ROBERT ERVIN HOWARD

KULL

Obsah:

Vyhnanec z Atlantidy

Království stínů

Oltář štíra

Černá propast

Delcardesina kočka

Lebka ticha

Jízda za východ slunce

Touto sekyrou vládnu já!

Úder gongu

Meče purpurového království

Čaroděj a válečník

Zrcadla Tuzun Thuna

VYHNANEC Z ATLANTIDY

Slunce právě zapadalo. Poslední purpurové paprsky zalily zemi a jako krvavé koruny spočinuly na zasněžených štítech hor. Tri muži, kteří až dosud mlčky pozorovali smrt dne, vtáhli hluboko do plic vůni vánku, který úkradkem vyklouzl z dalekých lesů a pak se věnovali přízemnějším starostem. Jeden z nich pekl nad malým ohněm divočinu. Dotkl se prstem kouřícího masa a s výrazem labužníka ho olízl.

“Hotovo, Kulle, Khor–nahu. Jezme.”

Byl velmi mladý, teprve nedávno dosáhl mužský věk. Vysoký, štíhlý v pase a široký v ramenou, pohyboval se s leopardí ladností plnou skryté síly. Jeden z jeho přátel byl v plné síle, mocně stavěný s vyzývavým výrazem ve tváři; druhý velmi připomínal prvního, ale byl o něco vyšší, širší v ramenou a měl mocněji vyklenutý hrudní koš. Budil dojem nezvyklé síly a zručnosti, dokonce ještě víc než první mládenec.

“To je dobře,” řekl. “Mám hlad.”

“Je to s tebou někdy jinak, Kulle?” zažertoval si první mládenec.

“Když bojuji,” řekl vážně Kull.

Mladík na něho vrhl rychlý pohled, aby zjistil, jakou má náladu, protože ne vždy přesně odhadoval jeho myšlenky.

“A potom toužíš po krvi,” vmísil se do hovoru starší muž. “Am–ro, přestaň žertovat a nakrájej pro nás maso.”

Nastával soumrak a na nebi zaplály hvězdy. Nad temnou, hornatou krajinou přeletěl vítr. Kdesi v dálce náhle zarval tygr. Khor–nah bezděčně sáhl po vedle ležícím oštěpu s kamenným hrotem. Kull otočil hlavu a v studených šedých očích se mu zažehly divné ohníčky.

“Dnes v noci loví pruhovaní bratři,” řekl.

“Oni uctívají vycházející Měsíc.” Am–ra ukázal na východ, kde se stále výrazněji rozlévala rudá záře.

“Proč?” zeptal se Kull. “Měsíc přece prozrazuje jejich přítomnost obětem i nepřátelům.”

“Kdysi, před mnoha lety,” řekl Khor–nah, “zavolal tygr královský, kterého stíhali lovci, na pomoc ženu z Měsíce. Ta mu hodila lodyhu vinné révy, po které se vyšplhal na Měsíc a žil tam pak mnoho let. Od té doby všichni jeho bratři uctívají Měsíc.”

“Tomu nevěřím,” řekl otevřeně Kull. “Proč by měl pruhovaný lid uctívat Měsíc za to, že kdysi pomohl jednomu z nich? Spousta tygrů vylezla na Skálu smrti a tak se před lovci zachránila, a přesto tu skálu neuctívají. Odkud by mohli vědět, co se stalo v tak dávných časech?”

Khor svraštil čelo. “Nesluší se, Kulle, aby ses vysmíval starším nebo si tropil posměch z legend svého adoptivního lidu. Toto vyprávění musí být pravdivé, protože se od pradávných časů traduje z pokolení na pokolení. Vždycky to tak bylo a vždycky to tak musí být.”

“Nevěřím tomu,” zopakoval Kull. “Tyhle hory existovaly vždycky, ale jednoho dne se rozpadnou a zmizí. Jednoho dne bude nad těmito kopci šumět moře…”

“Dost toho rouhání!” vykřikl vášnivě, téměř s hněvem Khor–nah. “Kulle, jsme blízcí přátelé a snáším trpělivě tvé výstřelky, protože jsi ještě mladý, ale musíš se naučit jednu věc, úctu k tradici. Vysmíváš se zvykům a právům našeho lidu, ty, kterého tenhle lid zachránil z divokého pralesa, dal ti dům a místo mezi lidmi.”

“Kdysi jsem byl lysá opice, která se toulala po lese,” přiznal se otevřeně, bez falešného studu, Kull. “Neuměl jsem mluvit lidským jazykem a mými jedinými přáteli byli tygři a vlci. Nevím, kdo byli moji rodiče, ani z jakého pocházím rodu…”

“To nemá žádný význam,” přerušil ho Khor–nah. “To nevadí, že vyhlížíš jako člověk z plemene lupičů, které kdysi žilo v Tygřím údolí a které smetla Velká povodeň. Dokázal jsi, že jsi statečný válečník a velký lovec…”

“Kde najdeš mládence, který se mu vyrovná v hodu oštěpem nebo v zápasech?” přerušil ho Am–ra s lesknoucíma se očima.

“To je pravda,” odpověděl Khor–nah. “Kull je chloubou Plemene Mořské hory, ale přesto musí krotit svůj jazyk a naučit se ctít obyčeje, jak dávné, tak i současné.”

“Ale já se jim nevysmívám,” odpověděl bez hněvu Kull. “Ale vím, že hodně věcí, které říkají kaplani, jsou lži. Sám jsem žil mezi tygry a znám divoká zvířata lépe než oni. Zvířata nejsou ani bohové, ani ďáblové a v jistých věcech jsou jako lidé, ale bez lidské chtivosti a nenasytnosti…”

“Znovu se rouháš!” hněvivě zvolal Khor–nah. “člověk je Valkovo nejmocnější dílo.”

Am–ra je přerušil, aby změnil téma rozhovoru. “Slyšel jsem dnes časně ráno bít od pobřeží bubny. Na moři se vede válka. Valuzie bojuje s lemurskými piráty.”

“Kéž by jedny i druhé potkal špatný osud!” zavrčel Khor–nah.

Kullovi oči se znovu zaleskly. “Valuzie! Země kouzel! Jednoho dne určitě uvidím Město zázraků.”

“Bude to zlý den, až ho uvidíš,” zabručel Khor–nah. “Budeš uvězněn v těžkých poutech a bude nad tebou viset přízrak mučení a smrti. Člověk naší rasy může Velké město vidět pouze jako otrok.”

“Ať je potká neštěstí,” zabručel Am–ra.

“Ať je jejich osud co nejhorší a ať je potká úplná zkáza!” zvolal Khor–nah a zahrozil pěstí k východu. “Za každou kapku prolité atlantské krve, za každého otroka, který dře v potu tváře na jejich prokletých galérách, ať zničí černý mor Valuzii a všech Sedm Impérií!”

Am–ra vzrušeně vyskočil a zopakoval část kletby, Kull si odřízl ještě jeden kousek pečeně.

“Bojoval jsem s Valuzany,” řekl. “Byli pěkně vyzbrojení, ale nebylo těžké je zabít. A nevyhlíželi jako špatní lidé.”

“Bojoval jsi se slabou stráží ze severního pobřeží,” zabručel Khor–nah. “Nebo s posádkami kupeckých lodí, které uvázly na mělčině. Počkej, až se střetneš s útokem Černé škadrony nebo se samotnou Velkou armádou, tak jako já. Hai! Teprve tehdy teče krev! S Gandarem zvaným Oštěp jsem pustošil pobřeží Valuzie, když jsem byl tak mladý jako ty, Kulle. Ano, zanesli jsme oheň a meč daleko do hloubi Impéria. Bylo nás pět set bojovníků ze všech pobřežních plemen Atlantidy. Vrátili jsme se jen čtyři! Za vsí Sokolů, kterou jsme spálili a vyloupili, nás udusila přední stráž Černých škadron. Hai, tam se naše oštěpy opily krví a naše meče uhasily žízeň. Zabíjeli jsme bez oddechu, ale když utichla bitevní vřava, jen čtyři jsme utekli z bitevního pole a všichni jsme byli těžce raněni.”

“Askalente mi říkal,” pokračoval dál Kull, “že hradby kolem Krystalového města jsou desetkrát vyšší než vysoký muž a lesk zlata a stříbra že oslepuje oči. A ženy, které zaplňují ulice anebo hledí z oken, jsou oděny do zvláštních hladkých šatů, které se lesknou a šelestí.”

“Askalente o tom ví,” řekl ponuře Khor–nah, “protože mezi nimi otročil tak dlouho, že zapomněl své slušné atlantské jméno a musí používat to, které mu dali Valuzané.”

“Ale utekl odtamtud,” poznamenal Am–ra

“Ano, ale na každého zajatce, který uprchne ze spárů Sedmi Impérií připadá sedm jiných, kteří hnijí v kobkách a každého dne umírají, neboť Atlantové nejsou stvořeni pro otroctví.”

“Byli jsme nepřáteli Sedmi Impérií od samého úsvitu dějin,” nahlas přemýšlel Am–ra.

“A budeme až do konce světa,” s krutým uspokojením řekl Khor–nah. “Neboť Atlantida je z Valkovy vůle nepřítelem všech lidí.”

Am–ra vstal, zvedl ze země oštěp a stanul na stráži. Zbylí si lehli do trávy a usnuli. O čem snil Khor–nah? Snad o bitvě nebo o hřmícím útoku bizona a možná o jeskynní dívce? A Kull?

Skrz opary spánku tiše, z velké vzdálenosti, zazněla zlatá melodie trub. Přepluly nad ním mraky paprsčité slávy a pak se před očima jeho dvojníka ze snu rozprostřely nezměrné prostory. Uviděl velký dav a uslyšel hřmící křik v podivném jazyku. Pak se rozlehl o něco tišší břinkot oceli a obrovské, přízračné armády stanuly z levé a z pravé strany. Mlha se rozplynula a vynořila se z ní jakási tvář. Tvář, nad níž se vznášela královská koruna. Smělá, klidná tvář s očima jako studené šedé moře. Teď lid znovu hromově křičel: “Ať žije král! Ať žije král Kull!”

Kull se náhle probudil. Měsíc osvětloval vzdálené hory a vítr vzdychal ve vysoké trávě. Vedle něho spal Khor–nah a Am–ra stojící na hvězdném pozadí vypadal jako nahá bronzová socha. Kull pohlédl na jeho skromné odění – leopardí kůže omotaná kolem beder pantera. Nahý barbar… Kullovi studené oči se zaleskly, Král Kull! Pak znovu usnul.

Vstalí časně ráno a vyrazili k jeskyním, které obývalo jejich plémě. Slunce bylo ještě nízko, když spatřili širokou modrou řeku a jeskyně svého lidu.

“Podívejte!” vykřikl Am–ra pisklavě. “Upalují někoho!”

Před jeskyněmi stála velká hranice a k ní byla přivázána mladá dívka. V tvrdých pohledech okolo stojících lidí by bylo marné hledat třeba jen nejmenší náznak lítosti.

“To je Sareeta,” řekl Khor–nah a zachmuřil se. “Ta děvka si vzala lemurského piráta.”

“Ano,” vmísila se do rozhovoru žena s kamenným výrazem tváře. “Tak moje dcera přinesla hanbu celé Atlantidě. Už není mojí dcerou! Její muž zemřel a jí vlny vyvrhly na břeh, když atlantská loď rozbila jejich koráb.”

Kull se soucitem pohlédl na dívku. Nemohl pochopit, proč na ní ti lidé, jeho soukmenovci a příbuzní, hledí s takovou ukrutností jen proto, že si za muže vzala jejich protivníka. Mezi všema očima namířenýma na dívku spatřil jen jediné, ve kterých byl náznak soucitu. Velké modré oči Am–ry byly plné smutku a lítosti.

Kdoví, jaké pocity se zračily na Kullově nehybné tváři, ale právě na ní se zastavily oči k smrti odsouzené dívky. Nebyl v nich strach, ale velká, dojímavá prosba o pomoc. Kull pohlédl na otep dřeva u jejich nohou. Kaplan, který teď zpíval jakousi kletbu, už brzy zapálí hranici pochodní, kterou držel v levé ruce. Uviděl, že odsouzená je k hranici přikutá těžkým, dřevěným řetězem. Ten zvláštní předmět byl vyroben přesně podle atlantské tradice. Nedokázal by ho přetnout, ani kdyby se prodral davem, který ho od dívky dělil. Prosebně na něho pohlédla. Kull vrhl pohled na hranici a dotkl se dlouhé, křemenné dýky u pasu. Dívka pochopila a přikývla. Spatřil v jejích očích obrovskou úlevu.

Kull udeřil neočekávaně jako kobra. Vyrval dýku a hodil. Trefil dívku přímo do srdce a okamžitě ji zabil. Zatímco dav stál jako očarovaný, Kull se odvrátil, odskočil a jako kočka přeběhl po strmém úbočí nějakých dvacet stop. Lidé pořád ještě oněměle stáli. Pak nějaký muž bleskovým pohybem chytil luk a šíp a namířil na prchajícího. Kull právě přelézal přes okraj úbočí; lučištník přimhouřil oči a… Am–ra se jakoby náhodou zapotácel a vrazil do něj hlavou. Šíp proletěl daleko od cíle. A pak Kull zmizel.

Slyšel za sebou hlasitě výkřiky, honili ho jeho soukmenovci planoucí touhou po krvi, toužící chytit ho a usmrtit za porušení jejich divného a krvavého morálního kodexu. Ale nikdo z celé Atlantidy nedokázal předhonit Kulla z Plemene Mořské hory.

KRÁLOVSTVÍ STÍNŮ

Kull, původně obyvatel Atlantidy, je přinucen za pohnutých okolností uprchnout z vlasti, ale v zápětí padne do rukou Lemuřanům. Další dva roky žije přikován jako otrok u vesla galéry. Pak se mu podaří uprchnout. Po nějaké době si probojuje cestu až do Valusie a tam se stane zbojníkem v pohraničních kopcích. Je zajat a uvězněn ve Valusijském vězení. Nakonec se však na něj přece jen usměje štěstí. Stane se úspěšným gladiátorem v arénách Valusie, pak vojákem a konečně důstojníkem armády. Pak se za podpory žoldnéřů a části nespokojené valusijské šlechty pokusí o státní převrat. Osobně zabije krutého despotu – krále Bornu a z jeho krvavé hlavy stáhne královskou korunu. Sen se stane skutečností: Kull z Atlantidy usedne na trůn prastaré a vznešené Valusie.

1. Přijíždí král

Hlas trub sílil jako temně zlatý příliv, jako hukot večerního vlnobití na stříbrných plážích Valusie. Dav křičel, ženy házely ze střech růže, rytmický cinkot stříbrem okutých kopyt se blížil a v široké bílé ulici, obtáčející štíhlou Věž slávy se zlatou střechou, se objevily první řady velikého vojska.

Za zvuku fanfár jeli napřed trubači, štíhlí mladíci s protáhlými zlatými trubkami v rukou; následovali lučištníci, vysocí muži z hor; pak těžkoodění pěšáci do kroku bušili ratišti do štítů. Za nimi na koních přijížděli nejudatnější vojáci na světě, Rudí bijci, od přílb po ostruhy v rudém. Hrdě se nesli v sedlech a nehleděli napravo nalevo, přestože naslouchali nadšenému jásání davu. Vypadali jako bronzové sochy, les kopí nad jejich hlavami se ani na okamžik nepohnul.

Za těmito hrdými, strašlivými řadami se blížily pestré bandy žoldnéřů, divokých mužů z Mu, Kaa–u, z východních hor a západních ostrovů. V rukou svírali oštěpy a těžké meče. Trochu stranou pochodovala sevřená skupina lučištníků z Lemurie. Nakonec se objevila místní lehká pěchota a průvod uzavírali další trubači.

Ten krásný pohled rozechvěl i duši Kulla, krále Valusie. Neseděl na Topasovém trůnu před Věží slávy, ale v sedle na hřbetě mohutného hřebce, jako pravý válečnický král. Silnou paží kynul na pozdrav projíždějícím šikům. Divokým pohledem sklouzl po slavných trubačích na vojáky. Oči se mu rozzářily, když před ním stanuli Rudí zabijáci na vzepjatých koních, zazvonili zbraněmi a vzdali čest koruně, zúžily se; když ho míjeli žoldáci. Ti nezdravili nikoho. Prsa vypjatá, hleděli na Kulla směle a zpříma, i když s úctou; zpod hřív nečesaných vlasů a hustého obočí ho probodávali divokým pohledem.

Kull jim oplácel stejnou mincí. Cenil si statečných mužů a na celém světě nebyli statečnější, dokonce ani mezi divokými kmeny, které jím teď pohrdaly. Ale Kull byl příliš divochem na to, aby k nim cítil přátelství. Nedokázal zapomenout staré sváry. Mnozí z nich odedávna patřili mezi nepřátele jeho národa. Ačkoli bylo Kullovo jméno v horách a údolích Atlantidy prokleté a Kull vypudil myšlenky na svůj národ z mysli, stará nenávist a odvěké vášně přetrvávaly. Kull totiž nebyl Valusan, ale Atlanťan.

Bojovníci zmizeli za drahokamy vykládanou Věží slávy, Kull otočil svého hřebce, pobídl ho lehkým klusem k paláci a cestou přehlídku rozebíral s veliteli, kteří ho doprovázeli. Mluvil málo, ale řekl hodně.

„Armáda je jako meč,“ pravil, „nesmíme dovolit, aby zrezivěla.“ Jeli dál ulicí a Kull si nevšímal šepotu shromážděných zástupů.

„To je Kull, podívej! U Valky! Jaký král! A jaký chlap! Koukni na ty ruce! A ta ramena!“

A tišší, ale o to zlověstnější šepot: „Kull! Prokletý tyran z pohanských ostrovů!“

„Správně. Hanba Valusii, mít na trůně takového barbara…“

Kull si řečí nevšímal. Tvrdou rukou se zmocnil prohnilého trůnu prastaré Valusie a ještě tvrdší rukou jí vládl, sám proti celému národu.

V poradní síni Kull udělil audienci několika podlézavým šlechticům a urozeným dámám, pečlivě skrývaje ponuré pobavení nad jejich lichotkami, a když dvořané konečně odešli, pohodlně se usadil na hermelínovém trůně a přemýšlel o státních záležitostech, dokud ho jeden sloužící nepožádal o svolení promluvit a neohlásil posla z piktské ambasády.

Kull vyhnal z hlavy bludiště valusijských státních zájmů a nepřívětivě pohlédl na Pikta. Ten mu pohled bez mrknutí oplatil. Byl to bojovník se štíhlými boky a mohutným hrudníkem, průměrné výšky, snědý jako všichni Pikti a dobře stavěný. Z nehybné tváře hleděly nebojácné, neproniknutelné oči.

„Vůdce Rady, Ka–nu rodu, pravá ruka krále Piktů ti posílá pozdravy a vzkazuje: Na Slavnosti vycházejícího měsíce je připraven trůn pro Kulla, krále králů, panovníka Valusie.“

„Dobrá,“ odpověděl Kull. „Řekni Ka–nuovi Kmetovi, velvyslanci západních ostrovů, že král Valusie s ním popije vína, až měsíc popluje nad Zalgarskými kopci.“

Pikt se ale neměl k odchodu. „Mám zprávu pro krále, ne…“ opovržlivě máchl rukou, „pro tyhle otroky.“

Kull poslal sloužící pryč a ostražitě si Pikta změřil.

Ten poposedl blíž a snížil hlas: „Přijď na dnešní hostinu sám, králi. Tak pravil náčelník.“ Kull přimhouřil oči, šedé a lesklé jako ocelový meč.

„Sám?“

„Ano.“

Hleděli na sebe mlčky, pod pláštíkem etikety plálo vzájemné rodové nepřátelství. Jejich ústa mluvila uhlazenou řečí, říkali si konvenční dvorské fráze, běžné pro vysoce kultivovanou rasu, ale nebylo jim to vlastní; z očí jim šlehaly blesky pradávného divošství. Kull mohl být králem Valusie a Pikt poslem na jeho dvoře, ale teď proti sobě v trůnní síni stáli dva divoši, primitivní a ostražití, hlavy plné šepotu duchů krutých válek a pradávných svárů.

Král byl ve výhodě, což mu působilo ohromné potěšení. Podpíral si bradu a díval se na Pikta, který tu stál jako bronzová socha s hlavou hrdě vztyčenou.

Kullovi přes rty přelétl úsměv, podobný spíš úšklebku.

„Mám tedy přijít – sám?“ Král se u dvora naučil špičkovat tak dobře, že ho Pikt probodl pohledem, ale neřekl ani slovo. „Jakou mám záruku, že tě za mnou poslal opravdu Ka–nu?“

„Řekl jsem,“ zavrčel Pikt.

„A odkdy Piktové říkají pravdu?“ ušklíbl se Kull, i když moc dobře věděl, že Piktové nikdy nelžou. Řekl to, aby Pikta urazil.

Ten však odpověděl klidně: „Vím, co svými slovy sleduješ. Chceš, abych se rozzlobil. U Valky, už to stačilo. Vyprovokoval jsi mě. Vyzývám tě na souboj kopím, mečem, nebo dýkou, na koni nebo na nohou. Jsi král nebo muž?“

Kull se na něj podíval s obdivem, který musí každý bojovník cítit ke smělosti, byť ji projevil nepřítel. To mu však nezabránilo využít příležitosti znovu ukázat své nepřátelství.

„Král nepřijme výzvu bezejmenného divocha,“ urážel Pikta dál, „a vládce Valusie ani neporuší nedotknutelnost velvyslancova posla. Propouštím tě. Řekni Ka–nuovi, že přijdu sám.“

Z Piktových očí sršely vražedné blesky. Celý se chvěl touhou po krvi. Pak se ke králi otočil zády, přešel sál a ohromnými dveřmi opustil místnost.

Kull se opět rozvalil na trůně a začal přemýšlet.

Vůdce Rady Piktů si přeje, aby přišel sám? Ale z jakého důvodu? Že by zrada? Kull se dotkl jílce svého těžkého meče. To sotva. Piktové si příliš cenili spojenectví s Valusií na to, aby ho z nějakého pochybného důvodu zradili. Kull mohl být válečníkem z Atlantidy, a tudíž dávným nepřítelem všech Piktů, ale zároveň byl králem Valusie, nejmocnějšího spojence západních národů.

Dlouho přemýšlel o podivném vývoji událostí, který z něj udělal spojence starých nepřátel a protivníky někdejších přátel. Vstal a začal přecházet po sále rychlými tichými kroky, připomínajícími chůzi lva. Rozbil pouta přátelství, rodu a tradice, aby uspokojil své ambice. A, u Valky, boha moře a země, dosáhl toho, po čem toužil! Stal se králem Valusie – oslabené, zdegenerované Valusie, Valusie ztracené ve vzpomínkách na zašlou slávu, přesto však stále mocné země a největšího ze Sedmi říší. Valusie – Země snů, jak ji nazývá jeho rod, a Kullovi se občas zdálo, že žije skutečně ve snu. Nechápal intriky dvořanů, vojáků ani poddaných. Všechno bylo jako na maškarním plese, kde muži i ženy skrývají své myšlenky za maskami. Přesto bylo tak jednoduché zmocnit se trůnu – stačilo se směle chopit příležitosti, následovalo rychlé zavíření mečů, smrt tyrana, kterou mu všichni přáli, dovedné jednání se ctižádostivými politiky, kteří byli v nemilosti – a Kull, potulný dobrodruh, vyhnanec z Atlantidy, se vyšplhal do výšin, o nichž snil: stal se pánem Valusie, králem králů. Teď se však zdálo, že získat trůn bylo mnohem jednodušší, než si ho udržet. Pohled na Pikta mu připomněl mládí a chlapeckou volnost. Zaplavil ho podivný neklid, neznámý pocit neskutečna. Kdo vlastně je, prostý muž z moří a hor, že vládne rase s tak cizími, děsivými znalostmi prastarých tajemství? Pradávné rase…

„Jsem Kull!“ vykřikl, a jako lev pohodil hlavou. „Jsem Kull!“

Ostřížím zrakem přelétl síň. Sebedůvěra se mu vrátila… A v temném koutě se nepatrně pohnul gobelín.

2. I promluvily mlčící paláce Valusie

Měsíc ještě nevyšel, a když Kull usedl na trůn u stolu Ka–nua, velvyslance západních ostrovů, svítily na zahradě jen louče v stříbrných držácích. Pikta měl po pravici, starce zcela nepodobného vlastnímu národu. Ka–nu byl vetchý, znalý státník, který v politice zestárl. V zkoumavých očích neměl ani stopu divošské nenávisti; jeho úsudek neovlivňovaly žádné rodové tradice. Dlouhá léta strávená s politiky civilizovaných národů zpřetrhala sítě předsudků. Ka–nuova mysl si nekladla otázku: co je zač tenhle chlap?, ale chtěla vědět: mohu ho využít? A jak? Ka–nu potřeboval rodové předsudky jen k uskutečňování vlastních plánů.

Kull se díval na Ka–nua a odpovídal stručně na jeho otázky. Přemýšlel, jestli z něj civilizace udělá totéž, co z tohoto Pikta. Ka–nu byl zjemnělý a oplácaný. Od doby, kdy Ka–nu naposledy svíral meč, přepadlo přes okraj nebe mnoho let. Pravda, byl starý, ale Kull viděl stát v čele bojujících armád řadu starších mužů. Piktové byli dlouhověcí. Vedle Ka–nua stála krásná dívka a s doléváním jeho poháru měla stále plné ruce práce. Ka–nu přitom neustále vykládal vtipy a Kullovi, byť v skrytu pohrdal jeho upovídaností, neušel žádný z nich.

Na banketu pili i piktští náčelníci a politikové. Bojovníkům v jejich snaze o zdvořilost překážely rodové vášně, zatímco diplomaté byli bodří a uvolnění. Kull jim záviděl svobodu projevu, na valusijském dvoře tak vzácnou. Taková volnost panovala v táborech v Atlantidě – Kull pokrčil rameny. A vůbec, Ka–nu má jistě pravdu, když napohled zapomíná, že je Pikt, a nehledí na předsudky svého rodu; Kull by se měl stát Valusanem nejen podle jména, ale i způsobem myšlení.

Když měsíc konečně dosáhl zenitu, Ka–nu už pojedl a popil za tři, pohodlně se natáhl na pohovce a řekl: „Teď jděte, přátelé. Nastal čas promluvit s králem o věcech, do kterých dětem nic není. Ano, ty také, krasavice; nejdřív mi však dovol políbit tvé rudé rty – tak… ne, odtanči, růžový kvítečku.“

Když se Ka–nu zahleděl na Kulla, usazeného vzpřímeně s ponurým nekompromisním výrazem ve tváři, v očích nad bílým plnovousem mu zajiskřilo.

„Ty si myslíš, Kulle,“ řekl náhle starý politik, „že Ka–nu je neužitečný blázen, co dovede už jen chlastat a ocucávat holky!“

Ta poznámka tak přesně vystihla jeho myšlenky, že se Kull polekal, ale snažil se to na sobě nedat znát.

Ka–nu zasípal smíchy a špeky mu poskočily. „Víno je rudé a ženy něžné,“ poznamenal chápavě. „Ale – ha, ha, ha! Nemysli si, že starý Ka–nu dovolí, aby mu zasahovaly do jeho záležitostí.“

Znovu se zasmál a Kull se neklidně ošil. Králi se zdálo, že se mu Ka–nu vysmívá. Oči mu vzplály nebezpečným světlem.

Ka–nu se natáhl pro džbán s vínem, naplnil svůj pohár a tázavě pohlédl na Kulla; ten popuzeně zavrtěl hlavou.

„Dobrá,“ řekl Ka–nu smířlivě, „je na staré hlavě, aby vydržela silné pití. Stárnu, Kulle, tak proč byste mě vy mladí měli připravovat o těch pár radostí, co nám dědkům zbývají? Ano, stárnu, slábnu, bez přátel, bez radosti.“

Avšak jeho pohled a výraz jeho slova ani zdaleka nepotvrzovaly. Ruměná tvář se mu jasně leskla a oči se mu třpytily tak, že se k nim bílá brada moc nehodila. Opravdu vypadá pozoruhodně, říkal si Kull, poněkud uražen. Ten starý darebák postrádá dobré vlastnosti své i Kullovy rasy, přesto se zdá mnohem spokojenější, než jiní v jeho věku.

„Poslouchej, Kulle,“ řekl Ka–nu s káravě zdviženým prstem, „je nebezpečné chválit mladého muže, ale musím ti říct, co si opravdu myslím, abych získal tvou důvěru.“

„Pokud myslíš, že ji získáš lichotkami…“

„Mlč. Kdo mluví o lichotkách. Pochlebuji jen těm, kterých si nevážím.“

Ka–nuovy oči se nadšeně blýskly chladným leskem, který se nehodil k jeho úsměvu. Znal lidi a věděl, že k dosažení cíle musí s tygřím barbarem jednat otevřeně, protože by stejně jako vlk cítí léčku neomylně vycítil každou faleš vpletenou do pavučiny jeho slov.

„Máš moc, Kulle,“ řekl, přičemž volil slova pečlivěji než při zasedání Rady svého národa, „stát se nejmocnějším ze všech králů a obnovit alespoň něco ze ztracené slávy Valusie. Tak. Já se o Valusii moc nezajímám, ačkoli její ženy a víno jsou výtečné – vyjma toho, že čím je Valusie silnější, je silnější národ Piktů. A navíc, s Atlanťanem na trůně může sjednotit Atlantidu…“

Kull se krutě zasmál. Ka–nu se dotkl staré rány.

„Atlantis proklela mé jméno, když jsem šel hledat slávu a štěstí do měst tohoto světa. Jsme… jsou dávnými nepřáteli Sedmi impérií a ještě většími nepřáteli jejich spojenců, jak jistě víš.“

Ka–nu se zatahal za vous a tajemně se usmál.

