s rukou sevřenou na jílci dlouhého nože, který měl za opaskem, vykročil ke Conanovi.

“Táhni dopředu, než tě dám zbičovat. Budeš držet tu svou nevymáchanou hubu, nebo tě při Mitrovi dám přikovat k veslu, tam dolů mezi negry.”

Conanova divoká povaha, která nepotřebovala mnoho povzbuzení, vybuchla. Dlouhé roky, dávno před tím, než se stal králem, se nestalo, aby muž, který si dovolil mluvit s ním tímto způsobem, zůstal naživu.

“Neječ na mě, ty dehtem ulepený pse!” zařval hlasem podobným poryvu mořského větru a námořníci v úžasu otevřeli ústa. “Nepokoušej se vytáhnout tu svoji hračku, nebo tvou mrtvolou nakrmím ryby!”

“Kdo si myslíš, že jsi?” lapal po dechu kapitán.

“Tak já ti to ukážu!” zařval rozzuřený Cimmeřan, otočil se a vrhl se k zábradlí, kde visely v závěsnících zbraně.

Kapitán vytáhl nůž a skočil k němu, ale dřív než mohl bodnout, chytil jej Conan za zápěstí a trhl takovou silou, že mu vykloubil ruku v rameni. Kapitán zavrčel jako raněný býk, a když jej Conan od sebe odstrčil, přeletěl celou palubu. Pak už Conan uchopil těžkou válečnou sekeru a obrátil se jako šelma, aby čelil útoku námořníků. Ti se na něj vrhli s divokým jekotem, ale v porovnání s běsnícím Cimmeřanem byli neohrabaní a těžkopádní. Než se k němu dostali na dosah svých nožů, skočil mezi ně a sekera dopadla vlevo a pak vpravo, rychleji, než oko stačilo postřehnout. Vystříkla krev a mozek a na palubu zádě dopadla dvě mrtvá těla.

Několik mužů jej minulo jen o vlas, ale to už Conan prorazil hloučkem námořníků, kteří se pletli jeden druhému, a zamířil k úzkému můstku spojujícímu záď s přídí. Lávka byla postavena právě tak vysoko, aby byla z dosahu otroků sedících u vesel. Několik námořníků, částečně zastrašených náhlou smrtí svých druhů, vykročilo za ním. Zbytek posádky z přídě, dobře třicet mužů, se k němu rozběhl se zbraní v ruce.

Conan se zastavil na můstku. Vzhlíželo k němu osmdesát černých tváří. Cimmeřan se vztyčil v celé výšce, hřívu černých vlasů rozevlátou větrem a v pravé ruce pozvedl zakrvácenou válečnou sekeru.

“Kdo jsem?” vykřikl. “Podívejte se, vy psi! Podívej se, Ajongo, Yasungo, Larango! Kdo jsem?!”

Náhle se mezi otroky ozval výkřik, který vzápětí zesílil v nesmírný řev: “Amra! To je Amra! Lev se vrátil!”

Námořníci, kteří uslyšeli tento výkřik a pochopili jeho příšerný význam, zbledli a ustoupili. Teď pohlíželi na divokou postavu na můstku s hrůzou v očích. Je snad možné, že to je skutečně krvežíznivý démon jižních moří, který před lety tajemně zmizel, ale jehož osoba a činy stále přežívaly v děsivých legendách? Černoši teď doslova propadli šílenství, třásli a lomcovali svými řetězy a ječeli jméno Amra jako všemocné zaklínadlo. Kushité, kteří nikdy předtím Conana neviděli, se přidali k ostatním. Otroci, zavření ve vězení pod zádí, začali bušit do stěn a vyli jako zatracené duše.

Demetrio se pomocí zdravé ruky pozvedl na kolena, tvář zkřivenou bolestí z vykloubeného ramene, a křičel: “Na něj, zabte ho dřív, než se otroci osvobodí!”

Tato hrozba, která je největším postrachem všech námořníků na galejích, vyburcovala posádku k zoufalému útoku. Vrhli se po můstku z obou stran. Conan však seskočil lehce jako kočka z můstku přímo do uličky mezi veslaře.

“Smrt otrokářům!” hřměl jeho hlas, sekera se pozvedla a se zaduněním dopadla na první poutací řetěz, který pukl, jako by byl ze dřeva. Tím okamžikem byl první otrok volný, ulomil držadlo vesla a zamával s ním jako s obuškem. Námořníci teď pádili po můstku zpět a na palubě Dobrodruha se rozpoutalo peklo. Sekera v Conanově ruce se zvedala a dopadala jako stroj a každý úder osvobodil jednoho divoce ječícího černého obra. Osvobození otroci byli napůl šílení nenávistí a touhou po pomstě, napůl opilí tak nečekaně nabytou svobodou.

Námořníci, kteří seskočili z můstku, aby se pokusili zneškodnit polonahého bílého obra, jenž roztínal otrokům okovy, jako by byl ďáblem posedlý, náhle cítili, jak je uchopily ruce ještě neosvobozených otroků. Ti volní se s kusy řetězů drali nahoru jako ničivý černý proud, ječeli jako divoká zvěř a oháněli se zbytky vesel a okovů, trhali své nenáviděné nepřátele zuby i nehty. Během tohoto pekelného zmatku prorazili uvěznění otroci jednu kajutu a vyhrnuli se na palubu. Když už bylo osvobozeno přes padesát veslařů, obrátil se Conan k můstku a připojil svou otupenou sekeru k obuškům volných otroků.

Pak začal masakr. Argosané byli silní, vytrvalí a nebojácní jako většina jejich rasy a moře jim bylo krutou školou. Proti zdivočelým otrokům však neměli nejmenší naději, zvláště když vzpouru vedl barbar, podobný krvežíznivému tygru. Údery, násilí a krvavá záplava se v jediné vlně přehnaly jako bouře po palubě lodi od jednoho konce k druhému. Když smršť utichla, zůstal na palubě Dobrodruha jediný živý běloch. Kolem tohoto obra postříkaného krví se shromáždili křičící černoši, poklekli na krví zbrocenou palubu a tloukli čely o podlahu.

Conan, jehož mohutná, potem zbrocená hruď se ještě prudce zdvihala, v ruce sekeru vlhkou krví, se kolem sebe rozhlížel jako jeden z prvních náčelníků úsvitu lidstva. Pak potřásl hlavou. V té chvíli nebyl králem Aquilonie, stal se znovu náčelníkem černých pirátů, muž, který se ke své hodnosti ubíral záplavou ohně a krve.

“Amra! Amra!” skandovali jako v transu černoši, kteří zůstali naživu. “Lev se vrátil! Teď budou stygijští psi ronit krvavé slzy a černí šakalové z Kushe budou výt zoufalstvím. Teď budou plát vesnice a lodi! Tak zazní pláč žen a dunění oštěpů!”

“Dost blábolení, psi!” zařval Conan hlasem, který přehlušil pleskání plachet nadouvaných větrem. “Deset vás půjde dolů a osvobodí ty, kteří jsou stále ještě v řetězech! Zbytek se rozdělí k lanům, ráhnům a veslům. U samotného Croma, cožpak nevidíte, že nás proud během boje zahnal skoro k pobřeží? Chcete najet na mělčinu a padnout Argosanům znovu do rukou? Mrtvoly nahažte přes palubu a hoďte sebou, lumpové, nebo se vám podepíšu na kůži!”

S výkřiky, smíchem a divokými písněmi se černoši pustili do provádění jeho rozkazů. Mrtví, černí i bílí, byli hozeni přes palubu do moře, jehož hladinu již prořezávaly trojúhelníkové žraločí ploutve.

Conan stál na zádi a zachmuřeně hleděl do tváří černých mužů, kteří k němu s očekáváním vzhlíželi. Silné ruce měl založeny na prsou a dlouhé černé vlasy povlávaly ve větru. Malebnější a divočejší postava snad nikdy nestála na lodním můstku a málokterý z aquilonských šlechticů neustále přítomných u dvora by v této divoké postavě poznal svého krále.

“Ve skladišti jsou potraviny,” vykřikl, “je tu pro všechny dost zbraní, protože tahle loď vezla výzbroj a výstroj Shemitům žijícím podél pobřeží. Je nás dost na to, abychom stačili ovládat loď i abychom mohli bojovat. Veslovali jste jako otroci pro argoské psy, budete teď veslovat jako svobodní muži pro Amru?”

“Tak jest!” rozlehla se lodí odpověď. “Jsme tvoje děti, veď nás podle své vůle!”

“Tak se dejte do práce a vyčistěte střední palubu,” zazněl jeho příkaz. “Žádný svobodný muž nepracuje v takové špíně. Tři z vás půjdou se mnou na záď pro potraviny. Při Cromovi, já už se postarám, aby vám před koncem téhle plavby žebra obrostla sádlem!”

V odpověď mu nadšeně zazněl další hromový výkřik a černoši napůl umírající hladem se rozběhli vyplnit jeho rozkazy. Zvedl se svižný vítr a pod jeho nárazy se zpěnily vrcholky vln do běla, široká plachta zapleskala a nadula se. Conan se rozkročil na rozkývané palubě, zhluboka se nadechl slaného mořského vzduchu a rozepjal svalnaté paže. Možná, že už není králem Aquilonie, ale králem modrého oceánu zůstal.

16. V černé Khemi

Dobrodruh spěchal k jihu, jako by byl živý tvor. Jeho vesla teď poháněly svobodné a ochotné ruce. Jak to jen šlo, změnil se Dobrodruh z mírumilovné obchodní lodi na válečnou galéru. Muži sedící na lavicích byli ozbrojeni meči a na hlavách měli přílby z lodního skladiště. Podél lodního zábradlí visely štíty a patu stěžně zdobily svazky oštěpů, luků a šípů. Zdálo se, že i živly se teď přidaly na Conanovu stranu. Svěží vítr, který nadouval širokou purpurovou plachtu jako obří břicho, vál den za dnem bez ustání k jihu, takže pomoc vesel byla téměř zbytečná.

Přestože Conan přikázal, aby se ve strážním koši střídaly hlídky ve dne v noci, nezahlédla žádná z nich dlouhou, černou galéru, která kdesi před nimi spěchala k jihu. Den za dnem se před nimi rozprostírala až k obzoru pustá modrá pláň. Jen tu a tam se v dáli objevila rybářská loď, která však při pohledu na štíty na lodních bocích prchala jako poplašený pták. Doba rybolovu pomalu končila a žádnou jinou loď posádka Dobrodruha nezahlédla.

Když potom muž ve strážním koši spatřil plachtu, nebylo to na jihu, ale na severu. Na obzoru daleko za nimi se zjevila rychlá galej s plně rozvinutou purpurovou plachtou. Černoši naléhali na Conana, aby obrátil loď a galéru přepadl, ale Cimmeřan jen potřásl hlavou. Tam kdesi vpředu prchala černá galéra pod ochranu stygijských přístavů. Toho večera, těsně před západem slunce, hlídka hlásila rychlou galej stále na severním obzoru. Po celonoční plavbě zastihlo ráno obě lodi ve stejném postavení. Tajemná galej se držela na severním horizontu, přesně za zádí Dobrodruha, zmenšená vzdáleností do velikosti miniatury. Conana napadlo, zda podivná loď nesleduje jeho galéru, ale nedovedl najít jediný rozumný důvod, proč by tomu tak mělo být. Bylo mu to však jedno. Každý den, který posunul jeho loď k jihu, v něm zvyšoval divokou netrpělivost.

Nepřipouštěl si žádné pochybnosti. Tak jako věřil, že každý den vyjde a zapadne slunce, věřil i v to, že Srdce Ahrímanovo ukradl ten prokletý kněz. A kam jinam mohl Setův kněz svoji kořist nést než do Stygie? Černá posádka vycítila jeho neklid a netrpělivost a její členové veslovali tak, jak nikdy neveslovali pod otrokářským bičem, i když nikdo nevěděl, kde leží jejich cíl. Očekávali krvavou budoucnost, plnou násilí, ale i kořisti, a byli spokojeni. Muži z jižních ostrovů se ničím jiným nikdy neživili a Kushité, kteří byli na palubě, se přidali k plánu na přepadení svých vlastních lidí s lhostejností, jíž byli proslulí. Pokrevní pouta pro ně neznamenala skoro nic, náčelník vedoucí je od vítězství k vítězství a bohatá kořist naopak vše.

Zanedlouho se povaha pobřeží změnila. Už neproplouvali kolem příkrých útesů, za nimiž se modraly pobřežní kopce. Pobřeží se snížilo a hned od moře se táhly do vnitrozemí zelené pastviny, položené téměř na úrovni mořské hladiny. Kdesi v dáli se slévaly s obzorem. Místa vhodná k přistání byla řídká a skutečných přístavů ještě méně. Zato zelené pláně byly posety shemitskými městy. Tyrkysové mořské vlny omývaly okraje zelených pastvin a zikuraty měst zmenšené vzdáleností, bíle zářily v paprscích žhavého slunce.

Na pastvinách se popásala stáda dobytka a mezi nimi se projížděli zavalití jezdci ve válcovitých helmách, kteří z rukou neodkládali luky. Tak vypadalo pobřeží Shemu, kde platily pouze takové zákony, jaké si dokázaly prosadit jednotlivé městské státečky. Conan věděl, že daleko na východě přecházely pastviny v poušť. Tam už nebyla města, jedinými pány těch krajů byly divoké kmeny nomádů, putující věčně pustinou.

A jak pluli dál k východu a míjeli panorama městy posetých plání, krajina se začala pomalu měnit. Tu a tam se objevily chomáče tamaryšků, palmové porosty zhoustly. Pobřeží bylo členitější, stále hustěji zarostlé hradbou křovin a stromů a za zeleným pásem se objevovaly stále častěji holé, písečné kopce. Do moře ústily nesčetné říčky a potoky a podél jejich vlhkých břehů rostla doslova džungle té nejrozmanitější zeleně.

Nakonec minuli ústí obrovské řeky, jejíž vody se mísily s vlnami oceánu, a spatřili černé hradby a pochmurné věže Khemi, tyčící se na jižním obzoru.

Ta řeka se jmenovala Styx a tvořila hranici Stygie. Město Khemi bylo největším stygijským přístavem a v této době i nejdůležitějším městem. Král sice sídlil v mnohem starším Luxuru, ale v Khemi vládli kněží, i když se říkalo, že centrum jejich temné víry leží kdesi ve vnitrozemí, v tajemném a opuštěném městě poblíž břehů Styxu. Tato obrovská řeka pramenila neznámo kde, prý kdesi na jih od Stygie, v místech, do nichž nevkročila noha civilizovaného člověka. Její horní tok směřoval tisíce mil na sever, pak se prudce stáčela na západ, aby po několika stech mílích vylila své vody do západního oceánu.

Kolem Khemi se Dobrodruh proplížil v noci beze světel a než jej zastihlo svítání, kotvil už ukryt v úzké a hluboké zátoce východně od města. Ono místo obklopovaly močály s ostrůvky mangovníků, palem a sítí lián. Okolí se hemžilo krokodýly a hady. Bylo naprosto nepravděpodobné, že by jej v tomto úkrytu mohl někdo objevit. Tohle místo znal Conan z dávných dob, tady skrýval svou loď i tehdy, když se vydal na pevninu při marném pokusu zachránit Jehanana, Bélitina bratra.

V noci proplouvali kolem města, jehož mohutná opevnění se rozkládala na poloostrovech, chránících přístav, vysoko nad hlavami viděli plápolat čadivé louče a slyšeli temné dunění bubnů. Přístav nezaplňovaly lodě, jak tomu bylo běžné v Argosu. Stygijci nestavěli svou slávu a moc na lodích či loďstvu. Samozřejmě, že měli jak obchodní koráby, tak i válečné galéry, zdaleka však ne v množství, jaké by odpovídalo jejich pozemní síle. Větší část jejich lodí se plavila častěji nahoru a dolů po veliké řece než po hladině oceánu.

Stygijci pocházeli z nesmírně staré rasy, byli to lidé nevyzpytatelní, mocní a nelítostní. V dávných dobách vládli i v zemích daleko na severu za Styxem a pastvinami Shemu, ovládali území dnešního Kothu, Ophiru a Argosu. Hranice jejich říše byly společné s hranicemi starodávného Acheronu. Acheron však zanikl a divocí předkové Hybořanů ve vlčích kůžích s rohatými přílbami na hlavách se rozlili na jih jako záplava. Stygijci, vládci obrovské říše, byli zatlačeni daleko k moři a nikdy na tuto křivdu nezapomněli.

Dobrodruh ležel v úkrytu malé zátoky celý den, zastíněn spletí palmových větví a propletených liánami, v nichž poskakovali šedí ptáci s hrubými hlasy a tiše se plazili hadi všech barev a rozměrů. Před západem slunce vyslal Conan na výzvědy malý člun, jenž hledal a také našel to, co si král přál. Stygijského rybáře v malém člunu s plochým kýlem.

Dopravili jej na palubu Dobrodruha. Byl to vysoký, tmavý muž statné postavy, celý popelavý hrůzou. Každý rybář poznal piráty a piráti byli děsem celého pobřeží. Muž byl oblečen do širokých hedvábných kalhot, protože ve Stygii, stejně jako v Hyrkánii, chodili v hedvábí i ti nejchudší. V jeho člunu zůstal ještě široký ošumělý plášť, jaký si rybáři přehazují přes ramena, aby se chránili proti nočnímu chladu a ranní rose.

V očekávání mučení a smrti padl před Conanem na kolena.

“Postav se na nohy, člověče, a přestaň se třást,” řekl Cimmeřan netrpělivě, protože těžko chápal, jak může někdo propadnout takovému strachu. “Nikdo ti nic neudělá. Chci vědět jenom jedno: připlula v posledních dnech do Khemi galej, černá galej, vracející se z Argosu?”

“Ó ano, můj pane,” odpověděl rybář. “Teprve včera za úsvitu se vrátil z daleké cesty na sever kněz Thutothmes. Mezi lidmi se říká, že byl v Messantii.”

“A co z Messantie přivezl?”

“Můj pane, o tom nic nevím!”

“A proč do Messantie jel?”

“Smilování, můj pane, já jsem jen prostý člověk. Kdo jsem, abych znal myšlenky Setova kněze. Mohu jen říci, co jsem viděl a co si šeptají lidé v přístavu. Říkají, že k nám na jih dorazily novinky a zprávy nesmírné důležitosti, i když nikdo přesně neví, čeho se týkají. Také se ví, že pán Thutothmes vypravil ve velkém spěchu na cestu nejrychlejší galéru. Teď se vrátil, ale co v Argosu dělal a jaký přivezl náklad, nikdo netuší, dokonce ani posádka jeho lodi. Lidé říkají, že pan Thutothmes se vzepřel nejvyššímu ze Setových kněží Thoth–Amonovi, který sídlí v Luxuru. Thutothmes prý hledá a sbírá tajné síly, aby s jejich pomocí svrhl Velkého. Ale kdo jsem já, abych soudil? Když kněží vedou mezi sebou válku, nezbývá chudákovi nic jiného, než si lehnout na zemi a doufat, že na něj žádný z nich nešlápne.”

V odpověď na tuhle podlézavou a zbabělou filozofii Conan jen znechuceně zavrčel a obrátil se ke svým mužům. “Vydám se do Khemi sám, abych našel toho zloděje Thutothmese. Chlapa tady hlídejte, ale ať mu nikdo neubližuje! U Cromových ďáblů, přestaňte ječet! Nebo si myslíte, že můžete vplout do přístavu a vzít město útokem? Musím jít sám!”

Umlčel vodopád protestů, vysvlékl se a vzal si na sebe vězňovy hedvábné kalhoty, sandály a pásku do vlasů, ale krátký rybářský nůž odložil stranou. Prostí Stygijci nesměli nosit zbraň a plášť nebyl tak prostorný, aby skryl Cimmeřanův dlouhý meč. Conan si však připnul k boku ghatanu – dlouhý nůž, který byl zbraní divokých pouštních nomádů, obývajících území na jih od Stygie. Čepel byla široká, těžká a lehce prohnutá, vyrobená z výborné oceli. Nůž byl nabroušen jako břitva a dost dlouhý na to, aby s ním mohl Cimmeřan v případě potřeby rozsekat svého protivníka na kusy.

Vězně nechal pod dozorem posádky a sám sešplhal do rybářova člunu.

“Čekejte na mě do úsvitu,” řekl. “Jestli se do té doby nevrátím, už se nevrátím vůbec. V tom případě pokračujte v plavbě na jih a vraťte se do svých domovů.”

Když zmizel za zábradlím, černoši začali lítostivě křičet, takže musel vyšplhat zpět a s kletbami jim přikázat mlčení. Pak seskočil do člunu, uchopil vesla a malá loďka vyrazila po hřbetech vln tak rychle, jak se o tom jejímu pravoplatnému majiteli nikdy ani nesnilo.

17. …zabil posvátného syna Setova!