„No, no. Nechme to. Já však vím, o čem mluvím. A pak, válka skončí, když k ničemu nevede; vidím svět míru a blahobytu – člověka plného lásky k bližnímu – vítězství dobra. Všeho toho můžeš dosáhnout – pokud budeš žít!

„Ha!“ Kull sáhl po jílci meče a napolo vyskočil tak rychle, že se Ka–nuovi, který si cenil mužů jako jiní plnokrevných hřebců, rozproudila krev v žilách. Valko, jaký to bojovník! Nervy a svaly z ocele a ohně, dokonale svázané v perfektní koordinaci, bojový instinkt, který je znakem strašlivého válečníka.

Ale v Ka–nuově mírně uštěpačném tónu se žádná z těchto myšlenek neprojevila.

„Klid. Posaď se. Rozhlédni se okolo sebe. Zahrady jsou pusté, židle prázdné. Jsme tu jen my. Copak se mě bojíš?“

Kull klesl zpátky a ostražitě se rozhlížel.

„To se v tobě ozývá divoch,“ uklidňoval ho Ka–nu. „Mysli. Kdybych plánoval zradu, zvolil bych si místo, kde by podezření s určitostí padlo na mne? Pche. Vy mladí se musíte mnohému naučit. Byli tu moji náčelníci, kteří se necítili dobře, protože jsi se narodil mezi kopci Atlantidy, a ty mnou ve skrytu mysli opovrhuješ, protože jsem Pikt. A já v tobě vidím Kulla, krále Valusie, a ne Kulla, bezstarostného Atlanťana, vůdce nájezdníků, kteří zpustošili západní ostrovy. Stejně tak bys měl ty ve mně vidět ne Pikta, ale člověka bez národnosti, který se cítí být součástí celého světa. A teď k věci! Kdybys zítra zemřel, kdo by byl králem?“

„Kaanuub, baron z Blaalu.“

„Dokonce tak. Mám námitky vůči Kaanuubovi z mnoha důvodů, ale hlavně proto, že je jen loutkou.“

„Cože? Byl mým největším protivníkem, ale nevěděl jsem, že jedná v jiném zájmu, než svém vlastním.“

„Noc má uši,“ odpověděl Ka–nu nepřímo. „Existují světy uvnitř světů. Ale mně můžeš důvěřovat, a můžeš také věřit Brulovi Kopiníku. Podívej!“

Vytáhl náramek představující okřídleného, třikrát zatočeného draka se třemi rubínovými rohy na hlavě.

„Podívej se na něj blíž. Brule ho bude mít na paži, až k tobě zítra v noci přijde. Tak ho poznáš. Věř mu tak, jako věříš sobě. Udělej, co ti řekne. A jako důkaz důvěry, podívej!“

S rychlostí útočícího jestřába vytáhl stařec cosi ze záhybů roucha, cosi, co tajuplně zářilo zeleným světlem. Pak to rychle schoval.

„Ukradený drahokam!“ vykřikl Kull. „Zelený klenot ze Svatyně Hada! U Valky! Ty! A proč mi ho ukazuješ?“

„Abych ti zachránil život. Abych ti dokázal, že mi můžeš důvěřovat. Jestliže tě zradím, udělej se mnou, co budeš chtít. Držíš můj život ve svých rukách. Nyní ti nemohu ublížit; kdybych to udělal, jediné tvé slovo by mě zničilo.“

Přes všechny řeči starý darebák zářil a zdál se být nesmírně spokojen sám se sebou.

„Ale proč mi nad sebou dáváš takovou moc?“ zeptal se Kull, každou vteřinou zmatenější.

„Jak jsem řekl. Teď víš, že není v mém zájmu, abych s tebou nejednal poctivě, a zítra v noci, až k tobě přijde Brule, se zachováš podle jeho rady bez obavy ze zrady. Dost. Venku na tebe čeká družina, aby tě doprovodila do paláce, pane.“

Kull vstal. „Ale ty jsi mi vlastně nic neřekl.“

„No tak, vy mladí jste tak netrpěliví.“ Ka–nu teď připomínal víc než kdy dřív zlomyslného skřítka. „Jdi a sni o trůnech a moci a královstvích, zatímco já si nechám zdát o víně, něžných ženách a růžích. Ať tě provází štěstí, králi Kulle.“

Když opouštěl zahradu, Kull se ohlédl a spatřil Ka–nua, jak stále líně leží na pohovce, veselý a bodrý, smířený se světem.

U východu ze zahrady čekal na krále bojovník na koni a Kull byl mírně překvapen, když viděl, že je to ten samý, co mu přinesl Ka–nuovo pozvání. Nepromluvili ani slovo, když Kull usedl do sedla a ani během cesty, kdy jeli prázdnými ulicemi.

Barvy a veselí dne ustoupily tichu noci. Ve stříbrném světle měsíce bylo více než kdy jindy patrné stáří města. Masivní sloupy rozlehlých sídel a paláců se vypínaly ke hvězdám. Tichá, opuštěná schodiště vypadala, jako by stoupala stále výš, dokud nemizela ve stínech temnoty noční oblohy. Schody ke hvězdám, pomyslel si Kull, v němž velkolepá scéna probudila představivost.

Klap! Klap! Klap! zvonily stříbrné podkovy na dlažbě měsíčním svitem zaplavených ulic, ale jinak bylo hrobové ticho. Nesmírná věkovitost sídla krále tísnila, jako by se mu obrovské, tiché budovy neslyšně potměšile vysmívaly. Jaká tajemství skrývaly?

„Jsi mladý,“ říkaly paláce, chrámy a svatyně, „a my staré. Svět byl divoký mladík, když nás budovali. Ty i tvůj rod zapadnete, ale my tu budeme stále, neporazitelné, nezničitelné. Tyčily jsme se tu nad cizím světem už v době, kdy se Atlantida a Lemurie teprve vynořily z moře; budeme tu stále i v době, kdy se zelené vody zavřou nad špičatými věžemi Lemurie i kopci Atlantidy a kdy se ostrovy západních kmenů stanou horami nové země.

Kolik králů projelo těmito ulicemi před tím, než se Kull z Atlantidy ocitl ve snech Kaa, Ptáka Stvoření? Jeď, Kulle z Atlantidy. Po tobě přijdou mocnější, mocnější tu byli před tebou. Jsou prachem, zapomenuti; my zůstáváme; my víme; my jsme. Jeď, jeď Kulle z Atlantidy, Kulle králi, Kulle blázne!“

Kullovi se zdálo, že podkovy cinkají ten tichý refrén a posměšně vyťukávají do noci: „Kull – král! Kull – blázen!“

Sviť, měsíci, svítíš králi na cestu! Hvězdy, vaše záře je pochodní imperátora! Zvoňte, stříbrné podkovy, to Kull projíždí Valusií.

Hej! Vzbuď se Valusie! To jede Kull, tvůj král!

„Znaly jsme mnoho králů,“ odpovídají tiché paláce. Ve světle zadumaného měsíce dorazil Kull konečně k paláci, kde jeho strážci, patřící k Rudým zabijákům, přišli, aby se chopili otěží velkého hřebce a doprovodili Kulla do jeho komnat. Pikt, stále zachmuřený, beze slova otočil svého koně divokým trhnutím uzdy a zmizel v temnotě jako přízrak. Kullovi ho divoká představivost vykreslila, jak spěchá tichými ulicemi jako duch z pradávného světa.

Té noci Kull nespal. Přicházející úsvit ho zastihl, jak chodí po trůnním sále a přemýšlí o tom, co se stalo. Ka–nu mu nic neřekl, a ještě se vydal zcela do jeho moci. Na co narážel, když říkal, že baron z Blaalu je jen loutkou? A kdo je ten Brule, který k němu v noci přijde ozdobený tajemným náramkem? A proč? A hlavně, proč mu Ka–nu ukázal zelený drahokam hrůzy, ukradený před mnoha lety ze Svatyně Hada? Pro nějž by se svět zmítal ve válkách, kdyby se o něm dozvěděli tajemní a krutí majitelé svatyně, před jejichž pomstou by Ka–nua nebyli schopni ochránit ani divocí bojovníci z jeho kmene? Ale Ka–nu ví, že je v bezpečí, uvědomil si Kull; je příliš chytrý, než aby se vystavoval riziku, aniž by z toho něco měl. Ale neudělal to všechno jenom proto, aby oddělil krále od jeho gardy a vydláždil cestu zradě? Troufne si Ka–nu nechat ho teď naživu? Kull pokrčil rameny.

3. Noční kroky

Měsíc ještě nevyšel, když Kull, ruku na jílci meče, přistoupil k oknu. Vedlo do velkých vnitřních zahrad královského paláce, odkud záclonami vánek přinášel vůni stromů. Král se podíval ven. Cestičky mezi pečlivě ošetřovanými stromy, které teď vypadaly spíš jako rozložité stíny, byly pusté; voda, tryskající z blízkých fontán, připomínala ve světle hvězd stříbrné pramínky. V zahradách nebyly žádné stáže, neboť vnější zdi byly tak pečlivě střeženy, že se zdálo nemožné, aby se sem dostal nějaký vetřelec.

Kull si pomyslel, jak snadné by bylo vyšplhat po břečťanu na zdi paláce, když se ve tmě pod oknem objevil stín a nahá snědá ruka se zachytila římsy. Kullův velký meč napůl vyjel z pochvy. Vtom se král zarazil; na svalnatém předloktí se zablýskl náramek ve tvaru draka, který mu minulou noc ukázal Ka–nu.

Majitel ruky vyskočil na parapet a rychlým, elegantním pohybem leoparda vklouzl do sálu.

„Ty jsi Brule?“ zeptal se Kull a pak ztuhnul překvapením. Zaplavil ho hněv a podezření, protože před ním stál muž, jemuž se posmíval v hodovním sále a jenž ho doprovázel zpět z piktské ambasády.

„Jsem Brule Kopiník,“ odpověděl Pikt opatrně, pak rychle pohlédl Kullovi do tváře a zašeptal:

„Ka nama kaa lajerama!“

Kull sebou trhl. „Ha! Co to znamená?“

„Nevíš?“

„Ne, ta slova mi zní cize; nejsou z žádného jazyka, který jsem kdy slyšel – a přece, u Valky! – někde – slyšel jsem…“

„Ano,“ přitakal lakonicky Pikt. Letmo se rozhlédl po místnosti, palácové studovně. Vyjma několika stolů, pohovek a velkých polic s knihami psanými na pergamenu tu nebylo nic. Místnost působila ve srovnání s přepychem v jiných částech paláce prázdně.

„Řekni mi, králi, kdo hlídá dveře?“

„Osmnáct Rudých bijců. Ale jak ses sem dostal, jak se ti podařilo projít zahradami a vylézt po zdi paláce?“

Brule se ušklíbl. „Strážci ve Valusii jsou slepí buvoli. Mohl bych jim ukrást holky přímo před nosem. Prošel jsem okolo nich, aniž by mě viděli nebo slyšeli. A zdi – dokázal bych se na ně vyšplhat i bez břečťanu. Lovil jsem tygry v mlze na pobřežích, kam ostrý východní vítr žene mraky z moře, a zlézal jsem příkrá pohoří na západních ostrovech. Ale pojď – ne, sáhni na náramek.“

Natáhl ruku a když překvapený Kull poslechl, oddechl si úlevou.

„Tak. Teď se sebe shoď královské roucho; tuto noc tě čekají činy, o jakých se nikdy ani nesnilo žádnému z Atlanťanů.“

Sám Brule měl na sobě jen bederní roušku, za niž si zastrčil krátký zahnutý meč.

„Co si o sobě myslíš, že mi tu poroučíš?“ zeptal se Kull poněkud rozmrzele.

„Nedoporučil ti Ka–nu, abys mě ve všem poslouchal?“ opáčil Pikt vztekle a v očích mu blýsklo. „Nemám tě rád, pane, ale pro tuto chvíli jsem ochoten zapomenout na spory. Udělej to také. Teď už pojď.“

Nehlučně vedl Kulla přes sál ke dveřím. Štěrbinou ve dveřích bylo možné podívat se do chodby, aniž by si toho někdo na druhé straně všiml, a Pikt vyzval Kulla, aby tam pohlédl.

„Co vidíš?“

„Nic, jen osmnáct strážců.“

Pikt přikývl a vedl Kulla na druhou stranu místnosti. Zastavil se u protější stěny a chvíli po ní šmátral. Pak lehkým krokem ustoupil a přitom vytáhl meč. Kull vykřikl, když se část stěny odsunula a ukázala slabě osvětlený průchod.

„Tajná chodba!“ zašeptal Kull. „A já o ní nic nevěděl. U Valky, to si někdo odskáče.“

„Ticho!“ sykl Pikt.

Brule stál jako bronzová socha a s ušima natahoval všechny nervy v těle. Kullovi se nad tím zježily vlasy, ne ze strachu, ale z jakési tajemné předtuchy. Pak mu Brule pokynul a prošel tajnými dveřmi, které za nimi zůstaly otevřené. Chodba byla prázdná, ale prostá prachu, což u tajného průchodu působilo podivně. Osvětlovalo ji slabé šedé světlo, jehož zdroj nebyl vidět. Každých několik stop viděl Kull dveře, neviditelné zvenčí, jak věděl, ale snadno objevitelné zevnitř.

„Tenhle palác je hotový úl,“ zamumlal Kull.

„Ano králi. Ve dne v noci tě sleduje mnoho očí.“

Brulovy způsoby udělaly na krále dojem. Pikt postupoval vpřed pomalu, obezřetně, napůl v předklonu, zbraň držel nízko, ale napřaženou vpřed. Když mluvil, jen tiše šeptal, a neustále se díval ze strany na stranu.

Chodba ostře zahnula a Brule se opatrně podíval za roh.

„Podívej,“ zašeptal. „Ale pamatuj! Ani slovo! Ani nejmenší hluk! Jde o život!“

Kull za ním opatrně nahlédl za roh. Ihned za ohybem začínaly schody. Kull se zachvěl, když spatřil, jak u paty schodiště leží osmnáct Rudých bijců, kteří tuto noc hlídali královskou studovnu. Jen Brulova dlaň, jež se dotkla jeho silné paže, a nervózní šepot mu zabránily běžet k nim.

„Tiše, Kulle! Tiše, ve jménu Valky!“ zasyčel Pikt. „Chodby jsou teď sice prázdné, ale stejně jsem riskoval až příliš, abych ti je mohl ukázat. Teď už bys mohl věřit tomu, co říkám. Pojďme zpět do studovny.“ Otočil se a následován zmateným Kullem se vydal zpět.

„To je zrada,“ mumlal král, ocelově šedé oči zúžené, „sprostá zrada. Ještě před pár minutami stáli ti muži na stráži.“

Když byli konečně zpátky ve studovně, Brule opatrně zavřel tajné dveře a poslal Kulla, aby se podíval štěrbinou ve dveřích na chodbu. Kull zalapal po dechu. Venku stálo osmnáct strážců.

„To jsou čáry!“ zašeptal a sáhl po meči. „Hlídají snad krále mrtví muži?“

„Ano!“ téměř neslyšně odpověděl Brule a oči se mu podivně leskly. Chvíli na sebe hleděli, Kull svraštil obočí, jak se s námahou snažil vyčíst něco z Piktovy neproniknutelné tváře. Náhle se Brulovy rty slabě pohnuly a zformovaly slova:

„Had…který…mluví…“

„Tiše!“ zašeptal Kull a zakryl dlaní Brulovi ústa. „Říct to znamená zemřít! Je to prokleté jméno!“

Piktovy nebojácné oči na něj pevně hleděly.

„Podívej se zase ven, králi Kulle. Třeba se stráže vyměnily.“

„Ne, jsou to ti samí muži. Ve Valkově jméně, to jsou kouzla – to je šílenství! Na vlastní oči jsem ani ne před deseti minutami viděl těla těchto mužů. A přece tady stojí.“

Brule ustoupil od dveří a Kull ho mechanicky následoval.

„Kulle, co víš o tradicích rasy, které vládneš?“

„Mnoho – a přece málo. Valusie je tak stará…“

„Ano,“ Brulovy oči se podivně zaleskly, „my jsme barbaři – děti ve srovnání se Sedmi říšemi. Ani ony samy nevědí, jak jsou staré. Ani lidská paměť, ani kroniky nesahají tak daleko do minulosti, aby nám řekly, kdy první lidé vystoupili z moře a postavili na zdejších březích města. Ale Kulle, lidem nevládli vždy lidé.“

Král se zachvěl. Jejich oči se setkaly.

„Ano, mezi mým lidem se vypráví jedna legenda…“

„I mezi mým,“ přerušil ho Brule. „Bylo to před tím, než jsme se my ostrované spojili s Valusií, za vlády Lvího Kla, sedmého vůdce Piktů, před tolika lety, že si nikdo nevzpomíná před kolika. Přišli jsme přes moře z ostrovů Zapadajícího slunce, minuli jsme břehy Atlantidy a s ohněm a mečem jsme zaútočili na břehy Valusie. Ano, dlouhé bílé pláže řinčely zbraněmi a noc byla jako den, osvětlená plameny z hořících paláců. A král, král Valusie, který zemřel na rudém písku…“ Jeho hlas umlkl; mlčky na sebe hleděli; pak oba přikývli.

„Prastará je Valusie!“ zašeptal Kull. „Kopce Atlantidy a Mu byly jen ostrovy v moři, když byla Valusie mladá.“

Otevřeným oknem zafoukal dovnitř večerní vánek, ale nebyl to svěží ostrý mořský vzduch, který Brule a Kull znali a milovali ve své vlasti, byl to spíš šeptavý závan minulosti obtěžkaný vůní zapomenutých věcí, dýchající tajemstvími, jež byla stará, už když byl svět mladý.

Gobelíny se jemně vlnily a Kull se náhle tváří v tvář tajemné moudrosti mystické minulosti cítil jako nahé dítě. Zaplavil ho pocit neskutečna. Jeho duší se plížily temné gigantické přízraky, šeptající ohavné věci. Věděl, že Brule prožívá něco podobného. Pikt z něj nespouštěl divoké oči. Pak se jejich pohledy setkaly. Kull ucítil k tomuto příslušníkovi nepřátelského kmene přátelství. Jako dva soupeřící leopardi společně zaútočí na lovce, tak se tito dva divoši spojili proti tajemným silám dávné minulosti.

Brule je opět vedl k tajným dveřím. Tiše vstoupili a nehlučně se vydali šerou chodbou opačným směrem než předtím. Po chvíli se Pikt zastavil u jedněch dveří a pokynul Kullovi, aby se podíval skrytou štěrbinou.

„Tady jsou schody, které vedou do chodby u studovny.“

Zadívali se do tmy a záhy se na schodech objevila tichá silueta.

„Tü! Předseda rady!“ uklouzlo Kullovi. „V noci, s tasenou dýkou! Co to znamená, Brule?“

„Vraždu. Tu nejpodlejší zradu,“ zasyčel Brule. „Ne!“ zarazil Pikt Kulla, než se stačil vrhnout do dveří. „Jestli se tu s ním střetneš, jsme ztraceni; další číhají pod schody. Pojď!“

Rychle se rozběhli chodbou zpátky. Vběhli do studovny, Brule za nimi opatrně zavřel tajné dveře a pak se přes sál vydali do zřídka používané sousední místnosti. Pikt rozhrnul závěsy v jednom z temných koutů a spolu s Kullem se za nimi schovali. Minuty se vlekly. Kull slyšel vánek povívající záclonami na otevřeném okně ve studovně, který mu připadal jako šepot duchů. Po chvíli se dveřmi vplížil Tü, předseda královské rady. Zcela určitě prošel studovnou a když ji našel prázdnou, hledal svou oběť zde. Přišel tiše se zvednutou dýkou v ruce. Na okamžik se zastavil, rozhlížeje se po zjevně prázdné místnosti, slabě osvětlené jedinou svící. Pak opatrně popostoupil, zjevně v rozpacích, že tu král není. Stál před jejich úkrytem… a…

„Teď!“ sykl Brule.

Kull se jediným mocným skokem vrhl do místnosti. Tü se otočil, ale oslepující rychlost útoku mu nedala šanci k obraně. Ocel meče se v kalném světle zaleskla a zaskřípala, když zasáhla kost. Tü se svalil na záda, Kullův meč zabodnutý v hrudi.

Kull se nad ním sklonil, zuby vyceněné ve šklebu zabijáka, obočí nad očima, šedýma jako led v chladném moři, zamračené. Pak pustil zbraň a roztřesený odstoupil. Měl pocit, jako by se ho dotkla smrt.

Tüova tvář byla podivně zamlžená a vypadala neskutečně; její rysy se mísily a splývaly ve zdánlivě nemožných tvarech. Pak jako mlžná maska zmizela a na jejím místě se objevila ohromná hadí hlava!

„Valko!“ zalapal po dechu Kull, čelo zalité potem. „Valko!“

Brule se naklonil dopředu, tvář nehybnou. A přece se v jeho jiskrných očích zrcadlilo něco z Kullovy hrůzy.

„Vem si svůj meč, králi,“ řekl. „Práce zdaleka není u konce.“

Kull váhavě položil ruku na jílec zbraně. Tělo se mu třáslo, jak kladl nohu na stvůru, která jim ležela u nohou, a když posmrtný záchvěv náhle otevřel hrůznou tlamu, uskočil, zesláblý nevolností. Potom však, rozzlobený sám na sebe, popadl meč a zblízka pohlédl na bezejmennou věc, jež bývala známa jako Tü, předseda rady. Vyjma plazí hlavy byl tvor přesnou kopií člověka.

„Muž s hadí hlavou,“ zamumlal Kull. „On je tedy knězem Hada?“

„Ano. Tü spí a nic neví. Ti ďáblové na sebe mohou vzít podobu, jakou chtějí! To znamená, že si mohou pomocí magie rozhodit okolo svých tváří pavučiny kouzel tak, jako herec nosí masku, a pak se podobají, komu chtějí.“

„Staré legendy jsou tedy pravdivé,“ povzdechl si král, „ty staré pověsti, které se málokdo odváží byť jen šeptem vyprávět a přitom umírá strachem, že zemře jako rouhač, nejsou žádné výmysly. U Valky, myslel jsem – tušil jsem – ale zdá se mi to tak neskutečné. Ha! Ti strážci u dveří…“

„To jsou také hadí lidé. Zadrž! Co chceš dělat?“

„Zničit je!“ procedil Kull skrz zuby.

„Neblázni,“ zarazil ho Brule. „Osmnáct jich čeká přede dveřmi a další mohou být v chodbách. Ka–nu se o tomto spiknutí dověděl. Jeho zvědové pronikli do skrýší hadích kněží a přinesli mu o něm zprávy. Již dávno objevil tajné průchody v paláci a já jsem na jeho příkaz prostudoval jejich plány. Přišel jsem tuto noc, abych ti pomohl, jinak bys zemřel tak jako jiní králové Valusie. Přišel jsem sám, neboť kdyby nás bylo víc, vzbudili bychom podezření a nemohli bychom se vplížit do paláce tak, jak jsem to udělal já. Něco z toho odporného spiknutí jsi už viděl. Hadí lidé stojí na stráži u tvých dveří a tenhle, který na sebe vzal podobu Tüa, se mohl v paláci dostat, kamkoli se mu zachtělo; ráno, pokud kněží neuspějí, budou skuteční strážci opět na svých místech, aniž by cokoli věděli nebo si na něco vzpomínali; pokud kněží zvítězí, bude na ně svalena vina. Ale teď tu chvíli počkej, postarám se o tuhle nestvůru.“

S těmi slovy si Pikt chladně hodil na záda odporné tělo a zmizel s ním v dalších tajných dveřích. Jak tam Kull zůstal stát, hlavou mu začaly vířit myšlenky. Kolik uctívačů mocného Hada asi číhá v jeho městech? Jak může rozpoznat lež od pravdy? A kolik z jeho důvěrníků mezi rádci, kolik generálů je lidmi? Může si být jistý – kým?

Tajné dveře se otevřely a do místnosti vstoupil Brule.

„Jsi rychlý.“

„Ano!“ Bojovník s pohledem upřeným na podlahu udělal pár kroků vpřed. „Tady na koberci je skvrna. Vidíš?“

Kull se sklonil; koutkem oka zahlédl nějaký pohyb, záblesk oceli. Jako luk, jehož tětiva povolí, se bleskurychle narovnal a současně bodl zbraní. Bojovník se houpal na králově meči, zatímco jeho vlastní zazvonil na podlaze. Kull si s hořkostí pomyslel, jak je příznačné, že zrádce zabila plíživá rána, kterou tak často používali lidé z jeho rasy. Když se Brule svezl na podlahu, kde zůstal nehybně ležet, jeho tvář se začala rozplývat. Kull zadržel dech a se zježenými vlasy sledoval, jak její rysy mizí a na jejím místě se rozvírají čelisti hnusného obrovského hada, jehož hrozivé korálkové oči se na něj nenávistně upírají i po smrti.

„Celou tu dobu byl knězem Hada!“ vydechl král. „Valko, ti si na mě ale vymysleli plán! A Ka–nu, je to vůbec člověk? Byl to opravdu Ka–nu, s kým jsem mluvil v zahradách? Všemocný Valko!“ Hlavou mu bleskla strašlivá myšlenka: jsou lidé ve Valusii skutečně lidmi, nebo jsou všichni hadi?

Nerozhodně tam stál a náhle si všiml, že věc, která si říkala Brule, už nemá dračí náramek. Otočil se za hlukem.

Tajnými dveřmi přicházel Brule!

„Zadrž!“ Na zdvižené paži, která zadržela králův připravený meč, se zaleskl náramek ve tvaru draka. „U Valky!“ Pikt se zarazil. Pak jeho rty zkřivil chmurný úsměv.

„Při mořských bozích! Jak jsou ti démoni mocní. Jeden z nich musel číhat v chodbách a vidět mě, jak nesu jeho druha; pak na sebe vzal moji podobu. Ano. Teď musíme schovat dalšího.“

„Stůj!“ V Kullově hlase zazněla hrozba. „Viděl jsem dva muže, jak se před mýma očima proměnili v hady. Jak můžu vědět, že ty jsi skutečně člověk?“

Brule se zasmál. „Ze dvou důvodů, králi Kulle. Žádný hadí muž nenosí tohle“ – ukázal na dračí náramek – „a nemůže říct tato slova,“ a Kull opět slyšel podivnou větu: „Ka nama kaa lajerama.“

„Ka nama kaa lajerama,“ opakoval Kull mechanicky. „Kde jsem to, ve jménu Valky, slyšel? Ne, nikdy jsem ta slova neslyšel! A přece… a přece…“

„Ano, vzpomínáš si, Kulle,“ řekl Brule. „Číhají v temných zákoutích tvé paměti, ačkoli jsi je v tomto životě nikdy neslyšel, ale v dávných dobách byly tak silně vtisknuty do tvé duše, která nikdy neumírá, že vždy udeří na temné struny tvé paměti, až budeš procházet reinkarnacemi v příštích miliónech let. Tato věta, předávaná tajně během temných a krvavých tisíciletí, bývala heslem rasy, bojující se strašlivými bytostmi v dávných dobách Starého Vesmíru. Jenom skutečný člověk, protože se stavbou úst liší od jiných stvoření, je dokáže vyslovit. Jejich význam byl zapomenut, ale slova samotná nikoli.“

„To je pravda,“ řekl Kull. „Vzpomínám si na takové legendy – Valko!“ zarazil se, jako by se v jeho vědomí otevřely tajemné dveře, vedoucí do mlžných hlubin, a na okamžik měl pocit, že hledí zpět nekonečným množstvím životů; viděl mlhavé přízraky, přivádějící k životu mrtvá staletí, muže bojující s tajemnými monstry, osvobozující planetu od strašlivých hrůz. Na šedém, neustále se měnícím pozadí, podivné tvary, které jakoby pocházely z nějakého hrůzného snu, fantazie zplozené šílenstvím a strachem; a člověk, ta hříčka bohů, slepý a hloupý, rváč na krvavé cestě osudu, neznalý důvodů, zvířecký, tápající, chybující, jako velké vražedné dítě, a přece si vědomý jiskry božího ohně v sobě… Kull si přejel rukou po čele, byl otřesený; tyto náhlé pohledy do hlubin paměti ho vždy děsily.

„Už jsou pryč,“ řekl Brule, jako by četl jeho tajné myšlenky. „Ptačí ženy, harpyje, netopýří muži, létající ďáblové, vlkodlaci, démoni, goblini – všichni vyjma bytostí, jako jsou ty, co leží u našich nohou, a několika vlkodlaků. Co první lidé povstali z opic, trvala ta strašná válka bezpočet krvavých staletí. Nakonec lidská rasa zvítězila. Od té doby uplynulo tolik času, že z oněch věků zůstaly jen mlhavé legendy. Hadí lidé tu zbyli poslední, ale lidé zvítězili i nad nimi a zatlačili je do pustin, aby tam žili se skutečnými hady až do dne, kdy, jak říkají mudrci, to hrozivé plemeno zmizí úplně. A přece se vrátili, maskovaní, ve chvíli, kdy lidé zeslábli, zdegenerovali a zapomněli na dávné války. Byl to děsivý tajný boj. Mezi lid Mladé Země se vplížila strašlivá monstra ze Staré Planety, chráněná svou děsivou moudrostí a magií, brala na sebe jakoukoli podobu a tvar a vykonávala v skrytu své činy. Nikdo nevěděl, kdo je skutečně člověkem a kdo ne. Nikdo nemohl důvěřovat nikomu. Nakonec však lidé našli způsoby, jak rozpoznat lež od pravdy. Za svůj znak si zvolili okřídleného draka, létajícího dinosaura, stvoření žijící v dávné minulosti, které bylo největším nepřítelem hadů, a jako heslo používali slova, jež jsem ti řekl, neboť je nikdo jiný než skutečný člověk nedokázal vyslovit. A tak lidstvo zvítězilo. Jenže ty stvůry se po letech zapomnění opět vrátily, jelikož člověk tím, že zapomíná všechno, co nemá pořád před očima, je stále jako opice. Tentokrát přišli jako kněží, a protože lidé ve svém pohodlí, zaslepeni mocí, přestali věřit starým náboženstvím a obřadům, hadí lidé pod maskou učitelů nového a pravdivého kultu vytvořili mocné náboženství uctívající Hada. Vzhledem k jejich moci hrozí každému, kdo by vyprávěl staré legendy o hadích lidech, smrt, a všichni se klaní Hadovi v nové podobě; jsou to slepí hlupáci, kteří nevidí souvislost mezi jejich mocí a tou, již lidstvo zničilo před dávnými věky. V podobě kněží by se chtěli hadí lidé chopit moci… a přece…“ zarazil se.

„Pokračuj.“ Kull cítil, jak se mu ježí vlasy.

„Králové vládli Valusii jako skuteční lidé,“ šeptal Pikt, „a přece umírali v boji jako hadi, jako ten, kterého zabilo kopí Lvího Kla na rudých plážích, když jsme my z ostrovů vtrhli do Sedmi Impérií. A jak je to možné, Kulle? Tito králové se rodili z žen a žili jako lidé! Skuteční králové tajně umírali – jako ty jsi měl zemřít tuto noc – a kněží Hada vládli místo nich, aniž by o tom někdo něco věděl.“

Kull se zaťatými zuby zaklel.

„Ano, tak to muselo být. Nikdo, kdo viděl kněze Hada, nepřežil, to je známé. Žijí v nejhlubším utajení.“

„Politika Sedmi říší je spletitá a náročná věc,“ řekl Brule. „Jsou tu skuteční lidé, kteří vědí, že se mezi nimi pohybují zvědové Hada a jejich spojenci – jako Kaanuub, baron z Blaalu – a přece si nikdo nedovolí strhnout mu masku, aby ho nestihla pomsta. Lidé nedůvěřují svým bližním a žádný správný politik nevysloví to, co si všichni myslí. Kdyby si mohli být jistí, kdyby byl před nimi přede všemi odhalen alespoň jeden hadí člověk nebo nějaká jejich intrika, byla by moc Hada víc jak z poloviny zlomena. Pak by se spojili a ve společném zájmu by se zrádců zbavili. Jediný Ka–nu je dostatečně bystrý a má odvahu se s nimi vypořádat; a dokonce ani Ka–nu nezjistil o spiknutí víc, než co by se mohlo stát – a to se už stalo. Na to jsem byl tedy připraven, teď však musíme spoléhat na štěstí a vlastní obratnost. Myslím, že jsme zde teď v bezpečí; hadí lidé přede dveřmi si netroufnou opustit své místo, jelikož by mohli nečekaně přijít skuteční lidé. Ale zítra zkusí něco jiného, tím si můžeš být jist. Nikdo nedokáže říct , co udělají, dokonce ani Ka–nu; musíme stát při sobě, králi Kulle, dokud nezvítězíme, nebo oba nezemřeme. Teď pojď se mnou, schovám tu zdechlinu tam, kam jsem dal tu předchozí.“

Kull následoval Pikta s jeho odporným břemenem tajnými dveřmi a temnou chodbou. Jejich nohy, trénované chůzí v divočině, došlapovaly nehlučně. Když se jako přízraky neslyšně pohybovali zalití matným světlem, Kull udiveně přemýšlel, proč je chodba opuštěná; před každou zatáčkou očekával, že vběhnou do nějaké hrozivé pasti. Opět v něm vzplálo podezření; nevede ho tenhle Pikt do záhuby? Držel se krok či dva za Brulem, jeho meč se vznášel nad Piktovými nechráněnými zády. Brule musí zemřít první, jestli plánuje zradu. Ale pokud Pikt věděl o králově podezření, nedával na sobě nic znát. Šel klidně dál, dokud nedorazili do zaprášené, dlouho nepoužívané místnosti, kde visely těžké, zvlněné tapiserie. Brule jednu z nich odtáhl a ukryl za ní tělo.

Otočili se, aby se vydali zpátky, když tu Brule zastavil tak náhle, že byl smrti blíž, než tušil; Kullovy nervy byly napjaté k prasknutí.

„Tamhle v chodbě se něco pohnulo,“ zasyčel Pikt. „Ka–nu říkal, že tyto chodby budou prázdné, ale přece…“

Vytáhl meč a plížil se chodbou, Kull ho opatrně následoval. Za okamžik se objevila podivná kalná záře a blížila se. S napjatými nervy čekali, záda přitisknutá ke zdi chodby; nevěděli, co se děje. Kull slyšel sykot Brulova dechu a znovu pocítil jistotu, že mu může důvěřovat.

Záře se začala formovat do nejasného tvaru. Obrys matně připomínal člověka, ale byl zamlžený a matoucí, jako obláček mlhy. Jak se blížil, nabýval jasnějších obrysů, ne však hmoty. Z tváře na ně hleděl pár velkých světélkujících očí, v nichž se zračila muka vytrpěná během milionů staletí. V té tváři nebyla žádná hrozba, v jejích rysech se zrcadlilo jen vyčerpání, ohromná lítost a ta tvář… ta tvář…

„Všemocní bohové!“ vydechl Kull, jenž měl pocit, jako by se jeho duše dotkla ledová ruka; „Eallal, král Valusie, který zemřel před tisíci lety!“

Brule ustoupil, jak nejdál to bylo možné, jeho úzké oči se rozšířily hrůzou a vzplály v nich plameny zděšení, meč se mu roztřásl v ruce, poprvé během této tajuplné noci ztratil nervy. Kull tam stál vzpřímený a vzdorný, instinktivně svíral připravený meč, který mu teď nebyl k ničemu; chvěl se, vlasy se mu ježily, a přece byl stále králem králů, připravený vyzvat na souboj neznámé síly smrti stejně jako síly života.

Přízrak šel přímo, aniž by jim věnoval pozornost. Kull ustoupil, když je míjel, a ucítil ledový dech, připomínající vítr z arktických krajů. Zjevení šlo vpřed pomalými tichými kroky, jako by mělo nohy spoutané všemi uplynulými věky, a nakonec zmizelo za ohybem chodby.

„Valko!“ zamumlal Pikt a setřel si chladný pot z čela; „to nebyl člověk! To byl duch!“

„Ano!“ Kull zamyšleně potřásl hlavou. „Nepoznal jsi tu tvář? Byl to Eallal, který vládl Valusii před tisíci lety a byl nalezen tajemně zavražděn v trůním sále – sále, kterému se teď říká Prokletý. Neviděl jsi jeho sochu v Síni slávy?“

„Ano, teď si na ten příběh vzpomínám. Bohové, Kulle! To je další známka hrůzné moci hadích kněží – tento král byl zabit hadími lidmi a jeho duše jim teď slouží, je jejich spojením s věčností! Proto mudrci vždy říkali, že pokud člověka zabijí hadí lidé, jeho duše se stává jejich otrokem.“

Kull se otřásl. „Valko! Jaký to osud!“ – ocelovým stiskem sevřel Brulovu svalnatou paži – „Pokud bych byl smrtelně raněn těmi hroznými zrůdami, přísahej, že mi probodneš hruď svým mečem, aby nezotročily mou duši.“

„Přísahám,“ odpověděl Brule a v jeho divokých očích se zablesklo. „A ty to přísahej mě, Kulle.“

Jejich silné pravice se setkaly v tichém stisku stvrzujícím dohodu.

4. Masky

Kull seděl na trůně a zamyšleně se díval na moře tváří před sebou. Jeden dvořan cosi říkal, ale král ho téměř neslyšel. Poblíž stál Tü, předseda Rady, připraven vykonat Kullovy rozkazy. Pokaždé, když na něj Kull pohlédl, otřásl se. Život u dvora navenek plynul dál, byl jako hladina moře mezi přílivem a odlivem. Události minulé noci připadaly králi jako sen, dokud jeho pohled nespočinul na opěradle trůnu. Opírala se o něj snědá svalnatá ruka a na ní lesklý náramek ve tvaru draka; Brule stál vedle trůnu a naléhavým šeptem vytrhoval Krále z myšlenek.

Ne, ta strašlivá mezihra nebyla sen. Jak seděl na trůně v přijímací síni a hleděl na dvořany, dámy, šlechtice a politiky, měl pocit, jako by jejich tváře byly jen představou, neskutečné, pouhé stíny, výsměšné přízraky. Vždy viděl jejich tváře jako masky, ale předtím na ně hleděl s pohrdavou shovívavostí v domnění, že za nimi vidí povrchní duše, chtivé a neupřímné; nyní vnímal temný podtón, děsivý význam, neurčitou hrůzu, které číhaly za příjemnými nevinnými maskami. Zatímco si vyměňoval zdvořilé fráze s nějakým šlechticem či členem rady, zdálo se mu, že usměvavá tvář mizí jako kouř a místo ní se na něj šklebí hrůzná tlama hada. Kolik z těch, na něž hledí, je za klidnou lidskou tváří strašlivou nelidskou stvůrou, osnující jeho smrt?

Valusie – země snů a nočních můr – království stínů, ovládané přízraky, které se pohybují za barevnými závěsy a vysmívají se bezmocnému králi na trůně, který je sám jen stín. A jako stín stál po jeho boku Brule, jen černé oči se mu blýskaly v kamenné tváři. Brule, skutečný muž. Kull cítil, že jeho přátelství k tomu divochovi je opravdové a věděl, že Brule cítí to samé, že to není pouhá potřeba moci.

A co je skutečný život? Ctižádost, moc, pýcha? Přátelství muže, láska žen, již Kull nikdy nepoznal, boj, plenění, co? Je skutečným Kullem ten, který sedí na trůně, nebo ten, který šplhal na kopce v Atlantidě, drancoval ostrovy daleko na západě a smál se na zelených vlnách moře? Jak může být jeden muž tolika různými muži během jednoho života? Kull věděl, kolik je na světě různých Kullů, a přemýšlel, který je ten pravý. Kněží Hada postoupili ve své magii dál jen o jeden krok, protože za maskami se skrývají všichni lidé, muži i ženy. Kull přemýšlel, zda se pod každou ukrývá had.

A tak tu seděl v zamyšlení, dvořané přicházeli a odcházeli, až byly vyřízeny všechny běžné denní záležitosti a král s Brulem zůstali v sále sami s unavenými strážci.

Kull cítil, jak na něj doléhá vyčerpání. Ani on, ani Brule minulou noc nespali. A Kull nespal ani noc předtím, kdy se v Ka–nuových zahradách poprvé dozvěděl o všech těch podivných věcech, k nimž mělo dojít. Minulou noc, když se z tajných chodeb vrátili do studovny, se už nic nestalo, ale neodvážili se na spánek ani pomyslet; stejně by nedokázali usnout. V dřívějších dobách, kdy žil ještě jako divoch, Kull dokázal nespát i několik nocí za sebou, ale nyní byla jeho mysl vyčerpána neustálým přemýšlením a neodbytným pocitem hrůzy z předešlé noci. Potřeboval spánek, ten k němu však nepřicházel. Neodvážil by se ani zamhouřit oči. Děsil ho také fakt, že on ani Brule si nevšimli výměny stráží, přestože celou noc na ten okamžik čekali; ráno byli všichni ti, kteří stáli na stráži, schopni zopakovat Brulova magická slova a nevzpomínali si na nic neobvyklého. Mysleli, že byli na svých místech celou noc jako obvykle, a Kull jim to nevymlouval. Věřil, že jsou to skuteční lidé, ale přesto uposlechl Brulovy rady a nechal si raději vše pro sebe.

Nyní se Brule skláněl nad trůnem a mluvil tak tiše, že ho nemohl slyšet ani líný sluha. „Myslím, že brzy zaútočí, Kulle. Před chvílí mi dal Ka–nu znamení. Kněží samozřejmě vědí, že víme o jejich spiknutí, ale nevědí, kolik toho víme. Musíme být připraveni na všechno. Ka–nu a piktští vůdci zůstanou v dostatečné blízkosti, dokud se vše nevyjasní. Kulle, jestli dojde k boji, ulice a paláce Valusie utonou v krvi!“

Na Kullově zachmuřeném obličeji se objevil letmý úsměv. Uvítal by jakýkoli čin. Tohle putování labyrintem magických přeludů mu bylo naprosto cizí. Toužil po řinčení mečů, po radostném pocitu svobody, jaký cítíval v boji.

Potom do sálu přišel opět Tü a zbytek Rady.

„Pane, nastala hodina zasedání rady. Jsme připraveni tě doprovodit do zasedacího sálu.“

Kull vstal a rádci poklekli, když je míjel, pak se zvedli a následovali ho. S překvapeným výrazem ve tváři sledovali, jak Pikt hrdě kráčí za králem, ale žádný z nich neprotestoval. Brulův vyzývavý pohled přejížděl po zjemnělých obličejích členů rady. Skupina prošla mnoha sály, až nakonec dorazila do komnaty, kde se konávaly porady. Jednání se odehrávalo za zavřenými dveřmi jako obvykle, rádci se rozsadili podle svého postavení, před vyvýšeným místem, na kterém stanul král. Brule se tyčil jako bronzová socha za Kullem.

Kull rychlým pohledem přejel po místnosti. Ano, tady nemají zrádci šanci. Je tu sedmnáct členů rady, z nichž každého dobře zná; všichni mu byli oddáni už v době, kdy se zmocnil trůnu.

„Muži Valusie…“ začal obvyklým způsobem, ale pak se v rozpacích zarazil. Rádci povstali jako jeden muž a vykročili k němu. V jejich pohledech nebylo nepřátelství, ale chovali se podivně. Někteří už byli velmi blízko u něj, když před něj Brule skočil jako leopard.

„Ka nama kaa lajerama!“ zahřměl jeho hlas v hrozivém tichu místnosti. Rádce, který byl nejblíž, se zarazil a zajel rukou pod roucho; Brule se vymrštil a muž zavrávoral, meč se zaleskl a rádce padl na zem, zatímco jeho tvář pomalu mizela a na jejím místě se objevila hlava obrovského hada.

„Do nich, Kulle!“ zaburácel Piktův hlas. „Všichni to jsou hadi!“

Pak si Kull připadal jako v nějakém šíleném snu. Viděl, jak se známé tváře rozplývají jako jemná mlha a na jejich místech se objevují odporné plazí hlavy, které postupují vpřed. Mysl měl zmámenou, avšak obrovské tělo fungovalo dál.

Místnost naplnil zpěv Kullova meče a záplava útočníků se změnila v krvavou vlnu. Přesto nestvůry pokračovaly v útoku, jako by byly odhodlány obětovat život, jen aby zničily krále. Odporné čelisti se na něj šklebily; strašlivé oči se bez mrknutí upíraly do jeho; vzduch prostoupil ohavný smrad – hadí puch, který znal z jižních džunglí. Útočily na něj meče i dýky, ale on necítil, že ho zraňují. Kull byl ve svém živlu; nikdy předtím se sice nestřetl s tak děsivým nepřítelem, ale nijak ho to nevyvádělo z míry; žili, v jejich žilách proudila krev, která mohla být prolita, když jeho velký meč proklál jejich lebky nebo se zabodl do jejich těl. Seknutí, bodnutí, bodnutí, úkrok… A přesto by tam byl Kull zemřel, nebýt člověka po jeho boku. Král byl jako smyslů zbavený, bojoval strašlivým způsobem mužů z Atlantidy, kteří hledají smrt, aby ji mohli rozdávat; nesnažil se vyhýbat ranám, stál vzpřímený, vrhal se vpřed, v záchvatu šílenství myslel jen na zabíjení. Kull sice jen málokdy zapomínal na své bojové schopnosti, a le teď cosi v jeho duši prasklo a jeho mysl zaplavila touha po přívalech nepřátelské krve. Sekal do nepřátel, obklopujících ho ze všech stran, a Brule, skrčený vedle něj, odrážel vražedné údery na rozdíl od Kulla chladnokrevně, krátkými přesnými výpady.

Kull se smál jako šílenec. Kolem v nachové mlze kroužily odporné tváře. Ucítil, jak se mu zabodlo do ramene ocelové ostří a jeho meč proklál protivníka širokým obloukem skrz naskrz. Pak se mlha rozplynula a král spatřil, že tam stojí s Brulem sám nad spoustou ohavných zkrvavených těl, ležících na podlaze.

„U Valky, to byla řež!“ řekl Brule, když si vytíral krev z očí. „Kulle, kdyby to byli bojovníci, kteří vědí, jak zacházet se zbraněmi, zemřeli bychom tu. Tihle kněží Hada se nevyznají v práci s mečem a umírají snadněji než kdokoli, s kým jsem kdy bojoval. Ale přece si myslím, že být jich tu o pár víc, všechno by skončilo jinak.“

Kull přikývl. Bojové šílenství ho opustilo a zanechalo za sebou jen velké vyčerpání. Z ran na prsou, pažích, ramenech a nohách mu prosakovala krev. Brule, sám zbrocený krví z četných ran, se na něj znepokojeně podíval.

„Pane, pospěšme, ať ti ženy zavážou rány.“

Kull ho silnou paží rázně odstrčil.

„Ne, ještě jsme neskončili, ale ty jdi a nech se ošetřit – nařizuji ti to.“

Pikt se zachmuřeně zasmál. „Tvé rány jsou horší než moje, králi…“ začal, ale pak se zarazil, omráčený náhlou myšlenkou. „U Valky, Kulle, tohle není místnost, kde zasedá Rada.“ Kull se rozhlédl a náhle měl pocit, jako by se rozplývala další mlha. „Ne, to je místnost, kde před tisíci lety zemřel Eallal – od té doby nepoužívaná a nazývaná Prokletá.“

„Bohové, tak nás přece převezli!“ vykřikl Brule zachvácený vztekem a jal se kopat do těl u jejich nohou. „Zavedli nás jako hlupáky do pasti! Pomocí své magie tu všechno změnili…“

„Takže nás čekají další ďábelské úklady,“ řekl Kull. „Jestliže jsou v Královské radě nějací skuteční lidé, pak musejí být v místnosti, kde se skutečně konají porady. Rychle tam pojďme.“

Opustili komnatu s jejími příšernými strážci a pospíchali sály, jež se zdály opuštěné, až dorazili k místnosti, kde obvykle zasedala Rada. Kull se náhle zarazil a po zádech mu přeběhl mráz. Z místnosti k němu doléhal hlas řečníka a byl to jeho hlas!

Chvějící se rukou odhrnul závěsy a podíval se dovnitř. Seděli tam členové Rady, napohled naprosto stejní jako ti, s nimiž ještě před chvílí bojovali, a nad nimi stál na vyvýšeném místě Kull, král Valusie.

Vylekaně ustoupil.

„To je šílenství!“ zašeptal. „Jsem Kull? Stojím opravdu tady, nebo je skutečným Kullem ten na stupínku a já jsem jen stínem, výplodem něčí myšlenky?“

Na rameno mu dopadla Brulova ruka a zatřásla jím, aby se mu vrátily smysly.

„Ve jménu Valky, nebuď hlupák. Můžeš být překvapený po tom všem, co jsme viděli? Nevidíš, že to jsou skuteční lidé očarovaní hadím mužem, který na sebe vzal tvou podobu, stejně jako ti ostatní na sebe vzali podobu rádců? Máš být teď mrtvý, tak se to monstrum chopilo vlády místo tebe, nepoznáno těmi, kteří se ti klaněli. Jdi a rychle ho zlikviduj, jinak jsme ztraceni. Rudí bijci, skuteční muži, mu stojí po boku, a tak se k němu nikdo jiný než ty nemůže dostat a zabít ho. Jednej rychle!“

Kull ze sebe setřásl slabost a pohodil hlavou ve starém divošském gestu. Zhluboka se nadechl, jako zdatný plavec, než skočí do moře; roztáhl závěsy a jako lev skočil na stupínek. Brule měl pravdu. Stáli tam Rudí bijci, muži dokonale vycvičení a rychlí jako útočící leopard; každý kromě Kulla by zemřel dřív, než by se dostal k uzurpátorovi. Ale Kullův vzhled, stejný jako vzhled muže stojícího na stupínku, je přimrazil na místě, jejich mysli byly na okamžik omráčeny, a to Kullovi stačilo. Jeho dvojník hmátl po svém meči, ale ještě než se jeho prsty dotkly jílce, Kullova zbraň mu probodla hruď a on se skácel na podlahu.

„Stát!“ Kull zvedl ruku a jeho královský hlas zarazil začínající zmatek. Zatímco tam ostatní popleteně stáli, ukázal na věc ležící před nimi – její hlava se pomalu měnila v hadí. Ustoupili a v tom už jedněmi dveřmi vběhl Brule a druhými Ka–nu. Pevně stiskli královu zakrvácenou ruku a Ka–nu řekl: „Muži Valusie, viděli jste to na vlastní oči. Toto je pravý Kull, nejmocnější král, před kterým se kdy Valusie skláněla. Moc Hada je zlomena a vy všichni jste skuteční lidé. Králi Kulle, jaké jsou tvé rozkazy?“

„Odkliďte tady ten sajrajt,“ řekl Kull a strážci se okamžitě chopili mrtvé stvůry. „Následujte mě,“ vyzval král všechny a zamířil k Prokleté komnatě. Brule se na něj znepokojeně zadíval a nabídl mu, aby se opřel o jeho paži, ale Kull ho odmítl.

Cesta se krvácejícímu králi zdála nekonečná. Konečně dorazili ke dveřím a Kull se divoce rozesmál, když uslyšel zděšené výkřiky rádců.

Strážci na jeho rozkaz hodili tělo, které nesli, k ostatním a pak se všichni vydali pryč. Kull vyšel poslední a zavřel za sebou dveře.

Rozrazila ho vlna slabosti. Tváře, které se k němu otočily, bledé a zamyšlené, viděl jako přízraky v mlze. Cítil, jak mu krev prýštící z ran stéká po nohách, a pochopil, že to, co chce udělat, musí udělat rychle, nebo už k tomu nebude mít sil.

Vytáhl meč z pochvy.

„Brule, jsi tu?“

„Ano!“ Brulova tvář na něj hleděla z mlhy, byla blízko jeho ramene, ale hlas zněl, jako by byl velmi, velmi daleko.

„Vzpomeň si na naši přísahu, Brule. A teď jim přikaž, aby ustoupili.“ Jeho levá ruka zahnala ty, kteří stáli nejblíž, jak se rozmáchl mečem. Pak zesláblý král zarazil ze všech sil svůj velký meč napříč do dveří, a tak místnost navždy uzavřel.

I s rozkročenýma nohama vrávoral jako opilý a klouzal pohledem po vyděšených rádcích. „Nechť je tato místnost dvojnásobně prokleta. Ať tam zůstanou ty hnijící kostry navždy jako symbol zlomené moci Hada. Přísahám zde, že budu pronásledovat hadí lidi ze země do země, od jednoho moře k druhému a nenechám toho, dokud všichni nezemřou, dokud nezvítězí dobro a mocnosti Pekel nebudou zlomeny. To přísahám já… Kull… král… Valusie.“ Kolena se pod ním podlamovala a okolo něj vířily obličeje těch, jež ho obklopovali. Rádci se k němu vrhli, ale než ho stačili zachytit, Kull se svezl na podlahu.

Muži obklopili ležícího krále a zděšeně pokřikovali. Divoce klející Ka–nu je se zaťatými pěstmi odstrčil.

„Ustupte, vy hlupáci! Chcete udusit tu trochu života, co v něm ještě zbyla? Brule, je mrtvý, nebo bude žít?“ obrátil se na bojovníka, skloněného nad nehybným Kullem.

„Mrtvý?“ ušklíbl se podrážděně Brule. „Takového není jednoduché zabít. Únava a ztráta krve ho oslabily – u Valky, má pár pěkně hlubokých ran, ale žádná z nich není smrtelná. Ať ti uřvaní hlupáci přivedou ženy, a to hned.“

Brulovy oči zářily divokým jasem.

„U Valky, Ka–nu, netušil jsem, že v dnešní degenerované době ještě žije muž jako tenhle. Za pár dní bude zase v sedle a pak se můžou hadí lidé na celém světě třást před Kullem z Valusie. Valko, bude to ale pěkný lov! Vidím, že svět čekají léta blahobytu, s takovým králem na valusijském trůně.“

OLTÁŘ ŠTÍRA

„Bože plíživých temnot, pomoz mi!“

V šeru jiskřivě svítilo bílé tělo klečícího mladého muže. Vyleštěná mramorová dlažba ho studila do kolen, ale jeho srdce bylo ještě chladnější, než kámen.

Vysoko nad jeho hlavou, ponořený ve stínu, se nejasně rýsoval strop z lazuritu, nesený mramorovými stěnami. Před ním světélkoval zlatý oltář a na něm se tyčil velký symbol z křišťálu: štír, zhotovený s dokonalou řemeslnou zručností, téměř předčící jakékoli umělecké dílo.

„Velký Škorpióne!“ pokračoval mládenec ve vzývání, „pomoz svému uctívači! Ty nejlíp víš, jak kdysi dávno Gonra Meč, největší z mých předků, zemřel před tvou svatyní na hromadě zabitých barbarů, co chtěli zneuctít tvou svátost. Ústy svých kněží jsi tenkrát slíbil pomoci Gonrově rodu v budoucích letech.

Velký Škorpióne! Dosud žádný muž ani žena z naší krve tě nežádali o splnění slibu. Ale teď přicházím k tobě y hodině mé nejvyšší nouze, abych ti tu přísahu, stvrzenou krví vypitou Gonrovým mečem, krví prolitou z Gonrových žil, připomenul.

Velký Škorpióne! Thuron, nejvyšší kněz Černého Stínu, je můj nepřítel. Kull, král celé Valusie, sice už vyrazil ze svého města purpurových věží ztrestat ohněm a mečem kněze, kteří se proti němu postavili a stále ještě přinášejí lidské oběti starým temným bohům. Ale než sem dorazí a bude nás moci zachránit, já a dívka, kterou miluji, budeme ležet ztuhlí na černém oltáři v chrámu Věčných temnot. Thuron tak alespoň přísahal! Chce darovat naše těla starodávným hnusným stvůrám a naše duše bohu, věčně skrytému v černém stínu.

Kull vládne pevnou rukou z vysokého trůnu Valusie a jede nám teď na pomoc. Ale Thuron se zmocnil tohoto města v horách a teď mne sleduje. Velký Škorpióne, pomoz nám! Vzpomeň si na Gonru, který pro tebe položil život, když sem vtrhli divoši z Atlantidy s pochodněmi a meči.“

Mladíkova štíhlá postava se naklonila a hlava mu zoufale klesla na hruď. Velká třpytivá socha na oltáři zářila chladným leskem v tlumeném světle a uctívač nedostával sebemenší znamení, že ho bůh vůbec slyšel, že vyslyšel jeho horlivou výzvu.

Náhle se hoch napřímil. Zvenčí se ozvaly rychlé dlouhé kroky a v otvoru dveří se objevila dívka, jak bílý plamen hnaný větrem.

„Thuron – je tady!“ vydechla když padla mládenci do náruče.

Chlapcova tvář zbledla a sevřel dívku pevně v náručí, hledíc s obavami ke dveřím. Rozezněly se těžké, zlověstné kroky a ve dveřích se zjevil hrozivý stín.

Thuron, nejvyšší kněz, byl vysoký, vyzáblý, mrtvolně vyhlížející obr. V hlubokých očích pod hustým obočím se zračila prchlivost. Ústa s tenkými rty protínala v tichém šklebu tvář jako jizva. Oděn byl pouze v hedvábné bederní roušce, za kterou měl zastrčenu vyřezávanou, nebezpečně vypadající dýku. V pevné hubené ruce držel krátký těžký bičík.

Obě oběti se vzájemně podepíraly a hleděly široce rozevřenýma očima na svého nepřítele tak, jako hledí pták na hada. A Thuronova pomalá klátivá chůze nebyla daleko od vlnivého plížení plaza.

„Thurone, dej si pozor!“ hrdinně se ozval mladík, ale hlas se mu chvěl hrůzou, která ho svírala. „Nebojíš-li se krále a ani nemáš s námi slitování, chraň se alespoň hněvu Velkého Škorpióna, jenž nás ochraňuje.“

Thuron se arogantně zasmál, sebejistý svou mocí.

„Král!“ ušklíbl se. „Co pro mne znamená takový král, když já jsem mocnější? Velký Škorpión? Ha! Ha! Zapomenutý bůh, božství, které si už pamatují jen děti a ženy. Chcete měřit vašeho Škorpióna s Černým Stínem? Blázni! Sám Valka, bůh všech bohů, vás teď nemůže zachránit! Jste určeni pro boha Černého Stínu!“

Přiskočil ke krčící se mladé dvojici a uchopil je za bílá ramena, zatínaje své nehty, podobné drápům, do měkkých tel. Jejich pokusu klást odpor se jen zachechtal a s neuvěřitelnou silou je zvedl do vzduchu. Lehce je držel na celou délku paže tak, jako drží silný muž batole. Jeho skřípavý, kovově znějící smích naplnil sál ozvěnou ďábelského posměchu.

Svíraje pak mládence mezi koleny, svázal dívce, zmítající se v jeho drtivém sevření, ruce i nohy a surově ji mrštil na podlahu. Pak stejně spoutal i chlapce. Ustoupil a z dálky si prohlédl spokojeně své dílo. Dívčiny ustrašené vzlyky se v tichu ozývaly krátce a udýchaně. Velký kněz konečně promluvil.

„Blázni, pomýšlet na útěk přede mnou! Muži tvého rodu, chlapče, mi odporovali jak na koncilech, tak v soudní síni. A ty teď za to zaplatíš. Černý Stín se napije. Ha! Ha! Dnes jsem ovládl celé město, ať je králem kdo chce!