Přístav Khemi se rozkládal mezi dvěma mohutnými výběžky pobřeží zasahujícími daleko do moře. Conan obeplul jižní z nich, na němž se tyčily jako lidskou rukou zbudované hory černé pevnostní zdi. Do přístavu vplul za částečného soumraku v době, kdy bylo ještě dost světla na to, aby kdokoliv poznal rybářův člun a plášť, ale už málo na to, aby byly rozeznány zrádné detaily. Bez vyrušení si Cimmeřan razil cestu spletí válečných galér, které kotvily tiché a neosvětlené. Nakonec přirazil k širokému kamennému schodišti, jež se zvedalo přímo od přístavní hladiny. Tam připoutal člun k železnému kruhu zasazenému do kamene mezi množství podobných loděk. To, že opouštěl svůj člun, nebylo nic divného, protože ho mohl upotřebit zase jen rybář a rybáři si mezi sebou čluny nekradli.

Když vystupoval po dlouhém schodišti, nevěnoval mu nikdo pozornost. Uvážlivě se vyhýbal pochodním, umístěným v pravidelných vzdálenostech nad šplouchající černou vodou. Vypadal přesně tak, jak si přál vypadat. Obyčejný rybář, který se vrátil s prázdnýma rukama z marné lovecké výpravy podél pobřeží. Možná, že by se pečlivému pozorovateli zdál jeho krok příliš pružný a držení těla příliš vzpřímené a jisté na obyčejného rybáře. Conan však rychle kráčel stínem a obyčejní Stygijci nebyli o nic lepší pozorovatelé než příslušníci mnohem méně exotických národů.

Postavou se příliš nelišil od Stygijců z válečných kast, kteří bývali vysocí a svalnatí. Navíc byl Cimmeřan sluncem opálený do odstínu, který se přibližoval pleti světlejších příslušníků této rasy. Černé vlasy stažené měděným páskem ještě zvyšovaly tuto podobnost. Od pravého Stygijce se odlišoval jen způsobem chůze, rysy obličeje a hlavně svýma zářivě modrýma očima.

Široký plášť byl však dostatečnou maskou, zvláště když se Conan držel neustále ve stínu a opatrně odvracel hlavu, kdykoliv jej míjel některý domorodec příliš blízko.

Přes to všechno hrál Conan zoufale nebezpečnou hru a věděl, že nesmí trvat příliš dlouho. Khemi totiž nebyla jako hyborské přístavy hemžící se lidmi všech ras a národností. Tady byli jedinými cizinci černošští a shemitští otroci a Conan se rozhodně nepodobal ani jedné z těchto ras víc, než se podobal samotným Stygijcům. A cizinci nebyli ve stygijských městech vítanými hosty. Byli trpěni pouze v rolích vyslanců nebo jako obchodníci na základě licence udělené místními úřady. Ani kupci s povolením však nesměli vystupovat na břeh po setmění. Navíc teď nekotvila v přístavu jediná hyborská loď. Městem se šířil zvláštní nepokoj, na povrch vystupovaly pradávné národní ctižádosti, ulicemi se nesly podivné šeptané zprávy, kterým nerozuměl nikdo s výjimkou těch, kteří je po městě rozšiřovali. To všechno Conan spíš tušil, než věděl. Divošskými instinkty, jež zdědil po generacích předků, kolem sebe vycítil neklid.

Dojde–li k odhalení, jeho osud je zpečetěn. Stygijci by jej zabili už z toho prostého důvodu, že je cizincem. A kdyby v něm někdo poznal Amru, náčelníka pirátů, kteří pustošili jejich pobřeží ohněm a mečem… Conanova obrovská ramena se bezděčně otřásla. Lidských nepřátel se nebál, nebál se ani smrti ohněm či ocelí. Ale Stygie byla temnou zemí čarodějných praktik a nepojmenované hrůzy. Lidé sice říkali, že Velký had Set už dávno přestal sužovat hyborské národy, ale v téhle zemi se stále ještě skrýval v tajemných chrámech a obřady odehrávající se tu za nocí v šerých svatyních byly záhadné a jistě strašlivé.

Conan uhnul z nábřeží se širokým schodištěm a pronikal spletí dlouhých ulic stále blíž ke středu města. Celá scenerie se naprosto lišila od vzhledu měst hyborských. Žádné lampy, žádné koše s hořícím uhlím, kolem nichž postávají hloučky veselých, pestře oděných lidí. Žádné otevřené obchůdky a stánky, žádní prodavači ani zákazníci.

V Khemi se všechny obchody zavíraly za soumraku. Jediné osvětlení obstarávaly čadící louče umístěné daleko od sebe. Lidí v ulicích bylo poměrně málo a tito chodci spěchali mlčky každý za svým. Jejich množství se s přibývajícími hodinami rychle snižovalo. Conanovi připadalo město nanejvýš pochmurné a neskutečné. Mlčící lidé, jejich nepřirozený spěch, vysoké zdi z černého kamene, tyčící se po obou stranách ulic. Stygijská architektura byla masivní i lhostejná, působila nesmírně tísnivým dojmem. S výjimkou světel, která ozařovala tu a tam horní části budov, se ulice halily do tmy. Conan věděl, že většina obyvatel města nocuje na plochých střechách mezi palmami visutých zahrad, přímo pod hvězdami. Odkudsi sem vítr zavál tóny podivné smutné melodie. Tu a tam zaduněl po dláždění bronzový vůz, v němž mohl Conan letmo zahlédnout vysoké šlechtice s dravčím profilem. Většinou se halili do hedvábných plášťů a tmavé vlasy měli sepjaty páskou ve tvaru hada se vztyčenou hlavou. Jako vozatajové jim sloužili bez výjimky naz í, ebenově černí otroci, kteří se vzpírali na svalnatých nohou, aby udrželi pod kontrolou divoké stygijské koně.

Chodci v ulicích však patřili většinou k prostým občanům. Mísili se tu nevolníci s obchodníky a děvky s nádeníky, ale čím víc se Conan blížil středu města, tím méně jich potkával. Šel směrem k Setovu chrámu, protože byl přesvědčen, že tam najde kněze, jehož hledá. Byl si jistý, že by Thutothmese poznal, kdyby jej zahlédl, přestože jej viděl jen na okamžik v temnotě messantijské uličky. Nepochyboval o tom, že muž, kterého zahlédl, byl sám Velký kněz. Jenom okultisté, kteří stáli vysoko v bludišti hodností ohyzdného společenství Černého kruhu, znali tajemství Černé ruky usmrcující pouhým dotykem. A jenom takový člověk si mohl troufnout postavit se Thoth–Amonovi, kterého západní svět znal jako postavu z pověstí ztělesňující násilí a zlo.

Ulice se rozšířila a Conan si uvědomil, že přichází do té části města, která je zasvěcena chrámům. Mohutné budovy se zvedaly proti hvězdám jako černé stíny a v záři pochodní působily nepopsatelně hrozivým dojmem. Náhle Conan zaslechl slabý výkřik ženy, která kráčela o několik kroků před ním na druhé straně ulice. Byla to polonahá kurtizána, jejíž hlavu zdobila vysoká péřová čelenka, označující všechny ženy jejího stavu. Tiskla se zády ke zdi a dívala se na něco, co Conan zatím neviděl. Při jejím výkřiku se všichni lidé na ulici zastavili a doslova ztuhli. V témže okamžiku si Cimmeřan všiml, že kus před ním se cosi vlnivě pohybuje. Zpoza rohu, ke kterému se blížil, se vynořila odporná klínovitá hlava a za ní se objevovalo, závit za závitem, tmavé lesklé šupinaté tělo.

Cimmeřan odskočil dozadu a v duchu se mu vybavily historky, které slýchával. Hadi byli zasvěceni Setovi, nejvyššímu stygijskému bohu, který, jak lidé říkali, byl sám hadem. V Setových chrámech chovali kněží podobné obludy jako byla tahle a když plazi vyhládli, byli vypuštěni do ulic města, aby si dle vlastní chuti vybrali oběť. Jejich příšerné hody byly považovány za obětování šupinatému božstvu.

Všichni Stygijci v okolí, muži i ženy bez rozdílu, padli na kolena a odevzdaně očekávali svůj osud. Velký plaz si jednoho z nich vybere, obtočí svými závity a rozdrtí na krvavou hmotu. Tu pak pohltí stejně snadno jako užovka myš. Ostatní budou žít. Taková byla vůle bohů.

Nikoli však vůle Conanova. Obrovský Pyton se připlazil až k němu přilákán pravděpodobně tím, že Cimmeřan byl jediným stojícím člověkem v dohledu. Conanova ruka se sevřela na rukojeti nože. Doufal, že jej šupinatá obluda mine, had se však zastavil přímo před ním a ozářen blikavým světlem pochodní se vztyčil do výše. Bezcitné, chladné oči se zaleskly prastarou krutostí hadího národa, z tlamy vystřeloval rozeklaný jazyk. Pak se šupinatý krk pohnul vzad, ale než stačila obluda zaútočit, tasil Conan nůž a udeřil jako blesk. Široká čepel rozťala klínovitou hlavu a zajela hluboko do tlustého krku.

Conan vytrhl nůž z rány a uskočil před těžkými závity hadího těla, které se divoce kroutilo a proplétalo ve smrtelné křeči. Jak Cimmeřan stál a fascinovaně pozoroval odporného plaza, jediný zvuk, který se rozléhal okolím, bylo svištění hadího ocasu a jeho duté nárazy do kamenné dlažby.

Náhle jeden z šokovaných přihlížejících divoce vykřikl:

“Svatokrádežník! Usmrtil svatého syna Setova! Zabte ho! Zabte!”

Conanovi zasvištěly kolem hlavy kameny a zfanatizovaní Stygijci se na něj vrhli. Většina z přihlížejících se dala do hysterického křiku a z okolních domů i ulic se vynořovali další, kteří se přidávali k malé skupince. Conan zaklel, bleskově se otočil a vběhl do temného ústí nejbližší uličky. Za sebou uslyšel dusot bosých nohou na kamenném dláždění. Běžel naprostou tmou, spíše podle citu než podle zraku a zdi okolo něj odrážely ozvěnu pomstychtivého ryčení jeho pronásledovatelů. Pak ucítil pod upaženou levou rukou jakousi mezeru ve zdi a zahnul do ní. Ocitl se v ještě užší uličce. Na obou stranách se tyčily holé kamenné zdi. Vysoko nad hlavou viděl pouze uzoučký proužek nočního nebe plný hvězd. Zdi, jak dobře věděl, patřily chrámu. Uslyšel, jak skupinka pronásledovatelů proběhla kolem, aniž si kdokoliv z nich všiml jeho úkrytu. Výkřiky slábly, až zanikly kdesi v dálce. Conan se tedy vydal vpřed úzkou temnou uličkou, i když se při pomyšlení na setkání s dalším “dítkem Setovým” bezděčně otřásl.

Kdesi vpředu uviděl slabou pohyblivou záři podobnou světélku lezoucí světlušky. Zastavil, přitiskl se ke zdi a v ruce sevřel nůž. Věděl, co je to. Blížil se někdo s pochodní. Zář se přiblížila tak, že už rozeznával tmavou ruku, držící pochodeň, a nezřetelný ovál obličeje. Ještě pár kroků a ten člověk jej spatří. Conan se přikrčil jako šelma před skokem – a pochodeň se zastavila. Ze tmy se v záři pochodně vylouply dveře, se kterými nosič světla okamžik zápasil. Pak se vchod otevřel, vysoká postava jím prošla a ulička se znovu ponořila do neproniknutelné temnoty. Conan si pomyslel, že to byl pravděpodobně jeden z kněží, který se vrací do chrámu po vykonání nějakého nečistého poslání.

Cimmeřan se teď přesunul až ke dveřím. Jestliže prošel uličkou jeden muž s pochodní, může kdykoliv přijít další. Kdyby se Conan vracel zpět cestou, kterou se sem dostal, mohl narazit přímo na skupinu svých pronásledovatelů, kteří se každou chvíli mohli vrátit a objevit ústí úzké postranní uličky, kde se skrýval. Cítil, jak jej ty vysoké holé zdi drtí a padají na něj. Toužil uniknout z jejich sevření, i kdyby to znamenalo vstoupit do neznámé budovy.

Těžké bronzové dveře nebyly zamčeny. Pod jeho prsty se pootevřely a on nahlédl škvírou dovnitř. Spatřil obrovskou čtvercovou místnost z černého kamene. Ve výklenku zdi čadivě blikala pochodeň. Místnost zela prázdnotou. Tiše proklouzl dveřmi natřenými zevnitř drahým lakem a zavřel je za sebou.

Jeho nohy obuté do sandálů se pohybovaly zcela tiše, a tak přešel napříč místností bez jediného zvuku. Protější týkové dveře byly napůl otevřeny, a když se jimi s nožem v ruce proplížil, ocitl se v jakémsi šerém sále nesmírných rozměrů. Prostor naplňovaly stíny, strop se jevil jen jako vzdálená plocha, kterou spíš tušil než viděl a k níž se vzpínalo černé boční zdivo. Na všech stranách se do sálu otvíraly vstupní oblouky bočních síní a sál byl osvětlen podivnými bronzovými lampami vrhajícími strašidelnou záři. Na druhém konci se zvedalo široké schodiště bez zábradlí, jehož černé stupně se ztrácely v šeru kdesi nahoře. O něco výš sál obtáčela galerie visící v prostoru jako skalní římsa z černého kamene.

Conan se otřásl. Vstoupil do chrámu jednoho ze stygijských bohů, možná samotného Seta, a nebyl–li to on, jistě to byl někdo stejně hrozivý. Svatostánek měl i svého obyvatele. Uprostřed prostoru stál masivní černý oltář, pochmurný, bez jediné ozdoby, a na něm ležel stočený jeden z obrovských svatých hadů, jehož měnivé šupiny se matně leskly ve slabém světle bronzových lamp. Nehýbal se a Conan si vzpomněl na historky o tom, že kněží krmí tyto obludy většinu času potravou s drogou, která je umožňuje držet pod kontrolou. Cimmeřan nejistě vykročil od dveří, ale vzápětí se spěšně ukryl za sametový závěs ukrývající výklenek ve zdi. Kdesi nablízku zaslechl tiché kroky.

Z jednoho obloukového vchodu se vynořila vysoká mohutná postava v sandálech a hedvábné bederní roušce se širokým pláštěm přehozeným přes ramena. Hlavu a obličej však měl tento člověk skryté pod příšernou maskou, která měla napůl lidské a napůl zvířecí rysy. Na její horní části se pěnila záplava pštrosího peří.

Conan věděl, že při určitých obřadech a rituálech stygijští kněží nosí masky. Doufal, že jej muž neobjeví, ale Stygijce přece jen cosi varovalo. Náhle se otočil a místo aby pokračoval ke schodišti, kam měl očividně namířeno, přistoupil přímo k výklenku za závěsem. V okamžiku, kdy odhrnul těžký samet, vystřelila ze stínu ruka, zadusila výkřik, který se mu dral z hrdla, a vtáhla jej dovnitř. Poslední, co ucítil, bylo, jak mu do těla proniká čepel nože.

Potom Conan udělal to, co se jevilo jako jediné rozumné. Stáhl tuhnoucímu tělu z hlavy rozšklebenou masku a natáhl si ji sám. Rybářův plášť hodil přes mrtvolu, kterou odsunul do nejtmavšího místa výklenku, a na vlastní svalnatá ramena si natáhl plášť knězův. Sám osud se jej rozhodl chránit. Celá Khemi teď může zuřivě pátrat po svatokrádežníkovi, který se odvážil bránit se svatému hadu. Ale koho by napadlo hledat jej pod obřadní maskou stygijského kněze?

Klidným krokem vyšel z výklenku a namátkou zamířil k jednomu dveřnímu oblouku. Ušel však sotva pár kroků a byl znovu přinucen se otočit, všechny smysly napjaté k prasknutí.

Po schodech sestupovala skupina maskovaných postav, z nichž každá byla oblečena stejně jako on. Přistižen takto uprostřed volného prostoru poněkud zaváhal. Pak se však spolehl na svou masku, i když mu na čele a rukou vyrazil studený pot. Nepadlo jediné slovo. Muži sestoupili do přízemí jako duchové a procházeli kolem něj k oblouku dveří. Vůdce skupiny nesl v ruce ebenovou hůl, na níž byla nastrčena rozšklebená lidská lebka. Conan v té chvíli pochopil, že má před sebou jedno z tajemných rituálních procesí, tak nepochopitelných cizincům. Ve stygijských náboženských obřadech však tato procesí hrála nesmírně důležitou, i když často velmi zlověstnou roli. Poslední postava v řadě pokynula Cimmeřanovi lehce hlavou, jako by čekávala, že ji bude následovat. Kdyby teď neudělal to, co se od něj očividně očekávalo, jistě by vzbudil okamžité podezření. Conan se tedy připojil do řady za poslední maskovanou postavu a přizpůsobil svou chůzi jejich odměřenému kroku.

Procesí prošlo dlouhou, klenutou a tmavou chodbou, v jejímž šeru, jak si Conan s pocitem nejistoty všiml, lebka v čele průvodu nazelenale zářila. Conana zaplavil nevysvětlitelný pocit nebezpečí, cítil paniku divokého zvířete, naléhavé nutkání vyrvat z opasku nůž a sekat nalevo i napravo, prchat co nejkratší cestou z tohoto pochmurného, tmavého chrámu. S vypětím všech sil se však ovládl a v duchu bojoval se svou vlastní představivostí, která zabydlovala okolní šero příšernými stíny hrůzných tvarů. Volněji si vydechl až ve chvíli, kdy skupina prošla mohutnými dvoukřídlými vraty, třikrát vyššími než člověk, a vstoupila do svitu hvězd.

Conan přemýšlel o tom, zda se má odvážit toho, aby se tiše ztratil v některé z úzkých uliček, okolo kterých procházeli. Nebyl si však jist, váhal a průvod zatím tiše kráčel dlouhou, širokou ulicí. Všichni lidé, jež potkali, odvraceli tváře a tiskli se ke zdem. Kněží se drželi ve středu ulice, takže pokus ztratit se v některé boční uličce by vypadal více než podezřele. Zatímco v duchu klel a zuřil, dorazil průvod k nízké brance v jižní zdi, kterou prošel. Okolo nich a před nimi se kupily chatrče s plochými střechami uplácanými z bláta, mezi nimiž se tu a tam černala skupina palem. Jestliže měl někdy opustit své mlčenlivé společníky, pomyslel si Conan, byl nejvhodnější čas právě teď.

Conanovi zatlouklo srdce rychleji, když pohlížel na chmurný jehlan, který se černal proti hvězdám. Jeho netrpělivost utkat se s Thutothmesem, ať už výsledek srážky bude jakýkoliv, se mísila s obavou z neznáma. Žádný člověk se nemohl přiblížit k těmto zlověstným horám z černého kamene beze strachu. Samotné jejich jméno symbolizovalo mezi severními národy odpudivou hrůzu a legendy vyprávěly, že je nestavěli Stygijci. Říkalo se, že stály v poušti už v těch zapomenutých dobách, kdy tmaví Stygijci přišli do této země u Velké řeky.

18. Žena, která nikdy nezemřela

Když se k pyramidě přiblížili, zachytil Conan u jejích základů jakousi matnou záři. Za chvíli se ukázalo, že přicházejí ke vstupu, který byl po obou stranách ozdoben obrovskými skulpturami bytostí se lvím tělem a ženskou hlavou – tajemnou, nevyzpytatelnou noční můrou vtělenou do kamene. Vůdce skupiny zamířil přímo ke vchodu a v nitru pyramidy za vchodem uviděl Conan stát stínem napůl zahalenou postavu.

Před touto postavou se vůdce na okamžik zastavil a pak zmizel uvnitř v temnotě. Ostatní jej jeden po druhém následovali. Každá z maskovaných postav byla ve chvíli, kdy procházela pod zlověstným portálem, na okamžik zastavena tajemným strážcem a vždy si cosi podali nebo vyměnili. Mohlo to být nějaké heslo, slovo či gesto, které ovšem Conan nebyl schopen zachytit. Když to Cimmeřan zjistil, úmyslně začal zpomalovat a vzdálenost mezi ním a posledním mužem ve skupině pomalu rostla. Pak se zastavil docela a předstíral, že si šněruje sandál. K bráně se přiblížil až ve chvíli, kdy poslední maskovaná postava jeho společníků zmizela uvnitř.

Se záchvěvem nejistoty jej napadlo, zda strážce pyramidy je lidskou bytostí, neboť se mu vybavily nejrůznější pověsti, které při svém dřívějším potulném životě vyslechl. Rychle však své pochybnosti zahnal. Bronzové ohřívadlo s matnými uhlíky stojící hned za vchodem osvětlovalo dlouhou, úzkou chodbu ztrácející se ve tmě, ale zároveň i muže napůl vyplňující její ústí. Kromě nehybné mlčící postavy, zahalené do širokého pláště, nebyl nikdo jiný v dohledu. Maskovaní kněží zmizeli kdesi v temné chodbě.

Muž měl spodní část obličeje zahalenou pláštěm, ale jeho oči hleděly pronikavým pohledem na přicházejícího Conana. Pak udělal levou rukou podivné gesto. Conan vsadil vše na jednu kartu a gesto napodobil. Vzápětí se ukázalo, že muž očekával úplně jinou odpověď, jeho ruka vyletěla zpod pláště, v záři uhlíků se zableskla ocel a vražedný úder, který následoval, by obyčejnému člověku pronikl srdcem.

Tady však strážce pyramidy narazil na muže, jehož svaly měly sílu a rychlost pralesní šelmy. Už v okamžiku, kdy se dýka zableskla v rudé záři ohřívadla, chytil Conan tmavou ruku v zápěstí a jeho pravá pěst dopadla na Stygijcovu čelist. Hlava maskovaného muže narazila týlem na kamennou zeď s dutým zaskřípěním, jaké provází prasknutí lebky.

Conan zůstal několik okamžiků stát nad nehybným tělem a pozorně naslouchal. Srpek měsíce visel nízko na obloze a kolem vchodu do pyramidy tak vrhal podivné stíny. Temnotu uvnitř nic nerušilo, i když se Conanovi zazdálo, že kdesi daleko v hloubi zaslechl tlumený tón gongu.

Sehnul se, uchopil tělo a odtáhl je za jedno z křídel mohutných bronzových vrat, která byla otevřena dovnitř. Pak se Cimmeřan vydal rychle, ale opatrně chodbou. Nepokoušel se ani odhadnout, jaké hrůzy a nebezpečí jej očekávají.

Nedošel příliš daleko, když se v rozpacích zastavil. Chodba se vidlicovitě větvila a Conan nebyl s to určit, kterou chodbou se kněží vydali. Namátkou si vybral levé rameno. Půda se mírně skláněla dolů a byla stovkami nohou udupána do hladka. Tu a tam stál zapálený ohřívací koš vrhající slabé, strašidelné světlo. Conan nejistě přemítal o tom, kdy a k jakému účelu kdosi navršil tyto kolosální hory kamene. Tahle země byla stará, prastará a neexistoval člověk, který by věděl, po kolik tisíciletí již vzhlížejí černé chrámy Stygie ke hvězdám.

Vpravo a vlevo se ve stěnách tu a tam otvíraly temné oblouky, ale Conan se držel hlavní chodby. Stále víc v něm sílilo přesvědčení, že se dal špatným směrem. I přes značný náskok, který kněží měli, by je už touto dobou musel dohonit. Začal být nervózní. Ticho bylo téměř hmatatelné, a přesto měl náhle pocit, že není sám. Několikrát, ve chvílích, kdy míjel tmavé boční oblouky, se mu zdálo, že na sobě cítí upřený pohled jakýchsi neviditelných očí. Zastavil se, napůl rozhodnut vrátit se tam, kde se chodba poprvé rozdělila. Náhle se obrátil, nůž pozvednutý, nervy napjaté.

V ústí boční chodby stála dívka a upřeně na něj hleděla. Podle hladké pleti barvy slonoviny patřila ke stygijské rase a pocházela pravděpodobně z některé vznešené rodiny. Byla vysoká, štíhlá a z její nádherně tvarované postavy vyzařovala smyslnost. V záplavě černých vlasů tu a tam probleskovaly vpletené rubíny. Jediným jejím oděvem byly sametové sandály a široký, drahými kameny posázený opasek, který obepínal její štíhlý pas. Jinak byla nahá.

“Co tady hledáš?” zeptala se.

Kdyby promluvil, prozradil by okamžitě, že je cizinec. Zůstal tedy stát bez hnutí. Tyčil se jako zlá pochmurná bytost se záplavou pštrosího peří okolo hlavy. Ostražitými pohledy prohledával okolní temnotu, ale nikde se nic nehýbalo. To ovšem neznamenalo, že se na doslech nemůže zdržovat celá horda ozbrojenců.

Postoupila směrem k němu a bylo vidět, že se nebojí. Pak se jí ve tváři objevilo podezření.

“Ty nejsi kněz,” řekla najednou. “Ty jsi válečník! To je jasně vidět i pod maskou. Mezi tebou a knězem je větší rozdíl než mezi mužem a ženou. U Seta!” vykřikla a náhle se zastavila s očima široce otevřenýma. “Já věřím tomu, že dokonce nejsi ani Stygijec!”

Rychleji, než by oko stačilo zachytit, se jí jako varování sevřely kolem krku jeho prsty.

“Ani slovo!” zašeptal. Ucítil hebkou, sametovou pleť, chladnou jako mramor, a přece v těch velikých tmavých očích, které jej pozorovaly, nebyl strach.

“Neboj se,” odpověděla klidně, “já tě neprozradím. Cožpak jsi zešílel? Ty, naprosto cizí člověk a dokonce cizinec, jsi vnikl do zapovězené Setovy svatyně!”

“Hledám kněze Thutothmese,” odpověděl Conan. “Je tady v chrámu?”

“A proč jej hledáš?” odrazila otázku otázkou.

“Má u sebe něco, co mi patří a co mi bylo ukradeno.”

“Dovedu tě tedy k němu,” nabídla se vzápětí tak rychle, že v něm okamžitě vzbudila podezření.

“Nehraj si se mnou, ženo,” zavrčel.

“Já si nehraji. Nemám prostě Thutothmese ráda.”

Zaváhal, ale pak se náhle rozhodl. Koneckonců byla v jeho moci právě tak, jako on v její.

“Půjdeš vedle mne,” přikázal a ruku jí sevřel kolem pasu. “Dávej ale dobrý pozor! Jediný podezřelý pohyb a…”

Vedla jej klesající chodbou stále dolů, níž a níž. Tady už dávno nestály koše se žhavým uhlím a Conan hledal cestu v naprosté temnotě víc šestým smyslem a s pomocí ženy po svém boku než pomocí zraku. Jednou na ni pohlédl a byl nesmírně překvapen, když zjistil, že jí oči ve tmě září nazlátlým světlem. V hlavě se mu začaly honit pochybnosti i černá podezření, ale přesto ji dál následoval bludištěm chodeb a průchodů, které už stačily zmást i jeho divošský orientační smysl. V duchu se proklínal a vyčítal si, že se nechal do tohoto černého vězení záhad vlákat. Teď už však bylo pozdě se vrátit. Znovu kdesi v temnotě okolo sebe vytušil pohyb a život, ucítil nebezpečí, ale také divokost a netrpělivý, neukojitelný hlad. Pokud jej neklamal sluch, zachytil slabý klouzavý zvuk, který na tichý dívčin rozkaz na okamžik ustal a pak se vzdálil.

Zakrátko vstoupili do podzemní komnaty osvětlené podivným sedmiramenným svícnem, v němž strašidelným světlem hořely černé svíce. Uvědomil si, že musí být hluboko pod zemí. Místnost měla čtvercový půdorys, stěny i strop pokrýval leštěný černý mramor a nábytek byl ve starém stygijském stylu, ebenové lehátko, pokryté černým sametem, a na vysokém stupni z černého kamene ležel bohatě zdobený sarkofág, v jakém se pohřbívala mumifikovaná těla vysoce urozených Stygijců.

Conan se v očekávání zastavil a pohlížel k několika tmavým obloukům, otvírajícím se do místnosti. Ale dívka neměla zřejmě v úmyslu pokračovat v cestě. S kočičí lenivostí se natáhla na lehátko, štíhlé prsty si propletla za hlavou a pozorovala Cimmeřana zpod dlouhých, prohnutých řas.

“Tak co?” dožadoval se netrpělivě. “Kde je Thutothmes? Kudy dál?”

“Není žádný spěch,” odpověděla pomalu. “Co znamená nějaká hodina nebo den, rok i století? Sundej si tu masku, ráda bych si prohlédla tvou tvář!”

S nevrlým zabručením si Conan stáhl z hlavy masku a dívka jakoby v souladu pokyvovala hlavou, když klouzala pohledem po opálené, zjizvené tváři, v níž zářily modré oči.

“Je v tobě síla, veliká síla, byl bys schopen uškrtit býka.”

Netrpělivě se pohnul a jeho podezření vzrostlo. S rukou na jílci meče nahlížel do tmavých oblouků.

“Jestli jsi mě zavedla do pasti,” řekl nakonec, “nebudeš žít dost dlouho ani na to, aby ses tomu zasmála. Takže se ptám, vstaneš a splníš svůj slib, nebo snad mám…” Hlas se mu zadrhl v hrdle. Pohlížel na sarkofág, na jehož horní části byla s věrností známou jen dávno zapomenutým uměním vyřezána podoba toho, kdo v něm byl uložen. Se znepokojením si uvědomil, že ta podoba je mu velice známá a s hrůzou pochopil proč. Řezba totiž zachycovala tvář dívky, jež spočívala na ebenovém lehátku. Zdálo se, že stála řezbě modelem, a přece Conan věděl, že sarkofág je starý celá staletí. Lakované víko bylo pokryto prastarými hieroglyfy. Conan, kterému hlavou vířily nejrůznější myšlenky, spojil útržky pověstí, jež slyšel během svého dobrodružného života, s vyprávěním stařešinů všemožných národů, u nichž pobýval, a výsledek svých úvah vyjádřil jediným slovem: “Akivasha!”

“Tak ty jsi už slyšel o princezně Akivashe?” pohlédla na něj dívka pátravě.

“A kdo o ní neslyšel?” zavrčel. Prastaré jméno krásné, ale nesmírně zlé princezny stále žilo v písních a pověstech, přestože se už přelily tisíce let od doby, kdy dcera velkého Tuthamona divoce hýřila v černých sálech prastarého Luxuru.

“Provinila se jenom tím, že milovala život a všechny radosti, které nabízí,” pokračovala v řeči žena. “V touze po životě se dvořila samotné smrti. Nemohla snést pomyšlení na to, že zestárne. Že bude vrásčitá, unavená, bolavá a že nakonec zemře, jako umírá každá stařena. Dvořila se temným silám a nakonec se stala jejich milenkou. Její odměnou byl život – život jiný, než znají obyčejní smrtelníci – život bez stáří a beze smrti. Musela se ukrýt do stínů, aby věk a smrt oklamala…”

Conan na ni pohlížel očima, jež se náhle proměnily ve dvě zářící štěrbiny. Pak se otočil a odklopil víko sarkofágu. Schránka byla prázdná. Za ním se ozval pronikavý dívčí smích, při kterém tuhla krev v žilách. Otočil se a vlasy se mu v zátylku ježily.

“Ty jsi Akivasha!” zaskřípal jeho hlas.

Znovu se zasmála, odhrnula z čela záplavu lesklých vlasů a smyslně rozepjala paže.

“Jsem Akivasha! Jsem žena, která nikdy neumře a nikdy nezestárne. Ta, o níž hlupáci říkají, že si ji bohové vzali v plném květu mládí a krásy, aby se stala navěky královnou v jakési nebeské zemi! Ó nikoliv! Jen ve věčných stínech může smrtelník najít nesmrtelnost. Před tisíci lety jsem zemřela, abych mohla žít věčně! Nabídni mi své rty, siláku!”

Pružně se zvedla, přistoupila k němu, stoupla si na špičky a ruce mu položila kolem krku. Když jí pohlédl do tváře, cítil, že jej nesmírně přitahuje, ale zároveň ucítil i ledový strach.

“Miluj mne!” zašeptala. Zaklonila hlavu, přivřela oči a pootevřela plné rty. “Dej mi svou krev, abys obnovil mé mládí a můj věčný život! A já z tebe udělám také nesmrtelného! Naučím tě moudrosti věků, prozradím ti všechna tajemství ukrývaná tisíce let pod těmito černými chrámy! Udělám z tebe krále stínů, který se veselí mezi hrobkami prastarých vládců vždy v době, kdy křídla noci halí poušť a křídla netopýrů rozbíjejí měsíční svit. Mám dost kněží a kouzelníků a malých otrokyň, které vřískají z plna hrdla, když je sem někdo táhne branou smrti. Toužím po opravdickém muži. Tak mě miluj!”

Přitiskla tmavovlasou hlavu na jeho mohutné rameno a v tom okamžiku Conan ucítil ostré bodnutí na krku. S divokou kletbou od sebe ženu odtrhl a mrštil s ní na polštáři vyložené lehátko.

“Prokletý upíre!” Z malé ranky na krku mu prýštila krev.

Skrčila se na lůžku jako podrážděný had, připravený k útoku, a v jejím zraku zaplál pekelný oheň. Rty se stáhly v úšklebku a odhalily bílé, dlouhé špičáky.

“Hlupáku!” zavřeštěla. “Myslíš si snad, že mi unikneš? Zemřeš a budeš žít v temnotách! Zavedla jsem tě hluboko pod chrám a sám nikdy nenajdeš cestu zpět! Nikdy neporazíš šiky těch, kteří střeží podzemní tunely! Kdybys nebyl pod mou ochranou, už dávno bys sytil břicha Setových dítek. Hlupáku, já se přece jen nakonec napiju tvé krve!”

“Nepřibližuj se ke mně, nebo tě rozsekám na kusy!” pohrozil a odporem mu naskočila husí kůže. “Můžeš být nesmrtelná, ale mé oceli neodoláš!”

Pomalu couval k oblouku, jímž do místnosti vstoupili, když náhle zhasly všechny svíčky. Akivasha se jich ani nedotkla. Ze tmy se však ozval její zlomyslný smích, nasládle jedovatý, rozléhající se ve tmě jako pekelná hudba. Conanovi vyvstal na těle pot a neměl daleko k panice, když ve tmě tápal po dveřním oblouku. Pak hmátl do prázdna a vyrazil z místnosti. Nebyl si jist, zda je ve stejné chodbě, jíž přišel, ale to ho v tomto okamžiku příliš netrápilo. Jeho jedinou touhou bylo dostat se co nejdál od příšerné místnosti, kterou po staletí obývala krásná a zároveň strašlivá žena – upír.

Cestu spletí temných tunelů si pak vybavoval jako noční můru plnou strachu a tajemných zvuků. V temnotě za sebou i okolo sebe slyšel plazivé zvuky, šustot a tiché skřípění a jednou zachytil ozvěnu sladkého, ďábelského smíchu, jaký slyšel v Akivashině hrobce. Divoce sekal a bodal do míst, kde v temnotě zaslechl nebo si představoval, že slyší podivné zvuky. Jednou jeho meč narazil na jakousi zvláštní vláknitou hmotu, již ovšem mohly tvořit i staleté pavučiny. Měl zoufalý pocit, že si s ním kdosi hraje a vhání jej hlouběji do věčné temnoty, aby jej pak vydal na pospas ďábelským spárům a tesákům.

S tímto pocitem se mísilo ještě něco jiného. Uvědomil si totiž plný význam svého setkání. Pověst o Akivashe byla velmi stará a všemi příšernými příběhy, které se o ní vyprávěly, se jako zlatá nit vinul popis její krásy a věčného mládí. Pro mnoho snílků, básníků a milenců nebyla pouhou zlou princeznou ze stygijské legendy, ale především symbolem věčného mládí a krásy navěky zářícím kdesi ve vzdálené zemi bohů. A takhle vypadala odporná skutečnost. Tahle páchnoucí zkaženost skrývala tajemství věčného života. S pocitem téměř fyzického hnusu si uvědomil, že se zbortil jeden z mužských snů a ideálů, ryzí zlato se změnilo v kal a špínu všehomíra. Na okamžik jej zaplavila vlna marnosti a strach, že všechny sny a ideály lidstva mohou jednoho dne skončit tak jako tento.

Teď už věděl, že ho sluch neklame. Někdo jej sledoval a jeho pronásledovatelé stahovali smyčku. Ze tmy se ozývalo šoupání a klouzání, které nemohly způsobit lidské nohy ani běhy obyčejného zvířete. Tento temný svět však jistě měl svůj vlastní život. Cosi se pohybovalo těsně za ním. Obrátil se, aby se mohl postavit nepříteli tváří v tvář, ale neviděl nic, a proto pomalu ustupoval. Pak zvuky okolo něj utichly. Bylo to o chvilku dřív, než otočil hlavu a daleko v dlouhé chodbě spatřil záblesk světla.

19. V síni mrtvých

Conan se vydal opatrně za světlem, které zahlédl. Hlavu měl pootočenou tak, aby věděl, co se děje za ním, ale neslyšel nic, co by nasvědčovalo přítomnosti jeho pronásledovatelů, i když stále tušil, že okolní tma se hemží životem.

Záře nezůstávala na jednom místě, ale s blikáním se pohybovala. Pak zjistil, odkud vychází. Tunel, kterým postupoval, křížil kus před ním jinou, mnohem širší chodbu, jíž procházelo podivné procesí. Byli to čtyři vysocí, hubení muži v černých róbách s kápí a každý z nich se opíral o podivně vyřezávanou hůl. Jejich vůdce nesl nad hlavou pochodeň, která svítila zvláštním stálým světlem. Propluli jako duchové a vzápětí zmizeli, aby po nich zůstala jen slábnoucí záře. Jejich vzezření bylo nepopsatelně tajemné. Stygijci to nebyli a Conan neviděl nikdy v životě lidi jim podobné. Zapochyboval dokonce o tom, že jsou to lidé. Vypadali jako zlí duchové, plížící se s černými úmysly po strašidelných chodbách.

Postavení, ve kterém se nalézal, už však nemohl zhoršit. Dřív než se neviditelní pronásledovatelé ve tmě vzpamatovali, dřív než se za ním znovu ozval podivný plíživý zvuk, pádil už Conan za ubývajícím světlem. Prudce zahnul do příčné chodby a v nevelké vzdálenosti před sebou spatřil ono podivné procesí, kráčející ve světelném kruhu. Tiše se přikradl co nejblíže k nim, aby vzápětí rychle ustoupil, když spatřil, jak se shlukli do kroužku zřejmě proto, aby se poradili. Obrátili se, jako by se chtěli vrátit, a Conan vklouzl do nejbližšího otvoru. Ocitl se znovu v temnotě, které však už přivykl natolik, že se v ní téměř orientoval. Všiml si, že chodba, v níž se ukrývá, ostře zatáčí, a ustoupil až za ohyb, aby jej při návratu tajemné čtveřice neprozradilo světlo jejich pochodně.

Jak tam stál, uvědomil si náhle, že kdesi v temnotě za ním se ozývá tlumený zvuk, připomínající lidské hlasy. Pomalu postoupil dál do tunelu a jeho dojem se potvrdil. Opustil svůj původní plán sledovat prapodivnou čtveřici, ať už směřuje kamkoliv, a vydal se za vzdálenými hlasy.

Zakrátko před sebou zahlédl nepatrný záblesk, a když zabočil do chodby, z níž světlo vycházelo, uviděl na jejím vzdálenějším konci široký obloukovitý vchod, který byl matně ozářen. Po Conanově levici se v malém klenutí zvedaly úzké kamenné schody a náhlý záchvěv opatrnosti jej přinutil vydat se po nich vzhůru. Hlasy, které slyšel, přicházely odkudsi z míst za osvětleným obloukem.

Conan stoupal vzhůru a zvuky pod ním pomalu slábly. Nakonec prošel nízkým vchodem do obrovského otevřeného prostoru, ozářeného strašidelným světlem.

Stál na ochozu téměř skrytém ve stínu. Galerie obtáčela široký, matně ozářený sál nesmírných rozměrů. Byla to síň mrtvých, kterou s výjimkou stygijských kněží viděl málokterý smrtelník. Podél černých zdí se zvedaly jedna za druhou vrstvy vyřezávaných, lakovaných sarkofágů. Stály ve výklencích temné zdi a řady se tyčily až kdesi do temnoty pod klenbou. Tisíce vyřezávaných obličejů nehnutě pohlíželo tam dolů na skupinu stojící uprostřed sálu, jež tváří takovému množství mrtvých vypadala zbytečně a nicotně.

V hloučku bylo deset kněží, a přestože teď už neměli své masky, byl si Cimmeřan jist, že jsou to titíž, k nimž se přidal na cestě k pyramidě. Stáli před štíhlým mužem s dravčím profilem a celá skupina se nacházela vedle černého oltáře, na kterém spočívala mumie. Byla tak stará, že plátno, jímž byla původně ovinuta, už ztrouchnivělo a opadávalo z ní v hnědých cárech. Oltář ozařovala záplava živoucího světla, jež se chvělo, pulzovalo a vrhalo drobné nazlátlé pablesky podobné vločkám všude kolem. Oslňující jas vycházel z obrovského rudého kamene ležícího na oltáři. V podivném osvětlení se tváře kněží zdály popelavě šedé, podobné tvářím mrtvých. Při tomto pohledu Conan náhle ucítil tíhu všech únavných mil, únavu z nocí a dnů strávených dlouhým putováním a zaplála v něm jediná touha. Cítil nepotlačitelné nutkání vrhnout se mezi mlčící kněze, vyčistit si cestu údery nahé oceli a sevřít kámen do rukou, jejichž prsty se mu při tomto pomyšlení křivily nedočkavostí. Znovu však uplatnil svou železnou sebekázeň a přikrč il se ve stínu kamenného zábradlí ochozu. Další pohled mu řekl, že z galerie vede dolů do prostoru schodiště, které obtáčí obvodové zdi a je napůl ukryto ve stínech. Zrakem pátral po síni a hledal další kněze nebo alespoň úředníky či mnichy, ale celý ten obrovský prostor byl s výjimkou skupiny u oltáře zcela prázdný.