Mí kněží zaplnili plně ozbrojeni všechny ulice a žádný člověk se neodváží mi odporovat. A král, který je teď v sedle, nebude sem moci přijet, protože nepřemůže mé bojovníky dostatečně brzy, aby vás zachránil.“

Jeho oči přelétly chrámem a zůstaly upřeny na zlatý oltář a tichého nehybného křišťálového štíra.

„Ha! Ha! Co za bláznovství, spoléhat se na boha, kterého lidé přestali už dávno uctívat! Kterého už nenavštěvují ani kněží, a který má svatyni jen na paměť své dřívější velikosti, kterému se klaní jen prostoduší lidé a bláznivé ženské!

Skuteční bohové jsou temní a krvaví! Vzpomeň si na má slova, až budeš ležet na ebenovém oltáři, nad nímž se vznáší věčný černý stín. Dříve než zemřeš, poznáš ty pravé bohy, mocné a strašné bohy, co přišli ze zapomenutých světů, ze ztracených černých království, zrozeni na mrazivých hvězdách pod černými slunci, vznášejícími se vysoko mimo dosah světla kterékoli hvězdy. Poznáš pravdu toho Nepopsatelného, který ničí mozek, a který se nepodobá ničemu na zemi – jehož symbolem je – Černý Stín!“

Dívka přestala plakat, zmražena stejně jako hoch ve zmateném mlčení. Oba cítili za těmito hrozbami strašný a nelidský vír nestvůrných stínů.

Thuron k nim opět přistoupil, naklonil se a natáhl pazourovité ruce. Uchopil je za ramena a zvedal, hrozivě se směje jejich obraně. Jeho prsty se sevřely na jemném dívčině rameni.

Divoký výkřik rozechvěl křišťálový gong ticha do miliónu vibrujících střepů. Thuron prudce vyskočil do výšky a padl na tvář, skučící a svíjející se. Cosi malého pelášilo pryč, až zmizelo dveřmi. Thuronovo ječení sláblo do vysokého, tenkého kvičení, až se v nejvyšším tónu zlomilo. Ticho se rozhostilo jako dusivá mlha.

Konečně se odvážil mladík bázlivě pošeptat.

„Co to bylo?“

„Štír!“ odpověděla dívka tiše a rozechvěle. „Lezl mi po holých prsou, aniž by mne napadl. Ale když mne Thuron uchopil bodl ho.“

Opět se na chvíli rozhostilo ticho, než mládenec znovu promluvil.

„Ale tady ve městě neviděli štíra, co lidé pamatují.“

„To ten Velký přivolal jednoho ze svých, aby nám pomohl!“ zašeptalo děvče. „Bohové nikdy nezapomínají a Velký Škorpión dodržel svůj slib. Poděkujme mu!“

Stále ještě se svázanýma rukama a nohama, ležíce na zemi, otočili tváře k velkému, tichému, zářícímu štíru na oltáři a velebili ho tak dlouho, dokud se v dálce neozval klapot stříbrem okovaných kopyt a řinčení mečů, ohlašující příchod krále.

ČERNÁ PROPAST

1. Zrada v Kamule

Kullovy chladné oči se zastřely rozpaky, když vysoký válečník jak z bronzu vrazil do jeho soukromého pokoje právě ve chvíli, kdy líně seděl a usrkával lotosové víno, pozorujíc při tom bílé obláčky plující po modrém moři oblohy za okny paláce. Kromě kožené suknice byl válečník nahý. Ve zjizvené ruce třímal dlouhý železný meč a jeho obvykle netečná tvář byla rudá vztekem. Kull povzdechl a odložil pohár stranou.

Čas od času dokonce i tak války chtivý král, jako Kull, toužil po klidu a míru. V tomto rozkošném snovém městě, v Kamule, ho téměř našel. V městě ze sněhobílého mramoru a modrého lazuritu, korunovaném hřebeny pahorků, zlenivěl a zmalátněl. Dny, které tu trávil, byly plné šťastného poklidu, odpočinku a příjemného lenošení – tak odlišné od dnů v hlavním městě tam na jihu, plných hádek, pletich a sporů, dvorních intrik. Tady na severu, v zasněné Kamule mezi zelenými pahorky Zalgary, bylo vše klidné a příjemné. Ale teď?

“Kulle, žádám spravedlnost! Vražda – zrada!”

Kull znovu vzdychl. Znal tohoto Pikta, sloužícího ve Valusii jako spojenec a žoldák, velmi dobře. Věděl o jeho temné zuřivosti, dřímající v něm stejně, jako v každém pravém barbarovi. Ve skutečnosti i v jeho srdci dřímala stejná zuřivost, v srdci Kulla, nyní krále velké Valusie, ale zrozeného jako nahý skučící divoch ve staré Atlantis tam za pevninou. Hluboko v nitru se pod lesklým povrchem kulturního Valesiana skrýval rudý barbar.

Jeho studené oči, šedé jako ledovec, zvědavě pozorovaly piktského válečníka, který mával vysokým mečem a třásl se vzteklou zuřivostí.

“Po tisíce let stojí národ z ostrovů jako spojenec po boku mužů Valusie!” vrčel. “A teď jsou moji kmenoví bratři lapáni přímo od mého boku v úkrytu číhajícími vrahy, rovnou uprostřed valusijského paláce!”

Kull ožil a spustil.

“Co to říkáš, Brule? Co je to za hloupost? Kdo se zmocnil mého bojovníka?”

“To ví jen sám Valka,” odsekl Pikt. “Hovořili jsme v místnosti – Grogar se opíral o jeden z pilířů z broskvově žlutého mramoru – já se otočil k Monarthovi, a – bác! Grogar byl pryč. Rozplynul se ve vzduchoprázdnu a místností se jen rozlehla ozvěna jeho jediného výkřiku hrůzy.”

Kull svraštil obočí.

“Nenávist mezi ním a jeho druhy – “

“Ne, králi! Grogar byl u všech oblíben.”

“Žárlivý manžel?”

“Grogar se vůbec nedíval po valusijských ženách. Byly pro něho příliš jemné a bezbarvé. Dával přednost tlustým děvkám v krčmě a ty manžely nemají! Nemohl ani cítit ty zjemnělé, hedvábí oblékající Kamulany. Pchá! Dokonce i muži tady smrdí parfémem! A potom, Kulle, zdejší lidé Pikty nenávidí. Víme to. Čteme to v jejich očích, když se na nás dívají.”

Kull se drsně zasmál.

“Ty sníš, Brule! Místní lidé jsou příliš líní a uhlazení, aby byli schopni jakékoli nenávisti. Jediné, co umí, je zpívat, milovat se, oslavovat, pít víno, skládat verše – myslím si, že tvůj neohrabaný velký Grogar byl unesen poetickým skřetem Taligarem, nebo tou malou jemnou tanečnicí Zaretou, či dokonce samým vznešeným princem Mandarou!”

Brule tvrdošíjně hleděl na krále, v modrých očích plamen hněvu. Věděl, se mu král posmívá. Zavrčel a odplivl si na dlažbu z růžového mramoru.

“Nevím sice, kdo je ten úkladný vrah, ani proč a jak udeřil. Ale říkám ti – buď opatrný, ó Kulle, opatrný! Tady v té nehybné Kamule číhá černá zrada – a rudá vražda!”

2. Rudá ocel

Král Kull a zabiják Brule kráčeli společně dlouhou klikatící se chodbou. Král požádal Brula, aby mu ukázal místo, kde tak záhadně zmizel Grogar. Proto teď Brule vedl krále spletí pokojů a chodeb. Procházeli rozkošnicky zařízenými místnostmi, ověšenými zlatými tapisériemi, kruhovými halami v jejichž výklencích stály alabastrové sochy a velké vázy z nefritu, plné květin. Všude se vznášela vůně kadidel a vzácných koření, linoucí se ze zavěšených houpajících se stříbrných kadidelnic. Ve všem kolem se zřetelně odrážela vysoká kultura uvolněnosti a nenucenosti, změkčilosti a slabosti – předzvěst počínajícího úpadku.

Oba muži byli tak odlišní, jak jen dva lidé mohou být, alespoň na první pohled. Kull, vysoký, jako socha hrdiny, svalnatý, širokých ramen a s hrudí býka, byl zahalen v nádherné brokátové roucho, hýřící zářivým purpurem a šarlatem. Přes ně splýval pláštík ze stříbrného hedvábí, ztuženého zlatými výšivkami. Na prstech blýskaly prsteny s drahokamy a brnění, rukojeť meče a pás byly z čistého zlata. Na čele mu zářila čelenka z červeného zlata a přepychově blyštících velkých opálů. Opravdu královské vzezření tohoto krále, rovného jak kopí, pružného jak lovící tygr, klidného jak bůh. Jeho rovně zastřižené vlasy černé barvy splývaly až na ramena, hrubé a husté jak lví hříva a oči studily jak odraz třpytivé oceli meče v průzračném ledu.

Pikt Brule byl poněkud štíhlejší, méně rozložitý, střední výšky. Jeho obratná postava se vyznačovala souměrností a divokou úporností pantera. Kůži měl tmavou, opálenou sluncem a ošlehanou větry, poznamenanou místy hroznými jizvami, památkami na bitvy a polozapomenuté války. Jeho vzhled válečníka a sparťanskou důstojnost nenarušoval ani jediný šperk. Vše, co měl, byla černá kůže a holá ocel.

Odlišní, ano, ale stejní v obratnosti, kočičí chůzi, pohotovém držení těla a přirozené důstojnosti pohybu, a také v nedotknutelné auře prvotní divokosti, vznášející se jak kolem nahého válečníka, tak kolem ošperkovaného krále.

“Byli jsme v klenotnici,” bručel Pikt. “Grogar, Monartho a já. Šli jsme právě za stráže a žertovali jsme. Grogar se opíral o sloup, jak jsem už říkal. Otočil jsem se k Monarthovi – a vtom Grogar narazil celou svou váhou na stěnu – uslyšel jsem jeho sípavý výkřik! Otočil jsem se – a on zmizel – zahlédli jsme jen černou temnotu, jak zívající ústa obra – ucítili závan jakéhosi odporného smradu jak z otevřeného hrobu – a Grogar byl pryč. Jakoby stěna ožila a spolkla ho.”

“Kluzný panel,” zlostně zavrčel Kull, neustále se rozhlížející a tušící zradu za každým rohem. “Jakýsi zpropadený úskočný otvor. Grogar musel zcela náhodně zmáčknout ovládací tlačítko a vpadnout tam.”

“Možná, ale také mohl být za stěnou ukryt vrah. Něco málo jsme přece jen zahlédli. Monartho skočil s mečem a vrazil ho do otvoru, ještě než se stačil úplně dovřít. Oba jsme se opřeli do zdi celou svou váhou, ale ani se nepohla. Tak jsem tam nechal Monartha s čepelí zaklíněnou ve škvíře a běžel jsem za tebou.”

Vstoupili do místnosti, označované jako klenotnice, pro její drahokamy vykládané stěny, zobrazující různé zjemnělé milostné výjevy ze života legendárních hrdinů. Nacházeli se teď hluboko uvnitř paláce a Kull byl zmaten. Tato místnost už byla přistavěna k pevné skále hory, na jejímž vrcholu se město Kamula rozkládalo. Jak by tam tedy mohl být tajný průchod?

“Těsně před tím, než se otvor uzavřel, Monartho přísahal, že slyší jakousi hudbu, vycházející z té temné díry, do které byl Grogar vtažen – á, tady je, opírá se o stěnu s uchem přiloženým ke škvíře. Hej, Monarthe!”

Kull se zamračil. Vysoký bojovník u protější stěny se ani nepohnul, aby odpověděl na pozdrav, ani nedal nijak najevo, že by vnímal jejich blízkost. Opíral se nehybně o panel, jednu ruku na rukojeti meče, čnějící z černé spáry. Kull přikročil k Piktovi a netrpělivě ho poklepal po rameni. Po tom doteku se Monartho zakymácel a sesul na mramorovou podlahu k nohám krále. Hleděly na ně prázdné skelné oči, naplněné hrůzou. Z jeho srdce vyčnívala rukojeť úzké zlaté dýky. Oněmělý Kull se sklonil a vytáhl zarudlou čepel s chladnoucího těla muže. Šílený hněvem se Brule zapřísahal:

“Při Valkovi, oni ho zabili – jsem to ale pitomec, že jsem ho tu nechal samotného! Náčelníka mých jezdeckých kopiníků, mého nejlepšího vrhače oštěpů – zabili! Najdu toho hada, co to udělal – živého či mrtvého, najdu ho, i kdybych měl zbořit celou Kamulu kámen po kameni! Při Valkovi, nakrmím toto proklaté město plameny a budu je hasit krví Kamulanů!”

3. Démonický pištec

Černá trhlina štěpila stěnu jako stín. Kull se naklonil, aby si ji prohlédl. Rukojeť Monarthova meče, drženého váhou hladkého kamene, stále vyčnívala z mezery.

“Podívej se, Brule, někdo musel vrazit dýku do těla tvého přítele touto skulinou zevnitř. Čepel štíhlé dýky je dost úzká na to, aby se skrz trhlinu dostala, což se hrubšímu meči nepodařilo. Jsem zvědavý, co se skrývá za tou zdí…”

“Šílenství a smrt,” vztekal se Brule. “Smrt dvou výborných chlapů, kteří žili, bojovali a zemřeli pro Valusii.”

“Grogar možná ještě žije,” poznamenal Kull. Vyhlížel puklinou, ale nic nebylo vidět. Jen hustá černá tma, téměř hmatatelná. A tu z toho pruhu téměř hmotné tmy vyrazil odporný a nebezpečný zápach, jak ze záhrobí. Tma se zachvěla! Docela jako živá, cítící bytost!

Vzrušený Brule začal klít, ale Kull zvedl paži, aby ztichl. Oba se naklonili s ušima nasměrovanýma k otvoru. Za stěnou zněla v dálce tlumená hudba – slabá a naříkající – čarovně tajuplná, se stoupající a klesající melodií, jak ozvěna veselících se démonů. Co za strašidelný hudebník se skrývá za těmito tajemnými dveřmi v živoucí temnotě? Kull se téměř chvěl z té strašné hudby, která škubala a drásala samu podstatu duše. Nenávist, skrytá v této hudbě, šíleně výsměšná, ničemná nenávist obsažená v této melodii byla za hranicemi lidského chápání oplzlosti. Veškerý jed tisícileté lidské nenávisti se zkoncentroval do té pronikavé, tančící vlny zvuku. Kull se náhle rychle podíval na tvář mrtvého bojovníka, ležícího mu u nohou.

Ano! Výraz, vyznačený v rysech mrtvé tváře – to byl výraz hrůzy a překvapení, i bolesti. Ano, to všechno je tady. I držení celého těla strnulo ve výrazu naslouchání.

Ďábelská melodie vyvolala u krále lepkavou husí kůži. I drsný Brule zbledl při těchto zvucích démonické píšťaly, prodírajících se černou mezerou.

“Toto je muzika, co nutí mrtvé lidi tančit na šarlatových podlahách pekla,” otřásl se. Kull se zamračil a zatlačil vší silou do panelu z broskvově žlutého mramoru. Ale ten se ani nepohl. Opřel se ramenem a zase tlačil. Na holém hrdle mu naběhly mocné pramence svalů, které se svíjely i na zádech a hrudníku jako bronzoví hadi pod brokátovým rouchem. Ale bylo to stejné, jako by se snažil postrčit žulový útes. Přidal se i Brule se svou silou, ale bez účinku. Kull vztekle strhl ze sebe ozdobný šat, odhaluje silné tělo, lesknoucí se v paprsku slunečního světla jak olejem potřený bronz.

Uchopil rukojeť meče mrtvého Monartha a použil ho jako páku. Ale opět bezvýsledně. A tak začal usilovně prohledávat stěnu u nejbližšího pilíře, hledaje skryté péro, které musel Grogar smáčknout. Náhle se ozvalo kovové cvaknutí, ztlumené kamennou zdí a panel se odsunul, klouzaje hladce na těžkých závěsech.

Přímo před nimi se otevřela černá propast, jak ústa pekla z temných mýtů. Z této černě zavanul plesnivě zatuchlý a nepříjemný ledový dech, doplněný nepopsatelným zápachem. Hrůzostrašné pískání bylo teď hlasitější – bližší – děsivější. Píseň duchů, pronikající páteří a mrazící do morku kostí. Veškerá odvaha Kullova lidství se bouřila proti této hnusné obscénní veselosti ďábelského hymnu!

Brule zasunul do otvoru těžkou bronzovou vázu, aby se tajné dveře nemohly uzavřít.

“Kulle, co uděláme? Nemám dojít pro další muže?”

Král potřásl hlavou, až se mu rozletěla těžká hříva hustých vlasů.

“Nemáme na to čas, Brule. Zatím, co tu budeme otálet, může Grogar stát tváří v tvář – nevím vlastně, čemu!”

“Ano – a k čemu potřebujeme další muže, no ne? Ty a já, ó králi, spolu, s mečem v ruce!”

Kull přikývl, zkoumaje divoce očima temnotu. Pak vykročil do neznáma.

“Pojďme!”

4. V černé hlubině

Brule se zdržel jen co popadl pochodeň z držáku ve zdi a zapálil ji od uhlíků v jedné z houpajících se stříbrných kadidelnic. Pak se hned vnořil do temné tlamy dveřního otvoru, Kullovi těsně v patách.

Stáli na úzké plošině z pevného kamene. Dole pod nimi zela černá propast, hluboká snad až do samého srdce země. Přímo do jícnu této černej díry vedlo točité kamenné schodiště. Z neznámých hlubin pod nimi se zvedal studený vítr, nesoucí hluk zlověstného tlukotu neviditelných křídel. Král a válečník se vydali po schodech dolů s tichou obezřetností.

Schodiště bylo staré – velmi staré. Celé generace nohou otíraly po staletí tento kámen, pokrytý plesnivinou, slizkou pod jejich nohama. Scházeli dolů do tmy, opatrně, krok za krokem a pochodeň vrhala jen klamavé oranžové světlo před ně. Stíny skákaly a skotačily po stěnách z hrubého vlhkého kamene.

Tu a tam, hrubě vysekány ve skále, vykukovaly na ně podivné hieroglyfy. Rouhavě neurčité, čarodějné a cizí, vystupovaly nezřetelně ze stěn a vyvolávaly mrazení v zádech. Měli pocit, že ruce, které držely dláta, byly zrovna tak cizí a nelidské, jako duchové v té páchnoucí hlubině, a které určitě tyto obludné symboly představují. Brule se zastavil a prohlížel si podrobněji znaky na stěnách, svítíc si pochodní. Potlačil zaklení a překvapeně zabručel.

“Kulle, podívej! Neznáš tyto znaky?”

Král si je prohlédl, ale byly pro něj neznámou hádankou. Potřásl hlavou.

“Já už jsem je viděl, nebo alespoň jim podobné,” uvažoval nahlas válečník. “Daleko odtud, na západě, ve starých hadích městech, rozpadlých v ruiny v Camoojských pouštích. Jsou to znaky temných a bezejmenných kouzel, o kterých jsem si myslel, že už dávno zmizely z míst osídlených člověkem. Ale zdá se, že to hnusné uctívání se ještě udržuje, že přežilo z těch dávných dob. Uctívání – “

Hlas se mu náhle zlomil, když Kull pevně sevřel jeho paži. Král byl napjatý a zkoumal chladnýma šedýma očima hloubku pod nimi.

“Poslouchej! Co to je?”

Děsivé skučení stoupalo v démonickém šílenství. Ječivý tón drásal jejich nervy jak pařáty bláznivého harfeníka, který rve struny loutny. Zvuk stoupal, až vyvrcholil v nezemském výkřiku krev zmrazující hrůzy!

“Valko!” vydechl Brule a jeho zaklení bylo spíše motlitbou. Oči mu ve světle pochodně zbělely.

Ječení ztichlo v netečném zabublání, jakoby zaškrceno nelítostnou rukou. Rozhostilo se mrtvé ticho, jen ozvěna výkřiku se rozléhala a odrážela v řetězu ozvěn prostorem. Zvuk tohoto zasténání je zamrazil v zádech. Byl to poslední zoufalý výkřik duše, zasažené na samém pokraji hrůzy a šílenství. Kulla nikdy nenapadlo, že by vůbec kdy mohl uslyšet tak úzkostné a beznadějné zděšení, vyrážející z lidských rtů. Zatnul čelisti a zlobně sevřel silnou rukou rukojeť svého meče, až mu zbělely kotníky prstů.

“Pojďme!” zavelel, zrychluje sestup po hladkých schodech dolů.

5. Bytost na oltáři

Poslední stupeň točitého schodiště končil na rovné podlaze z mokrého kamene v barvě ledové černi. Komíhající se oranžové světlo prskající pochodně odhalilo dvojitou řadu hrubě opracovaných sloupů, vzpínajících se v temné jeskyni v takové mohutnosti, jak dávné pohanské chrámy starých bohů. S meči v rukou kráčeli oba hrdinové rychle uličkou mezi pilíři. Obvod těchto kolosů byl tak velký, jak obvod titánských sekvojí. Do tmavých stojících kamenů byly vysekány podivné nestvůrné tváře, shlížející na ně dolů. Kull si všiml, že to nejsou lidské tváře, ale nezastavoval se.

Sloupový sál se na konci rozevíral do obrovského kruhu kamenů, v jehož středu se leskl oltář z černého skla, obří krychle z třpytivého obsidiánu. Po obou stranách oltáře vyšlehovaly ze dvou bronzových uren modré plameny, zářící ve tmě jak planoucí oči nějakého nepředstavitelného obřího dravce.

Brule sevřel holou Kullovu paži, zatajujíc dech.

Na schůdku oltáře se krčil, nahý jak dítě, pištec. Ďábelská kvílivá kakofonie jeho šílené písně stoupala stále hlasitěji, bušící do mozku jak gumové kladivo, útočící na pevnost rozumu. Pištec současně se stoupající melodií zaklonil v extázi svou hlavu. Při pohledu na zřetelně odhalenou tvář tohoto hudebníka, zachrčelo Kullovi v hrdle.

Byl to básník Taligaro!

Taligaro, zhýčkaný, zjemnělý, zženštělý básník, jehož okouzlující rýmy budily nadšení u všech lidí této metropole. Taligaro, úlisný, marnivý elegán – skrčený jak zvíře, nahý, lesknoucí se potem, pískající jak bláznivý bakchant a plazící se před pohanským oltářem!

A pak se začali objevovat další uctívači. Kradli se po dvou, po třech ze stínů mezi sloupy. Byli v pláštích s kápěmi z černého sametu. Ale jak se bláznivá melodie stupňovala k drmolivé zuřivosti, odhazovali svůj oděv a začali se klanět černé krychli z ebenově temného skla. Kull zaklel, podrážděn bláhově vztekem. Byli to šlechtici a lordové Kamuly, muži a ženy se kterými rozmlouval a bavil se během svého dlouhého ospalého pobytu ve městě na vrcholu této hory! Tamhle se kolébal tučný Ergon, baron ze Severního pobřeží, skákající jak nahá ropucha, s tlustým, obscénně se pohupujícím břichem. A tam Nargol, potomek starobylého a váženého rodu, skotačící nahý ve světle dvojice safírově zářících plamenů – Nargol, který byt tak škrobený a upjatě aristokratický! Kullovy oči žhnuly jak oči tygra z džungle. Kamula, zamaskovaná panenskou nehybností, měla ve skutečnosti shnilé smradlavé srdce!

Kruhem groteskně poklusávajících uctívačů proběhla nahá dívka. Mrštná, okouzlující jak panenka, se štíhlým tělem, připomínajícím úzkou čepel stříbrného meče. Za ní vlály rozpuštěné vlasy jak vlajka z černého hedvábí a oči jí zářily jak mokrý černý drahokam. Začala tančit před oltářem a Kullovi se rozproudila krev v žilách z tohoto pohledu. Bílé paže se vlnily a vábily, vláčné rudé rty zvaly jak zralý šťavnatý plod – panenská prsa se dmula vášní jak bílé růže chvějící se v prudkém větru.

Zareta, tančící žena! Ještě včera tančila Kullovi na oslavách prince – a teď se oddává pohanskému víření před nečistým oltářem jakéhosi hnusného boha, či spíše démona! Kull cítil, jak se mu nevolností zvedá žaludek.

Tento pocit v něm vyvolalo to, co uviděl ležet na samém vrcholu černého oltáře.

Spočíval tam Grogar, rozepjatý jak orel, připoutaný železnými kruhy za zápěstí i kotníky. Nahé tělo se mokře lesklo stovkami drobných řezných ran, z nichž stékaly horké kapky a smáčely jeho bronzovou kůži. Tvář měl otočenu ke Kullovi a král, hledící do bezvýrazných, široce otevřených očí, vidíc uvolněné čelisti a poslintaná ústa, pochopil, že to právě tyto rty naříkaly v agónii krajního zoufalství ve chvíli, kdy stál na schodišti. Právě v tu chvíli byl Grogar trhán na kusy v nevýslovných mukách. Nahý, krví potřísněný tvor nesmyslně blábolil a zpomaleně se svíjel a kroutil na oltářní desce stejně, jak se motaly a svíjely duše odsouzených na doběla rozžhavených podlahách samotného pekla!

6. Ďábelský červ

Dvě oči vzplály! Kull ztuhl a po těle mu stékaly kapky ledového potu. Ve výšce nad oltářem visela dvojice koulí, planoucích bledým zeleným světlem – které se pohybovaly!

Pronikavé šílené pískání se neustále stupňovalo, kolísavě a žadonivě! Poskakující tanečníci se točili v divokém fandangu, paže zvednuty, vzhůru a hlavy zvráceny dozadu. Zareta, jak štíhlý holý plamen, se kymácela smyslnou touhou. Strašný rituál se blížil ke svému vyvrcholení.

V pomalých spirálách se zvolna snášel od stropu obrovský červ. Klouzal dolů po hrubém kameni nejvyššího pilíře. Ze které utajené škvíry se vyplížil, to nikdo nemůže říci. Ale určitě ho vylákala hudba a divoký pohyb tanečníků.

Černě se lesknoucí slimák, třicet yardů dlouhý, klouzal jak řeka plynoucího hlenu. Pár kulatých očí zářil nad rozevřenou tlamou, slintající hnusně zapáchající sliny. Hleděl upřeně na odřené a kluzké tělo tvora, přivázaného na oltáři. Otřesen do hloubi duše, přemýšlel Kull, kolikrát za uplynulé tisíciletí se tento hnilobně páchnoucí přízrak táhl ze svého špinavého hnízda dolů k černému oltáři, aby se nakrmil.

Nepotřeboval Brulovo vzteklé syčení, napovídající mu, oč jde. Starobylé znaky, vyryté do kamenných zdí propasti, sice král neznal, ale i daleko od divoké Atlantis slyšel to strašné sykavé jméno – Zogthuu! Zogthuu, noční slimák – příšerný nesmrtelný bůh-červ, jehož uctívače zničili už první Valusiané pochodněmi a ostřím seker. Zogthuu, hnusná obluda, jejíž jméno bylo symbolem hrůzy po třicet tisíciletí – přežívá tady, v propasti pod Kamulou!

Ďábelský červ tekl jak smrdutá řeka černého oleje dolů, přímo nad oltář, oči upřené na nahého Pikta. A Grogar i přes své šílenství věděl, že se blíží poslední děs, který znamená jeho konec. Vykřikl strašným, duši otřásajícím zavytím, které muselo svou surovostí roztrhnout jeho hrdlo –

Kull udeřil jak rozzuřený tygr!

V jeho hrudi se probudil rudý divoch! Propadl zběsilé zuřivosti, až viděl rudě. Vyrazil bestiální řev a jedním skokem pantera se ocitl mezi potácejícími se tanečníky, rozdávaje rány mečem na všechny strany. Uctívači se na něj sápali, ale jeho ocel jen blýskala vlevo i vpravo bez oddechu. Lidé padali zpět, chytajíce si krvácející pahýly odseknutých rukou.

Kull přiskočil k oltáři, odkud na něj hleděl šílenýma očima Taligaro. Chladná ocel se zaleskla jako blesk – a její ledový plamen zhasl ve špinavém básníkově srdci. Ďábelská píšťala vypadla z necitlivých prstů klesající ruky.

Pak král vyskočil na vrchol oltáře a stanul mezi bezmocným Piktem a svěšenou kymácející se hlavou ďábelského červa. Pichlavé nelidské oči ho pozorovaly se svitem nefritových plamenů fosforeskujících v hloubce. Kull viděl v očích svůj odraz, kdesi až za vířícími chmurami, až kdesi hluboko v duši Zogthua. A pak v té hloubce očí monstrózního červa uviděl ještě něco, co udeřilo do jeho vlastní duše zmrazující hrůzou – hrůzou, jakou ještě nepocítil žádný smrtelník! Jeho svaly ztuhly, jako by stál v proudu ledového vichru, fičícího z přízračných hlubin černé propasti pekla celého kosmu, kdesi za časem i prostorem.

A vtom vybuchla ve žhnoucích očích obrovského červa strašlivá inteligence, chladná a osamělá, trpící v představě všech utrpení světa!

Kullovi stoupalo v hrdle trpké rozhořčení. Myslící, uvědomující si, příšerný vnímavý rozum – sídlící v té hnusné schránce rosolovitého slizu!

Důmyslné utrpení z desetitisíců pekel – uzavřít živý mozek do tohoto páchnoucího vězení ohavného tvora! K tak věčnému a nesmrtelnému trestu mohli nejvyšší bohové odsoudit jen někoho, kdo vykonal jakési nepředstavitelné zločiny!