V tom obrovském sále zněl hlas muže stojícího vedle oltáře dutě a strašidelně.

“…a tak přišla zpráva z jihu. Šeptal ji noční vítr, krákali ji v letu havrani a pochmurní netopýři ji šeptali sovám a hadům, kteří se ukrývají ve zříceninách rozpadajících se stářím. Tu zprávu znali vlkodlaci a vampýři a noční démoni s těly z ebenu. Spící Noc Všehomíra se protáhla, potřásla svou těžkou hřívou a odkudsi z hlubokých temnot se ozvalo dunění bubnů a ozvěny zoufalého křiku lidí procházejících soumrakem. Srdce Ahrímanovo se opět zjevilo světu, aby naplnilo svůj tajemný osud. Je marné se ptát, jak jsem se zprávu doslechl já, Thutothmes z Khemi, syn noci, dříve než Thoth–Amon, jenž se sám nazývá princem všech mágů. Jsou tajemství, která nejsou určena ani pro tak zasvěcené, jako jste vy, a Thoth–Amon není jediným mistrem Černého kruhu! Věděl jsem a vydal jsem se vstříc Srdci přicházejícímu na jih. Bylo jako magnet, který mě nezadržitelně přitahoval. Pohybovalo se od smrti ke smrti, plulo na řece lidské krve. Krví se Srdce živí, krev přitahuje, jeho moc je největší tehdy, když jej svírají ruce zbrocen é krví, když je vrah vyrve ze sevření své oběti. Kdekoliv Srdce zazáří, je prolévána krev a bortí se království. Samy síly přírody jsou tam uvedeny ve zmatek. A teď tady stojím já, pán Srdce, který vás tajně svolal, vás, své věrné, abyste se se mnou podíleli na vládě v černém království, jež vznikne. Dnes v noci budete svědky toho, jak se zpřetrhají řetězy, jimiž nás poutá Thoth–Amon, a budete přihlížet zrození impéria. Kdopak jsem já, i když mé jméno je Thutothmes, abych znal síly, které se skrývají a sní v těch karmínových hlubinách? To nitro střeží tajemství zapomenutá více než tři tisíce let! Ale já je poznám! Tihle mi o nich poví!”

Kněz ukázal rukou k řadám sarkofágů, které lemovaly stěny místnosti.

“Hleďte, jak tu spí pod svými vyřezávanými maskami! Králové, královny, vojevůdci, čarodějové – královské a šlechtické rody celé Stygie a celých tisíciletí! Dotyk Srdce je probudí z dlouhého spánku. Dlouho, předlouho Srdce tlouklo a chvělo se v pradávné Stygii. Tady byl jeho domov stovky let před tím, než se vydalo na pouť do Acheronu. Prapředkové znají všechny jeho síly a poví mi o nich, až je za pomoci magie oživím, aby pro mne pracovali!

Vyruším je a probudím z jejich spánku, naučím se jejich dávno zapomenuté moudrosti, všemu, co je stále uzavřeno v těch vyschlých lebkách. Dovedností, získanou od mrtvých, zotročíme živé! Tak pravím já, králové, vojevůdci i prastaří mágové se stanou našimi pomocníky a našimi otroky! Kdo by nám mohl vzdorovat?

Pohleďte! Tahle vysušená, svrasklá věc ležící na oltáři, se kdysi jmenovala Thothmekri, a ten byl jedním z nejvyšších Setových kněží. Je mrtev již tři tisíce let. Patřil také k zasvěcencům Černého kruhu. Věděl o Srdci vše. Poví nám o jeho moci.”

Mluvčí pozvedl zářící kámen, položil jej na hnědočernou hruď mumie a s pozvednutou rukou začal pronášet zaklínací formuli. Nedokončil ji však. S pootevřenými rty a vztaženou rukou náhle strnul a pohlížel přes hlavy svých druhů kamsi na druhý konec sálu. Ostatní kněží se otočili, aby zjistili, co mohlo tak silně upoutat pozornost jejich vůdce.

Obloukovým vchodem vešla do místnosti podivná čtveřice mužů.

Vypadali ve svých černých pláštích jako zjevení. Byli dlouzí, hubení a jejich tváře ve stínu kapucí vypadaly jako žluté ovály.

“Kdo jste?” vykřikl Thutothmes a jeho hlas byl stejně plný nebezpečí jako sykot vydrážděné kobry. “Což jste šílení, že jste se odvážili vniknout do posvěcené svatyně Setovy?”

Nejvyšší z pochmurné čtveřice promluvil a hlas měl bezbarvý jako zvuk khitájského chrámového zvonu.

“Jdeme po stopách Conana Aquilonského.”

“Nikdo takový tady není,” odpověděl Thutothmes a zvláštním výhružným gestem si setřásl záhyb těžkého pláště z pravé ruky stejně jako šelma vystrkující drápy.

“Lžeš! On je v tomto chrámu. Sledovali jsme jej od mrtvoly za bronzovými vraty celým bludištěm podzemních chodeb. Sledovali jsme stále jeho stopu, když jsme si povšimli tohoto shromáždění, a půjdeme za ním dále. Nejdříve nám však dej Srdce Ahrímanovo!”

“Částí šílenství je smrt,” zamumlal Thutothmes a pokročil k mluvčímu. Jeho druzi tiše jako kočky obklopili čtveřici, ale podivní příchozí neprojevili strach.

“Kdo by se při pohledu na Srdce ubránil vzrušení?” pokračoval v řeči Khitájec. “Slyšeli jsme o něm i u nás v Khitáji. Pomocí Srdce získáme moc nad těmi, kteří nás vyvrhli. V jeho karmínových hlubinách se skrývají zázraky a sláva. Dejte nám Srdce, nebo vás zabijeme.”

V tom okamžiku zazněl pod klenbou divoký výkřik a jeden z kněží zaútočil. V ruce mu zablýskla ocel. Než však mohla rána dopadnout, vyletěla jako útočící had vyřezávaná hůl a dotkla se kněze na prsou. Ten padl tak, jak padají jen mrtví. V následující chvíli shlížely nehybné tváře sarkofágů na scénu plnou násilí a krve. Zablýskly se ocelové čepele a rychle se zbarvily krví, podivné hole útočily jako hadi a kdekoliv zasáhly člověka, ozval se výkřik a zasažený zemřel.

Při prvním úderu se Conan vztyčil a rozběhl dolů schodištěm. Scény z divokého utkání zachytil jen letmo – viděl muže ve víru boje a tekoucí krev, viděl jednoho Khitájce, kterého kněží doslova rozsekali na kusy, a přece se držel na nejistých nohou a rozdával smrt. Pak jej Thutothmes udeřil do prsou prázdnou, otevřenou dlaní a muž, jehož život nezdolala nabroušená ocel, padl mrtev k zemi.

V okamžiku, kdy Conan seběhl se schodů, už boj téměř končil. Tři ze čtyř Khitájců leželi na zemi, tři muži posetí ranami k nepoznání. Ze Stygijců však zůstal na nohou pouze Thutothmes.

Ten se vrhl na Khitájce s prázdnou černou dlaní pozdviženou coby zbraň. Než však stačil udeřit, vyletěla hůl v Khitájcově ruce jako had. Zdálo se, že se celá natáhla, když žlutý muž zaútočil a její hlavice se dotkla Thutothmesovy hrudi. Kněz se zapotácel. Znovu a znovu Khitájec útočil, až Thutothmes padl mrtev k zemi. Rysy jeho obličeje se náhle ztratily, když pokožka celého jeho těla zčernala stejně jako smrtící dlaň, jíž chtěl před okamžikem zaútočit.

Khitájec se obrátil k diamantu zářícímu na hrudi mumie, ale Conan byl rychlejší.

Teď pohlíželi v napjatém tichu jeden na druhého, obklopeni z jedné strany zbytky nedávno živých lidí, z druhé strany nehybnými sarkofágy s těly dávno mrtvými.

“Dlouhá byla cesta, po které jsem tě sledoval, ó králi aquilonský,” řekl nevzrušeně Khitájec. “Dolů po Velké řece, přes hory, Poitainem i Zingarou a Argoskou vrchovinou až na pobřeží. Nebylo snadné najít tvou stopu v Tarantii, protože Asurovi kněží jsou chytří a lstiví. Pak jsme ji ztratili v Zingaře, ale našli jsme tvou helmu v pralese na úpatí hraničních kopců tam, kde jsi bojoval s pralesními ghouly. A znovu jsme ji téměř ztratili dnes v podzemním labyrintu.”

Conanovi blesklo hlavou, že měl nesmírné štěstí, když se z upíří hrobky mrtvé princezny vracel jinou cestou. Jinak by vběhl těmto žlutým ďáblům přímo do náručí. Takhle je zahlédl pouze z dálky ve chvíli, kdy jako honící psi v lidské podobě větřili jeho stopu díky vlastnostem a smyslům, jež nepocházely ze světa lidí.

Khitájec lehce zavrtěl hlavou, jako by četl Conanovy myšlenky.

“To není důležité, dlouhá cesta tady končí.”

“Proč jste mě vlastně pronásledovali?” zeptal se Conan a celé jeho tělo se napjalo, připravené vrhnout se, kamkoliv bude potřeba.

“Museli jsme splatit dluh,” odpověděl Khitájec. “Tobě, který vzápětí zemřeš, to povím. Byli jsme služebníky aquilonského krále Valeria. Sloužili jsme mu dlouho, ale teď už jsme svobodní. Bratry osvobodila smrt a mne to, že jsme dostáli svému slibu. Teď se vrátím do Aquilonie a sebou povezu dvě srdce. Sobě povezu Srdce Ahrímanovo a Valeriovi srdce Conanovo. Jediný polibek hole, která byla uříznuta z živého stromu smrti…”

Hůl vyletěla kupředu jako útočící zmije, ale Conanův nůž byl rychlejší. Hůl se rozpadla na dvě kroutící se poloviny, pak znovu zableskla namodralá ocel v jiskřícím oblouku a Khitájcova hlava se kutálela na zemi ve staletém prachu.

Conan se otočil a vztáhl ruku po rudě zářícím kameni. V tom okamžiku však uskočil, vlasy mu vstávaly na zátylku a krev mu stydla v žilách.

Na oltáři už neležela napůl zpráchnivělá, hnědočerná mumie. Kámen teď zářil na klenuté hrudi živého muže ležícího v potrhaných trouchnivějících pruzích obřadního plátna. Ale byl opravdu živý!? Conan si nebyl zcela jist. Oči toho muže připomínaly kousky tmavého matného skla a kdesi v jejich hlubinách zářily jiskřičky tajemného ohně.

Muž pomalu uchopil drahokam a ještě pomaleji se vztyčil. Stanul nehybně vedle oltáře, nahý, s tváří podobnou soše. Mechanicky napřáhl ruku ke Conanovi a uvnitř jeho pěsti pulzoval jako skutečné srdce rudým světlem kámen. Conan jej převzal s neskutečným pocitem, že přijímá dar od mrtvého. Uvědomil si už, že celý oživovací obřad nebyl dokončen, že zaklínadla nebyla pronesena celá, život se tedy do tohoto těla dokonale nevrátil.

“Kdo jsi?” zeptal se Conan.

Hlas, který mu odpovídal, zněl nezvučně a monotónně jako kapky vody, padající z krápníků v podzemní jeskyni. “Byl jsem Thothmekri, teď jsem mrtev.”

“Nuže, vyveď mne z tohoto prokletého chrámu,” požádal Conan a cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

Mrtvý muž se obrátil a odměřeným, mechanickým krokem se vydal k jednomu z černých oblouků. Conan jej následoval. Ještě se ohlédl přes rameno a přeletěl zrakem ten neskutečný obraz, temnou síň s řadami sarkofágů, vyrovnaných kolem zdí, mrtvé kněze, obklopující oltář a hlavu Khitájce, jehož zabil, ležící v prachu se skelným pohledem upřeným do tajemných stínů.

Zář vycházející z kamene osvětlovala černé chodby jako kouzelná lampa. Jednou zachytil Conan ve stínech letmý záblesk bílého těla a pomyslel si, že to musela být princezna Akivasha. Zář kamene ji stejně jako ostatní tvory a netvory temnot zahnala zpět do stínů.

Mrtvý muž pokračoval mechanicky v chůzi, neohlížel se vpravo ani vlevo, jeden krok jako druhý kráčel neochvějně podroben osudu. Conanovi po zádech stékal chladný pot. Začal pochybovat. Mohl věřit, že jej tahle příšerná bytost z minulosti vyvede z podzemního bludiště na svobodu? Na druhé straně si byl jistý, že by sám nikdy nenašel cestu z černé spleti tunelů a chodeb, ve které se ztratil. Dál sledoval svého podivného vůdce neproniknutelnou tmou, ukrývající neznámou plíživou hrůzu, která se držela mimo dosah jen díky jasné záři Srdce.

Konečně se před nimi objevila bronzová vrata a Conan ucítil na tváři slabý závan nočního větru vanoucího z pouště. Uviděl hvězdy a stříbřitě šedé duny, na nichž těžce spočíval temný stín pyramidy. Thothmekri tiše ukázal ven branou, beze slova se otočil a jako stín zmizel v temnotě chodby. Odešel jako někdo, kdo se vrací zpět do říše nekonečného spánku, do říše samotné smrti.

S kletbou proběhl Cimmeřan branou a vyrazil do pouště, jako by měl v patách peklo. Neohlížel se zpět k pyramidě ani k černým věžím Khemi, chmurně se tyčícím nad pískem pouště. Mířil k jihu, přímo k pobřeží, a běžel jako člověk na pokraji paniky. Prudký a namáhavý běh mu však vytřásl z hlavy všechen strach a pavučiny nejistoty. Čerstvý pouštní vítr odvál noční můry svírající srdce a hrůza byla vystřídána vlnou spokojeného nadšení dřív, než poušť přešla v planinu řídce porostlou trávou a křovím. Pak následoval pás pobřežních močálů a vzápětí Conan před sebou spatřil temnou vodní hladinu s kotvícím Dobrodruhem.

Ponořen skoro po pás v močále, prodíral se hustými křovisky, a pak už se vrhl po hlavě do volné vody bez ohledu na žraloky a krokodýly, jimiž se okolí doslova hemžilo. Tak doplaval až ke galéře a vyšplhal po kotevním řetězu na palubu, mokrý a plný vzrušení, dřív než si jej hlídka všimla.

“Vstávejte, psi!” zařval a odrazil stranou kopí, kterým na něj zaskočený a vyplašený černoch opožděně zaútočil. “Zvedněte kotvu! K veslům! Tomu rybáři dejte helmici zlata a vysaďte jej na břeh! Brzo začne svítat a my musíme být na cestě do nejbližšího zingarského přístavu dřív, než vyjde slunce!”

Nad hlavu zvedl pěst, v níž třímal obrovský kámen. Záře šířící se z drahokamu na všechny strany zalila palubu lodi nazlátlým ohněm.

20. …a z prachu povstane Acheron

Z Aquilonie konečně odešla zima. Na větvích stromů se zazelenalo mladé listí a nová jarní tráva se zachvívala pod dotekem teplého jižního vánku. Mnoho polí však leželo neobdělaných a neosetých a četná spáleniště svědčila o místech, kde dřív stály hospodářské usedlosti, panské dvory nebo celé vesnice. Po cestách pomalu zarůstajících trávou se beze strachu potulovaly vlčí smečky a v lesích se ukrývaly skupiny vyhublých chudáků. Jen v Tarantii se hodovalo, tam bylo bohatství, ale především nesmírná mravní zkáza.

Valerius vládl jako člověk postižený šílenstvím. Vládl tak, že dokonce někteří z baronů, kteří otevřeně uvítali jeho nástup na trůn, teď proti němu zvedali hlasy. Královští výběrčí daní drtili bez rozdílu chudé i bohaté. Bohatství vysávané země proudilo do Tarantie, která se čím dál tím více měnila z hlavního města pyšného království v tábor dobyvatelů. Obchodníci bohatli nevídaným způsobem, ale bylo to bohatství velmi ošidné. Nikdo totiž neznal dne ani hodiny, kdy může být ve vymyšleném sporu obviněn ze zrady, odsouzen k zabavení majetku a k dlouhému vězení, v horším případě pak ke ztrátě hrdla.

Valerius se nikterak nepokoušel získat si své poddané. Na trůně se držel díky nemedijským vojákům a skupinám ke všemu odhodlaných žoldnéřů a dobrodruhů. Dobře věděl, že je pouze Amalricovou figurkou. Věděl, že jen s nemedijskou podporou si udrží vládu. Bylo mu jasné, že nemůže doufat ve sjednocení Aquilonie pod svým žezlem, aby svrhl nemedijské jho. Lidé jej nenáviděli a vzdálenější provincie by mu odporovaly do poslední kapky krve. A navíc při sebemenším pokusu o sjednocení království by jej Nemedijci okamžitě sesadili z trůnu. Tak se stal obětí vlastních intrik. Palčivost zraněné pýchy teď hlodala v jeho duši a Valerius hodil vše za hlavu. Vládl rozmařile a bezohledně jako člověk, který žije ze dne na den a nestará se o to, co bude zítra.

A přesto byla v jeho šílenství určitá metoda, záměr ukrytý tak hluboko, že jej neuhodl ani sám Amalric. Možná, že ty dlouhé roky, kdy Valerius žil jako vyhnanec v exilu, v něm vypěstovaly trpkost vymykající se lidským měřítkům. Potupnost jeho současného postavení možná způsobila, že se tato trpkost změnila v určitý druh šílenství. V každém případě teď žil a byl ovládán jedinou myšlenkou. Strhnout s sebou do zkázy všechny spojence a spoluviníky.

Byl si vědom toho, že jeho vláda skončí v okamžiku, kdy jej už Amalric nebude potřebovat ke svým cílům. Věděl, že pokud bude utlačovat a ničit svou rodnou zem, budou jej Nemedijci podporovat na trůně. Amalric měl totiž jediný cíl. Přinutit Aquilonii k naprosté a trpné odevzdanosti, rozdrtit poslední zbytky její nezávislosti a pak usednout sám na její trůn. Přetvořit tuto zemi za pomoci vlastního nesmírného bohatství k obrazu svému a využít její lid a materiální zdroje jako páku, jejíž pomocí vyrve samotnému Tarascovi korunu Nemedie. Valerius si byl jist, že jediným cílem Amalricovým je usednout na trůn nemedijských králů. Přemýšlel o tom, zda Tarascus Amalrica nepodezřívá, ale dobře věděl, že Tarascus Aquilonii nenávidí dávnou záští a touží zničit toto západní království.

Valerius se tedy rozhodl zdeptat zemi tak, že ji nezachrání ani Amalricovo nesmírné bohatství. Sám barona nenáviděl snad ještě více než Aquilonce, a proto doufal, že se dožije dne, kdy Aquilonie bude ležet v troskách a Tarascus s Amalricem povedou občanskou válku, která Nemedii úplně zničí.

Byl přesvědčen o tom, že až dobude ještě vzdorující provincie – Gunderland, Poitain a Bossoniánské pohraničí – skončí jeho vláda. Amalric tak dosáhne svého a on, Valerius, bude zavržen. Proto odkládal tažení proti odbojným provinciím a své síly tříštil ve zbytečných a bezúčelných přepadech a šarvátkách. Amalricovo naléhání a tvrdý zásah proti pohraničním oblastem pak odbýval s pomocí všech jen trochu přijatelných výmluv a záminek, které mu umožňovaly další odklad.

Jeho život se změnil v jediný řetěz hostin, pitek a divokých orgií. Královský palác naplnil nejkrásnějšími dívkami z celé země a bylo mu jedno, zda přišly dobrovolně či sem byly přivlečeny proti své vůli. Proklínal bohy a povaloval se po zemi v trůnním sále opilý, v královském hermelínu politém vínem a s dědičnou korunou aquilonských králů na hlavě. V záchvatech krvežíznivosti dal jednou ověsit šibenici na tržním náměstí celými hrozny oběšenců, jindy odsoudil ke stětí tolik lidí, že kati nestačili brousit sekery a část poprav musela být odložena. Pak zase štval nemedijské jezdce okolním krajem, aby tam drancovali a pálili. Jak to však bývá, lidé dohnaní krutostí a hrůzou skoro k šílenství si začali uvědomovat, že nemají co ztratit, a tak všude propukala menší či větší povstání, vyvolaná zoufalstvím, jež byla vzápětí ještě krutěji potlačována. Valerius plenil a znásilňoval, loupil a ničil tak, že sám Amalric proti tomu protestoval. Varoval jej, že ožebračí království natolik, že mu nebude pomoci, a netušil, ž e to je právě to, k čemu je Valerius pevně odhodlán.