Kull ťal jak šílený – blyštící ocel zasvištěla a projela rosolovitým tělem bez jakéhokoliv odporu. Velká třesoucí se kapka páchnoucí černé látky pleskla o kamennou podlahu. Ale Zogthuu vůbec nic neucítil. Třaslavé amébní maso nekladlo Kullovu meči žádný odpor. Silné rány jak údery kladiva procházely ďábelským červem, aniž by ho sebeméně zranily. Hluboký smutek neustále prýštil z těch hrozných, inteligentních očí, ale neobjevila se v nich ani jiskřička bolesti. Lesklé ochablé tělo stále plynulo přes oltář – bezzubá uslintaná tlama se široce rozevírala po Kullově tělu. Král byl kousek po kousku zatlačován, až se otřel nahým ramenem o horký povrch vysoké bronzové urny s modrým tančícím ohněm. Červ už byl u něj. Kull věděl, že nepřemůže toto přibližující se tělo. Neočekával ani Brulovu pomoc. Slyšel za sebou zvuky boje piktského válečníka, likvidujícího hordu uctívačů. Zoufale přemýšlel o způsobu úniku!

7. Modrá smrt

Zogthuu se sunul k němu jak lenivá řeka černého oleje – a vtom v Kullových planoucích očích zazářila inspirace. Uskočil stranou, právě ve chvíli, kdy ďábelský červ zaútočil jak kobra – uskočil a strčil oběma rukama do bronzové urny. Ta se zakymácela a přistála přesně na hřbetu plazícího se Zogthuova těla.

Z těžké urny vychrstl olej a smáčel kroutící se černé články. Ve stejné chvíli vybuchl plamen a hnal se zářivou stopou po tekoucím oleji. Zogthuu vzplál jak obrovská živoucí pochodeň.

Modrý plamen zahalil jeho křečovitě se škubající tělo po celé délce. Plameny smažily a pálily jak tisíce doběla rozžhavených vypalovacích želez a v sálajících očích červa se konečně objevil výkřik šílené bolesti. Pravděpodobně od přízračného eónu svého věčného života Zogthuu nikdy nezakusil tak bodající zběsilou bolest, vyjma vnitřního utrpení duše v tom hnusném vězení těla ohavného až k nevíře. Velké oči planuly v rudé agónii – bezzubá tlama bez jazyka se roztáhla v tichém výkřiku!

Olej pronikal hluboko do houbovitě rosolovitého masa. Během několika okamžiků se stala z červa zhroucená hromada hořícího slizu, zaplavujíc stupně oltáře jezerem nečisté tekutiny. Kull seskočil k Brulovi, ztěžka popadajícího dech uprostřed hromady nakupených krvavých těl zabitých uctívačů.

“Grogarovi už nepomůžeme,” vzdychl Brule. “Dýka vržená na mne tím psem, Nargolem – uhnul jsem – zapíchla se přímo do Grogarova krku.”

“Valka poskytne pokoj jeho duši,” řekl Kull stroze. “Ale je tak i lépe – mohl zůstat blouznivým šílencem po celý zbytek života. Čistá smrt z čisté ocelové čepele – “

“Ano! Smrt válečníka!”

Kull ukázal ke schodišti.

“Zmizme z této zlořečené díry, dříve, než se usmažíme.”

Stoupajíce točitým schodištěm, přemýšlel Kull o něčem, co zahlédl v umírajících Zogthuových očích těsně před tím, než se obludný červ proměnil ve změť hořícího slizu.

Trpící smutná inteligence, pobývající od eónu za těmato planoucíma očima uvnitř ohavného těla červa, mu poslala poslední pevný pohled plný dojemné vděčnosti za osvobození z hnusného vězení do věčné noci smrti.

Možná…

Dveřmi, stále ještě otevřenými, pronikal svěží čistý vzduch světa tam nahoře. Zářivé světlo léčivého slunce ozařovalo svět, ve kterém, nepochybně, nejsou žádné takové hrůzy.

DELCARDESINA KOČKA

Král Kull se vydal spolu se svým hlavním rádcem Tu na návštěvu mluvící Delcardesiny kočky. Každá kočka může spatřit krále, ale málokterý král má možnost vidět takovou kočku, jako je ta Delcardesina. A tak Kull zapomněl na chvíli na strašné varování před Thulsou Doomem, čarodějníkem, a šel k Delcardes.

Kull byl skeptický v této věci a Tu zase ostražitý a podezíravý, aniž by přesně věděl proč. Zřejmě zatrpkl léty nepěkných pletich a intrik. S nevrlostí zapřísáhl krále, že mluvící kočka je nesmysl, klam, podvod a mámení; tvrdil, že kdyby taková věc existovala, byla by to přímo urážka bohů, kteří nařídili, že pouze člověk se může radovat ze schopnosti řeči.

Ale Kull věděl, že za starých časů hovořila zvířata s lidmi. Vyprávěly o tom legendy barbarských předků. Takže sice pochyboval, ale byl přístupný nechat se přesvědčit.

Delcardes byla ochotna mu v tom pomoci. Odpočívala uvolněně na hedvábné pohovce jako velká, krásná kočičí šelma a pozorovala Kulla z pod dlouhých přivřených řas, které dodávaly jejím úzkým, pikantně zešikmeným očím, nepředstavitelné kouzlo.

Rty měla plné, rudé a obvykle, jako právě teď, jemně zvlněné v tajemném úsměvu. Hedvábné šaty a zlaté šperky, osázené drahokamy, zakrývaly jen málo z její půvabné postavy.

Ale Kull se o ženu nezajímal. Vládl sice ve Valusii, ale stále byl Atlanťan a v očích poddaných divochem. Války a výboje, spolu s udržením si neustále rozhoupaného trůnu, to si vyžadovalo pozornost. Přesto zvládl i poznání zvyků a způsobu myšlení zdejšího lidu.

Delcardes byla pro Kulla tajemnou dámou, svůdnou, ale obklopenou oparem starých vědění a ženské magie.

Zase pro Tua byla jen ženou a navíc skrytou základnou pro možné intriky a nebezpečné, ohrožující aféry.

Naopak pro Ka-nua, piktského velvyslance a nejbližšího Kullova poradce, byla posedlým dítětem, předvádějícím výsledky své hravosti. Ale Ka-nu nebyl přítomen v době, kdy se Kull vypravil k mluvící kočce.

Kočka ležela líně na polštáři z hedvábí na vlastní pohovce a prohlížela si krále nevyzpytatelnýma očima. Jmenovala se Saremes. Za ní stál otrok, připravený splnit každé její přání. Byl to hubený a vytáhlý chlapík s dolní částí tváře zahalenou jemným závojem, splývajícím až na prsa.

„Králi Kulle,“ promluvila Delcardes, „žádám tě o laskavost ještě dříve, než začne Saremes hovořit, protože pak musím být zticha.“

„Můžeš hovořit,“ svolil král.

Dívka se dychtivě zasmála a tleskla.

„Dovol mi vzít si za muže Kulru Thooma ze Zarfhaany.“

Tu se vmísil do hovoru dříve, než stačil Kull odpovědět.

„Můj pane, tato záležitost už byla obšírně prodiskutována v radě. Věděl jsem, že za pozvání k této návštěvě se skrývá nějaký záměr! Tato dívka má stopy královské krve a je proti zvyklostem Valusie, aby žena královské krve vstoupila do manželství s cizincem nižší třídy.“

„Ale král může zákon změnit,“ ohrnula rty Delcardes.

„Můj pane,“ pokračoval Tu, lomíc rukama jak někdo, kdo je v nejvyšším stupni podráždění. „Jestli jí to umožníš, vyvoláš válku a povstání a spory pro příštích sto let.“

A pustil se do výkladu o hodnostech, rodokmenech a historii, ale Kull ho zastavil. Zásoba jeho nevelké trpělivosti se již vyčerpala.

„U Valky a Hothata! Jsem snad stará bába nebo farář, abys mne otravoval takovými věcmi? Dohadujte se o tom mezi sebou a mě dej pokoj a nedráždi mne už více takovými otázkami ve věci uzavírání manželství. Při Valkovi, na Atlantidě se jednoduše žení muži s ženami dle libosti a nic víc.“

Delcardes našpulila rty směrem k Tuovi, který zamračeně ucouvl. Pak se ze široka usmála a pružným pohybem se otočila na pohovce.

„Promluv na Saremes, Kulle, jinak bude na mne žárlit.“

Kull nejistě pohlédl na kočku s dlouhou, hedvábnou srstí šedé barvy. Její šikmé oči se tajemně leskly.

„Vypadá mladě, Kulle, ale je velmi stará,“ řekla Delcardes. „Je to kočka ze starodávné rasy Plavých, která tu žije už tisíc let. Zeptej se jí na stáří, králi.“

„Kolik je ti let, Saremes?“ zeptal se nevýrazně král.

„Valusie byla ještě mladá, když já už byla stará,“ odpověděla kočka zřetelným, ale podivně zabarveným hlasem.

Kull vybuchl.

„Valko a Hothate!“ zaklel. „Ona mluví!“

Delcardes se měkce rozesmála radostí, ale výraz kočky se vůbec nezměnil.

„Mluvím, myslím, vím, jsem,“ řekla. „Byla jsem příbuznou královen a rádcem králů dříve, než na bílé pobřeží Atlantisu vstoupily vaše nohy, Kulle z Valusie. Viděla jsem předky Valusijců vydávat se na daleký východ zničit Plavé. Byla jsem tady už když Plavé vystoupily v eónu z oceánů, kdy tápající rozum člověka teprve hledal svůj rozměr. Viděla jsem vznikat a zanikat císařství a království. Viděla jsem krále sedící v sedle vynesené na svých štítech. Ano, byla jsem dokonce i bohyní a hleděla na zvláštní novice, klanějící se přede mnou. Hleděla jsem na hrozné rituály, prováděné k mému uctění. Celé věky byl můj druh uctíván podivnými bytostmi – podivnými stejně jako jejich činy.“

„Umíš číst z hvězd a předvídat události?“ přeskočila Kullova mysl barbara k přízemnějším věcem.

„Ano, kniha minulosti i budoucnosti je otevřena přede mnou a mohu říci člověku, co je dobré, aby věděl.“

„Tak mi pověz,“ žádal Kull, „kam jsem si včera založil tajný dopis od Ka-nua.“

„Zasunul jsi ho na dno pochvy své dýky a hned jsi na to zapomněl,“ zněla odpověď kočky.

Kull vytáhl dýku a zatřepal pochvou. Vypadl úzký svitek pergamenu.

„U Valky a Hothata!“ zaklel. „Saremes, ty jsi kočičí čarodějka! Podívej se, Tue!“

Ale Tu měl staženy rty nesouhlasem a zamračeně hleděl na Delcardes.

Ta mu vrátila bezelstný pohled a tak se popuzeně otočil ke Kullovi.

„Můj pane, uvažuj! To všechno je jen maškaráda!“

„Tue, nikdo mne neviděl schovávat ten dopis, na který jsem pak i zapomněl.“

„Králi, nějaký špeh mohl – “

„Špeh? Nebuď blázen, Tue. Copak by mohla kočka slídit, aby viděla, kam schovávám dopisy?“

Tu povzdychl. Jak stárnul, stále obtížněji krotil své rozhořčení a činilo mu dost potíží, nedat je králi najevo.

„Můj pane, pomysli na to, že za kočkou se mohou skrývat lidé!“

„Lorde Tu,“ ozvala se Delcardes tónem uhlazené výčitky, „házíš na mne špínu a urážíš Saremes.“

Kull pocítil vůči Tuovi nejasný hněv.

„Koneckonců, Tue,“ řekl, „kočka mluví, to nemůžeš popřít.“

„Je to nějaký trik,“ trval na svém neústupný Tu. „Mluví jen lidé, zvířata ne.“

„Ne tak docela,“ oponoval mu Kull, sám přesvědčen o skutečné schopnosti kočky hovořit a dychtícího Tua přesvědčit o tom, že má pravdu. „V dávných dobách hovořili s lidmi ptáci. Říkali lidem z kmene Horského moře, kde je skryta zvěř.

Také není pochyb o tom, že zvířata mluví mezi sebou. Mnoho nocí jsem ležel na svazích hor, pokrytých lesy nebo na travnatých savanách a slyšel jsem, jak tygři řvou jeden na druhého za světla hvězd. Takže proč by se některé zvíře nemohlo naučit lidské řeči? Byly chvíle, kdy jsem řevu tygrů téměř rozuměl. Tygr je mým totemem a pro mne je nedotknutelný, vyjma při mé vlastní obraně,“ dodal nesouvisle.

Tu se krotil. Takové řeči o totemech a nedotknutelnosti by snesl od divokého náčelníka, ale slyšet je od krále Valusie, to ho nesmírně naštvalo.

„Můj pane,“ řekl, „kočka není tygr.“

„Velmi správně,“ odpověděl Kull. „A tato je moudřejší, než všichni tygři.“

„Nemá to sice žádný význam, ale je to pravda,“ dodala klidně Sarames.

„Lorde kancléři, uvěříš, jestli ti řeknu, co se právě děje v královské pokladnici?“

„Ně!“ zavrčel Tu. „Mazaní zvědové mohou zjistit cokoli, jak jsem se přesvědčil.“

„Žádného člověka nelze přesvědčit, nechce-li,“ poznamenala Saremes chladně, citujíc staré Valusijské přísloví. „Tak abys věděl, Tue, právě tam objevili dvacet pytlů zlata navíc. Posel už je na cestě ulicemi, aby ti o tom řekl. „Ach,“ vzdychla, když se v tu chvíli ozvaly na chodbě kroky, „dokonce už je tady.“

Štíhlý kurýr, oblečený v pestrobarevný šat královských pokladníků, vstoupil do dveří. Hluboce se uklonil a požádal o dovolení promluvit. Kull mu udělil svolení a posel řekl:

„Mocný králi a lorde Tue, dvacet pytlů zlata bylo zjištěno navíc v královské pokladnici.“

Delcades se zasmála a potěšené zatleskala. Ale Tu se jen zamračil.

„Kdy to bylo zjištěno?“

„Sotva před půl hodinou.“

„Komu všemu jste o tom řekli?“

„Nikomu, můj lorde. Jen já a hlavní pokladník jsme o tom věděli až do této chvíle, kdy jsem to oznámil vám, můj lorde.“

„Zmiz!“ poslal Tu nevrle posla pryč. „Podívám se na to později.“

„Delcardes,“ ozval se Kull, „ta kočka je tvoje, že ano?“

„Můj králi,“ odpověděla dívka, „nikdo Saremes nevlastní. Poskytla mi pouze čest svou přítomností. Je to můj host. Je zcela svou vlastní paní a byla jí po tisíciletí.“

„Velmi bych si přál mít ji v paláci,“ řekl král.

„Saremes,“ oslovila Delcardes ochotně kočku, „král by tě chtěl mít jako svého hosta.“

„Půjdu s králem Valusie,“ důstojně odvětila kočka, „a zůstanu v královském paláci, dokud nebudu mít chuť jít někam jinam. Protože já jsem velký cestovatel, Kulle, a těší mne procházet se světem. Procházím se ulicemi měst, kde jsem se kdysi dávno toulala hustými lesy, a našlapuji do písku pouští, kudy jsem kdysi našlapovala na císařské cesty.“

*

A tak mluvící kočka Saremes přišla do královského paláce Valusie. Její otrok ji doprovázel. Dostala přidělen prostorný pokoj, plný měkkých pohovek a hedvábných podušek. Denně jí předkládali ta nejlepší masa z královské tabule a všechno služebnictvo krále se stalo jejími nevolníky, vyjma Tue, který bručel, když viděl to vyvyšování kočky, i když mluvící. Saremes se k němu chovala s pobaveným opovržením, ale Kulla přijímala na úrovni důstojné rovnosti.

Dosti často přicházela do trůnního sálu a ležela tam na hedvábném polštáři s otrokem neustále při svém boku. Ten ji doprovázel, ať se hnula kamkoliv.

Jindy přicházel Kull do jejího pokoje a rozprávěli až do šerých hodin svítání. Vyprávěla mu mnohé příběhy a odhalovala četné staré moudrosti. Kull naslouchal pozorně a se zájmem, protože mu bylo jasné, že tato kočka je daleko moudřejší než mnohý z jeho rádců, a že nahromadila mnohem více starých poznatků než všichni ostatní dohromady. Její slova byla vážná a věštecká, ale odmítala předpovídat něco jiného, než drobné události, odehrávající se v každodenním životě paláce či království. Vyjma toho, že varovala krále před Thulsou Doomem, před kterým ho už varoval i ten zapomenutý dopis.

„Protože já,“ řekla, „co jsem naživu více let než ty minut, vím, že pro člověka je lepší nevědět, co ho čeká. Co má přijít, to přijde a člověk to nemůže odvrátit, ani před tím utéci. Pro člověka je lepší jít ve tmě, vede-li jeho cesta přímo do lví tlamy a jiná tu žádná není.“

„Ano,“ souhlasil Kull, „ale platí-li, co se má stát, stane se – o čemž já osobně pochybuji – tak třeba, když se o někom říká, že má brzy zemřít, tak jeho paže mu buď zeslábnou, nebo naopak zesílí, tak to je také předurčeno?“

„Jen bylo-li, předurčeno, aby o tom věděl,“ odpověděla Saremes a zvýšila tak jen Kullovy rozpaky a pochyby. „Ačkoliv ne všechny cesty života jsou stanoveny pevně, protože člověk může udělat to nebo ono, a dokonce ani bohové neví, co si vlastně člověk usmyslí.“

„Pak tedy,“ ozval se s pochybnostmi Kull, „pak tedy nejsou všechny věci předurčeny, je-li více cest, ze kterých si člověk může vybrat. Jak potom mohou být předpovídány události pravdivě?“

„Život zná mnoho cest, Kulle,“ odpověděla Saremes. „Já stojím na křižovatce světa a vím, čím končí každá cesta. Bohové nevědí, kterou z těch cest si člověk zvolí, zda půjde vpravo či vlevo, dokud nedojde do tohoto místa, kde se cesty rozdělují. Jakmile se však vydá jednou z nich, nemůže se už vrátit.“

„Potom ale, při Valkovi,“ zmateně pokračoval Kull, „proč mi neukážeš, kde číhá nebezpečí a kde prospěch, a proč mi nepomůžeš vybrat si tak správnou cestu?“

„Protože jsou stanoveny hranice i takovým mocným, jako jsem já,“ odpověděla kočka, „aby nepřekáželi alchymistické práci bohů. Nesmíme odhalovat závoj, spuštěný před lidské zraky, aby nám bohové neodňaly naši moc, a také abychom neublížili člověku. Z každé křižovatky se rozebíhá mnoho cest a člověk si musí jednu z nich vybrat, aniž by věděl, která je lepší. Stává se, že Naděje rozžehne na jedné z cest svou lampu a člověk ji následuje i přesto, že tato cesta může být nejhorší že všech.“

A tak pokračovala dál a Kull naslouchal, i když pro něj bylo těžké jí porozumět.

„Víš, králi, tato naše moc musí mít limity, jinak bychom se mohli stát příliš mocní a zničit i bohy. Je nám dáno toto mystické kouzlo, abychom mohli, když rozevřeme knihu minulosti, zahlédnout na chvilinku i letmo budoucnost, zahalenou v mlze.“

Kulla napadlo, že argumenty Saremes jsou poněkud chatrné a nelogické, s příchutí čarodějnictví a strojenosti. Ale pod pohledem Saremesiných chladných, šikmých očí, hledících na něj bez zamrkání, nenašel odvahu cokoli namítnout, ať už měl jakékoli pochybnosti.

„A nyní,“ prohlásila kočka, „nadzvednu na chvilinku závoj a podívám se, co dobrého ti může přinést sňatek Delcardes s Kulrou Thoomem.“

Kull se napřímil a neklidně trhl rameny.

Neměl chuť se zabývat sňatkovými problémy žen. Ať si to poslechne Tu.

Kull až dosud nikdy o těchto věcech nepřemýšlel a jeho myšlení bylo utlumeno. A tak Saremes chytře předla své filozofické a moralizující rady pro dny, co přijdou. Ale teď se Kull probral.

Byl to vskutku podivný pohled, jak Kull, podepírající si bradu svou velkou pěstí, naklánějící se dychtivě kupředu a opájející se zvláštní intonací hlasu Saremes, nemyslí na nic jiného. Saremes ležela buď stočena na hedvábném polštáři nebo se líně protahovala celou délkou svého těla. Oči jí podivně zářily a rty se stěží pohly, když vyprávěla ty tajemné a fascinující věci, zatímco otrok Kuthulos stál za ní jak socha bez hnutí a beze slova.

Kull si vysoce cenil jejího mínění a ochotně přijímal její rady – které mu dávala někdy méně, jindy více opatrně – týkající se panování. Po čase Kull shledal, že její rady se obvykle shodují s jeho osobním přáním a začal ji podezřívat, jestli dokonce neumí číst myšlenky.

Kuthulos ho nudil svou nenápadností a nehybností a také svým mlčením. Ale Saremes nechtěla nikoho jiného. Kull se pokoušel zahlédnout otrokovu tvář, zahalenou závojem. Ale látka byla tak hustá, že se mu to nepodařilo a nic nevěděl o té tváři pod rouškou. Se zdvořilostí k Saremes se nikdy neodvážil požádat Kuthulose, aby obličej odkryl.

Jednoho dne vstoupil Kull do Saremesina pokoje. Kočka se na něho dívala záhadným pohledem a zahalený otrok stál zase jak socha za ní.

„Kulle,“ oslovila krále, „opět ti chci poodhalit závoj tajemství. Brule, piktský zabiják, bojovník Ka-nua a tvůj přítel, byl právě zavlečen pod vodu Zapovězeného jezera hroznou obludou.“

Kull vyskočil se vzteklým zaklením.

„Ha! Brule? Při Valkovi, co dělal u Zapovězeného jezera?“

„Koupal se tam. Pospěš si, ještě ho můžeš zachránit, i kdyby byl unesen až do Kouzelné země, ležící pod jezerem.“

Kull se vrhl ke dveřím. Byl polekán, ale ne více, než kdyby slyšel, že se jedná o někoho jiného. Znal bezohlednou neuctivost tohoto Pikta, vůdce mezi nejmocnějšími cizinci ve Valusii. Takže nebyl ani moc překvapen.

Už chtěl přivolat stráže, když Saremesin hlas ho zadržel.

„Ne, můj lorde, bude lepší, když půjdeš sám. Ani na tvůj rozkaz žádný muž nevstoupí do temných vod jezera, protože podle valusijských legend by to znamenalo pro každého smrt. Jen král tam může vstoupit.“

„Dobrá, půjdu tedy sám,“ řekl Kull. „Tak také uchráním Brula před hněvem lidu za porušení tabu, je-li šance úniku té obludě. Informuj o tom Ka-nua.“

Kull, odmítaje uctivé dotazy vrčením beze slov, nasedl na svého obrovského koně a co nejrychleji vyrazil z Valusie. Jel sám a ještě dal příkaz, že ho nikdo nesmí následovat. To, co má udělat, udělá sám a nepřál si, aby kdokoli viděl, jak bude vynášet Brula nebo jeho tělo ze Zapovězeného jezera. Zaklel nad nezodpovědnou neúctou Pikta a proklel tabu visící nad jezerem. Jeho znesvěcení mohlo vyvolat mezi Valusijci bouři nevole, ba až povstání.

Soumrak se už snášel dolů z hor Zalgary, když Kull zastavil koně na břehu jezera, ležícího uprostřed rozlehlého, opuštěného lesa. Na jeho vzhledu nebylo nic, co by naznačovalo zapovězenost. Modrá voda se poklidně rozlévala mezi bílými břehy. Nad hladinu se zvedalo několik malých ostrůvků, vyhlížejících jak smaragdy a nefrity. Z jezera stoupala jemná chvějivá mlha, dodávající tomuto místu zdání zpomalené neskutečnosti. Kull chvíli pozorně naslouchal a měl dojem, že skrze safírovou vodu se prodírá jakási lehounká a vzdálená hudba.

Neklidně zaklel při pomyšlení, že je to počátek kouzel, snažících se ho očarovat. Odložil všechnu svou výstroj i výzbroj a ponechal si jen opasek, bederní roušku a meč. Pomalu vkročil do té třpytivé modře a šel, dokud mu voda nesahala do půli stehen. Pak zjistil, že dno prudce klesá dolů. Zhluboka se nadechl a potopil se.

Zatímco plul dolů tím safírovým jasem, měl čas přemýšlet a napadlo ho, že je to všechno možná jen špatný žert. Neměl být tak zbrklý a měl vytáhnout ze Saremes přesné místo, kde Brule plaval a byl napaden, a také, zda je mu předurčeno bojovníka zachránit nebo ne. Nakonec si pomyslel, že by mu to kočka třeba ani nemohla říci. Dokonce i kdyby ho ujistila, že bude neúspěšný, stejně by se o to pokusil. Saremes měla pravdu, když prohlásila, že je lepší člověku budoucnost nezjevovat.

Pokud jde o místo, kde byl Brule napaden, obluda ho mohla odtáhnou kamkoliv jinam. Kull si umínil prozkoumat celé dno jezera.

Zatímco takto přemýšlel, zakmitl se za ním stín, neurčité zachvění nefritu a safíru jezera. Uvědomil si chvějivé odstíny i po stranách, ale nemohl rozeznat jejich formu.

V hloubce pod sebou začal rozeznávat slabě světélkující dno jezera, jakoby žhnoucí jakýmsi zvláštním zářením. Stíny se teď už rozlévaly všude kolem něho. Hadovitě se hustě vlnily kolem něho a neustále měnily barvu v tisíci odstínech. Voda planula jak topasy a stíny vířily a sršely nádherou. Ač byly nezřetelné a nejasné, byly neprůhledné a třpytivé.

Jakmile Kull zjistil, že nemají v úmyslu ho ohrozit, přestal si jich všímat a soustředil pohled na dno jezera, kterého se už dotkl nohou. Postavil se pevněji a byl by přísahal, že stojí na živé bytosti, protože pod nohama cítil rytmický pohyb. I tady bylo patrné zřetelné jemné záření. Na všechny strany, kam jen mohl dohlédnout, přecházelo do plápolajících safírových odstínů. Dno jezera vypadalo jako celistvá vrstva ohně, který plál a zářil s nepřetržitou pravidelností. Kull se sklonil a viděl, že dno je pokryto jakýmsi druhem hmoty podobné mechu, která září bílým jasem. Vypadalo to, jako by dno bylo pokryto myriádami světlušek, které rozpínají a zase skládají svá křídla. A právě tento mech se zachvíval jak živý organismus pod jeho bosýma nohama.

Kull začal opět stoupat vzhůru. Vystupoval mezi mořskými horami oceánského pásma Atlantisu a cítil se docela jako mořské zvíře. Jako každý Lemurijec byl ve vodě jako doma. Mohl se zdržovat pod vodou dvakrát tak dlouho, jako obyčejný plavec. Ale jezero bylo hluboké a chtěl si šetřit síly.

Vystoupil na hladinu a zhluboka nabral do obrovských plic čerstvý vzduch. Pak se znovu potopil. Opět kolem něj rejdily stíny, téměř ho oslepující svými záblesky. Plaval tentokrát rychleji a když se dostal na dno, šel rychle, jak mu to dovolovala měkká, pod nohama uhýbající hmota. Viděl, že všude kolem se válí roztroušené lebky a hnáty lidí, co se odvážili do Zapovězeného jezera vstoupit. A v tom mu padl na ramena nestvůrný přízračný stín a cosi neviditelného ho srazilo na planoucí zem. Kull spatřil, jak se zavířením vody se přihnal nad něho jakýsi tvor. Nejdříve si pomyslel, že je to obrovská chobotnice s dlouhými, vlajícími chapadly, ale když se to ocitlo nad ním, viděl, že to má ruce a nohy jako člověk a ohyzdnou pololidskou tvář vykukující mezi nimi a pošilhávající po něm. Kull napjal nohy a jakmile ucítil dotek obludy na svém těle, vrazil s klidnou pečlivostí svůj meč přímo do té ohyzdné tváře. Nestvůra se mu zhroutila mrtvá k nohám v hrozné bezhlučné křeči. Krev se rozlila kolem Kulla jak mlha. Odrazil se prudce nohama ode dna a vystřelil vzhůru.

Prudce se vynořil do slabého světla. Zpěněnou vodou se k němu řítil velký tvar – vodní pavouk, ale větší než divoký kanec. Oči mu plály pekelným ohněm. Kull, udržuje se na vodě prací nohou a jedné ruky, zvedl svůj meč a když se pavouk přiřítil na dosah, vrazil mu čepel do poloviny délky přímo do těla. Pavouk se tiše potopil.

Slabý hluk přiměl Kulla, aby se otočil, a další, ještě větší pavouk byl téměř u něho. Tento však vystřelil lepkavé prameny sítě přes královy paže a ramena, což mu znemožnilo pohyb. Pavučina byla tak pevná, že by znehybnila i obra. Ale Kull protrhl ta strašná pouta, jako by to byly provázky a popadl obludu za jednu z noh, a bodal a bodal, dokud neochabla a neodplula, barvíc rudě vodu kolem.

„Valko!“ zaklel král. „Nepřišel jsem sem pracovat. Tyto tvory bylo snadné zabít. Jak mohli přemoci Brula, který je ve všech sedmi královstvích hned na druhém místě za mnou v udatnosti?“

Kull hledal ty hrozivější duchy než byli tito, pouze obcházející a navštěvující smrtící propasti Zapovězeného jezera. Opět se ponořil a tentokrát už viděl jen barevné stíny a kosti zapomenutých lidí. Vynořil se znovu k nadechnutí a potopil se počtvrté.

Byl teď blízko jednoho z ostrůvků a když plul dolů, podivoval se, jak podivní tvorové žijí mezi hustým smaragdovým porostem, zahalujícím jeho svahy. Legendy vyprávěly, že tu stojí kaple a svatyně, které nemohla postavit lidská ruka, a že v určitých nocích se vynořují z hlubin jezera a pak se tu odehrávají podivné obřady.