A zatímco v Aquilonii i Nemedii mluvili lidé o šíleném králi, v Nemedii se přece jen více mluvilo o tajemném, maskovaném Xaltotunovi. Málokdo jej zahlédl v ulicích Belveru. Lidé říkali, že tráví většinu času v kopcích, kde setrvává v dlouhých rozhovorech a poradách s posledními zbytky jedné staré rasy. Tito lidé byli tiší, tmaví a lpěli na svém původu, který odvozovali od pradávných, dávno vymřelých královských rodů. Lidé si šeptali o temném dunění bubnů, které se neslo od zasněných kopců, a o záři ohňů rozlévající se nocí. Pokradmu mluvili o nesrozumitelných zaklínadlech, jejichž útržky tu a tam přinesl vítr z hor, o dávno zapomenutých a nyní obnovených rituálech. Modlitby k bohům, jichž se lidé dávno zřekli, a které tiše šeptali vedle domácích ohnišť už jen starci a stařeny v kopcích, teď začaly získávat nové přívržence mezi národem, jenž se natolik lišil od obyčejných lidí z údolí.

Důvod těchto schůzek nikdo neznal, snad ani Orastes, který tajemného Pythonce na jeho cestách neustále doprovázel. Jediné, čím si byli jisti, bylo to, že na Orastově obličeji se v poslední době usadil podivný, divoký stín.

Když jaro počalo otevírat květy stromů, proběhla celým královstvím šeptaná zpráva, která probudila umírající zemi k náhlému životu. Přilétla snad s jižním větrem a vytrhla lidi ze zoufalství a apatie, jež je pohlcovaly. Kdo však byl tím prvním poslem, nikdo nevěděl. Jedni mluvili o zvláštní, zachmuřené stařeně. Ta prý sestoupila odkudsi z kopců, vlasy jí vlály ve větru a po boku prý jí jako ochočený pes klusal obrovský šedý vlk. Jiní si šeptali o Asurových kněžích, kteří prý přecházeli z Gunderlandu do pohraničí Poitainu a jako duchové se objevovali v lesních vesnicích Bossoniánců.

Ať už zpráva přišla odkudkoliv, vzpoura zaplála jako stepní požár podél celých hranic. Vysunutá nemedijská opevnění byla dobyta a vojáci popraveni, trestné výpravy byly přepadány ze zálohy a bez milosti pobity do posledního muže. Celý západ království pozdvihl zbraně a tohle povstání bylo jiné než ta předešlá. Tady vládlo nezlomné odhodlání a jakási řízená cílevědomost namísto beznadějné a zoufalé divokosti, jež hnala lidi do boje předtím. Nejednalo se jen o obyčejný lid. Baroni opevňovali svá sídla a otevřeně vypovídali poslušnost guvernérům provincií. Tu a tam byly spatřeny veliké oddíly Bossoniánských střelců, přesouvající se podél hranic, silní odhodlaní muži v kroužkových košilích, ocelových přilbách a s dlouhými luky přes rameno. Země netečná, zničená a odevzdaná svému osudu se změnila jakoby kouzlem, naplněná energií a životem, a co bylo nejdůležitější, stávala se nebezpečnou. Amalric proto poslal zprávu Tarascovi, který zanedlouho přitáhl s armádou.

V královském paláci v Tarantii probíral Amalric a oba králové situaci kolem povstání. Neposlali pro Xaltotuna, jenž byl stále zabrán do svého tajemného studia v nemedijských kopcích. Spiklenci jej ani jeho magii nepovolali na pomoc od krvavého dne v údolí Valkie. On sám se stáhl do ústraní, mluvil s nimi jen výjimečně a jejich intriky a plány jej očividně nezajímaly.

Neposlali vzkaz ani Orastovi, ale ten přesto přijel a jeho tvář byla bledá jako mořská pěna před příchodem bouře. Stál pod zlatou kopulí poradní síně, kde se králové po věky scházeli k jednání, a jeho tři společníci špatně ukrývali údiv nad tím, jak vypadá. Žádného z nich dřív nenapadlo, že by se Orastes něčeho bál, a tím víc je poplašil výraz strachu, který se mu zřetelně odrážel ve tváři.

“Jsi jistě unaven, Oraste,” řekl Amalric. “Pojď, posaď se a já zavolám otrokyni s vínem. Měl jsi dlouhou a namáhavou cestu.”

“Na cestě z Belveru jsem schvátil tři koně. Nemohu se napít ani si odpočinout dříve, než vám vypovím to, s čím přijíždím.”

Přecházel místností sem a tam, jako by v něm hořel oheň, který mu brání setrvat v klidu. Pak zastavil před svými užaslými společníky.

“Když jsme použili Ahrímanovo srdce, abychom přivedli k životu mrtvého muže,” promluvil náhle, “nezvážili jsme vůbec všechna nebezpečí a souvislosti vyplývající z toho, že jsme se rozhodli porušit temný prach minulosti. Vina padá na mou hlavu a s ní i hrozný hřích. Měli jsme na mysli jen vlastní prospěch. A proto jsme zapomněli, že i ten, kterého přivedeme k životu, bude mít vlastní ambice. Vypustili jsme na svět démona, zlo tak strašné, že jej obyčejný lidský mozek nedovede pochopit. Sám jsem mnohokrát měřil hloubku zla, ale uvědomoval jsem si, že jsou určité hranice, které žádný muž mé rasy a mého věku nesmí překročit. Mí předkové byli poctiví lidé s čistýma rukama. Já jediný z našeho rodu jsem se ponořil do téhle špíny, a i tak mohu hřešit jen na úkor a v hranicích mé vlastní osobnosti. Xaltotun však má za sebou tisíce let černé magie a ďábelských praktik, prastarou tradici, celé dědictví zla. Je mimo hranice naší doby i našeho chápání nejen proto, že je mágem, ale také proto, že je potomkem celého rodu č arodějů.

Viděl jsem věci, při kterých se mi chvěla duše v těle. Tam nahoře uprostřed spících kopců jsem viděl Xaltotuna rozmlouvat s dušemi nebožtíků a vyvolávat démony prastarého a zapomenutého Acheronu. Viděl jsem, jak jej ti prokletí potomci neméně prokletého rodu obdivují a uctívají jako svého arcikněze. Viděl jsem, co připravuje – a řeknu vám, co je to! Chce obnovit a přivolat zpět pradávné, černé a příšerné Království acheronské!”

“Co tím myslíš?” zeptal se Amalric. “Z Acheronu zbyl pouze prach. A zbytek té rasy? Není jich dost na to, aby založili impérium. Ani Xaltotun není schopen oživit prach starý tři tisíce let!”

“Víš málo o černých silách, jimž vládne,” odpověděl zachmuřený Orastes. “Viděl jsem, jak na sebe samy kopce při jeho zaklínání vzaly podivný a prastarý vzhled. Jako v mlze jsem daleko v kraji zahlédl obrysy údolí, lesů, hor a jezer, které už dávno neexistují, ale jež se v těch místech rozkládaly v dávné minulosti. A také jsem při soumraku jednoho dne spíš vycítil než uviděl purpurové věže zapomenutého Pythonu, které se na okamžik vynořily z večerního šera jako postavy lidí z mlhy. Na posledním tajném shromáždění, kam jsem jej také doprovázel, jsem konečně pochopil cíl veškerého jeho snažení. Zatímco zněly bubny a jeho uctívači s pěnou u úst tloukli čely do prachu země, pochopil jsem! Říkám vám, že za pomoci nevídaného magického rituálu a obrovského krvavého obětování, jaké svět ještě nezažil, chce svými kouzly znovu obnovit Acheron. Zotročí celý svět a vlnou krve odplaví současnost, aby znovu zavládla minulost!”

“Ty jsi zešílel!” vykřikl Tarascus.

“Zešílel!” Orastes na něj pohlédl divokým zrakem. “Myslíš, že člověk, který viděl tolik, co já, může zůstat zcela příčetný? Ale mluvím pravdu. Skutečně připravuje návrat Acheronu s jeho tajemnými věžemi, čaroději, králi a hrůzami, takového, jak vypadal před tisíciletími. Zbytky potomků Acheronu mu poslouží jako jádro, kolem kterého bude stavět, ale maltou a kameny této stavby se stanou krev a mrtvá těla dnešních lidí! Nevím, jak to chce provést. Mozek se mi točí, když se to pokouším pochopit. Ale svoje jsem viděl. Acheron bude opět Acheronem a dokonce i kopce, lesy a řeky přijmou svou dávnou podobu! A proč ne?! Když jsem mohl já se svými zanedbatelnými vědomostmi přivést k životu muže mrtvého tři tisíce let, proč by nemohl největší mág světa vrátit život království tři tisíce let zaniklému? Dle jeho přání a na jeho rozkaz povstane Acheron z prachu!”

“Jak bychom jej mohli zastavit?” zeptal se Tarascus, na kterého Orastova řeč přece jen zapůsobila.

“Existuje pouze jediný způsob,” odpověděl Orastes, “musíme mu ukrást Srdce Ahrímanovo!”

“Ale to…” začal bezděky Tarascus, ale pak se rychle odmlčel.

Nikdo si jej nevšímal a Orastes spěšně pokračoval:

“To je síla, která může být použita proti němu. Budu–li mít v rukou Srdce, mohl bych jej porazit. Ukryl kámen na nějakém tajném místě, odkud by jej nedostal ani nejlepší zamorský zloděj, to je jisté. Marně se pokouším to místo vypátrat. Kdyby se tak chtěl zase jednou ponořit do spánku černého lotosu, ale naposled takhle spal po bitvě u Valkie. Tehdy byl unavený, protože použil velkou magii, a…”

Dveře byly zamčeny a zajištěny závorou, ale náhle se jejich křídla bez jediného zvuku otevřela. Ve dveřích stanul Xaltotun, chladný, nepřístupný a zamyšleně si hladil svůj vous. V očích mu však doutnala pekelná záře.

“Naučil jsem tě příliš mnoho,” řekl nezúčastněným hlasem a jako znamení zkázy pozvedl ukazovák směrem dolů k Orastovi. Než se mohl kdokoliv pohnout, hodil na zem k Orastovým nohám hrst prachu. Kněz stál jako člověk proměněný v kámen. Prach vzplanul a měnil se v kouř. Namodralá spirála kouře se začala zvedat vzhůru kolem Orastova těla. A když kouř vystoupil do výše jeho krku, obtočil mu hrdlo s bleskovou rychlostí útočícího hada. Orastův výkřik se proměnil v jakési zachroptění. Ruce mu vylétly k hrdlu, oči mu vylezly z důlků, zčernalý jazyk mu visel z úst. Kouř kolem jeho krku vypadal na okamžik jako pletenec modrého lana, v následujícím okamžiku vybledl a zmizel. Orastes, teď už mrtvý, se zřítil k zemi.

Xaltotun tleskl a vstoupili dva muži, kteří jej často doprovázeli. Byli malí a jejich pleť měla špinavý odstín popela. Červené šikmé oči a špičaté, jakoby krysí zuby doplňovaly celkově odpudivý vzhled. Nepadlo jediné slovo. Dvojice pozvedla mrtvé tělo a odnesla ho pryč.

Xaltotun odbyl celou věc netrpělivým gestem ruky a přisedl ke stolu ze slonoviny, u něhož už seděli pobledlí králové.

“Proč jste svolali dnešní radu?” zeptal se.

“Aquilonci na západě povstali,” odpověděl Amalric, který se jako první vzpamatoval z děsivého šoku, který trojice utržila, když přihlížela Orastově smrti. “Ti hlupáci věří tomu, že Conan žije a že se vrací v čele poitainských vojsk, aby dobyl zpět své království. Kdyby se objevil po bitvě u Valkie nebo kdyby se zprávy o tom, že žije, šířily v zemi, centrální provincie by se nebouřily. Tak veliký byl strach z tvé moci, Xaltotune. Ale Valeriova krutovláda dohnala lidi k takovému zoufalství, že jsou ochotni následovat kohokoliv, kdo je povede proti nám, a dávají přednost rychlé smrti před mučením a celoživotním utrpením.

To, že Conan ve skutečnosti u Valkie nezahynul, se mezi lidmi povídalo vždycky, ale teprve nedávno tomu uvěřila většina národa. Pallantides se vrátil z Ophiru, kde žil v exilu, a přísahá, že toho nešťastného dne ležel král nemocen ve svém stanu a jeden z věrných vedl armádu v jeho zbroji. Panoš, který se teprve nedávno vzpamatoval z rány palcátem utržené u Valkie, tvrdí, že to tak skutečně bylo.

Jakási stařena s ochočeným vlkem se potulovala zemí sem a tam a rozhlašovala, že král Conan žije a jednoho dne že se vrátí, aby získal zpět svou korunu. A ti prokletí Asurovi kněží zpívají od nedávna stejnou píseň. Tvrdí, že dostali jakýmsi záhadným způsobem zprávu, že Conan se vrací, aby dobyl zpět své království. Nejsme schopni chytit ani tu čarodějnici, ani nikoho z kněží. To je ovšem samozřejmě Trocerova práce. Moji špehové mi podali nezvratné důkazy o tom, že Poitain se připravuje zaútočit na Aquilonii. Předpokládám, že Trocero představí nějakého podvodníka, který o sobě bude prohlašovat, že je král Conan!”

Tarascus se zasmál, ale jeho smích nebyl příliš přesvědčivý. Bezděčně se dotkl nedávno zhojené jizvy pod kabátcem a vzpomněl si na havrany, kteří byli podivným způsobem odehnáni ze stopy tajemného uprchlíka. Vybavil si také tělo vladyky Aridea, které sloužící dopravili zpět z hraničních hor celé zohavené. Vyděšení vojáci vyprávěli, že Aridea napadl a potrhal obrovský šedý vlk. Vzpomněl si samozřejmě i na rudý kámen ukradený v době čarodějova spánku ze zlaté schránky a mlčel.

Valerius si zase připomenul umírajícího šlechtice, jenž v posledním tažení vyprávěl hrůznou historii, a čtyři hubené Khitájce, kteří zmizeli za jižním obzorem a nikdy se nevrátili, ale i on mlčel, protože podezřívavost a nenávist, jež cítil ke svým spojencům, v něm hlodala jako červ. Po ničem netoužil víc, než aby spatřil Nemedijce a aquilonské vzbouřence hynout v zoufalém boji na život a na smrt.

Jediný Amalric vykřikl: “To je přece nesmyslné myslet si, že Conan žije!”

Místo odpovědi hodil Xaltotun na stůl svitek pergamenu.

Amalric jej zvedl a pohlédl do něj. Ze rtů mu unikl zlostný výkřik. Pak četl:

– Xaltotunovi,

velkému nemedijskému fakírovi: Acheronský pse, vracím se do svého království, tvou kůži přibiju na bránu Tarantie!

Conan –

“To je padělek!” vykřikl.

Xaltotun zavrtěl hlavou.

“Dopis je pravý. Porovnal jsem písmo s dokumenty uloženými v archivu královské knihovny. Nikdo by nedokázal napodobit tak příšernou škrábanici.”

“Jestliže však Conan žije,” zamumlal Amalric, “nebude tohle povstání jako ostatní. Je to jediný žijící muž schopný Aquilonce sjednotit.”

Pak zaprotestoval: “Ale tohle není Conanovi podobné. Proč by nás svým dopisem varoval? Odpovídalo by více jeho duchu, kdyby podle svých barbarských zvyků udeřil bez výstrahy.”

“Už jsme byli varováni,” poukázal Xaltotun. “Naši zvědové nám přinesli zprávy, že Poitain se připravuje k válce. A hory by bez našeho vědomí nemohl překročit. Proto mi přesně ve svém duchu poslal tohle prohlášení.”

“Proč tobě?” zeptal se Valerius. “Proč ne mně nebo Tarascovi?”

Xaltotun upřel na krále svůj pronikavý pohled.

“Conan je chytřejší než vy,” odpověděl po krátké odmlce. “On totiž ví to, co se vy musíte naučit – že skutečným vládcem západních národů není Tarascus ani Valerius nebo Amalric, ale Xaltotun.”

Nikdo z nich neodpověděl, seděli a pohlíželi na něj zasažení ochromující pravdou, již si uvědomili s jeho slovy.

“Jiná cesta než cesta královská už pro mne neexistuje,” pokračoval Xaltotun, “nejprve však musíme rozdrtit Conana. Nevím, jak se mu podařilo uniknout mi z Belveru, protože nevím, co se dělo ve chvílích, kdy jsem byl ponořen do snů černého lotosu. Je však jisté, že Conan je živ a na jihu sbírá armádu. Je to jeho poslední pokus, který mu umožňuje pouze zoufalství lidí strádajících pod Valeriovou krutovládou. Necháme je tedy povstat. Jejich osud svírám pevně v rukou. Počkáme, až proti nám vytáhnou, a pak je rozdrtíme jednou provždy…

Zničíme Poitain i Gunderland a omezené Bossoniánce. Po nich Ophir, Zingaru a Koth – všechny národy a země světa překováme v jediné mocné impérium. Budete vládnout jako moji satrapové a jako mí služebníci budete větší než králové těchto dnů. Jsem neporazitelný, protože Srdce Ahrímanovo je ukryto tak, aby je žádný člověk nemohl pozvednout proti mně.”

Tarascus spěšně odvrátil zrak v obavě, aby mu Xaltotun nečetl myšlenky. Věděl dobře, že čaroděj se do zlaté skřínky zdobené spícími hady nepodíval od okamžiku, kdy do ní drahocenný kámen uložil. Ať už se to zdálo jakkoliv podivné, Xaltotun nevěděl, že Srdce bylo ukradeno. Podivuhodný skvost se pravděpodobně pohyboval mimo okruh jeho temného vědění. Nelidské smysly jej nevarovaly a temné síly jej neupozornily na to, že zlatá skříňka je prázdná. Tarascus si pomyslel, že Xaltotun neznal ani celý rozsah Orastových vědomostí, protože mluvil pouze o vytvoření nového impéria, ale nezmínil se ani v náznaku o obnovení Pythonské říše. Tarascus odhadoval, že Xaltotun si stále ještě není docela jist svou silou. Jestliže oni potřebovali při svých plánech jeho pomoc, on potřeboval stejně nutně pomoc jejich. I kouzla byla, alespoň do určité míry, závislá na mečích a kopích. Tarascus četl v Amalricově zpupném pohledu výhrůžky: ať jim čaroděj svým uměním pomůže k vítězství nad nebezpečným nepřítelem. Pak bude dost času obrát it se proti němu. Třeba se naskytne způsob, jak ošálit temné síly, které tak bláhově vyvolali.

21. Nebezpečné bubny

Vypuknutí války se potvrdilo v okamžiku, kdy deset tisíc mužů poitainské armády oděných v lesklé oceli překročilo s rozvinutými praporci jižní průsmyky. Královští zvědové přísahali, že v jejich čele jede obrovský muž v černé zbroji. A ten muž má na prsou hedvábného svrchního kabátce zlatem vyšitého lva Aquilonie! Conan žije! Král žije! Teď už nezůstal v srdci žádného člověka, ať už přítele či nepřítele, jediný stín pochybností.

S novinkami o útoku z jihu přišly i další zprávy. Vyčerpaní poslové vyprávěli o obrovské skupině Gundermenů, která se postupně přesunuje jižním směrem. K nim se cestou přidávají bossoniánští baronové ze severu a severozápadu. Tarascus s jedenatřiceti tisíci muži se rychlými pochody přesunul do města Galparanu ležícího na řece Shirki. Pokud by Gundermeni chtěli zaútočit na města stále ještě obsazená Nemedijci, museli by proud Shirki překročit v nejbližším okolí. Shirki byla rychlá řeka plná vírů, ženoucí se s hukotem skalnatým krajem plným soutěsek a roklin k jihozápadu. V této roční době, kdy koryto řeky bylo plné vody z tajících sněhů, se našlo jen málo brodů, kde se dala překročit. Celá země východně od řeky byla v rukou Nemedijců, a proto se dalo předpokládat, že se Gundermeni pokusí řeku přejít buď v Galparanu, nebo v Tanasilu, který ležel více na jih. Každým dnem byly očekávány posily z Nemedie, až nakonec přišla zpráva, že ophirský král podnikl na jižních hranicích Nemedie řadu nepřátelských výbojů. V této situaci už nemohla Nemedie postrádat jediného vojáka z jižních posádek, aniž by riskovala otevření svých hranic útokům u Ophiru.