Útok přijel ve chvíli, kdy se opět dotkl nohou mechu na dně. Přišel ze zadu a Kull, varován jakýmsi vrozeným instinktem divocha, se otočil právě ve chvíli, kdy se velký tvar rýsoval nad ním – obrys nepřipomínající ani člověka, ani zvíře, ale strašlivě poskládaný z obou. Gigantické prsty mu sevřely paže a ramena.

Bojoval divoce, ale tvor pevně uchopil jeho ruku s mečem a do levé paže se mu zaryly drápy. Zuřivě se kroutil v tomto sevření a při jednom z obratů spatřil konečně útočníka. Bylo to něco jako obludný žralok, ale s dlouhým děsivým rohem, zahnutým jak šavle, vyčnívajícím vzhůru z čenichu. Mělo to čtyři paže a tělo podobné tvarem lidskému, ale ne velikostí a silou. Z prstů vyčnívaly drápy jak háky.

Obluda držela Kulla dvěma pažemi a dalšími dvěma mu tlačila hlavu dozadu se záměrem zlomit mu vaz. Ale ani tak divoká bytost nemohla lehce přemoci Kulla z Atlantidy. V Kullovi vybuchl zuřivý vztek a král Valusie se pustil do zběsilého zápasu.

Zapřel se nohama do měkkého mechu a uvolnil si levou ruku celou svou váhou a škubnutím ramen. Rychlostí kočky pak chtěl přehodit meč z pravé ruky do levé, ale to se mu nepodařilo a tak vyrazil divoce rukou sevřenou v pěst proti obludě. Ale klamavé safírové záření kolem ho zmátlo a zmařilo sílu jeho rány. Žraločí muž sklonil rypák, ale než mohl vyrazit, sevřel Kull pevně levou rukou jeho roh a pevně stiskl.

Následovala zkouška síly a vytrvalosti. Kull, neschopný se ve vodě rychleji pohybovat, věděl že jeho jedinou nadějí je držet svého protivníka co nejblíže u těla a tak vyvážit jeho rychlost. Zoufale se pokoušel uvolnit si ruku s mečem a tak bylo monstrum nuceno držet mu ruku všemi čtyřmi pažemi. Kull svíral levou rukou roh a dával pozor, aby obludě neumožnil rozpárat mu břicho.

Tak se zmítali a zápasili a Kull viděl, že jestli to tak půjde dál, bude ztracen. Začínal trpět nedostatkem vzduchu. Záblesk v ďábelských očích žraločího muže prozradil, že i netvor si uvědomil tu skutečnost, že stačí podržet Kulla pod vodou tak dlouho, až se utopí.

Nastala skutečně beznadějná situace pro kteréhokoli člověka. Ale Kull z Atlantidy nebyl obyčejný člověk. Od dětství cvičený v tvrdé a krvavé škole, s ocelovými svaly a nebojácným srdcem, to vše spojeno v dokonalé souhře, představoval zvlášť schopného bojovníka. Přidal k tomu všechnu svou odvahu, která ho nikdy neopouštěla a vztek tygra, který v jistých okamžicích převážil nad jeho lidstvím.

Takže nyní, plně si vědom blížící se záhuby poháněn vztekem nad svou bezmocností, rozhodl se k tak zoufalému činu, jaký byl nezbytný.

Uvolnil sevření rohu obludy a současně odklonil své tělo co nejdále mohl. Současně volnou rukou popadl nejbližší paži nestvůry.

Žraločí muž okamžitě zaútočil a jeho roh prolétl těsně kolem Kullova stehna, rozřezávajíc mu kůži, a potom se – ó, štěstí Atlantidy! – zaklínil za Kullův těžký opasek. Jak se netvor snažil osvobodit, Kull sevřel s obrovskou silou prsty na paži obludy a rozdrtil lepkavé maso a nelidskou kost jako zralý ovocný plod.

Obluda otevřela tlamu v tichém výkřiku bolesti a znovu divoce zaútočila. Kull uhnul a oba se, ztrácejíce rovnováhu, propadli dolů. Vnořili se do nefritového vlnění a jak se tam tak zmítali, Kullovi se podařilo vytáhnout paži s mečem ze slábnoucího sevření netvora a jedním úderem příšeru rozťal.

Celý zápas trval jen krátkou dobu, ale Kullovi plovoucímu vzhůru, hučelo v hlavě a obrovská váha mu stlačovala žebra. Zdálo se mu, že zápasil celé hodiny. Nejasně zahlédl, že dno jezera se zvedá a uvědomil si, že je to svah jednoho z ostrovů. Současně voda kolem něho ožila a ucítil, jak ho od hlavy až k patám ovíjí jakési obrovské kruhy, které ani jeho ocelové svaly nemohou protrhnout. Jeho vědomí sláblo – cítil, že ho cosi vleče strašlivou rychlostí. Slyšel zvuk zvonů v hlavě – a náhle byl nad vodou a jeho trpící plíce sály hluboký doušek vzduchu. V hluboké tmě to s ním zazmítalo, a než se stačil nadechnout podruhé, byl opět stržen pod vodu.

Opět se třpytilo světlo kolem něj. Viděl chvějivě zářící mech daleko před sebou. Byl v sevření obřího hada, který ho omotal několika smyčkami klikatého těla jak silným kabelem a jen Valka ví, k jakému osudu ho táhne.

Kull nekladl odpor, aby si ušetřil síly. Jestli ho had nebude držet pod vodou tak dlouho, až zemře utopením, pak bezpochyby bude příležitost k boji v jeho hnízdě, nebo kam ho vůbec vleče. Mimo to Kullovy údy byly spoutány tak těsně, že nemohl ani pohnout rukou.

Had, který se hnal modrou hlubinou tak rychle, byl největší, jakého kdy Kull viděl – dobrých dvěstě stop nefritových a zlatých šupin v překrásně sytých odstínech. Oči, když otočil hlavu ke Kullovi, plály ohněm ledu, může-li vůbec něco takového být. Dokonce i Kullova obrazotvorná duše byla otřesena bizarností této scény: obrovský zelenozlatý tvor ženoucí se topasovým jezerem v oslňujícím vlnění barev všech odstínů.

Dno jako vyložené planoucími drahokamy opět začalo stoupat – buď jako svah ostrova, nebo břeh jezera – a vtom se před nimi objevila velká jeskyně. Had vklouzl dovnitř. Světlo zářícího mechu zmizelo a Kull zjistil, že se v té tmě vynořili nad hladinu. Takto pokračovali a měl dojem, že je tažen dost dlouho. Pak se had znovu ponořil.

Opět se dostali do světla, ale do takového, jaké Kull ještě nikdy neviděl. Jasná záře se jemně chvěla na povrchu vody, která sama byla temná a nehybná. Okamžitě věděl, že je v Kouzelné zemi pod Zapovězeným jezerem, protože toto záření nepocházelo ze země. Bylo to černé světlo, černější než jakákoli tma a přece schopná osvětlit temné vody tak, že v nich mohl vidět vlastní temný odraz. Sevření se náhle uvolnilo a Kull viděl v rozlehlém prostoru před sebou jakési nejasné obrysy.

Usilovně plávaje zjistil, že se blíží k nějakému městu. Na obrovské plošině z černého kamene se týčilo do výšky a jeho zasmušilé věže se ztrácely v temnotě nad znesvěcujícím světlem, rovněž černým, ale jiného odstínu. Obrovské hranaté budovy z mohutných, jak čedič černých kvádrů, stály proti němu, když šplhal z lepkavé vody a stoupal po schodech, vysekaných v kameni jak schody v přístavištích. Mezi budovami se vypínaly mohutné vysoké sloupy.

Žádný jas pozemského světla by nedokázal zmírnit ponurost tohoto nezemského města. Ze zdí a věží vyzařovalo černé rouhavé světlo, šířící se až nad vodní hladinu v širokých chvějivých vlnách.

Kull si uvědomil, že v tom rozsáhlém prostoru před ním, kde se domy vršily na všechny strany, ho očekává srocený dav nějakých bytostí. Zamrkal, pokoušeje se přizpůsobit oči podivnému světlu. Bytosti se přibližovaly a bylo slyšet šířit se mezi nimi šum, jak šepot trávy, vlnící se v nočním větru. Byly světlé i tmavé, světélkující na pozadí černého města a jejich oči svítily děsivým žárem.

Pak si Kull všiml jednoho z nich, stojícího poněkud vysunutě před ostatními. Podobal se více člověku a jeho vousatá tvář nesla pyšné a urozené rysy, ale vznešené obočí se mračilo.

„Přicházíš jako posel tvého rodu,“ oslovil ho náhle tento jezerní muž. „Zakrvácený a s rudým mečem v ruce.“

Kull se zlostně rozesmál spravedlivostí této facky.

„Valko a Hotathe!“ odpověděl. „Většina té krve je moje vlastní a to díky tvorům z vašeho proklatého jezera.“

„Smrt a zkáza sledují cestu tvého rodu,“ temně poznamenal jezerní muž. „Cožpak to nevíš? My vládli v jezeře modrých vod už před tím, než bohy vůbec napadlo stvořit lidský druh.“

„Nikdo vás neobtěžuje – “ začal Kull.

„Protože se bojí. Za starých časů se lidé ze země pokoušeli vpadnout do našeho temného království. A my je zabíjeli a propukla válka mezi syny člověka a lidmi z jezera. Stali jsme se silní a šířili hrůzu mezi pozemšťany, protože jsme věděli, že nám přinášejí jen smrt a plodí jen zabíjení. Spřádali jsme kouzla a čary a vnikli do jejich myšlení. Naší magií jsme zničili jejich duše, takže prosili o mír. Tak to bylo! Lidé pak vyřkli tabu nad tímto jezerem, takže žádný člověk sem nesmí přijít, kromě krále Valusie. To bylo před tisíciletími. Žádný člověk nevstoupil do Kouzelné země a ani z ní neodešel, kromě mrtvoly, plující v klidných vodách horního jezera. Králi Valusie, nebo kdo jsi, jsi ztracen.“

Kull vzdorně zabručel.

„Nehledal jsem vaše proklaté království. Pátrám po Brulovi, zabijákovi, kterého jste zatáhli sem dolů.“

„Lžeš,“ odpověděl jezerní muž. „Žádný člověk se neodvážil do jezera sto let. Přišel jsi hledat poklady nebo loupit a zabíjet, jako celý tvůj rod s krvavýma rukama. Zemřeš!“

Kull ucítil šum magických kouzel kolem sebe. Zaplnily vzduch a začaly nabývat fyzickou podobu, plujíc ve chvějivém světle jak chomáče pavučin, dotýkajíc se ho tykadly. Kull sebou zneklidněně trhl a pak máchl rukama a roztrhal je na kusy. Proti prudké primitivní logice divocha neměla tato úpadková magie dostatek sil.

„Jsi mladý a silný,“ ozval se jezerní král. „Hniloba civilizace ještě nevstoupila do tvé duše a naše kouzla ti nemohou ublížit, protože jim nerozumíš. Musíme tedy zkusit něco jiného.“

Jezerní bytosti vytáhly dýky a pohly se směrem ke Kullovi. Král se jen zasmál a odstrčil se zpět ke sloupům, pevně svíraje meč, až mu nabíhaly mohutné pletence svalů na rameni.

„Toto je hra, které rozumím, duchové,“ smál se.

Zastavili se.

„Hledáš únik ze záhuby marně,“ varoval ho jezerní král, „protože my jsme nesmrtelní a nemůžeme být zabiti smrtelnou rukou.“

„Teď zase lžeš,“ odpověděl Kull se lstí barbara, „protože podle tvých, vlastních slov jste se báli smrti, přinášené mým rodem. Můžete sice žít věčně, ale ocel vás může zabít. Zamyslete se. Jste křehcí, slabí a nešikovní v rukou. Držíte své zbraně zcela nezkušeně. Já se narodil a byl vychován pro zabíjení. Vy mne zabijete, protože jsou vás tisíce a já sám. Ale vaše kouzla selhala a dříve než padnu, mnoho z vás zemře. Budu vás zabíjet po tuctech. Pomyslete, lidé z jezera, stojí má smrt za vaše životy?“

Protože si Kull byl vědom toho, že muži zabíjející ocelí, mohou také ocelí zemřít, vůbec se nebál. Nad ním se vznášela příliš často hrozba zkázy, krve a hrůzy.

„Ano, uvažte,“ opakoval, „není pro vás lepší vydat mi Brula a nechat nás jít, než mít mé tělo uprostřed hromady mečem probodaných vašich mrtvých, kdy jásot z vítězství je velmi tichý? Objeví se tu Piktové a Lemurijci s mými žoldáky, kteří mne budou sledovat i do Zapovězeného jezera a smáčejí Kouzelnou zemi vaší krví, zemřu-li tady. Oni znají jiná tabu a nebudou brát ohled na tabu civilizované rasy. Ani se nebudou starat o to, co pak postihne Valusii. Budou myslet pouze na mne, který jsem z jejich barbarské krve.“

„Starý svět se řítí cestou zkázy a zapomnění,“ zamyslel se jezerní král. „A my, co jsme byli kdysi všemocní, musíme strpět troufalost arogantního divocha ve vlastním království. Přísahej, že tvá noha už nikdy nevkročí do Zapovězeného jezera, a že nikomu nedovolíš porušovat tabu. Pak můžeš svobodně odejít.“

„Nejdříve mi ale vydejte Zabijáka.“

„Žádný takový muž nikdy nepřišel do jezera.“

„Ne? Ale kočka Saremes mi říkala – “

„Saremes? Ano, známe ji dávno. Kdysi připlavala zelenou vodou a pobývala tu několik století na dvoře Kouzelné země. Má sice moudrost věků, ale nevím, že by mluvila jazykem pozemšťanů. Opravdu, není tu žádný člověk, přísahám – “

„Nepřísahej ani bohům, ani ďáblům,“ přerušil ho Kull. „Dej mi slovo jako pravý muž.“

„Dávám ti ho,“ řekl jezerní král a Kull mu věřil, protože měl majestátní chování krále, při kterém se Kull cítil být malý a hrubý.

„A já ti dávám slovo, které nikdy neporuším – že žádný člověk sem nevstoupí a ani vás jinak nebude obtěžovat,“ zavázal se Kull.

„Věřím ti, protože jsi odlišný od pozemšťanů, které znám. Jsi opravdu král, a co je cennější, čestný muž.“

Kull mu poděkoval a zasunul meč do pochvy. Pak se obrátil ke schodům.

„Víš vůbec, jak se máš dostat do vnějšího světa, králi Valusie?“

„Myslím,“ odpověděl Kull, „že když budu plavat dostatečně dlouho, najdu cestu. Vím, že mne had sebral u jednoho ostrova, a že jsme plavali dost dlouho, až sem, do jeskyně.“

„Jsi odvážný,“ řekl jezerní král, „ale takto bys mohl doplavat tak do věčných temnot.“

Pozvedl obě ruce a k patě schodů připlul behemot.

„Chyť se tohoto oře,“ pokynul jezerní král Kullovi, „zanese tě bezpečně na pobřeží horního jezera.“

„Moment,“ ozval se Kull. „Jsem teď pod ostrovem, nebo pod pevninou – nebo je tato země pod dnem jezera?“

„Jsi ve středu vesmíru, jako vždy. Čas, místo i prostor jsou iluzí, neexistují jinak, než pouze v mysli člověka, který potřebuje limity a hranice v uspořádání, aby to pochopil. To je základ reality, jejíž všechny objevy jsou pouze povrchní projevy, stejně jako horní jezero jsou jeho vody i vodami tohoto pravého jezera. Teď jdi, králi, protože jsi muž pravdy, i když jsi byl první vlnkou zvedajícího se příboje divokosti, která rozdrtí svět dříve, než se vzdá.“

Kull poslouchal pozorně, rozumějíc málo, ale chápaje, že toto je vysoká magie. Potřásl rukou jezernímu králi, poněkud se zachvějíc z doteku, který nebyl dotekem lidské ruky. Ještě jednou pohlédl na velké černé budovy, tiše stojící a na šumící tvory, podobné nočním můrám, mezi nimi. Naposled pohlédl na lesklý povrch proudících vod s vlnami černého světla, hemžícími se jak pavouci. Pak se otočil a sešel po schodišti k vodní hladině, kde vyskočil na záda behemota.

Věk eónu zmizel, temná jeskyně a šum nevídaných bytostí zůstaly za ním, chvíli nad a chvíli pod hladinou nesl behemot krále. Pak zmizel i planoucí mech a oni se vynořili z lesklé modré vody. Kull vstoupil na pevninu.

Jeho kůň stál klidně tam, kde ho nechal. Nad jezero stoupal měsíc a Kull se překvapeně zapřísahal:

„Stěží před hodinou, při Valkovi, jsem tu sestupoval s koně! Myslel jsem, že uplynuly alespoň hodiny, když ne dny, od té chvíle!“

Nasedl a rozjel se k městu, uvažujíc, že něco pravdy může být na poznámce jezerního krále o iluzi času.

*

Kull byl unavený, rozzlobený a zmaten. Cesta jezerem ho vyčerpala a roztržené stehno začalo jízdou na koni opět krvácet. Noha mu trnula a to ho činilo rozmrzelým. Ke všemu musel myslet především na to, že Saremes mu lhala, ať už z neznalosti, či ze zlomyslnosti. Poslala ho tak téměř do náruče smrti. Ale proč?

Kull zaklel, když si vzpomenul, co řekl Tu. Kdyby kočka takto hovořila i neúmyslně a bez viny, Kull se rozhodl, že už nebude jejím slovům přikládat takovou váhu, jako dosud.

Jel tichou, stříbřitě se v měsíčním svitu lesknoucí ulicí starobylého města. Stráže u brány na něj hleděly jak na zjevení, ale rozumně se vyvarovaly jakýchkoliv otázek.

Palác našel Kull plný zmatku a vřavy. Zaklel a okamžitě se vydal do poradního sálu a odtud do Saremesina pokoje. Kočka ležela klidně na svém polštáři, ale v pokoji byl Tu a rádci, hovoříce jeden přes druhého. Otroka Kuthulose vidět nebylo.

Všichni pozdravili Kulla divokými hlasitými výkřiky a otázkami, ale král vykročil rovnou k Saremesinu polštáři a upřeně se na kočku zadíval.

„Saremes,“ řekl pak, „ty jsi mi lhala!“

Kočka se na něho chladně podívala, zívla a neodpověděla. Kull beze slova stál a čekal, až ho Tu uchopil za paži.

„Kulle, kde jsi, při Valkovi, byl? Jak to, že krvácíš?“

Kull sebou popuzeně trhl.

„Pusť,“ zavrčel. „Tato kočka mne poslala s falešným poselstvím – kde je Brule?“

„Kulle!“

Král se otočil a spatřil Brula přicházejícího do místnosti, skrovný oděv zaprášen prachem z divoké jízdy. Rysy ve tváři bronzového Pikta byly nehybné, ale oči plály ulehčením.

„U všech čertů!“ horkokrevně vyhrkl bojovník, aby zakryl své city. „Moji jezdci pročesali hory a lesy, aby tě našli. Kde jsi byl?“

„Hledal jsem ve vodách Zapovězeného jezera tvou mrtvolu,“ odpověděl Kull se vzteklým potěšením nad Piktovým znepokojením.

„U Zapovězeného jezera!“ zavolal Brule s bezprostředností divocha. „Copak jsi zdětinštěl? Co bych tam dělal? Doprovázel jsem včera Ka-nua k břehům Zarfhanie a když jsem se vrátil, uslyšel jsem Tuův příkaz armádě, aby se vydala tě hledat. Moji muži se rozjeli na všechny strany, vyjma Zapovězeného jezera, protože mne vůbec nenapadlo, že by ses tam mohl vydat.“

„Saremes mi lhala – “ začal Kull.

Ale přerušil ho hluk hádky, rozpoutané na téma, že král by nikdy neměl jezdit tak neceremoniálně a opustit království, aby se staralo samo o sebe.

„Ticho!“ zařval Kull, zvedaje paže, s očima planoucíma nebezpečným žárem. „Při Valkovi a Hotathovi! Jsem snad výrostek, ulévající se za školu? Tue, řekni mi, co se tu přihodilo.“

V tichu, které nastalo po králově výbuchu, Tu spustil:

„Můj pane, byli jsme podváděni od začátku. Tato kočka je, jak tvrdím, klam a nebezpečný podvod.“

„Ale – “

„Můj pane, což jsi ještě nikdy neslyšel o člověku, vydávajícím hlas na dálku, budícím zdání, že mluví někdo jiný, nebo že hovoří někdo neviditelný?“

Kull zrudnul. „Ano, při Valkovi! To jsem blázen, že jsem si na to nevzpomněl! Ten starý kouzelník z Lemurie měl takový dar. Ale kdo tedy – “

„Kuthulos!“ vykřikl Tu. „A já jsem blázen, že jsem zapomněl, že Kuthulos je sice otrok, ale největší učenec a nejmoudřejší muž ze všech sedmi císařství. Otrok té ďábelské Delcardes, která se teď svíjí na mučidlech!“

Kull ostře vykřikl.

„Ano!“ potvrdil vztekle Tu svá slova. „Když jsem vstoupil a zjistil, že jsi odjel pryč, a nikdo nevěděl kam, tušil jsem zradu. Tak jsem sedl a usilovně přemýšlel. A vzpomněl jsem si na Kuthulose a jeho umění vydávat hlas. Dal jsem si to dohromady s tou falešnou kočkou, co ti říkala ty drobnosti, ale nikdy žádné významné proroctví a přidávala klamné argumenty, aby si tě udržela na uzdě.

Pak mne napadlo, že Delcardes ti poslala kočku a Kuthulose, aby tě oklamala a získala tvou důvěru. Nakonec tě poslala do záhuby. Proto jsem pro ni poslal a přikázal podrobit ji mučení, aby všechno přiznala. Měla to naplánováno velmi mazaně. Ano, Saremes musela mít neustále při sobě otroka Kuthulose – který mluvil jejími ústy a podsouval ti do hlavy ty strašné nápady.“

„A kde je Kuthulos?“ zeptal se král

„Zmizel, když jsem přišel do Saremesina pokoje a – “

„Holá, Kulle!“ zahřměl radostně hlas od dveří a objevila se vousatá, skřítkovská postava muže, doprovázeného vyděšenou štíhlou dívkou.

„Ka-nue! Delcardes! Takže ty nejsi na mučidlech?“

„On, můj pane!“ běžela k němu a padla před ním na kolena, objímajíc mu nohy. „Oh, králi,“ naříkala, „viní mne z takových strašných věcí! Přiznávám, že jsem tě podvedla, můj pane. Ale nechtěla jsem ti ublížit! Přála jsem si jen vdát se za Kulru Thooma!“

Kull ji zvedl, zmatenu, ale litující dívku pro její evidentní strach a výčitky.

„Kulle,“ ozval se Ka-nu, „to je dobře, že jsem se vrátil včas. Jinak ty a Tu jste uvrhli království do zkázy!“

Tu beze slov zavrčel, žárlíc na piktského velvyslance, který byl současně Kullovým rádcem.

„Když jsem se vrátil, našel jsem palác vzhůru nohama. Lidé běhali nahoru a dolů a padali jeden přes druhého, aniž by dělali cokoli užitečného. Poslal jsem Brula a jeho jezdce, aby se po tobě porozhlédli. Pak jsem se šel podívat do mučírny – přirozeně, že jsem šel nejdříve tam, když tu rozhodoval Tu – “

Kancléř sebou škubnul.

„Když jsem tedy vstoupil do mučírny,“ pokračoval klidně Ka-nu dál, „našel jsem tam malou Delcardes plakat a říkat vše, co vůbec mohla říci. Ale nevěřili jí. Je to jen dítě, Kulle, navzdory její kráse. Tak jsem ji sem přivedl.

Kulle, Delcardes ti řekla pravdu, že Saremes je jen jejím hostem, a že je kočka velmi stará. Je to pravda. Je to kočka ze starého rodu Plavých, moudřejší než jiné kočky, odcházející a přicházející, kdy se ji zlíbí – ale je to jen a jen kočka. Delcardes měla zvědy v paláci, kteří jí podávali zprávy o všech drobných událostech v paláci, jako například o tajném dopisu, který jsi ukryl v pochvě dýky, i o přebytku v pokladnici – pokladník, který ti o tom přinesl zprávu, byl jeden ze zvědu. Přišel na ten přebytek už dříve a řekl jí o něm, ještě než se to dozvěděl hlavní pokladník. Její špióni byli tví nejoddanější služebníci. Věci, které jí prozrazovali, ti nemohly nijak uškodit. Pomáhali jí, protože ji všichni milovali a věděli, že ti nechce ublížit.

Dostala nápad použít Kuthulose, mluvícího ústy Saremes a získat tak tvou důvěru malými předpověďmi a fakty, které nikdo nemohl vědět, jako třeba to varování před Thulsou Doomem. A pak neustálým naléháním dosáhnout tvého souhlasu k jejímu sňatku s Kulrou Thoomem. Dosažení tohoto cíle bylo jediným Delcardesiným přáním.“

„A pak se stal z Kuthulose zrádce,“ doplnil Tu.

V tu chvíli propukl za dveřmi velký hluk. Vstoupila stráž a vedla mezi sebou vysokou, hubenou postavu, s tváří zahalenou rouškou, ruce svázány.

„Kuthulos!“

„Ano, Kuthulos,“ potvrdil Ka-nu, ale nevypadal spokojeně a oči mu znepokojeně těkaly. „Kuthulos, nepochybně, se závojem na tváři, aby nebylo vidět pohyb jeho rtů a krčních svalů, když hovořil za Saremes.“

Kull si prohlížel postavu, stojící jak socha. Ticho padlo na skupinu shromážděných, jako by se tudy prohnal závan studeného větru. Ve vzduchu viselo napětí. Delcardes hleděla na stojící tichou postavu a oči se jí rozšířily, když stráže líčily stručnými větami, jak otroka chytily, když se pokoušel uniknout málo používanou chodbou.

Kull se přiblížil ke Kuthulovi a vztáhl ruku, aby mu strhl roušku, zakrývající tvář. Skrz hustou látku se propalovaly dvě oči a vstupovaly do jeho vědomí. Nikdo si nepovšiml Ka-nuových rukou, sevřených v pěst a napětí, jaké se projevuje ve strašlivém zápase.

Když se Kullova ruka již téměř dotýkala závoje, protrhl to bezdeché ticho nenadálý zvuk – jako by člověk bouchl čelem nebo loktem do podlahy. Zvuk se ozval někde za stěnou. Kull přešel místnost dlouhými kroky a udeřil do stěny, za kterou se klepnutí ozvalo. Rozevřely se tajné dveře a odhalily zaprášenou chodbu, ve které ležel svázaný, s roubíkem v ústech, muž.

Vytáhli ho odtamtud, postavili a rozvázali.

„Kuthulos!“ vykřikla Delcardes.

Kull zíral. Tvář muže, nyní odhalená, byla jemná a laskavá, jako tvář učitele filosofie a etiky.

„Ano, pánové a dámo,“ promluvil Kuthulos. „Tento muž, který mi ukradl a zneužil můj závoj, mne srazil a svázal. Ležel jsem tam v chodbě a slyšel, jak posílá krále na smrt, jak byl přesvědčen, ale nemohl jsem nic dělat.“

„Ale kdo to pak je?“ Všechny oči se obrátily k postavě se zahalenou tváří a Kull k ní znovu zamířil.

„Králi, pozor!“ vykřikl pravý Kuthulos. „Je to – “

Kull strhl roušku jediným pohybem a zalapal po dechu. Delcardes vykřikla a kolena ji vypověděla službu. Rádci ucouvli a mačkali se v hloučku s bílými tvářemi. Stráže pustily svého vězně a daly se hrůzou na útěk.

Tvář muže tvořila holá lebka, jejíž oční důlky plály zsinalým ohněm!

„Thulsa Doom! Ano, poznávám ho!“ vykřikl Ka-nu.

„Ano, Thulsa Doom, vy blázni!“ rozlehl se dutý hlas. „Největší z kouzelníků a tvůj věčný nepřítel, Kulle z Atlantisu. Toto klání si vyhrál, ale dej si pozor, budou ještě další.“

Roztrhl pouta na rukou jediným pohrdavým gestem a vykročil ke dveřím. Namačkaný hlouček lidí před ním ustupoval.

„Jsi blázen bez trochy soudnosti, Kulle,“ řekl. „Jinak by sis mne nikdy nespletl s tím dalším bláznem Kuthulosem, ani v jeho závoji a jeho šatech.“

Kull viděl, že má pravdu, protože oba byli velmi odlišní jak výškou, tak celkovým vzhledem postavy. Svaly kouzelníka s lebkou místo tváře byly seschlé, jako u dlouho mrtvého člověka.

Král stál. Nebál se, jako ostatní. Byl jen zmaten obratem událostí tak, že ztratil řeč. Pak sebou trhnul, jak člověk, probouzející se sna a v tom se Brule vrhl s tichou zuřivostí tygra kupředu. V ruce mu blýskl zakřivený meč, který se jak blesk vnořil mezi žebra Thulsy Dooma. Bodl tak silně, až se špička čepele objevila mezi Thulsovými rameny.

Brule prudkým trhnutím vytáhl meč z těla, až se zapotácel dozadu. Přikrčil se, připraven udeřit znovu, kdyby to bylo zapotřebí a čekal. Ani kapka krve se neobjevila z rány, která by živého muže musela usmrtit. Tvář lebky se jen smála.

„Už před mnoha lety jsem jako člověk zemřel!“ poškleboval se. „Ne, odeberu se do jiných sfér, až přijde můj čas, ne dříve. Nekrvácím, protože mé žíly jsou prázdné. Cítím jen nepatrný chlad, který zmizí, až se rána uzavře. A vidíte, už je zavřená. Drž se zpátky, blázne, tvůj mistr odchází; ale přijde k tobě opět a ty budeš skučet a krčit se. Pak zemřeš! Kulle, zdravím tě!“

Zatímco Brule rozčileně váhal a Kull stál v nerozhodném zmatení, Thulsa Doom prošel dveřmi a zmizel jim z očí.

„Alespoň, Kulle,“ poznamenal později Ka-nu, „jsi zvítězil v prvním střetnutí s tím mužem s lebkou místo tváře, jak sám uznal. Příště musíme být opatrnější, protože je to vtělený ďábel – mistr černé magie a rouhání. Nenávidí tě, protože je satelitem velkého hada, jehož moc jsi zlomil. Jen on má schopnost iluze a neviditelnosti. Je příšerný a hrozivý.“

„Nebojím se ho,“ řekl Kull. „Příště budu připraven a moje odpověď bude rána mečem, i když je, jak řekl, nemožné ho zabít. Ale o tom pochybuji. Brule jen nenašel jeho životně důležitý orgán, který i oživlá mrtvola musí mít. To je vše.“

Pak se otočil k Tuovi. „Lorde Tu, zdá se, že i civilizované národy mají svá tabu, jestliže je modré jezero zakázáno všem, kromě mne samotného.“

Tu odpověděl nevrle, rozzloben Kullovým svolením, daným šťastné Delcardes ke sňatku dle jejího přání.

„Můj pane, to není žádné pohanské tabu, jakým se klaní tvůj kmen. Je to záležitost státní prozíravosti – chránit mír mezi Valusií a bytostmi z jezera, které jsou čarodějnické.“

„A my zase udržujeme tabu, abychom neurazili neviditelné duše tygrů a orlů,“ odsekl Kull. „A nevidím mezi tím žádný rozdíl.“

„V každém případě,“ řekl Tu, „musíš si dát pozor na Thulsu Dooma, protože zmizel do jiné dimense a jak dlouho tam bude, nemůžeme vědět, protože může pro nás být neviditelný. Ale určitě se vrátí.“

„Ach, Kulle,“ vzdychl starý taškář Ka-nu, „můj těžký život je srovnatelný s tvým. Brule a já jsme pili ze Zarfhaany a já sletěl dolů ze schodů a pořádně si pohmoždil holeň. A ty jsi celou tu dobu lenošil v hříšném pohodlí na královském hedvábí, Kulle.“

Kull se na něho beze slova podíval a pak se otočil, věnuje svou pozornost netečné Saremes.

„To není kouzelné zvíře, Kulle,“ řekl Zabiják. „Je sice zkušená a vypadá moudře, ale rozhodně nemluví. I mne fascinují její oči svou starobylostí. Ale je to jen a jen pouhá kočka.“

„Tiše, Brule,“ řekl Kull, hladíc obdivně její hedvábnou srst, „je to velmi stará kočka. Velmi stará.“

LEBKA TICHA

Lidé to nazvali Den králova strachu. Ale pro Kulla, krále Valusie, tenkrát šlo jen o člověka. Nikdy nebyl statečnější muž, ale všechno má své hranice, i odvaha. Samozřejmě, že Kull věděl, co je to obava a chladné našeptávání strachu, náhlý děs a dokonce i závan neznámé hrůzy. Ale vždy to byl jen úlek a škubnutí v přítmí mysli, většinou vyvolaný překvapením nebo nějakou ošklivou záhadou, či nepřirozenou věcí. Spíše odpor než skutečný strach. Takže takový opravdový strach, jaký lidé připisovali tomu dnu, byl u něj opravdu vzácný.

Ano, byla to chvíle, kdy Kull poznal Strach, úplný, strašlivý a zoufalý, kdy ho mrazilo do morku kosti a krev mu tuhla v žilách. Právě takovou chvíli měli lidé na mysli, když hovořili o králově strachu. Nemysleli to s pohrdáním a ani Kull nepociťoval žádný stud. Ne, to, co se stalo, mu přineslo nesmrtelnou slávu.

Bylo to tedy takto. Kull seděl pohodlně na trůnu a netečně naslouchal konverzaci mezi Tuem, hlavním rádcem, Ka-nuem, velvyslancem Piktů, Brulem, Ka-nuovou pravou rukou a Kuthulosem, otrokem, který však byl největším učencem v Sedmi císařství.

„Všechno je jen iluze,“ říkal Kuthulos. „Všechny vnější projevy samých základů reality, které jsou mimo lidské chápání, protože neexistuje nic, co by mohlo ohraničené myšlení porovnávat s neurčitým, a s nekonečným. Něco může tvořit základ všeho a zase každý přelud může být základem bytí. Všechny tyto věci byly známy už Raamovi, největšímu mozku všech dob, který před dávnými tisíciletími uvolnil lidstvo ze sevření neznámých démonů a pozdvihl jejich druh k výšinám.“

„Byl to mocný černokněžník,“ dodal Ka-nu.

„Ne, nebyl to čaroděj,“ pokračoval Kuthulos. „Žádný čarující, mumlající kejklíř, věštící z hadích jater. Nebyla to žádná maškaráda. Raama pochopil prvotní principy. Znal pralátky a přírodní živly a ovládl jejich síly. Řídil se přírodními zákony a dosahoval skutečných výsledků. Zdokonaloval své objevy neustálým cvičením své síly zcela přirozenými způsoby, které byly pro něho tak jednoduché na provedení, jako je pro nás rozžehnutí ohně, a přitom tak hluboko za našim chápáním, jako by byl oheň pro naše opičí předky.“

„Ale proč tedy nepředal všechno své poznání lidem?“ zeptal se Tu.

„Věděl, že pro člověka není dobré vědět příliš mnoho. Nějaký ničema by si tak mohl podrobit celé lidstvo, ba celý vesmír, kdyby věděl všechno to, co Raama. Člověk se musí učit sám a tímto učením rozvíjet svou duši.“

„Nicméně, řekl jsi, že všechno jsou jen iluze,“ svéhlavě trval na svém Ka-nu, vychytralý ve státnickém umění, ale zcela nevědomý ve filosofii a vědách a mající úctu ke Kuthulosovi a jeho znalostem. „Jak to tedy je? Copak neslyšíme, nevidíme, necítíme?“

„A co to je vidění a zvuk?“ čelil mu otrok. „Není snad zvuk nepřítomností tichá a ticho nepřítomností zvuku? Nepřítomnost věcí není materiální substance. Je to – nic. A jak může nic existovat?“

„Proč jsou potom věci?“ ptal se Ka-nu jak popletené dítě.

„Ty jsou jen zdáním reality. Jako ticho. Někde existuje podstata ticha, duše ticha. Nic, které je něčím. Nepřítomnost tak absolutní, až dostává materiální formu. Kolik z vás už slyšelo absolutní ticho? Nikdo! Vždy jsou tu nějaké zvuky – šepot větru, let hmyzu, dokonce růst trávy, nebo skřípání písku v poušti. Ale v centru ticha není žádný zvuk.“

„Raama zamkl kdysi dávno,“ řekl Ka-nu, „ducha ticha do velkého hradu a neprodyšně ho tam na věky zavřel.“

„Ano,“ ozval se Brule, „viděl jsem ten hrad: stojí obrovský a černý na osamělé hoře v divoké části Valusie. Od nepaměti je lidmi nazýván jako Lebka Ticha.“

„Ha!“ konečně se projevil zájem Kulla. „Přátelé, rád bych se na len hrad podíval!“

„Můj králi,“ odpověděl Kuthulos, „není dobré plést se do toho, co Raama pevně uzavřel. Byl moudřejší, než kterýkoli člověk. Slyšel jsem legendu o tom, jak svým učením uvěznil démona. Ale já říkám – ne uměním – ale znalostí přírodních sil – a ne démona – ale nějaký živel, který ohrožoval samu existenci lidstva.

Je zjevné, že síla tohoto živlu musela být taková, že ani Raama nebyl schopen ji zneškodnit a mohl ji pouze uvěznit.“

„Dost,“ neklidně pokynul král. „Raama je mrtev mnoho tisíc let, takže mne unavuje jen na něj myslet. Jedu hledat Lebku Ticha. Kdo jede se mnou?“

Všichni, co ho slyšeli, a stovka Rudých zabijáků, nejmocnější části Valusijské armády, jeli s Kullem, když vyrazil za svítání z královského města. Projížděli pohořím Zalgara a po mnoha dnech hledání se konečně ocitli u osaměle stojící hory, zvedající se ponuře mezi obklopujícími ji rovinami. Na jejím vrcholu se tyčil pevný hrad, ponurý a jakoby připravený k posledními soudu.

„To je to místo,“ řekl Brule. „Nejbližší osídlené místo je sto mil odtud a nikdo nepamatuje, že by tu kdy byl nějaký člověk. Vyhýbají se tomuto kraji pro jeho zlou pověst.“

Kull zastavil koně a díval se. Nikdo nemluvil a Kull vnímal podivně nesnesitelné ticho. Když pak promluvil všichni se lekli. Kull měl pocit, že toto vlnění smrtelného klidu vyzařuje z hradu na vrcholu hory. Nebylo slyšet ani jednoho ptáka a zakrnělým stromům se nepohnul ani list. Když jezdci začali stoupat k vrcholu, klapot koňských kopyt se ozýval přitlumeně a okamžitě tichl bez sebemenší ozvěny.

Zastavili se před hradem, krčícím se tu jak temná obluda, a Kuthulos se znovu pokusil přemluvit krále.

„Kulle, rozvaž si to! Rozlomíš-li pečeť, můžeš uvolnit do světa hrůzu, jejíž moci a zuřivosti neodolá jediný člověk!“

Kull s rostoucí netrpělivostí ho odstrčil. Propadl svéhlavé neústupnosti, obvyklé chybě králů, a ač většinou rozumný, přestal teď uvažovat a nic ho nemohlo odvrátit od jeho úmyslu.

„Na pečetích jsou jakési staré nápisy, Kuthulosi,“ ozval se. „Přečti mi je.“

Kuthulos neochotně sesedl a s ním i zbytek královy družiny, až na obyčejné vojáky, kteří seděli na koních jak sochy z bronzu v bledém slunečním světle. Hrad na ně shlížel jak slepá lebka, protože neměl žádná okna a dokonce i jen jediné dveře, před kterými právě stáli. Ty byly ze železa, zastrčeny na závoru a zapečetěny. Celou budovu tvořila patrně jen jedna místnost.

Kull vydal několik příkazů svým vojákům a popudilo ho, když musel nepřirozeně zvýšit hlas, aby mu velitelé vůbec rozuměli. Jejich odpověď zněla dutě a nejasně.

Potom přistoupil ke dveřím, následován svými druhy. Vedle rámu dveří visel podivně vyhlížející gong, asi z nefritu, z toho druhu zelené barvy. Ale Kull si tím nebyl jist, protože s ohromením viděl, že se barvy mění a posouvají, až měl dojem, že je jeho pohled vtahován do hloubky a pak se zase odráží na povrch. Vedle gongu visela palička ze stejně zvláštního materiálu. Lehce s ní uhodil do gongu a pak těžce vydechl, téměř ohlušen dunivě se rozléhajícím zvukem – jako by se do tohoto úderu soustředil veškerý hluk celé země.

„Přečti ten nápis, Kuthulosi,“ poručil znovu. Otrok se předklonil s uctivou vážností, protože tento text vyrazil nepochybně sám Raama.

„Co bylo, může být zas,“ přednášel zpěvavě. „Pročež si dejte pozor, synové člověka!“ Narovnal se s výrazem zděšení ve tváři.

„Varování! Varování přímo od Raamy! Dbej ho, Kulle, je určeno nám!“

Kull zafuněl a tasil meč. Odsekl pečeť a začal sekat do velké kovové závory, ztěží vnímaje poměrné ticho, setrvávající přes tyto mocné údery. Pak závora upadla a dveře se rozevřely.

Kuthulos vykřikl a Kull zavrávoral a hleděl upřeně – pokoj je prázdný? Ne! Neviděl nic. Nebylo tam nic viditelného, a přece ucítil závan prudkého zavíření vzduchu, jak cosi vzlétlo z této odpudivé místnosti ve velkém neviditelném zavinění. Kuthulos se opřel o Kullovo rameno a křičel. Jeho slova zněla tak tlumeně, jako by přicházela z kosmické vzdálenosti.

„Ticho! Je to duše všeho Ticha!“

Zvuk ustal. Koně vyhazovali a jezdci padali do prachu. Leželi z hlavami v rukou a křičeli bez jakéhokoliv zvuku.

Jediný Kull stál vzpřímeně, nepotřebný meč napřažený před sebe. Ticho! Naprosté a absolutní! Vanoucí ve vlnách tiché hrůzy! Muži, křičící otevřenými ústy, ze kterých nevychází žádný zvuk!

Ticho vstoupilo do Kullovy duše, zatlo drápy do jeho srdce a sevřelo mu železnými obručemi hlavu. Chytil se za trpící čelo. Lebka mu třeštila a hrozila puknutím. V záplavě vlny děsu viděl Kull obrovské rudé představy: Ticho, rozprostírající se po celé Zemi, v celém vesmíru. Lidé umírají v hlubokém tichu. Hukot řek, řev moří, svištění vichrů – to vše ustupuje a mizí. Všechny zvuky se topí v Tichu. Ticho – ničící duše, tříštící mozky, vymazávající veškerý život na Zemi a stoupající hrozivě k obloze, aby rozdrtilo zpěv samotných hvězd!

A právě v tu chvíli poznal Kull strach, hrůzu a děs – drtivý, strašný, duši zabíjející děs. Postaven před tak strašlivé vidiny, opile se potácel a vrávoral, strachem zcela zdivočelý. Ó, bohové, nějaký zvuk, alespoň nepatrný, ten nejslabší zvuk! Kull otevřel ústa stejně jak plazící se šílenci za ním a jeho srdce mu téměř vyskočilo z hrudi silou výkřiku. Zachvívající ticho se mu posmívalo. Udeřil mečem do kovového prahu. Ticho se vylilo vzdutou vlnou z místnosti, zaťalo se do něho, rvalo ho, pošklebovalo se mu, zahrávajíc si se životem.

Ka-nu a Kuthulos leželi bez hnutí. Tu se svíjel na břiše s hlavou v rukách a bezhlesně ječel jak umírající šakal. Brule se válel v prachu jak poraněný vlk, oslepeně chňapaje po meči.

Kuli teď téměř viděl zhmotnělé Ticho, konečně opouštějící svou Lebku a děsivě se vrážející do lidských lebek. Kroutilo se a svíjelo v rouhavých propletencích a stínech, vysmívalo se mu! Žilo! Kull vrávoral a potácel se a tak jeho mávající paže zcela náhodně udeřila do gongu. Kull neslyšel žádný zvuk, ale ucítil odlišné chvění a škubání v tom vlnění kolem, nedobrovolné, nepatrné se vzdalování, jako když lidská ruka ucukne od plamene.

Ano, starý Raama tu nechal ochranného strážce pro lidstvo, dokonce i po své smrti se o ně staral! Kullova zmatená mysl náhle rozluštila hádanku. Moře! Gong byl jako moře, měnící své zelené odstíny, vždy neklidné, teď hluboké a hned zas mělké, nikdy tiché!

Moře chvějící se, pulsující, dunící dnem i nocí – největší nepřítel Ticha. Omámený, potácející se a malátný Kull uchopil nefritovou paličku. Podařilo se mu zklidnit třes kolen, jednou rukou se přidržoval rámu dveří a v druhé držel v zoufalém sevření paličku. Ticho se zlostně vlnilo kolem něj.

Smrtelníku, kdo jsi, že se opovažuješ stavět proti mně, co jsem starší než bohové. Bylo jsem před Životem a budu, i když Život zemře. Než se zrodil vetřelec Zvuk, byl vesmír tichý a bude znovu. Protože já se rozšířím po celém kosmu a zabiji Zvuk – zabiji Zvuk – zabiji Zvuk!

Řev Ticha se odrážel v dutinách Kullova drolícího se mozku v propastném monotónním chvalozpěvu, zatímco jeho ruka tloukla do gongu – zase – a znovu!

Každým úderem Ticho ucukávalo – palec po palci, píď po pídi. Zpět, zpět, zpět. Kull obnovil sílu úderu paličky. Začal slabě slyšet vzdálený cinkot gongu z nepředstavitelné prázdnoty ticha, jakoby kdesi na druhém konci vesmíru cinkaly stříbrné mince pod okovanými kopyty koní. V tom jemném chvění zvuku se vlnící Ticho začalo třást strachem. Tykadla se krátila, vlnění se smršťovalo. Ticho se scvrkávalo.

Zpět a zpět – a znovu. Nyní se proud vln vznášel ve dveřích a muži za Kullem začali sténat a zvedat se na kolena, čelisti svěšené a oči prázdné. Kull strhl gong se zdi a vrávoravě postupoval do dveří. Byl bojovník až do posledního dechu, nepřipouštěl žádný kompromis. Nebyly tu žádné dveře se závorou, které by opět uzavřely tu hrůzu. Celý vesmír se zastavil a pozoroval mužovo odhodlání zachránit lidský rod, povznášející ho k výšinám slávy tímto nejvyšším vykoupením.

Kull stál ve dveřích a nakláněl se proti vlnění, zavěšenému mezi rámem a neúnavně bijícímu. Celé peklo se tlačilo proti němu, aby mu zabránilo setkat se s tou strašnou věcí, na jejíž poslední pevnost útočil. Ticho už teď bylo celé v místnosti a snažilo se opět vydrat ven přes nepřemožitelný třesk zvuku, do kterého se soustřeďoval hluk a řev celé Země, uvězněný rukou mistra, který kdysi dávno přemohl oba – Zvuk i Ticho.

Ticho teď sebralo všechnu svou sílu do posledního útoku. Peklo bezzvučného chladu a nehlučného ohně zavířilo kolem Kulla. Toto byla věc, živelná a skutečná. Ticho byla absence zvuku, řekl Kuthulos. Kuthulos se teď plazil a bědoval v prázdné nicotnosti.

Bylo to víc než absence, absence, jejíž naprostá nepřítomnost se stala přítomností, abstraktní představa se stala materiální skutečností. Vrávorající, oslepený, ohlušený, němý, Kull byl téměř necitlivý tím útokem sil kosmu. Nevnímal ani duši, ani tělo, ani mysl. Zvuk gongu, obklopený vířivými doteky, opět utichl. Ale Kull se nikdy nevzdával. Jeho trýzněný mozek se houpal, ale nohy mířily dál na práh a pomalu ho nesly dopředu. Střetl se se zhmotnělou překážkou, stěnou jakoby pevného ohně, horkého a planoucího a současně studeného jako led. Bez přestání postupoval a nutil ji ustupovat – ustupovat –

Krok za krokem, stopu po stopě si probojovával cestu do pokoje smrti, tlačíc Ticho před sebou. Každý krok byl démonickým utrpením, každá stopa pustošícím peklem. Ramena svěšená, hlavu skloněnou na prsa, paže zvedající a klesající v trhavém rytmu, tak si Kull razil cestu. Velké kapky krve se mu srážely na obočí a bez ustání skapávaly dolů.

Muži za ním se začali potácivě zvedat, slabí a zmámení Tichem, které napadlo jejich mozky. Zírali na dveře, ve kterých král bojoval smrtelný zápas za celý vesmír. Brule se oslepeně plazil kupředu, vlekouc za sebou meč, stále omámený a následující jen svůj ohlušený instinkt, který mu přikazoval následovat krále, i kdyby cesta vedla do pekla.

Kuli zatlačoval Ticho zpět, po malých kousíčcích, až cítil, jak slábne a zmenšuje se. Gong vyzváněl a jeho zvuk sílil. Začal nejdříve zaplňoval pokoj, pak se šířil na Zemi a nakonec i na oblohu. Ticho se před ním krčilo a jak se zmenšovalo a bylo zaháněno do sebe sama, nabralo tak strašlivou podobu, že Kull nikdy neviděl nic hroznějšího. Paže mu odumřely, ale přinutil je mocnou silou zvednout se k dalším úderům. Ticho se svíjelo v temném koutě a sráželo se a zmenšovalo. A opět, poslední úder! Všechen hluk vesmíru vyrazil spojenými silami v jediném výkřiku, zaječel, rozdrtil a pohltil vše jediným třesknutím. Gong se rozlétl do miliónů vířících částic. A Ticho vykřiklo!

Ještě nikdy nezněl pípot ptáků a šelest letícího větru ve větvích tak příjemně v Kullových uších! Opíjel se tím zvukem tak žíznivě, jak se střízlivý muž opíjí studeným vínem. Ticho, omračující rozum, bylo pryč. Zmizelo – zahnáno zpět silou nefritového gongu, vyhoštěno navždy do ultrakosmického pekla, které ho zplodilo. A válečníci, jeden po druhém, se potáceli bledí a chvějící se. Kull zabouchl železné dveře jedním postrčením svých statných ramen. Brána se zabouchla s mohutným cvaknutím. Pak se král zašklebil na kovový prsten, který mu podával beze slova Tu – velkou pečeť Valusie.

„Pečeť Raamy tu byla nedotknuta sedm tisíc let, dokud jsme my, ve svém bláznovství, ji nerozlomili ve dví,“ zabručel Kull, přikládaje prsten k zámku a vyrážejíc tam královské insignie Valusie. „Varuj všechny lidi! Pečeť Kulla zavřela zámek těchto dveří, nedovol žádnému bláznu, aby ji zlomil pro všechny příští věky, aby se velká Valusie neponořila do zeleného moře – aby se Ticho opět nevrátilo lovit duše lidí!“

Rudí zabijáci vyrazili mocný pokřik na tato slova svého krále. Pak jeli zpět jasným ránem k Zázračnému městu s potěšující hudbou tohoto pozdravného výkřiku, zvonící jim v uších.

JÍZDA ZA VÝCHOD SLUNCE

“Takže,” uzavíral svou řeč Tu, hlavní rádce, “hraběnka Lala-ah z Vanary ulítla i se svým milencem, farsunianským dobrodruhem Felnarem. Způsobila tak hanbu svému nastávajícímu manželovi a tím i trůnu Valusie!”

Král Kull, sedící s bradou podepřenou pěstí, zabručel. Poslouchal s pramalým zájmem, když starý rádce vyprávěl příběh mladé hraběnky z Vanary o tom, jak nechala valusijského šlechtice čekat na svatební obřad na schodech chrámu Meramy, zatímco sama utíkala s milencem. A tak teď nevěděl, proč Tu přikládá tomuto poněkud podlému, ale konec konců běžnému činu, takovou důležitost.

“Ano, rozumím,” řekl Kull nevrle, “ale co má co do činění to milostné dobrodružství a její útěk se mnou, či s valusijským trůnem? Nedávám jí žádnou vinu v tom útěku od Ka-yanny. Při Valkovi, je ošklivý jak ďábel z močálů a má sklony k hanebnostem. Proč zaplňuješ mé uši takovou historkou?”

“Asi jsi plně nepochopil důsledky, Kulle,” odpověděl starý rádce s trpělivostí, kterou vyžaduje barbarský válečník, stane-li se náhodou králem. “Ty jsi přišel z Atlantisu a nejsi ještě zcela obeznámen se starými zvyky velké Valusie. Dovol, abych ti to vysvětlil. Lala-ah, utíkající snoubenci téměř od oltáře, kde měl slavnostně proběhnout jejich svatební obřad, takto spáchala těžký přestupek proti nejvyšším tradicím Valusie. A urážka Valusie je i urážkou krále Valusie. Proto královský soudní dvůr nařídil, že musí být přivedena zpět do Zázračného města k soudnímu jednání.

A potom, je také hraběnkou a nemůže si vzít cizince bez souhlasu krále. Proto také zákon dohlíží na sňatky šlechty. A v tomto případě jsi ještě neudělil svůj souhlas, dokonce si ani nebyl požádán o jeho udělení. Valusie se stane předmětem posměchu mezi Sedmi císařstvími, jestli se zjistí, že dovolujeme cizím dobrodruhům unášet naše ženy beztrestně a připouštíme, aby valusijské šlechtické rody a tituly pohrdaly našimi starými zákony.”

Kull si zamnul bradu, zamračeně přemýšleje o tisíci a jedna úkolech, které král musí provádět. Musí rozbít vytoužené spojení té dívky bezdůvodně jen proto, že zákon, zaznamenaný před mnoha léty jakýmsi breptavým dědkem na ztrouchnivělém svitku, musí být uposlechnut!

“Při Valkovi,” zabručel, vrtíc se neklidně na mocném trůnu. “Vy Valusiané přikládáte příliš důležitosti takovým věcem, jako jsou zvyky a tradice! Slyšel jsem moc málo něco jiného, co jsem usedl na Topasový trůn. Nemám to rád Tue! V mé zemi se spojují ženy s mužem, kterého si vybere jejich srdce. Samozřejmě, my jsme jen divoši…”

Tu moudře přikývl. “Ano, Kulle. Ale toto je civilizované království, ve kterém všichni ctí zákony. Ve tvé domovině, v Atlantisu, jsou muži a ženy divocí, neomezovaní minulostí a tradicemi. Ale my tu máme civilizaci. A civilizace to je spletené tkanivo zvyků a pravidel, které určují pevné hranice lidem, kteří pak mohou žít společně v bezpečí.”

“V bezpečí!” zavrčel Kull. “Myslím, že toto ‚bezpečí’ je trochu podvodem zaprášených zákonů – dám přednost bezpečí pojištěnému bojovníky se silnými svaly, s chrabrým uměním válčit a s ostrými meči! To je Kullovo pojetí bezpečí!”

“Ano, králi,” souhlasil smířlivě Tu. “To je představa, jestli dovolíš, muže, vyrostlého v divočině.”

Kull se rozesmál. “Čím déle pozoruji to, čemu říkáš civilizace, tím příznivěji smýšlím o tom, co nazýváš divočinou! Ale pokračuj, Tue, protože pořád jsem ještě nepochopil tvé argumenty.”

“Už jen jeden důvod, králi!” pokračoval Tu. “A to tento: hraběnka má v sobě něco královské krve, protože její matka byla sestřenicí Borna, kterého jsi přemohl při uchopení trůnu Valusie! Má tedy sice nepatrný, ale přece jen zákonný nárok na trůn. Toho by mohl dobrodruh Felnar z Farsunu zneužít, jestli je ctižádostivý, jak většinou tyto typy lidí bývají. Odvážíme se – odvážíš se ty – riskovat soupeře s nárokem na valusijský trůn?”

V tygřích očích Kulla se zalesklo nezkrotné světlo. To byl nepochybně důvod! Zmocnil se Topasového trůnu a měl v úmyslu si ho udržet. Z hloubi hrudi se mu vydralo neartikulované zavrčení. Tu se usmál pod vousy a přiložil poslední polínko do ohně.

“Ka-yanna pronásleduje dvojici milenců s ozbrojenou skupinou. Jeden z nich čeká venku se zprávou od farsunského dobrodruha. Myslím, že bys ho měl vyslechnout, králi!”

“Přiveď ho, ať promluví,” zavrčel Kull.

Tu byl zpátky v okamžiku, následován mladým jezdcem, jehož drátěná košile byla pokryta prachem z cest. Mladík se hluboce uklonil před bojovným valusijským králem.

Kull na něho hleděl divokým pohledem.

“Jak to, že přinášíš slova Felnara? Proč jsi se toho chlapíka nezmocnil, když jsi mu byl tak blízko, že jsi s ním mohl hovořit?”

“Ne, můj králi. Neviděl jsem ho. Ale mluvil jsem se stráží na hranici Zarfhaany. To jim předal tento Felnar zprávu a přikázal, aby ji opakovali kterémukoli Valusianovi, který půjde v jeho stopách. Ta zpráva zní: ‚Vyřiď barbarskému ničemovi, co se předvádí na posvátném valusijském trůnu, že jsem ho nazval padouchem, pobudou a podlým uchvatitelem. Řekni mu, že jednoho dne já a má nevěsta, jejíž nárok na trůn je oprávněnější, než jeho, se vrátíme s tisíci meči a strhneme ho z toho vysokého místa. Obléknu pak Kullovo zbabělé tělo do ženských šatů a dovolím mu obsluhovat mé vozataje, jelikož v této práci je, pro svůj nízký původ, zručnější!’”

Po těchto slovech se v trůnním sále rozhostilo hluboké ticho. Ve vzduchu viselo napětí před bouří.

Pak se Kull vztyčil v celé své mohutnosti a královské žezlo se zařinčením upadlo na mramorovou dlažbu. Chvíli stál beze slova, tvář potemnělou vztekem, oči planoucí jak šedé pochodně. Konečně se mu vrátil hlas a neartikulovaně zařval, až Tu i mladík uskočili zpět, jako když člověk nečekaně narazí na tygra v pelechu.

“Valko! Holgare! Hone a Hotathe!” řval zuřivým hlasem, míchaje dohromady bohy, pohanské modly i představitele pekel do rouhavého spojení, které Tuem otřáslo. Král máchl mocnými pažemi a železné pěsti dopadly na desku stolu s tak strašlivou silou, až se masivní nohy zkroutily jak papír. Tu uskočil ke stěně a mladý jezdec, bílý ve tváři jak mléko, letěl ke dveřím. Odvážil se příliš, předávaje Kullovi Farsuňanovu urážlivou výzvu, a teď se bál o svůj život. Ale Kull byl přece jen divoch a byl dalek spojovat urážku s jejím doručitelem. To dělají jen civilizovaní monarchové, že si vylijí vztek a pomstí se kurýrovi, nesoucímu pohanu od svého pána.

Kull si strhl drahokamy posázené královské roucho a mrštil jím na druhý konec místnosti. Koruna zazvonila o stěnu tak prudkým úderem, až se s ní vysypaly jiskřivé opály. Popadl svůj velký meč a kolem nahého těla si zapnul pás s pochvou.