Amalric a Valerius vytáhli z Tarantie s dvaceti pěti tisíci muži. Za sebou nechali pouze tak veliké posádky, jaké by stačily zastrašit obyvatelstvo a zabránit vzpourám do jejich předpokládaného návratu. Chtěli se utkat s Conanem a rozdrtit jej dřív, než se mu podaří spojit se se vzbouřenci v zemi.

Král a jeho Poitainci překročili hory, ale nedošlo ke skutečnému boji ani k žádnému útoku na pohraniční hradiště či pevnost. Conan se objevoval a hned zase mizel. Podle všeho se vydal k západu přes divokou, řídce osídlenou horskou oblast, vstoupil na území Bossoniánského pohraničí a cestou sbíral další posily. Amalric a Valerius se svou armádou složenou z Nemedijců, aquilonských renegátů a bezohledných žoldnéřů všech národností táhli krajem a hledali nepřítele, jenž se neobjevoval.

Amalric brzo zjistil, že je téměř nemožné získat podrobnější údaje o Conanových přesunech. Výzvědné skupiny, které rozesílal na všechny strany, většinou mizely beze stopy. Nebylo nic neobvyklého, když našli své vyzvědače ukřižované na stromech u cesty. Jediné, co se Amalric dozvěděl, bylo, že kdesi na sever od něj za řekou Shirki se pohybuje veliká skupina Gundermenů a severních Bossoniánců a že Conan s menší poitainskou silou a skupinou jižních Bossoniánců se nachází kdesi na jihozápadě.

Amalric dostal strach, že kdyby s Valeriem postoupili v divoké, nepřehledné krajině ještě dál, mohl by je Conan bez obtíží obejít a zaútočit na centrální provincie. Ustoupil proto z údolí řeky Shirki, rozbil tábor na pláni vzdálené zhruba jeden den pochodu od Tanasulu a tam vyčkával. Tarascus zůstal v Galparanu, protože se obával, že jej mají Conanovy přesuny vylákat k jihu a umožnit tak v Severním brodu volný průchod Gundermenům.

Do Amalricova tábora dorazil ve svém voze taženém neúnavnými kouzelnými koňmi sám Xaltotun. Do vojevůdcova stanu vstoupil právě ve chvíli, kdy se baron s Valeriem radili nad mapou rozprostřenou na bohatě zdobeném rozkládacím stole.

Xaltotun mapu vzal, zmačkal a odhodil stranou.

“To, co nejsou schopni zjistit vaši slídilové,” prohlásil, “vím od svých vyzvědačů. Musím však přiznat, že i jejich zprávy jsou podivně neurčité a neúplné, jako by proti mně stály jakési neznámé síly.

Conan postupuje podél řeky Shirki a s ním je deset tisíc Poitainců, tři tisíce jižních Bossoniánců a západní a jižní baroni se svými oddíly, kterých je asi pět tisíc. Druhá armáda v počtu zhruba třiceti tisíc Gundermenů a severních Bossoniánců si razí cestu jižním směrem, aby se k nim připojila. Mají stále spojení, jež jim zajišťují jakýmsi tajemným způsobem ti prokletí Asurovi kněží. Jak se zdá, rozhodli se stát mi v cestě, a já jimi, u Seta, nakrmím hady, jen co bude po boji!

Obě armády míří k brodu v Tanasulu, ale nevěřím, že Gundermeni překročí řeku. Naopak si myslím, že ji přebrodí Conan se svým vojskem a připojí se k nim.”

“Proč by měl Conan přecházet řeku?” ptal se Amalric.

“Protože každý odklad boje hraje v jeho prospěch. Čím déle bude čekat, tím bude jeho armáda silnější a tím nejistější bude naše pozice. Pahorkatina na druhém břehu řeky se doslova hemží jeho vášnivými přívrženci – ožebračenými a ztýranými, vyvrženci i uprchlíky, které vyštvala Valeriova krutost. Lidé z celé země se vydávají ve skupinkách i jednotlivě, aby se ke Conanovi připojili. Oddíly naší armády jsou denně přepadávány ze zálohy a venkované je většinou rozsekají na kusy. V centrálních provinciích sílí odpor proti naší nadvládě a brzy propukne otevřená vzpoura. Posádky, které tam zůstaly, nejsou dost silné a zatím nemůžeme doufat v posily z Nemedie. V těch nepokojích na ophirských hranicích má prsty Pallantides. Má v Ophiru příbuzné.

Pokud se nám Conana nepodaří rychle dostihnout a zničit, vzplane nám v zádech vzpoura. Pak bychom se museli urychleně vrátit do Tarantie, abychom ubránili alespoň to, co už jsme dobyli. A to nemluvím o tom, že bychom se pravděpodobně museli probít celou vzbouřenou zemí s Conanovou armádou v patách, a potom byli přinuceni obléhat samotné hlavní město, obklopeni nepřítelem ze všech stran. Ne! My musíme rozdrtit Conana. Uvidíte, jak rychle skončí celé povstání, až bude jeho hlava viset nad hlavní bránou Tarantie.”

“Proč neuvalíš na jeho armádu nějakou kletbu, která by je všechny zahubila?” zeptal se napůl vážně a napůl jízlivě Valerius.

Xaltotun pohlédl na Aquilonce tak, jako by znal celou hloubku zlomyslného šílenství, ukrytého za jeho vyhýbavýma očima. “Neměj strach,” odpověděl nakonec čaroděj. “Svým uměním rozdrtím Conana, stejně jako bych rozdrtil podpatkem boty ještěrku. Ale i černá magie, nevíš–li to, potřebuje podporu mečů a oštěpů.”

“Jestli se mu podaří překročit řeku a zaujmout postavení v Goraliánských kopcích, bude těžké ho odtamtud vykouřit,” podotkl Amalric. “Kdyby se nám však podařilo chytit jej v údolí ještě na tomto břehu, mohli bychom jeho armádu rozprášit. Jak daleko jsou od Tanasulu?”

“Při rychlosti, jakou se přesunují, by mohli dorazit k brodu někdy zítra v noci. Jeho lidé jsou vytrvalí a zdatní a on je nešetří ani v nejmenším. Bude u brodu alespoň o den dřív než Gundermeni.”

Xaltotun netrpělivě zavrtěl hlavou.

“To by byl bezchybný plán, pokud by se nejednalo o Conana. Tvých dvacet pět tisíc mužů však není dost silných na to, aby zničili Conanových devatenáct před příchodem Gundermenů. Ti muži budou bojovat jako šelmy zahnané do kouta. Pak budeš sevřen ve dvojím ohni a podlehneš dřív, než dorazí Tarascus. Dostal by se do Tanasulu příliš pozdě na to, aby ti mohl pomoci.”

“Co tedy budeme dělat?” ptal se Amalric.

“Vytáhneme proti Conanovi s celou silou, kterou máme k dispozici,” odpověděl muž z Acheronu. “Pošli jezdce k Tarascovi se vzkazem, ať se k nám připojí tady. Počkáme na jeho příchod. Pak vytáhneme k Tanasulu společně.”

“Ale zatímco budeme čekat,” protestoval Amalric, “překročí Conan řeku a spojí se s Gundermeny!”

“Conan řeku nepřekročí,” krátce odpověděl Xaltotun.

Amalric pozvedl hlavu a pohlédl do temných očí.

“Co tím chceš říci?”

“Předpokládejme, že kdesi u pramenů řeky Shirki dojde k mohutným průtržím mračen. Předpokládejme, že se řeka rozvodní a vzedme tak, že brod v Tanasulu bude neprůchodný. Potom bychom tam mohli přivést včas celou naši armádu, abychom Conana zastihli ještě na tomto břehu a zničili jej. V klidu pak vyčkáme, až voda opadne, což bude, řekl bych, nejpozději následující den, potom překročíme řeku a zničíme Gundermeny. Tak bychom mohli použít celou naši armádu postupně proti jejich oběma menším silám.”

Valerius se zasmál, jak to dělal vždy, když byla v dohledu zkáza některého přítele či nepřítele, a neklidnou rukou si prohrábl rozcuchanou hlavu. Amalric pohlížel na Acheronce se směsí strachu a obdivu.

“Kdybychom skutečně zastihli Conana v údolí Shirki, kde by měl skalní stěny po pravici a rozvodněnou řeku po levici,” připustil Amalric, “mohli bychom jej s celou naší armádou snadno zničit. A ty si myslíš – jsi si jist – že skutečně ty prudké deště přijdou?”

“Vracím se do svého stanu,” řekl místo odpovědi Xaltotun a povstal. “Velká kouzla se provádějí bez mávání čarodějnou hůlkou. Pošli posla k Tarascovi. A k mému stanu ať se nikdo nepřibližuje!”

Poslední příkaz byl zbytečný! Nikdo z celého vojska by se k černému, tajemnému plátěnému pavilonu, jehož vchod byl vždy pečlivě zavřen, za žádnou cenu nepřiblížil. Nikdo kromě Xaltotuna do něj také nikdy nevstoupil, a přesto se z něho často ozývaly podivné hlasy, jeho stěny se za úplného bezvětří vzdouvaly jako lodní plachty a občas z nitra zaznívala zvláštní hudba. Čas od času v bezměsíčné noci byl zevnitř osvětlen rudými záblesky, které na jeho plátně kreslily černé stíny podivných tvarů, pohybujících se sem a tam.

Amalric ležící té noci ve svém stanu slyšel pravidelné dunění bubnu, které k němu doléhalo od velkého Stygijce. A Amalric by mohl přísahat, že se do temných úderů tu a tam mísil podivný krákoravý hlas. Zachvěl se, protože dobře věděl, že ten hlas nepatří Xaltotunovi. Buben duněl a hřměl jako vzdálená bouře. Když Amalric před svítáním vyhlédl ze stanu, zahlédl na severním obzoru žlutá a fialová světélka blesků. Celé nebe bylo čisté a poseté tisíci jasně zářících hvězd, ale tam na severu pokračovala bouře provázená hustými blesky vypadajícími jako odraz vzdálených plamenů na čepeli meče.

Navečer příštího dne dorazil do tábora Tarascus se svými oddíly, zaprášený a unavený po dlouhé cestě. Vysílené pěší oddíly přitáhly do tábora celé hodiny za jízdou. Utábořily se na pláni vedle postavení Amalricova a za úsvitu následujícího dne se spojené armády vydaly na západ.

Daleko před vojskem se pohybovaly skupiny průzkumníků a Amalric očekával jejich návrat s těžko skrývaným napětím. Nemohl se dočkat zprávy o tom, jak byli Poitainci lapeni mezi rozvodněnou řekou a jeho postupující armádou. Když se však zvědové vrátili, přinesli jedinou a jasnou zprávu. Conan překročil řeku!

“Cože?!” vykřikl Amalric. “Přebrodil řeku dřív, než začala povodeň?”

“Tam žádná povodeň nebyla,” odpověděl užaslý zvěd. “Conan dorazil k Tanasulu včera pozdě v noci a s celou armádou hned nato přebrodil řeku.”

“Žádná povodeň,” vykřikl Xaltotun a Amalric jej poprvé viděl užaslého a nejistého. “To je nemožné! Vždyť u pramenů řeky Shirki byly včera a předevčírem obrovské průtrže mračen!”

“To je dost dobře možné, můj pane,” odpověděl zvěd. “Pravda, voda byla kalná a lidé v Tanasulu říkali, že voda v řece od včerejšího dne stoupla o dobrou stopu, ale to nemohlo Conanovi zabránit v přechodu řeky.”

Xaltotunova kouzla selhala! Tato myšlenka zabušila Amalricovi v hlavě jako kladivo. Od té noci v Belveru jeho strach z podivného muže z minulosti neustále vzrůstal. Vznikl už v té chvíli, kdy spatřil, jak se hnědá svrasklá mumie mění v žijícího člověka. Orastova smrt pak změnila plíživé obavy ve skutečnou hrůzu. Amalric již přestal pochybovat o tom, že tento muž – či snad ďábel? – je neporazitelný. A v této chvíli se mu náhle dostalo důkazu o tom, že i Xaltotun je omylný!

No a co, pomyslel si baron vzápětí. I ty největší čaroděje může tu a tam potkat nezdar. V každém případě si baron stále netroufal muži z Acheronu odporovat, alespoň prozatím! Orastes je mrtev a jen Mitra ví, v jakém pekle se smaží, pomyslel si Amalric. Ovšem tam, kde selhala černá magie odrodilého kněze, bude těžko stačit můj meč. Nejbližší budoucnost ukáže, jaké hrůzné činy má Xaltotun v plánu. Conan se svou armádou byl v současnosti největší hrozbou a Xaltotunova kouzla se proti ní mohla více než hodit. Potom se uvidí!

Dorazili do Tanasulu, do nevelké opevněné vesnice, která ležela u brodu. Vznikl zde na místě, kde široký kamenný jazyk vytvořil přirozený přechod přes řeku, jež byl s výjimkou doby největších záplav průchozí po celý rok. Průzkumníci přinesli zprávu, že Conan zaujal postavení v Goraliánských horách, jejichž úpatí leželo několik mil za řekou. A Gundermeni prý dorazili do jeho tábora těsně před západem slunce.

Amalric úkosem pohlédl na Xaltotuna. Pomalu se snášela noc a ve světle plápolajících pochodní vypadal muž z Acheronu nevyzpytatelně a cize.

“Co teď? Tvoje kouzla selhala. Conan stojí proti nám s armádou téměř tak silnou jako je naše, a navíc má mnohem výhodnější postavení. Můžeme volit z dvojího zla: utábořit se tady a připravit se na jeho útok, nebo ustupovat zpět k Tarantii a doufat, že dorazí posily.”

“Budeme–li vyčkávat, jsme ztraceni,” odpověděl Xaltotun. “Překročte řeku a rozložte tábor na planině za ní. Zaútočíme při úsvitu!”

“Ale jeho postavení je příliš silné!” zvolal Amalric.

“Hlupáku!” záchvěv vášně na okamžik protrhl závoj netečnosti, do kterého se mág halil. “Už jsi zapomněl na Valkii? Považuješ mě za bezmocného jen proto, že z jakési malicherné příčiny nedošlo k záplavám, které jsem vyvolával? Původně jsem počítal s tím, že naše nepřátele zničí vaše oštěpy, ale neměj strach. Nepřátelskou armádu rozdrtí mé umění. Conan je v pasti a zítřejší východ slunce už nespatří. Překročte řeku!”

Za svitu pochodní přešla armáda mělký proud. Podkovy zvonily na kamenném dně řeky a koňské nohy rozstřikovaly vodu do všech stran. Zář pochodní se odrážela od štítů a hrudních plátů a rudě se zrcadlila v černé vodě. Přechod byl široký, ale přesto bylo dobře po půlnoci, než se armáda utábořila na mírně zvlněné pláni. Když vojáci pozvedli zrak, viděli v dálce nad obzorem rudě mrkající světélka nesčetných ohňů. Conan se rozhodl, že poslední utkání vybojuje v Goraliánských horách, které, jak dokazovala historie, byly již více než jednou posledním útočištěm aquilonských králů.

Amalric opustil svůj příbytek a neklidně procházel táborem sem a tam. V Xaltotunově stanu blikala tajemná záře a čas od času poměrné ticho protrhl nelidský skřek. Doprovodný buben spíš tiše duněl než hřměl.

Amalricovy smysly byly zostřeny noční atmosférou a celkovými okolnostmi a baron cítil, že proti Xaltotunovi stojí něco více než jen pouhý fyzický nepřítel. Znovu se ozvaly pochybnosti o čarodějově všemocnosti. Pohlédl na myriády ohňů, hořících na úbočí hor, a tvář se mu zachmuřila. On a celá jeho armáda byli hluboko v nepřátelském území. Tam v horách číhaly tisíce divokých mužů, v jejichž srdcích a duších byla zničena každá naděje a každý cit. Jediné, co jim zbylo, byla nenávist k jejich utlačovatelům a zoufalá, nepopsatelná touha po pomstě. Amalric věděl, že porážka znamená naprostý konec, protože zbytky armád by nepřežily ústup zemí, která se hemží nepřáteli posedlými touhou po krvi. Zítra musí se svými lidmi zaútočit na nejstrašnějšího válečníka západních zemí a jeho ke všemu odhodlané vojsko. Jestliže Xaltotun tentokrát zklame…

Ze stínů se náhle vynořilo půl tuctu jezdců. Zář ohňů se jim odrážela na hrudních plátech a přilbách s chocholy. Mezi sebou napůl vedli a napůl vlekli vyhublého muže oblečeného ve špinavých hadrech.

Přední z jezdců barona pozdravil a ukázal na muže. “Můj pane, tenhle muž se objevil u předsunuté hlídky a tvrdil, že musí mluvit s králem Valeriem. Je to Aquilonec.”

Muž vypadal spíš jako vlk, který uprchl ze želez. Na zápěstích a kotnících měl jizvy, které mohly pocházet jen od okovů. Obličej mu hyzdilo veliké znamení, vypálené žhavým železem. Stál přikrčený před baronem a zpod chomáče špinavých nečesaných vlasů na něj upíral planoucí oči.

“Co jsi zač, ty špinavý pse?” obořil se na muže Amalric.

“Říkejte mi Tiberias,” odpověděl muž a zuby mu cvakaly v nekontrolovatelném třasu. “Přišel jsem vám říci, jak můžete dostat Conana do pasti.”

“Takže zrádce, co?” zavrčel nemedijský šlechtic.

“Lidé říkají, že máte zlato,” zamumlal muž a znovu se otřásl. “Dej mi ho trochu! Dej mi zlato a já ti řeknu, jak můžete krále porazit.”

Oči mu divoce blýskaly a špinavé ruce, které vztahoval k baronovi, se otvíraly a zavíraly jako supí pařát.

Amalric znechuceně pokrčil rameny. Nechtěl však opominout žádný nástroj, který by mohl v nadcházejícím souboji použít.

“Mluvíš–li pravdu, dostaneš víc zlata, než můžeš unést,” řekl. “Jestli lžeš nebo jsi dokonce špión, dám tě ukřižovat hlavou dolů. Pojďte!”

Vrátili se do Valeriova stanu. Tam baron ukázal na ubožáka, který se před nimi choulil v rozedraných a špinavých hadrech.

“Tvrdí, že zná způsob, jak nám pomoci v zítřejším boji. Jestliže Xaltotunův plán není lepší než ten minulý, budeme každou pomoc potřebovat. Tak mluv, pse!”

Mužovo tělo se otřáslo v podivné křeči. Slova mu proudila z úst kvapně a zajíkavě.

“Conan táboří v zadní části Lvího údolí. To údolí má tvar částečně otevřeného vějíře. Jeho boky tvoří příkré útesy. Při zítřejším útoku budete muset vést úder přes údolí. Okolní skály se nedají slézt. Ale jestliže se král Valerius rozhodne použít mých služeb, provede vaše oddíly stezkou mezi kopci a to tak, že budete moci vpadnout králi Conanovi do zad. Má–li se to však podařit, museli bychom vyrazit co nejdříve. Je to mnoho hodin jízdy, protože cesta vede zprvu míle na západ, pak k severu, a teprve potom se stáčí k východu, aby vyústila v úzkém konci Lvího údolí v místě, které znají jen Gundermeni.”

Amalric si v zamyšlení mnul bradu. V těchto neurovnaných a divokých časech nebyl člověk ochotný prodat za pár zlaťáků i vlastní rodinu ničím neobvyklým.

“Jestliže mě povedeš špatně, zemřeš!” řekl Valerius. “Doufám, že si to uvědomuješ?”

Muž se opět nekontrolovaně zachvěl, ale jeho oči neuhnuly ani o píď.

“Jestliže tě zradím, zab mne!”

“Conan si netroufne své vojsko rozdělit,” přemýšlel nahlas Amalric. “Bude k odražení našeho útoku potřebovat všechny síly. Těžko by mohl postrádat dost lidí na to, aby nám v kopcích připravil past. Kromě toho tenhle chlap ví, že na tom, jak mě povede, závisí jeho život. Nebo si snad myslíš, že takový pes by se jen tak obtěžoval? Nesmysl! Ba ne, Valerie, myslím si, že ten chlap je poctivý.”

“Poctivý! Je to větší lump než kdokoliv jiný, protože bez váhání prodává svého osvoboditele!” zasmál se Valerius. “Tak dobrá. Půjdu s tím šakalem. Kolik mužů mi můžeš s sebou dát?”

“Pět tisíc by mělo stačit,” odpověděl Amalric. “Nečekaný útok do týlu mezi nimi vyvolá pořádný zmatek, a to docela stačí. Budu počítat s tím, že útočíš kolem poledne.”

“Až zaútočím, poznáš to snadno,” odpověděl Valerius.

Amalric se vrátil do svého stanu a s povděkem si všiml, že Xaltotun stále ještě nevyšel ze svého pavilonu. To dokazovaly zevnitř se ozývající občasné výkřiky, při kterých tuhla krev v žilách. Když zanedlouho Amalric v temnotě zaslechl cinkot podkov a zbroje většího počtu mužů, ušklíbl se. Valerius mu už posloužil dost. A teď mu poslouží ještě jednou. Baron věděl, že Conan je jako lev, který kolem sebe ve smrtelných křečích rozsévá smrt. Až Valerius zaútočí z týlu, může se snadno stát, že bude Cimmeřanova armáda zničena a na ústupu smete Valeria z povrchu zemského. Amalric cítil, že by se po vítězství v této veliké bitvě bez Valeria docela dobře obešel.

Pět tisíc jezdců, kteří provázeli Valeria, patřilo z větší části k Aquiloncům, kteří zradili svůj národ a dali se do služeb nepřítele. Byli to vesměs tvrdí nelítostní válečníci, zocelení v nejedné bitvě.

Z tábora vyrazili ještě za svitu hvězd, které jim blýskaly nad hlavami. Výprava se vydala na západ, k tmavým siluetám hor. V čele jezdců jel Valerius a vedle něj Tiberias. Z druhé strany jel vedle Tiberia zbrojnoš, který svíral v ruce kožený řemen, jehož druhý konec měl zrádce uvázaný kolem pasu. Kolem této trojice pak jelo ještě několik rytířů s tasenými meči.

“Jediný falešný pohyb a jsi synem smrti,” zdůraznil znovu Valerius. “Neznám tady sice kdejakou ovčí stezku, ale mám dost slušný přehled o tomhle kraji, takže vím, kudy a kterým směrem musíme jet, abychom se dostali do okolí Lvího údolí. Dej si dobrý pozor, abychom nezabloudili!”

Tiberias sklonil hlavu a s cvakajícími zuby ujistil svého věznitele o své oddanosti. Pak pozvedl hlavu a s přihlouplým výrazem pohlížel na vlající praporec se zlatým hadem, původním znamením vymřelého královského rodu.

Výprava objela výběžky kopců, které ukrývaly Lví údolí, a širokým obloukem zamířila opět k západu. Po hodinovém pochodu se cesta stočila k severu a jezdci si pracně probojovávali cestu divokými kopci, úzkými pěšinami po horských úbočích i kamenitými stezkami na dně soutěsek. Svítání je zastihlo kus cesty na severozápad od Conanových pozic, a to už jejich průvodce zamířil na jihozápad. Výprava se vynořila do skutečného bludiště roklin a strží. Valerius si ověřoval směr postupu podle vrcholků hor, které tu a tam zahlédl, a nepatrně přikyvoval hlavou. Všechno zatím ukazovalo na to, že výprava míří správně.

Náhle však, bez jediného varování, se od severu přivalila hustá šedivá mlha. Zahalila úbočí kopců, naplnila údolí. Pohasla zář slunce. Svět se zahalil šedivým závojem slepoty, kde se viditelnost počítala na stopy. Postup se zpomalil a proměnil v boj o každý krok. Valerius byl zuřivostí bez sebe. Neviděl jediný horský štít, který by mu posloužil jako orientační bod. Teď zůstal docela závislý na muži, jenž je vedl. Nastalo bezvětří a praporec se zlatým hadem visel schlíple a bez pohybu.

Po nějaké době se zdálo, že Tiberias je zmaten. Zastavil se a začal se nejistě rozhlížet.

“Tak co je, zabloudils, pse?” zakřičel na něj Valerius.

“Poslouchej!”

Kdesi před nimi se ozval slabý zvuk, rytmické údery bubnu.

“To jsou Conanovy bubny!” zvolal Aquilonec.

“Jsme tak blízko, že slyšíme bubny, jak to, že neslyšíme křik a zvonění zbroje? Boj už jistě začal!”

“Tahle údolí a vítr mají na svědomí často podivné věci,” odpověděl Tiberias.

Znovu mu zacvakaly zuby v neovladatelném záchvatu třasu, kterým trpí většina lidí, vězněných delší čas ve vlhkých podzemních kobkách.

“Poslouchej!”

Teď se k jejich sluchu donesla ozvěna tlumeného křiku.

“Před námi v údolí se bojuje!” vykřikl Tiberias. “Buben je umístěn někde na kopci. Pospěšme!”

Rozjel se přímo za zvukem bubnu jako někdo, kdo si je svou cestou už docela jist. Valerius proklínající mlhu jej následoval. Pak si uvědomil, že mlha vlastně zahalí jejich příjezd a ukryje je zrakům nepřátel do posledního okamžiku. Vpadnou Conanovi do zad dřív, než dopolední slunce stačí mlhu rozptýlit.

V té chvíli nebyl schopen říci, zda jeho okolí tvoří útesy, křoviny nebo stěny rokle. Údery bubnu zněly stále stejným tempem a sílily tím víc, čím víc se mu jezdci blížili. Z boje však už nebylo slyšet nic. Valerius neměl ani potuchy, na kterou světovou stranu teď míří. Pak zachytil tu a tam v mlze příkré útesy a uvědomil si, že projíždějí uzoučkou soutěskou. Jejich vůdce však neprojevil nejmenší známku nejistoty a Valerius si oddechl, když viděl, jak se stěny rozestupují a mizí opět v mlze. Kdyby jim chtěl někdo připravit past, přepadl by je přímo v hrdle soutěsky, a to už měli za sebou.

Teď se však Tiberias znovu zastavil. Buben zněl hlasitěji a Valerius nebyl s to určit, odkud monotónní dunění přichází. Jednu chvíli se zdálo, že odkudsi zepředu, pak se zas ozývalo vzadu, vpravo a vlevo. Valerius seděl na svém válečném koni a netrpělivě se rozhlížel. Na pancíři se mu srážela mlha válející se kolem v hustých kotoučích. Za ním se ztrácela dlouhá řada v oceli oděných jezdců, kteří v mlze vypadali jako duchové.

“Proč otálíš, ty pse?” zeptal se konečně. Aquilonský zrádce napjatě poslouchal dunění bubnu. Pak se pomalu narovnal v sedle a obrátil hlavu k Valeriovi. Rty se mu zkřivily v úsměvu, který byl strašnější než úsměv samotné smrti.

“Mlha už řídne, Valerie,” řekl silným klidným hlasem a zvedl kostnatý prst. “Podívej se!”

Buben zmlkl. Mlha se rozplývala. Z ní se nejprve vylouply vrcholky útesů, vysoké a strašidelné. Mlha klesala níž a níž a rychle řídla. Valerius se náhle vztyčil ve třmenech a vykřikl. Jako ozvěna následoval výkřik jeho jezdců. Všude kolem nich se tyčily příkré útesy. Byli jimi dokonale obklíčeni. Nestanuli v otevřeném údolí a v týlu nepřítele, jak očekávali. Byli ve slepém kaňonu, obklopeném kamennými stěnami vysokými desítky metrů… Jediný vstup i východ tvořila právě ta úzká soutěska, kterou projeli před chvílí.

“Ty pse!” Valerius udeřil rukou v železné rukavici plnou silou Tiberia přes ústa. “Co je to za ďábelský trik?”

Tiberias vyplivl krev a otřásl se v záchvatu divokého smíchu.

“To je trik, který zbaví svět divoké šelmy! Jen se podívej!”

Valerius vykřikl znovu, spíše ze vzteku než strachem. Ústí průchodu bylo zaplněno divokou a příšernou směsicí mužů, stojících nehnutě jako sochy. Byli otrhaní, špinaví, s rozcuchanými vlasy i vousy, ale byly jich stovky a v rukou svírali oštěpy. A na vrcholcích útesů se objevily další, tisíce obličejů – divokých, zuřivých, nepřátelských tváří, v nichž byly stopy a jizvy po ohni a oceli.

“To je Conanův trik!” zuřil Valerius.

“O tomhle Conan nic neví,” sípavě se zasmál Tiberias.

“Tohle je náš plán, který vymysleli nešťastní, zoufalí lidé, muži, které jsi zničil a změnil ve zvířata. Amalric měl pravdu. Conan svou armádu nerozdělil. My jsme jen mizerná lůza, která jde s ním, vlci ztracení v těchto kopcích, lidé bez domova a bez naděje! Tohle byl náš plán a Asurovi kněží nám pomohli mlhou. Podívej se na ně, Valerie! Každý nese nějaké své znamení, ať už na těle či v srdci! Podívej se na mne! Nepoznáváš mě? Že ne?! A přitom mi tvůj kat vypálil znamení! A kdysi jsem se jmenoval Amilius, lord Amilius. Ano, já jsem ten muž, jehož syny jsi zavraždil a jehož dceru tví žoldáci nejprve zneuctili a pak zabili. Řekl jsi, že bych se neobětoval jen proto, abych tě přivedl do pasti? Všemocní bohové, kdybych měl tisíc životů, všechny bych rád dal za to, abych tě přivedl do zkázy!

A podařilo se mi to! Podívej se na ty, jež jsi zničil. Mrtvolo, která sis kdysi hrála na krále! Teď nastala tvá hodina. Tahle rokle se stane tvojí hrobkou. Jen zkus vylézt na útesy! Jsou vysoké a příkré. Nebo si zkus probojovat cestu zpět soutěskou! Postaví se ti les, kopí, shora vás budou drtit padající balvany. Ty pse! Budu na tebe čekat v pekle!”

Zvrátil hlavu a rozesmál se tak, až se ozvěna jeho smíchu vracela ze všech stran. Valerius se nahnul v sedle a ťal dlouhým mečem. Čepel proletěla ramenem nešťastného muže a zastavila se hluboko v hrudníku. Tiberias klesl na zem a s proudem krve mu z úst stále ještě vycházel bublavý smích.

Opět se rozezněl buben a kruhový kaňon se naplnil temným duněním. Z okrajů skal se začaly sypat balvany a svištění tisíců šípů přehlušovalo výkřiky a sténání umírajících.

22. Cesta do Acheronu

Východní obloha právě zesvětlala v prvním náznaku přicházejícího jitra, když Amalric se svou armádou dorazil k širokému ústí Lvího údolí, které bylo ohraničeno nízkými, ale příkrými kopci, a jehož dno se postupně zvedalo v množství nepravidelných přírodních plošin. Conanova armáda zaujala postavení na nejhořejší z nich a byla připravena odrazit každý útok. Ta část vojska z Gunderlandu, jež se k armádě připojila nedávno, se neskládala výlučně z kopiníků. Bylo mezi nimi i sedm tisíc bossoniánských lučištníků a čtyři tisíce baronů ze severu a západu se svými lidmi, kteří rozmnožili řady jízdy.

Pikynýři tvořili pevný, klínový útvar v přední části údolí. Bylo to devatenáct tisíc mužů, hlavně Gundermenů, i když mezi nimi byli i Aquilonci a lidé z jiných provincií. Boky jim chránilo z každé strany pět tisíc bossoniánských střelců. Za nepřehlednými zástupy kopiníků se jako lány železných klasů vlnily řady rytířů na koních. Tam stálo deset tisíc poitainských a devět tisíc aquilonských pánů s celými družinami.

Bylo to silné postavení. Vojsko se nedalo napadnout z boku. To by znamenalo slézt příkrá, zalesněná úbočí, navíc v dešti bossoniánských šípů. Conanův tábor ležel až na konci údolí, v jeho nejužší a nejvyšší části. Útoku zezadu se nebál, kopce za ním se hemžily uprchlíky a vyhnanci, jejichž oddanost k jeho osobě byla mimo jakoukoliv pochybnost.

Pravdou ovšem bylo, že stejně těžké jako tuto pozici dobýt bylo z ní i uniknout. Pro obránce znamenala pevnost, ale současně past – místo vybrané pro poslední zoufalý boj. Obránci počítali s tím, že pokud nezvítězí, padnou do posledního muže. Jedinou možnost k eventuálnímu útěku jim skýtala úzká soutěska v zadní části údolí.

Xaltotun obsadil kopec na levé straně údolí, poblíž širokého ústí. Jeho vrcholek se zvedal výše než ostatní a říkalo se mu z jakéhosi dávno zapomenutého důvodu Královský oltář. Proč, to věděl jen Xaltotun, jehož paměť sahala tři tisíce let do minulosti.

Mág nebyl sám. Přišli s ním jeho dva pomocníci, tmaví, chlupatí a nemluvní, kteří s sebou nesli mladou aquilonskou dívku, spoutanou na rukou a nohou. Na vrcholku ji položili na veliký, omšelý kámen, který se skutečně podobal oltáři a který korunoval nejvyšší bod kopce. Balvan tady ležel po staletí vydán na pospas větru, dešti a bouřím a málokoho by napadlo, že je to něco jiného než pouhý kámen přírodou opracovaný do tak podivného tvaru. A přesto tomu tak bylo. Xaltotun to věděl. Pomocníci, kteří se svými ohnutými zády vypadali jako podivní skřítci, odešli a Xaltotun zůstal stát vedle svého oltáře sám. S černým vousem vlajícím ve větru bez pohnutí přehlížel okolí.

Viděl daleko do kraje, klikatý tok řeky Shirki i kopce, vlnící se za údolím. Viděl lesklý ocelový klín, který se rýsoval nahoře na terasách, přílbice lučištníků, blýskající se ve změti kamenů a křovin po obou stranách teras. Prohlížel si mlčící rytíře, sedící nehnutě na těžkých koních. Jen barevná pera v klenotech na přílbách a praporce s erby rodů se třepetaly ve větru.

Když pohlédl na druhou stranu, spatřil dlouhé řady nemedijských vojáků v lesknoucí se oceli, jež postupně zaplňovaly ústí údolí. Za nimi se jako kvítí na zelené louce rozprostíraly barevné plátěné pavilony pánů a rytířů i šedohnědé stany obyčejných vojáků, které pokrývaly celou rovinu skoro až k řece.

Nemedijská armáda se vlévala do údolí jako řeka roztavené oceli a nad hlavami vojáků vlála obrovská zástava se znakem šarlatového draka. První pochodovali ve vyrovnaných řadách střelci, kuše napůl pozvednuté, střely nasazené, prsty na spouštích. Jako další procházeli pikynýři a za nimi skutečná úderná síla armády – jízdní rytíři. Pozvednutá kopí, rozevláté praporce a koně vyzdobené jako na slavnost.

Aquilonská armáda tam nahoře zachovávala pochmurné ticho.

Nemedijských rytířů bylo třicet tisíc a právě rytířstvo bylo mezi hyborskými národy považováno za ostří i hrot armády. Pěšáci byli dobří jen k tomu, aby vyčistili cestu pro útok rytířů. A pěších tady bylo jednadvacet tisíc – kopiníků a střelců.

Muži s kušemi začali střílet za chodu, aniž opustili sevřené řady. Široko daleko se rozléhalo drnčení tětiv a svištění střel. Ale střely ve většině případů nedoletěly nebo se neškodně odrazily od gundermenských štítů. A dříve než se střelci dostali na účinnou vzdálenost, začaly do jejich řad velkými oblouky pršet bossoniánské šípy, které rozsévaly jistou smrt. Ještě chvíli, ještě pár marných pokusů o výměnu střel a nemedijští střelci se dali na neuspořádaný ústup. Koneckonců jejich zbroj byla lehká a jejich zbraně se nedaly ani porovnat s dlouhými luky Bossoniánců, kteří se navíc chránili křovinami a balvany. Kromě toho nemedijští pěšáci měli mnohem nižší morálku než jezdci, protože věděli, že jsou tady skutečně jen proto, aby vyčistili cestu jízdě.

Zatímco střelci ustupovali, mezerami v jejich řadách prošli kupředu kopiníci. Jejich oddíly byly tvořeny především námezdními žoldnéři a páni, kteří je najali, byli ochotni obětovat je bez váhání. Tyto oddíly sloužily k tomu, aby chránily a částečně maskovaly postup rytířů tak, aby se jízda dostala k nepříteli na vzdálenost co nejvhodnější k útoku. Situace teď vypadala tak, že střelci udržovali podpůrnou palbu obou stran, kopiníci se prodírali vpřed v dešti nepřátelských střel a v jejich patách postupovaly řady rytířů.

Když se začaly postupně rozpadat i řady kopiníků, ničených stovkami přesně mířených šípů, zazněl zvuk trubky a pěšáci se rychle vzdálili vlevo a vpravo. Uvolněným středem vyrazily řada za řadou dunící oddíly těžkooděnců.

Rytíři vjeli přímo do letícího mračna smrti. Skoro metr dlouhé bossoniánské šípy nacházely sebemenší skuliny ve zbroji koní a jezdců. Koně, kteří se těžce drali vzhůru po příkrém svahu, řičeli, vzpínali se a mnoho z nich přepadlo i se svými jezdci a řítilo se jako živé balvany dolů z kopce. Brzy bylo úbočí zaplněno nehybnými těly koní i jezdců. Útok zakolísal a rytíři začali ustupovat.

Vzadu v údolí Amalric přeskupil své pluky. Tarascus bojoval pod praporcem šarlatového draka jako lev, ale velení toho dne připadlo baronovi z Toru. Amalric pohlédl směrem k nepříteli, a když opět nad helmicemi Gundermenů zahlédl les rytířských kopí, doufal, že se mu podaří vylákat svým ústupem nepřátelskou jízdu z úkrytu a alespoň částečně zničit hned na začátku bitvy. Ale Aquilonští a Poitainští se ani nepohnuli. Táborová obsluha začala přinášet od řeky měchy s vodou. Rytíři si plnili helmy a máčeli si v nich své zpocené hlavy. Ranění na úbočích zoufale křičeli a dožadovali se vody. Obránci nahoře v údolí žízní netrpěli, protože je zásobovaly vodou četné horské prameny.

Nahoře na královském oltáři stál Xaltotun vedle prastarého, kamenného obětiště a pozoroval, jak se železné vlny jízdy formují a vyrážejí kupředu. S vlajícími chocholy a skloněnými hroty oštěpů se jízda hnala vpřed. Projela hustým oblakem šípů, ale nakonec se řady jezdců rozbily o neproniknutelnou zeď oštěpů, stejně jako se mořské vlny rozbíjejí o přístavní hráz. Nad helmicemi jezdců se zableskly a dopadly válečné sekery a dlouhá kopí obránců se pozvedla vzhůru, aby pronikla zvířaty a jezdci. Válečná pýcha Gundermenů nebyla o nic menší než pýcha rytířská. Gundermeni nebyli pouhou pomocnou silou, jak bývalo u pěšáků tou dobou zvykem. Oni byli nejlepší pěchotou tehdejšího světa a gundermenské oddíly měly tradici tak starou, že jejich morálka byla naprosto neotřesitelná. Aquilonští králové se již dávno poučili o tom, jakou cenu má tvrdá a věrná pěchota. A Gundermeni dělali své pověsti čest. Jejich útvary se pod útokem nepohnuly ani o metr. Nad jejich hlavami vlála tradiční lví zástava aquilonských králů a přímo na špici klínu s divokým pokřikem rozséval smrt obr v černé zbroji. Byl jako vichřice, všude a nikde, a těžká válečná sekera v jeho ruce roztínala stejně snadno ocel jako kosti pod ní.

Nemedijci vedli boj tak, jak jim velely čest a odvaha, které patří k rytířským tradicím. Klín, na který útočili, se jim však nepodařilo rozrušit a ze zalesněných vyvýšenin na obou stranách do jejich hustých řad šípy doslova pršely. Jejich vlastní lučištníci byli na velkou vzdálenost neúčinní, pikynýři by se jen těžko škrábali po příkrých úbočích, aby mohli napadnout Bossoniánce v boji muže proti muži. Pomalu, neradi a zasmušilí se dali rytíři konečně na ústup a počítali prázdná sedla ve svých řadách. Z gundermenských řad se však neozval jediný vítězný výkřik. Jejich šiky se jen mírně pohnuly, srazily a vyplnily tak mezery po padlých. Zpod ocelových přílbic jim stékal do očí pot. Muži však jen pevněji sevřeli svá kopí a čekali na další útok. Srdce všech se dmula pýchou na tím, že král, ne v sedle, ale jako pěšák, jako jeden z nich bojoval v jejich čele. A vzadu za nimi čekal výkvět rytířstva. Aquilonští rytíři seděli v sedlech nehybní, zachmuření a strašliví.

Vzhůru po úbočí Královského oltáře pádil jezdec. Když dorazil na vrcholek, zatrpkle pohlédl Xaltotunovi do očí.

“Amalric ti vzkazuje, že nastal čas, abys použil svá kouzla, čaroději,” nahnul se v sedle. “Hyneme tam dole v údolí jako mouchy. Nejsme s to jejich řady prolomit.”

Zdálo se, že se Xaltotun zvětšuje. Jako by rostl a na tváři se mu objevil hrozivý výraz.

“Vrať se k Amalricovi,” odpověděl mág, “a vyřiď mu, aby připravil své vojsko k novému útoku. Musí však počkat na mé znamení. A dřív než dám znamení, uvidíte něco, na co si vzpomenete ještě na smrtelném loži!”

Jezdec, na kterého krátká řeč udělala silný dojem, jakoby proti své vůli pozdravil a pustil se dolů kopcem.

Xaltotun stál u zašlého kamenného oltáře a pohlížel k ústí údolí. Viděl mrtvé a raněné na terasách, viděl chmurně vyhlížející skupiny krví zbrocených pěšáků na obou stranách údolí a zaprášené oddíly znovu se formujících rytířů. Pozvedl zrak k nebi a pak jej spustil ke štíhlému, bílému tělu, ležícímu na tmavém kameni. Pak napřáhl ruku s prastarou dýkou zdobenou podivnými hieroglyfy a začal odříkávat věkovité zaklínadlo:

“Sete, vládče temnot, šupinatý králi stínů, při krvi panny a sedminásobném znamení teď vzývám tvé syny, žijící pod černou zemí! Dítka hlubin pod zemí rudou i pod zemí černou, probuďte se a načechrejte svou strašlivou hřívu! Nechť se kopce otřesou a balvany zavalí mé nepřátele! Ať jim nebe zčerná nad hlavami a zem se zavlní pod nohama! Ať z černých hlubin země vyrazí vítr a zavíří jim pod nohama, aby jejich těla uschla a zčernala.”

S napřaženou dýkou ve zvednuté ruce náhle strnul. V napjatém tichu k němu vítr donesl hluk formující se armády.

Na druhém konci oltáře se náhle objevil muž v dlouhém černém plášti s kápí. Kápě stínila čistě řezanou, bledou tvář, které dominovaly moudré a vyrovnané hnědé oči.

“Asurův šakal!” zašeptal Xaltotun a jeho šepot zněl jako sykot podrážděného hada. “Cožpak jsi zešílel, že se dobrovolně vrháš do záhuby? Baale! Chirone!”

“Jen je zavolej znovu, acheronský pse!” odpověděl druhý muž a zasmál se. “A volej je hodně nahlas! Neuslyší tě, snad jen tehdy, až by tvůj křik doletěl do samotného pekla!”

Z křovin lemujících část vrcholu vystoupila zachmuřená stařena, oblečená jako prostá venkovanka. Šedé vlasy jí ve větru vlály kolem ramen a v patách jí kráčel obrovský šedý vlk.

“Čarodějnice, kněz a vlk,” zamumlal si Xaltotun a zasmál se.

“Jste skuteční hlupáci, když se pokoušíte postavit své šarlatánství proti mému umění! Pouhým mávnutím ruky vás smetu z cesty!”

“Celé tvé umění je pouhým chmýřím ve větru, pythonský pse,” odpověděl Asurův kněz. “Bylo ti divné, že se Shirki nerozvodnila a neuvěznila Conana na druhém břehu? Když jsem viděl, jak se stahují mračna a začíná se blýskat, byl mi tvůj plán docela jasný. Má zaklínadla rozehnala mračna dřív, než se protrhla a vylila obsah. A přitom jsi ani nevěděl, že tvá dešťová magie zklamala na celé čáře!”

“Lžeš!” vykřikl Xaltotun, ale jeho hlas pozbyl část dřívějšího sebevědomí. “Cítil jsem, že proti mně stojí mocné čarodějné síly, ale nikdo přece není schopen čelit dešťovému kouzlu, když bylo jednou uvedeno do pohybu. Jedině ten, kdo užívá skutečnou podstatu – Srdce magie!”

“A přece ta povodeň, kterou jsi plánoval, nepřišla,” odpověděl kněz. “Teď se podívej na své spojence dole v údolí, Pythonče! Dovedl jsi je na jatka. Jsou v pasti, jejíž čelisti se zavírají, a ty už jim nepomůžeš. Dívej se!”

Z úzké soutěsky za zády obránců vyjel tryskem jezdec a nad hlavou mával čímsi, co se na slunci blýskalo. Dral se řadami Gundermenů do údolí a jejich mlčenlivé řady propukly náhle v divoký řev. Bušili oštěpy o štíty a ozvěna vracela z okolních kopců toto dunění podobné bouři. Na plošině mezi oběma vojsky se zpěněný kůň vzepjal, jeho divoký jezdec zaječel a věcí, kterou držel v ruce zatočil jako šílenec nad hlavou. Byly to rozervané zbytky šarlatové zástavy a slunce se s oslepující silou odráželo od zlatých šupin, které původně zdobily pyšný symbol hada na zástavě vyšitý.

“Valerius je mrtev!” zvučným hlasem zvolal Hadrathus. “Mlha a buben jej vlákaly do zkázy. A tu mlhu jsem přivolal já a já jsem ji také rozptýlil, pythonský pse! Já s mou magií, která je mocnější než tvoje!”

“Co to má znamenat!?” zařval divoce Xaltotun s tváří sešklebenou vzteky a divoce planoucíma očima. “Valerius byl hlupák a já ho nepotřebuji. Rozdrtím Conana bez lidské pomoci!”

“Proč tedy váháš?” dráždil jej Hadrathus. “Proč jsi dopustil, aby tolik tvých spojenců padlo pod šípy a zemřelo nabodnuto na oštěpy?”

“Protože velká magie si žádá krev!” zahřměl Xaltotun hlasem, při němž se zatřásla i okolní skaliska. Okolo hlavy mu světélkovala sinavá záře. “Protože žádný mág neplýtvá zbytečně svou silou. Protože si šetřím svou sílu pro velké dny, které přijdou a nechci jí nesmyslně plýtvat v nějakých místních sporech. Ale při Setovi! Teď ji využiji beze zbytku. Dávej pozor, Asurův šakale, ty falešný uctívači dávno zapomenutého boha, dám ti odpověď na tvé slaboduché otázky. Dostane se ti poučení, které si budeš pamatovat navěky.

Dobře se dívej!”

Hadrathus zaklonil hlavu a rozesmál se. V jeho smíchu zaznělo na okamžik samo peklo.

“Ty se podívej, špinavý ďáble z Pythonu!”

Ruka ukrytá v záhybech širokého pláště se náhle pozvedla a v ní se cosi oslnivě zalesklo. Věc zářila a plála ve slunečním světle, její barva se měnila od karmínově rudé po pulzující zlatou a v jejím svitu vypadala Xaltotunova tvář jako tvář mrtvoly.

Xaltotun vykřikl, jako by mu někdo vrazil do těla nůž.

“To je Srdce! Srdce Ahrímanovo!”

“Máš pravdu! Jediná síla, která překoná tvou moc!”

Zdálo se, že Xaltotun náhle zestárl. Tvář mu pokryly vrásky, vous prokvetl, hlava zbělela.

“Srdce!” zamumlal. “Ty jsi je ukradl! Šakale! Zloději!”

“Nebyl jsem to já! Srdce se vydalo na dlouhou pouť daleko na jih. Ale teď je v mých rukou a celé černé umění před ním neobstojí. Stejně jako tě přivedlo na tento svět, tak tě svrhne zpět do věčné noci, odkud jsi přišel. Budeš znovu kráčet po chmurné cestě k Acheronu, po cestě věčného ticha a věčné noci. A Acheron, to zlověstné království, se znovu nezrodí, jak sis přál, ale zůstane tím, čím je. Legendou a zlou vzpomínkou. Conan znovu dosedne na trůn a Srdce Ahrímanovo se vrátí zpět do jeskyně pod Mitrovým chrámem, kde bude další tisíciletí zářit jako symbol aquilonské síly!”

Xaltotun nelidsky vykřikl a s pozvednutou dýkou se rozběhl okolo oltáře. V tom okamžiku vyletěl odněkud, snad z nebe, snad ze zářícího kamene v Hadrathově ruce, oslepující modrý paprsek. Narazil přímo do Xaltotunovy hrudi a zahřmění, které náraz provázelo, se odrazilo ozvěnou od okolních skal. Acheronský mág se zřítil k zemi jako zasažen bleskem a než dopadl, děsivě se změnil. Vedle oltáře neleželo chladnoucí tělo právě zabitého člověka, ale scvrklá mumie. Hnědé, vyschlé, nepopsatelné tělo obalené tu a tam práchnivějícími útržky plátna.

Zelata se dívala s odporem na to, co zbylo z velkého Xaltotuna.

“Ve skutečnosti nežil,” řekla po chvíli. “To Srdce mu propůjčilo formu zdánlivě živoucí bytosti, která oklamala jeho samotného. Já jsem ho viděla vždy jen jako mumii.”

Hadrathus se sklonil nad oltářem a rozvazoval dívku, která se tam bezmocně zmítala v poutech, když z nedalekých křovin vyjelo zvláštní spřežení. Byl to černý Xaltotunův vůz, tažený jeho podivnými koňmi. Za naprostého ticha přijel až k oltáři a zastavil přímo u svrasklých pozůstatků ležících v trávě. Hadrathus pozvedl to, co bylo kdysi velkým čarodějem z Acheronu a uložil ostatky do vozu. Záhadní koně se pak bez jediného zaváhání obrátili a rozběhli se dolů po úbočí kopce směrem k jihu. Hadrathus, Zelata a šedý vlk se dívali, jak pomalu mizí, a viděli, že spřežení se vydalo na dlouhou cestu k Acheronu – k pradávnému království, které leží za obzorem lidského chápání.

Když Amalric spatřil divokého jezdce, cválajícího dolů údolím, který nad hlavou točil krví zbrocenými zbytky hadí zástavy, zkameněl v sedle. Pak proti své vůli otočil hlavu a upřel zrak ke kopci pojmenovanému Královský oltář. Nevědomky pootevřel rty, jakoby k výkřiku. Snad každý z mužů v údolí zahlédl to, co on. Obloukovitý paprsek oslepujícího světla, který se objevil nad vrcholkem kopce a šířil kolem sebe déšť zlatých jisker. Vysoko nad údolím se paprsek proměnil v oslepující záři, v jejímž jasu pobledlo i slunce.

“To není Xaltotunovo znamení,” zařval baron.

“Není!” odpověděl výkřikem Tarascus.

“Tohle znamení patří Aquiloncům! Podívej!”

Nehybné řady aquilonských vojsk se v tom okamžiku daly do pohybu a přes údolí se rozlehl křik desetitisíců hrdel.

“Xaltotun neuspěl!” ječel divoce Amalric. “Valerius neuspěl! Teď jsme v pasti. Proklínám při Mitrovi Xaltotuna, který nás sem přivedl! Zatrubte k ústupu!”

“Je pozdě!” zazněl Tarascův zoufalý výkřik. “Podívej se!”

Les kopí tam nahoře se zachvěl a sklopil do vodorovné polohy. Gundermenské oddíly se otevřely jako opona vpravo a vlevo. Pak se ozvalo sílící dunění podobné zvuku bouře. Výkvět aquilonského a poitainského rytířstva se dal do pohybu. Síla tohoto útoku byla zdrcující. Střely panikou zachvácených lučištníků se neškodně odrážely od štítů, pancířů a skloněných helmic. Rytíři s rozevlátými chocholy a praporci smetli nepravidelné řady nepřátelských kopiníků a nezadržitelně jako lavina se řítili dál.

Amalric vykřikl rozkaz k útoku a Nemedijci se zoufalou odvahou pobídli koně vzhůru úbočím. Početní převaha byla stále ještě na jejich straně.

Už však bojovali a stali se unavenými muži na unavených koních a útočili do kopce. Jejich protivníci dnes ještě ani nepozvedli zbraň, koně měli odpočaté. Útočili dolů a byli rychlí jako blesk. A jako skutečný blesk udeřili do unavených nemedijských řad. Smetli je, rozdělili, roztrhali a jejich zbytky hnali před sebou dolů údolím.

A za rytíři postupovali zuřiví Gundermeni lačnící po krvi a s nimi oddíly bossoniánských střelců, kteří stříleli bez milosti na každého, kdo se na bojišti ještě pohnul.

Válečná vlna se přelila údolím a její vrchol unášel bezmocné Nemedijce. Nemedijští střelci odhodili luky a kuše a ve zmatku se dali na útěk. Ti pikynýři, kteří přežili drtivý útok jízdy, byli nemilosrdnými Gundermeny doslova rozsekáni na kusy.

Boj se v divokém víru převalil širokým ústím a dál, až na pláň před ním. Celou rovinu pokrývali prchající válečníci i pronásledovatelé, bojující dvojice i celé skupiny sekajících a bodajících rytířů, vzpínající se koně a křičící ranění. Teď už bylo jasné, že Nemedijci jsou rozdrceni, rozprášeni a je zcela nemožné zformovat je tak, aby mohli zaujmout nějaké obranné postavení. Po celých stovkách prchali z bojiště a snažili se dostat k řece. Mnohým se to podařilo, brodili se ve spěchu na druhou stranu a prchali dál na východ. Celá země jim byla v patách, venkované je lovili jako divokou zvěř. Jen málokterému se podařilo dojet až do Tarantie.

Rozhodující okamžik však nastal tehdy, když padl Amalric. Baron, který se pokoušel v zoufalství strhnout své muže k dalšímu boji, vyrazil přímo do nejhustšího klubka nepřátel. V jejich čele jel štíhlý, ale velký a ramenatý muž v černé zbroji. Na jeho plášti byl vyšit královský lev a nad rytířovou hlavou se třepetala zlatá lví zástava, která mimo aquilonského lva nesla i znak poitainského šarlatového leoparda. Černý rytíř založil kopí a cvalem vyrazil k utkání s pánem z Toru. Srazili se jako bouře. Nemedijcovo kopí zasáhlo černého rytíře z boku do přilbice, spony a vázací řemínky popraskaly a přilba odlétla muži z hlavy. Přihlížející poznali tvář Pallantidovu. Naproti tomu Aquiloncovo kopí projelo nejprve štítem a hrubým pancířem a pak i srdcem Amalrica, barona z Toru.

Amalric byl vyražen ze sedla a při pádu zlomil kopí, které ho probodlo. Zazněl výkřik mnoha hrdel a nemedijská obrana povolila a rozpadla se, jako by povolila dřevěná ohrada pod drtivým nárazem přílivové vlny. Prchali k řece v bezhlavém útěku, který se přehnal planinou jako závan bouře. Hodina draka skončila.

Tarascus však neutekl. Amalric byl mrtev, královský herold zabit a nemedijská zástava ležela podupaná a zakrvácená v prachu. Většina rytířů se dala na útěk a Aquilonci je nemilosrdně pronásledovali. Tarascus věděl, že bitva je prohraná, ale měl nyní jediný cíl. S hrstkou oddaných rytířů se probíjel tím divokým zmatkem s touhou najít Conana Cimmeřana. A to se mu skutečně podařilo.

Jednotlivé útvary oddílů byly naprosto rozprášeny. Skupiny, původně pevně sevřené kolem praporců, se rozpadly nebo byly rozděleny. Barevný chochol Trocerův se míhal na jednom konci pláně, lesklá přilba Prosperova a odkrytá hlava Pallantidova na druhém. Conan zůstal sám. Muži z Tarascova doprovodu padali jeden po druhém. Nakonec se v boji na život a na smrt srazili oba králové.

Ve chvíli, kdy se rozjeli proti sobě, Tarascův kůň přerývaně zaržál a padl k zemi. Nemedijský král se vypletl z řemenů a vyskočil. Conan se svezl ze sedla svého zvířete a rozběhl se k němu. Ve slunečních paprscích se oslnivě zableskla ocel, čepele zazvonily a vykřísly několik jisker. Pak zařinčela zbroj a zaduněla zem, na kterou se Tarascus zřítil celou vahou, když jej naplocho zasáhl drtivý úder Conanova dvouručního meče.

Cimmeřan položil jednu nohu chráněnou brněním na hruď padlého nepřítele a pozvedl meč. V boji ztratil helmu, černé vlasy mu vlály ve větru a modré oči planuly divokou září.

“Podrobuješ se?”

“Udělíš mi milost?” ptal se Nemedijec.

“Udělím, a to s podmínkami, které bych já od tebe určitě čekat nemohl. Život pro tebe a všechny tvé lidi, kteří ihned složí zbraně,” zněla odpověď. “I když si myslím, že bych udělal líp, kdybych ti po tom všem rozsekl hlavu,” dodal Cimmeřan po krátkém zaváhání.

Ležící Tarascus pootočil hlavu a rozhlédl se po pláni. Všude byly vidět zbytky prchajících Nemedijců, kterým byli v patách aquilonští vojáci. Ti nešetřili nikoho, zabíjeli s divokostí, vyprovokovanou dlouhou potlačovanou touhou po pomstě. Bossoniánci a Gundermeni zaplavili nepřátelský tábor a v touze po kořisti trhali na kusy stany, párali pytle, rozbíjeli bedny a obraceli zásobovací vozy.

Tarascus divoce zaklel a pokud mu to jeho poloha umožňovala, pokrčil rameny.

“Dobrá! Nemám konečně na výběr. Jaké budou tvé podmínky?”

“Předáš mi všechno, co jsi v Aquilonii zabavil. Přikážeš svým posádkám, aby beze zbraní vyklidily pevnosti a města, které držely. Všechna tvá vojska opustí Aquilonii co nejrychleji. Dále vrátíš zpět všechny Aquilonce, prodané či odvlečené do otroctví, a zaplatíš příslušné náhrady. O jejich výši rozhodne královská rada v okamžiku, kdy bude odhadnuta míra škod, kterou země tvou okupací utrpěla. Dokud tyto podmínky nebudou uspokojivě splněny, zůstaneš v Aquilonii jako rukojmí.”

“Dobře,” vzdával se Tarascus, “všechna opevnění ti vydám bez odporu a souhlasím i se všemi ostatními podmínkami. Ještě jednu otázku. Jaké výkupné požaduješ za moji osobní svobodu?”

Conan se zasmál, sundal nohu z Tarascovy hrudi, uchopil jej za rameno a postavil na nohy. Chtěl promluvit, ale pak se obrátil k přicházejícímu Hadrathovi. Kněz byl jako vždy nevzrušený a vyrovnaný a opatrně si razil cestu mezi hromadami mrtvých koní a vojáků.

Conan si setřel s tváře špínu a pot rukou postříkanou krví. Bojoval vlastně celý den. Byl v čele pěších pikynýřů při obraně a vzápětí vedl v sedle útok rytířů. Plášť ztratil, jeho brnění bylo postříkáno krví a zprohýbáno od úderů seker, mečů i palcátů. Teď se jeho obrovská postava tyčila na pozadí pláně krveprolití, ničení a zkázy jako postava pohanského hrdiny z dávné mytologie.

“To byla, Hadrathe, výborná práce!” zvolal srdečně. “U Croma! Ani nevíš, jak se mi ulevilo, když jsem spatřil tvoje znamení. Moji rytíři skoro zešíleli netrpělivostí, každý toužil jen po tom, aby už už začal rozdávat rány. O moc déle už bych je neudržel. A co čaroděj?”

“Ten už je v polovině chmurné cesty, která vede zpět do Acheronu,” odpověděl Hadrathus. “A já? Já se vracím do Tarantie. Tady už má práce skončila a v Asurově chrámu mne čeká mnoho povinností. Učinili jsme vše, co bylo třeba. Na tomto bitevním poli jsme zachránili Aquilonii, a mnohem víc než jenom Aquilonii. Tvůj návrat do hlavního města bude triumfální. Tvá cesta povede královstvím, jež je nevýslovně šťastné. Návrat svého krále pozdraví celá Aquilonie. Sejdeme se brzo ve Velkém trůnním sále, prozatím však na shledanou!”

Conan stál tiše a pozoroval odcházejícího kněze. Ze všech stran bojiště teď k němu spěchali rytíři. Viděl Pallantida, Trocera, Prospera, Servia Galanna, zpocené, špinavé, zbrocené krví. Třesk bojů pomalu ustupoval vítěznému pokřiku a volání slávy. Všechny oči, v nichž se zračilo vyčerpání, ale které současně triumfálně zářily, se upíraly na obrovskou černou postavu krále. Ruce v železných rukavicích pozvedly meče ještě vlhké krví. A pak se změť zvuků a hlasů slila v jediné volání podobné dunění mořského příboje: “Buď zdráv, Conane, králi aquilonský!”

Pak promluvil Tarascus:

“Neodpověděl jsi mi, jaké žádáš výkupné za mou svobodu.”

Conan se zasmál a zasunul meč do pochvy u boku. Protáhl svalnaté paže a prsty špinavými od zaschlé krve si prohrábl černou hřívu, jako by už na hlavě cítil znovunabytou korunu.

“V tvém harému je dívka jménem Zenobie.”

“Cože? Ano, myslím, že je.”

“Výborně!” Král se zasmál, tak jak se lidé usmívají při těch nejpříjemnějších vzpomínkách. “Právě ta dívka bude tvým výkupným. Přijedu pro ni do Belveru, jak jsem slíbil. V Nemedii byla obyčejnou otrokyní. Já z ní udělám aquilonskou královnu!”