“Koně! Svolej Rudé Zabijáky, ať sedlají a jedeme! Kde je Pikt Brule! Hni se, ty plochonohý, zabedněný tupče s otevřenou hubou – !”

Tu proletěl místností, až mu plášť pleskal o kostnatá lýtka, strkajíc před sebou bledého jezdce.

“Zatrub válečný poplach! Rychle! Sežeň Brulovy Zabijáky před krále dříve, než nás všechny zabije!”

Čtyřista bojovníků, oděných od hlavy až po paty v červené nádheře, sedělo vzpřímeně na svých koních uprostřed velkého nádvoří před Palácem Králů, když Kull zamračeně vykročil z paláce. Meče třískly o štíty a koně se vzepjali na zadních nohách při pozdravu Rudých zabijáků. Kull odpověděl na pozdrav a divoké oči mu plály hrdostí a zuřivostí. To byli ti nejhroznější vojáci na Zemi, kavalerie, sestavená samotným Kulem z vybraných bojovníků z hornatého kraje Valusie. Byli to nejsilnější a nejrázněji bojující mužové této degenerované rasy. Mimo ně tu byli i Piktové, štíhlí, nazí divoši, muži z hrdinného Brulova kmene. Seděli na svých ořích jak kentauři a byli schopni bojovat jak démoni z šarlatových děr pekla.

Kull přikročil ke svému velkému válečnému koni a uchopil uzdu tohoto jen zpola zkroceného zvířete. Mocným tahem, který vyvolal obdivné vydechnutí i těchto silných bojovníků, ho přinutil pokleknout. Vyskočil pak v plné zbroji do sedla a mocnou pevnou rukou řídil frkajícího oře. Brule, velitel nejstrašlivějších spojenců Valusie a nejbližší Kullův přítel, přiklusal po bok králi, doprovázen Kelkorem, druhým velitelem Rudých zabijáků.

“Kam, králi, jedeme?”

“Blízko i daleko, při Valkovi! Nejdříve do Zarfhaany a pak za ni – do země sněhu či hořících pouští, a možná až do samotného rudého jícnu pekla, to ještě nevím!”

Kullova zuřivost, zpočátku rudě žhnoucí, ochladla a ztuhla v ocelově ledový vztek. V bezcílné bronzové tváři plály oči jak obnažená čepel meče.

Brule vycenil zuby ve vlčím úšklebku. “A co tam budeme hledat?”

“Stopu Felnara, skrývající ho se dobrodruha z Farsunu, který unesl valusijskou ženu. Vystopujeme farsunského lišáka v jeho noře, i kdybychom museli oprášit polovinu Země!”

Tu, stále se ještě chvějící strachem, vyšel za králem na nádvoří.

“Ó, králi,” odvážil se promluvit třaslavým hlasem, “to je nemoudré! Císař Zarfhaany nikdy nedovolí, aby taková síla jezdců projížděla jeho říší! Zapomeň na plané hrozby toho vychloubačného únosce nevěst – “

Kull ho probodl zuřivým pohledem.

“Nebyl jsi to právě ty, kdo mne nutil k tomuto pátrání? Tak teď buď zticha! Tu – nechávám Valusii v tvých rukou do mého návratu. Vrátím se, až zkřížím meč s tím Farsuňanem, nebo se nevrátím vůbec. Jestli nám zarfhaanijští nedovolí průjezd, pojedu přes rumiště jejich poražených měst.” To byla Kullova zachmuřená odpověď. “V Atlantisu se muži mstí za urážku. A i když už nejsem Atlanťan, při Valkovi, stále ještě jsem muž!”

Divoce pokynul k východu. Kelkor vykřikl povely – trubky se zvedly, jiskřivé ve slunečním světle a udeřily bronzovým hromem – Rudí zabijáci vyrazili. Záplava oceli a karmínové červeně se rozlila širokou třídou a pryč ze vznešeného města.

Lidé udiveně vyhlíželi z balkónů, střech a oken na tu mohutnou kavalkádu síly, ženoucí se do odvážné bitvy. Pozorovali očabrakované koně, potřásající kadeřavými hedvábnými hřívami. Stříbrná kopyta zvonila na kostkách cesty jako by tam pracovala horda skřítků-kovářů. Na špičkách kopí a oštěpů vlály vlaječky a slunce se odráželo od bronzového brnění bojovníků. Za nimi vlály ve větru pláštíky jak rudé prapory. Smělá jízda se zmenšovala, až zmizela v rozevřených ústech Východní brány a ztratila se z dohledu.

Občané města se vraceli ke své práci, jak obvykle lidé činí, bez ohledu na to, jak zlověstné úkoly čekají krále a jeho válečníky.

*

Noc je našla tábořit na svahu hor za Valusií. Lide z hor přicházeli s dary jídla a pití. Hrdí válečníci teď, když byli pryč ze Zázračného města, se cítili volněji a svobodně si povídali s prostými lidmi, mezi nimiž měli mnozí příbuzné. Zpívali staré písně u nočních ohňů a opakovali staré žerty.

Kull zamračený a neuvolněný, poodešel stranou, mimo dosah záře ohňů. Stál pod oblohou, posázenou drahokamy hvězd a hleděl na tajemnou vyhlídku. Obklopovaly ho holé skály a kvetoucí údolí. Ostré linie svahů byly změkčeny porostem listnaté zeleně. Hluboká údolí vypadala ve světle hvězd jak jámy plné inkoustu, jak temné říše staré magie a kouzel. Ale hřebeny hor vystupovaly holé a čisté, postříbřené měsíčním svitem. Toto pohoří Zalgary Kulla vždy znovu okouzlovalo. Připomínalo mu vysoké, zasněžené hory Atlantisu, na které šplhal jako chlapec ještě před tím, než se vydal do dálek velkého, sluncem ozářeného světa, vepsat své jméno do lesku hvězd a zmocnit se starobylého trůnu.

Ale tylo hory byly jiné. Strmá skaliska Atlantisu se tyčila neschůdná a strmá. Pro mladíky, dokonce i pro Kulla, byla surová a strašná. Ani věky neotupily jejich hroty, ostré jak nože a podobné tesákům, na které se napichovaly samotné hvězdy.

Pohoří Zalgara bylo proti tomu starší, oblejší. Tyčilo se jak laskaví bohové. Zelené hájky a vysoké stromy se veselily na jeho úbočích. Vlnící se tráva zelených luk na mírných svazích připomínala sametový šat. Staré, velmi staré, pomyslel si Kull. Uplynulá staletí setřela jejich ostré hrany hřebenů. Jemné a krásné svým věkem, ležely tyto pahorky a snily o starých časech a králích, kteří tu svou nohou sešlapali trávník.

Ale opět ho zasáhla rudá vlna vzpomínky na chvástavou urážku, potlačujíc jeho zadumané přemýšlení. Kull trhl statnými rameny a pohlédl do poklidného oka Měsíce.

“Valko a Hotathe! Zatraťte mou duši do věčných pekel, jestli si neschladím vztek pomstou na tom Farsuňanovi!” zařval.

Noční vítr zašuměl ve větvích jako výsměch jeho přísaze.

*

Dříve než nachový rozbřesk zaplavil jak požár Zalgaru, Kull už byl v sedle v čele své výpravy. Třpyt svítání se odrážel bílým leskem na špičkách kopí, helmách a štítech Rudých zabijáků, jejichž řada se vinula jak šarlatový had zelenými údolími a po táhlých zvlněných svazích hor, porostlých trávou, ztěžklou perlami rosy.

“Jedeme k vycházejícímu slunci,” poznamenal Kelkor.

Brule se zachvěl. “Ano, a někteří z nás pojedou až za ně.”

Teď se pro změnu zachvěl Kelkor. “Co má být, bude. To je už osud válečníka.”

Kull je všechny pozoroval nehybnou maskou bronzové tváře, ve které žily jen oči. Pozoroval zamyšleně Kelkora. Tradice nařizovala, aby velitel armády byl z valusijské krve. A Kelkor – Kelkor byl Lemuřan. Jeho válečnické umění a odvaha v boji, a také moudrost při rozhodování, ho pozvedly z řad neznámých žoldnéřů na druhé nejvyšší místo v armádě Valusie. Jen náhoda v místě narození mu zabránila zaujmout nejvyšší místo. Kelkor jel vzpřímený jak kopí, nepoddajný, rozhodný, jak socha z oceli. Muž odvážný a tváří v tvář nepříteli zběsile zuřivý, jinak ale ledově klidný. Jeho naprostá sebekontrola ho přímo předurčovala k velení. Kull opět proklel, po kolikáté už, to zaslepené lpění na zvyklostech, které vládly Valusii vyšší mocí, než měl král!

Příští ráno už je zastihlo na cestě dolů z hor do žluté tajemnosti camoonijské pouště. Celý tento den jeli rozlehlými, suchými, šafránově zbarvenými pustinami, kde nerostly ani stromy, ani křoví, ba dokonce ani stéblo trávy, nic, kromě nekonečného zvlněného písku, zvedajícího se a zase klesajícího v dunách. Postupovali tetelícím se a vysušujícím žárem. Ani kapka vody nezvlhčila tento úhor. Žádný pták se neodvažoval vylétnout k rozžhavené klenbě oblohy, žádný zvuk neprotrhl ustavičné sténání hořkého větru. Jen skřípání jejich postrojů, cinkot oceli a vrzání písku pod kopyty koní rušilo tento klid. Dokonce i Brule, chřadl v tom bílém vedru. Stáhl si bronzový pancíř a zavěsil ho na hrušku sedla. Ale Kelkor jel stále vzpřímený, bez zakolísání pod těžkou zbrojí, jakoby se ho horko jak v kamnech vůbec nedotýkalo. Ani kapka potu se neobjevila na jeho kožené tváři.

“Stále čistý jak ocel,” zabručel Kull obdivně. Sám často propadaje divokému vzteku, záviděl Lemuřanovi jeho železné sebeovládání.

Po dvou dnech cesty se konečně dostali z Camoonské pouště. Ocitli se v údolí mezi nízkými zelenými pahorky, vytyčujícími hranice Zarfhaany. Tady byli zastaveni dvěma zarfhaanijskými strážci. Kull pobídl koně vpřed a vjel mezi oba strážné.

“Jsem král Kull z Valusie,” oznámil úsečně. “Sledujeme stopu Felnara, únosce žen. Nesnažte se mne zastavit, ani mi bránit v průjezdu. Budu se zodpovídat vašemu císaři.”

Oba strážci ukročili stranou a pokynuli armádě k jízdě. Když se kavalkáda vzdálila z jejich dohledu, jeden z nich se obrátil k druhému s úšklebkem.

“Vyhrál jsem sázku! Král Valusie pronásleduje Felnara osobně.”

“Ano,” odpověděl druhý. “Tito barbaři mají horkou krev, když jde o čest. Jsou posedlí pomstít vlastní chyby. Kdyby to byl pravý valusian, byl bys to prohrál, při všech bozích!”

*

Údolím Zafhaany se rozléhaly údery Kullových jezdců. Zastavil tady, aby odeslal poselství zarfhaanskému císaři s ujištěním o svých mírových záměrech. A tady se také setkali s Ka-yannou, pomstychtivým a zrazeným snoubencem.

Při krátkých zastávkách se rozneslo do všech stran, že Kull z Valusie jede k vycházejícímu slunci. Vesničané se shromažďovali, aby spatřili mocné a silné Valusijce.

“Tedy, podle tebe, únosce jede před námi s mnohadenním náskokem,” uvažoval zachmuřeně Kull. “Musíme proto naše pronásledování urychlit. Pokud se týče těchto rolníků, není pochyb, že Felnar je uplatil mnoha penězi, aby nás zaváděli na špatnou stopu a lhali nám.”

Ka-yanna zkřivil své tenké rty ve zlomyslném úsměvu. “Dovol, abych jim položil otázku já, pane! Dostanu z nich pravdu jak vodu ze ždímaného hadru.”

Kull se ani nepokoušel skrýt své opovržení. “Mučením? Jsme v přátelském stavu se Zarfhaaňany. Jejich pán nám dovolil průchod armády jeho panstvím. Nemůžeme čekat, že by spolkl mučení svých vesničanů.”

“Že by se císař staral o několik mizerných venkovanů?”

Kull ho odstrčil stranou. “Dost! Kelkore – mapu!”

Sklonili se nad pergamenem, ve kterém byly modrým, zeleným a červeným inkoustem vyznačeny země.

“Není pravděpodobné, že by se dal na sever,” uvažoval Kull, “protože tím směrem je za Zarfhaanou moře plné lupičů a pirátů.”

“Ani na jih,” řekl přesvědčeně Kelkor. “Tam je Thuranie, dědičný nepřítel našeho národa.”

Brule zase dodal. “Podle mě pokračuje na východ. To by znamenalo, že překročí Zafhaanskou hranici někde blízko pohraničního města Talunie a pustí se rozlehlým Grondarem. Pak se zřejmě otočí k jihu, hledaje volnou cestu do vlastní země, do Farsunu, která leží západně od Valusie. Musí projít malými knížectvími na jih od Thuranie. Nemůže jít žádnou jinou cestou.”

“Ano,” přikývl souhlasně Kull. “Ale je tu jedna podivná věc. Jestli byl Farsun jeho cílem celou tu dobu, proč se vydal na východ – zcela opačným směrem?”

“Možná proto, pane, že všechny hranice Valusie, kromě těch východních, jsou uzavřeny v této problematické době. Nikdy by se nedostal přes strážemi uzavřené silniční přechody bez královského povolení. Tím spíše ne, když má s sebou hraběnku!”

A tak se vydali na východ, stále dál, na dlouhé, pomalu ubíhající dny. Přátelský lid je hostil při každém zastavení bohatou zarfhaanskou stravou odmítaje úhradu penězi. Vlídná a klidná země, myslel si Kull. Slabá jak děvčátko se široce otevřenýma očima, dokud nepřijde nelítostný dobyvatel!

Kopyta jejich koní vyťukávala ocelovou hudbu svými podkovami v ospalých údolích a zelených lesích. Kull vedl Zabijáky vytrvale dál, dávaje jim jen minimum odpočinku, protože se před ním neustále vznášela jak přelud výsměšná a úskočná tvář Felnara. Jeho srdce plálo ohněm tvrdé dychtivosti po pomstě, neúprosnou nenávistí divocha, před kterou by se každý raději vzdal.

K pohraničnímu městu Talunie se dostali za ranního úsvitu. Armáda se utábořila na okraji lesa a Kull se rozjel do města s Brulem po boku. Brána se otevřela, když předložili královský znak Valusie a doklad o schválení volného průjezdu, který jim poslal zarfhanský císař. Byla to zlatá pečeť ve tvaru divokého grafona, držícího lva v zahnutém zobáku.

“Poslyš,” řekl Kull a táhl velitele stráže v bráně bokem, “byl tu ve městě Felnar z Farsunu a Lala-ah z Valusie? Měli by přijet tak před třemi dny od západu.”

Velitel přikývl. “Ano, králi, vstoupili touto branou do města před několika dny, ale jestli tu ještě jsou, to nevím.”

Kull mu vložil do ruky drahokamy posázený náramek, který si stáhl z ruky. “Poslouchej a dávej pozor: jsem valusijský šlechtic na cestách, doprovázený piktským otrokem. Nikdo nemusí vědět víc, než jen toto, rozumíš?”

Voják si žádostivě prohlížel cenný šperk a pak ho vsunul do kapsy. “Ano, pane. Ale co tví vojáci, utáboření v lese?”

“Jejich tábor není z města vidět, jsou skryti pod visícími větvemi. Tento náramek zaplatil i to, že nevíš nic o mé armádě, ano?”

“Při Valkovi, pane! Jsem voják Zarfhaany – jak mohu klamat svého císaře a jeho vicekrále, který vládne tu ve městě, a to ještě předstíráním nevědomosti o cizí armádě! Předpokládám, že nechystáš nějakou zradu, ale – “

Kullovy oči zazářily šedým třpytem. “Císařská pečeť tě zavázala k poslušnosti. Buď zticha a všechno bude v pořádku. Hledám jen valusijského zrádce a nemám v úmyslu škodit Zarfhaaně.”

Velitel brány to tedy neochotně přislíbil a Kull i s piktským přítelem vstoupili do města. Právě začínal trh, ačkoli se z oblohy prodíraly teprve první paprsky ranního světla. Kullova vysoká statná postava a Brulova bronzová nahota budily pozornost, ale taková reakce byla přirozená. Kull překryl zaprášeným pláštěm svou královskou výstroj a tak doufal projít bez nemístných poznámek.

Našli malý hostinec a opatřili si pokoj. Potom se pohodlně usadili u výčepu s nízkým stropem, pomalu usrkávali pivo a rozhlíželi se, jestli neuslyší nějaké novinky, které by je zajímaly. Kull žil už dost dlouho v civilizovaném světě, aby věděl, že více informací lze získat v obchodě s vínem než v pokoji královského špeha. Pili a postavili i jiným po poháru vína. Tak uplynul pomalu den a oni se nedozvěděli ani slovo o prchající dvojici. Jestli Felnar z Farsunu a hraběnka z Vanary byli ještě ve městě, museli svou přítomnost tajit. Kull si pomyslel, že přítomnost zbabělého šviháka a krásné hraběnky z královské krve by jistě vyvolala prázdné řeči, nesoucí se z jednoho konce Talunie na druhý. Ale nic takového se neobjevilo. Byly snad jeho dohady špatné? Pokračovala snad dvojice dál bez odpočinku?

*

Na město padala noc, barvíc ulice do purpurova, když Brule a jeho pán opustili tavernu a šli sbírat informace do ulic. Úzké cesty starého města byly zaplněny strkajícími se zástupy nočních hýřilů. Světla pochodní a luceren se komíhala v nočním vánku. Vtom Brule položil těžkou ruku na Kullovo rameno a pokývl na levou stranu, kde se otevírala temná ústa jakési uličky. Tam stála otrhaná, přikrčená postava, kývající na ně pařátovitou rukou. Uvolnili si dýky v pochvách a vykročili do temného otvoru.

Stála tam vysušená babizna s kalnýma očima, sehnutá věkem, v potrhaném, špinavém plášti.

“Kulle – Kulle – co hledáš ve spleti uliček města Talunie?” zaskřehotala pronikavým, krákoravým chrapotem.

Kullovy prsty se sevřely kolem rukojeti dýky.

“Jak to, že znáš moje jméno, stařeno?” zeptal se.

Zakdákala. “Trh má mnoho očí k vidění a mnoho jazyků tam šeptá – a potom, ač jsem stará, uši mám dobré!”

Brule tiše zaklel a popadl ji za paži.

“A budeš mít také podříznuté hrdlo, jestli okamžitě nevyklopíš, co chceš, ty stará babizno!”

Stará žena nevěnovala žádnou pozornost této hrozbě. Její zanícené oči se lstivě leskly v šeru.

“Poslyš, Kulle, mohu tě zavést k tomu, co hledáš. Ale – máš zlato?”

“Mám dost, aby ti to zajistilo snadný život až do konce,” odpověděl.

“Dobrá! To je dobře! Je to dost těžké, být starý a ještě k tomu chudý. Teď dobře poslouchej! Ti dva, které hledáš, vědí, že jsi tady. Připravují se k útěku, jen co bude dost tma. Schovali se v jistém domě a brzy, velmi brzy, vyrazí – “

“Ale jak?” zeptal se podezíravě Brule. “Brány Talunie jsou přece zavírány se západem slunce!”

“Ano, ale čekají na ně koně u malé zadní branky ve východní zdi! Stráž je podplacena – ano, mladý Felnar má v Talunii mnoho dobrých přátel!”

“Kde je ten dům?” zeptal se Kull.

Babizna natáhla špinavou dlaň.

“Prokaž svou dobrou vůli, pane! Ukaž mi barvu tvého zlata.” Kull ji položil na pokroucenou ruku zlatou minci. Stařena si k ní přičichla, skousla a zdálo se, že je spokojena. Vesele zaskuhrala a posunovala se šouravě pryč v groteskní parodii dvornosti.

“Tudy! Tudy…” belhala se hlouběji do temné uličky. Kull s Piktem ji následovali zamračeně, s ostražitou opatrností, protože tu mohla číhat podlá zrada v těch ponurých brlozích a chatrčích. Sledovali její nakloněnou, šourající se postavu špinavými uličkami, míjejíce ukňourané, nahastrošené děvky, které vrhaly zamilované pohledy na jejich statné postavy. Za sebou pak slyšeli posměšky. Konečně došli do solidnější části města a zastavili se před velkým tmavým domem s pevně zavřenými okny a vysokou černou zdí. Stařena jim pošeptala zapáchajícím dechem, že Felnar a hraběnka se ubytovali v pokoji hned u schodů. Kull zachmuřeně pokývl a myšlenky se mu rozběhly.

“Brule, běž s touto ženou k místu, kde čekají koně – myslím k té zadní brance. Podívej se, kde to je, abychom to místo našli za svitu měsíce – já jdu dovnitř.”

Brule protestoval. “Ale Kulle, nemůžeš jít do tak temného místa sám! Pomysli, může to být léčka!”

“Udělej, jak jsem řekl. Čekej na dohled od koní, já se pak k tobě přidám. Felnar mi může uklouznout – tak dávej pozor, abys ho chytil, objeví-li se dříve, než já.”

“A moje zlato? Kde je moje zlato!” zakňučela stařena. Kull se na ni přísně podíval.

“Dostaneš své zlato, jen co se přesvědčím, jestli jsi mne opravdu dovedla k Felnarovu hnízdečku! Jdi teď s Brulem.”

Jen co se oba ztratili ve tmě, vstoupil Kull do temného domu, sleduje svýma šedýma vlčíma očima slabý proužek světla ve tmě před sebou. Dýku připravenou, kradl se nahoru starým, rozvrzaným schodištěm. Přes svou statnou postavu se král pohyboval s lehkostí a tichostí lovícího leoparda – umění naučené v dětství v lesích Atlantisu.

I kdyby hlídač, sedící nahoře na schodech, byl vzhůru, těžko by slyšel přicházejícího Kulla. Takto se probudil, až když mu železná ruka sevřela ústa – probuzen jen proto, aby upadl do hlubšího spánku úderem těžké rukojeti dýky do zátylku.

Kull se na chvíli přikrčil nad strážcem, ležícím v bezvědomí, uši nastražené v tichu, neozve-li se nějaký zvuk pohybu. Ale i nadále panovalo hluboké ticho. Přikradl se ke dveřím pokoje, označeného babiznou. Někdo byl uvnitř! K jeho napjatým uším doléhal šepot tichých slov a skřípání prken v podlaze. Jediným tygřím skokem rozrazil Kull dveře a ocitl se v místnosti. Nezastavil se ani na okamžik, aby zvážil šance. Vůbec nevěděl ani se nestaral, nebude-li třeba pokoj plný ozbrojených nepřátel, čekajících na příchozího.

Místnost byla černá jak smola, kromě stříbrného proužku měsíčního svitu na podlaze, dopadajícího otevřeným oknem. A v bílém rámu okna se rýsovaly dvě černé postavy – postavy na útěku! Ve studeném světle měsíce zahlédl letmo pohled tmavých očí v hezké pikantní tváři dívky – přitažlivou snědou tvář chlapíka, vesele se smějící. Ze rtů mu vyrazil výkřik zuřivého vzteku a vrhl se oknem ven, strhávaje lano, po kterém dvojice sešplhala. Spatřil je mizet jak šíp ve stínech uličky za domem a ztratit se ve spleti nakloněných chatrčí. Vystřelil za nimi na měkce dusajících nohách, ale klamné světlo měsíce a inkoustová tma ho zmátly. Stříbrný posměšný smích ho udeřil do uší ze směru za jeho zády a jiný smích, smích muže, vyražený z plného hrdla a pobavený, hned poté. Neztrácel čas prohledáváním čarodějného labyrintu naklánějících se zdí a rohů, ale hnal se nocí rovnou k zadní brance, kde měly být koně.

Našel koně i Brula a také stařenu, ale po dvou posmívajících se utečencích nebylo ani vidu ani slechu. Kull klel jak šílenec. Felnar, ten plíživý, zrádný špinavec, ho přelstil! Koně byly připraveny jen naoko – dvojice utekla úplně jinou cestou. Jestli opravdu utíkají, ještě by je mohli chytit!

“Rychle!” zařval, vyskočíc na jednoho z Felnarových koní. “Utíkej do tábora a seber Rudé zabijáky – já jedu po Felnarově stopě! Dojeď mne i s armádou!” Hodil stařeně tlustý váček plný zlata a uháněl do noci.

*

Kull jel celou noc jak ďábel, usilující se zkrátit náskok Felnara a hraběnky. Jejich stopa nepochybně vedla na východ. Východně do Grondaru, přesně podle Brulova předpokladu! Sklonil se ke koňské šíji. Vlající hříva ho šlehala do obličeje, ale hnal koně ostruhami. Východně do Grondaru, do Země stínů!

Hvězdy na západní obloze už slábly a svítání se přikrádalo z východu, když Kull se pachtil na ztěžka oddechujícím koni do svahu východního pohoří. Zastavil se až v rozsedlině na vrcholu, která tvořila široký průsmyk, hluboko zařezaný mezi hory, jako proseknutý bohy obrovskou šavlí. Farsunian s dívkou musel projít tudy, nebyl tu jiný průchod touto skalní stěnou strmých útesů, která se táhla tisíce mil a tvořila přirozenou hranici mezi Zarfhaanou a Grondarem. Vyštval svého unaveného zpěněného koně na nejvyšší místo průsmyku a tady odpočíval, ruce zkřížené na hrušce sedla, hledíc dopředu.

Tam ležel Grondar, koupající se v purpurové záři čekající na svítání, které se právě vynořovalo za horizontem. Byla to nejvýchodnější říše Sedmi císařství – poslední pevnost lidského rodu – a za ní už pak nebylo nic, jen prázdná divočina, rozprostírající se až k nejzazšímu konci světa. Určitě se už brzy střetne s Farsuňanem – meč proti meči! Felnar nebude moci jet příliš daleko na neznámý východ.

Na prudkém svahu pod sebou viděl vést stezku. Strmé srázy útesů spadaly příkře dolů k rozlehlým pláním – míle a míle pusté bezútěšné savany, na které se zmítala tráva, ohýbaná ranním vánkem. A tam – utíkající na pěšině – Felnar!

Vyrazil kupředu, dolů průsmykem, dolů po srázu, dolů do zamlžených plání Grondaru. Není čas čekat a dovolit Brulovi a Kelkorovi s Rudými zabijáky, aby ho dohnali a připojili se – viděl dvojici jet jen kousek cesty před sebou. Pravda, jeho kůň je udýchaný, ale Felnarův musí být také zesláblý a navíc nese dvojitý náklad.

Průsmyk byl hlídán osamělou strážní budkou, kde stáli dva bdělí Zarfhaaňané. Mávali a křičeli na něho, když prohřměl kolem, ale neodpověděl a oni se za ním nevydali. Vrátili se pomalu do budky a hleděli za ním, jak jede bílou cestou a pod kopyty jeho koně se zvedají obláčky prachu. Slunce už stálo v plné síle nad horizontem přesně na východ jako míč rudého ohně. Mlha, přikrývající ještě travnatou krajinu, byla rudá, jako by chytla od toho ohně. Černý obrys Kulla a jeho koně s ní splynul a připomínal černou čedičovou sochu v Bráně svítání.

“Další!” lakonicky poznamenal jeden ze strážců.

“Ano,” otupěle odpověděl jeho druh.

“Jede do vycházejícího slunce. Blázen!”

“Ano,” opakoval druhý s hlubokým smíchem.

“Jedou do vycházejícího slunce – a kdo vůbec přijíždí zpět, co? Za celá ta léta, co tu hlídáme? No? Kdo jel kdy zpět?”

“Nikdo.”

*

Brule s armádou dostihli Kulla ještě dopoledne. Čekal na ně se zamračenou tváří, šedý prachem od hlavy až k patě, stojíc vedle těla koně.

“Už jsem ho skoro měl,” zabručel Kull, když se vyšvihl do sedla koně jednoho ze Zabijáků. “Ale otočil se v sedle a střelil mého koně šípem, proklatě! Ale jede stále na východ, přímo na východ.”

Armáda postupovala vpřed šustící trávou. Šli v širokém voji s očima na stopkách, nezahlédnou-li pár, který už tak dlouho pronásledují. Kull předpokládal, že Felnar s hraběnkou se mohou pokusit kdykoli obrátit na jih, protože nikdo nejezdil rád příliš hluboko do této, legendami opředené, Země stínů – Grondaru. Tak jeli v rozevřené formaci, jak hubení vlci na poli, v řadě, vinoucí se od severu k jihu.

Ale stopy Felnerova koně vedly stále přímo na východ, přímo do vycházejícího slunce.

Necítily se zrovna nejlépe v tomto temném kraji. Muži si šeptali podivné pověsti o Grondaru na konci světa. Sem nikdy nepřicházeli poutníci, protože Grondar byla čarodějská země a lidé v ní, pokud to vůbec byli opravdu lidé a ne temné bytosti, maskované lidskou podobou, se stýkali málo, nebo vůbec ne se západními zeměmi. Kull se ani nepokoušel poslat zprávu králi Grondaru s požadavkem volného průjezdu, jak učinil v Zarfhaaně. Grondar se svou temnou pověstí krále neměl. Vládli mu čarodějové, říkalo se. Jiní zase říkali, že mu vládnou démoni. Každá země, ležící tak blízko konce světa, je zřejmě ovládána bytostmi, sídlícími – kdesi tam, na druhé straně.

Jeli bez odpočinku či přestávky celé dopoledne, až byli koně blízcí schvácení. Jejich těžké boky byly zpěněny, pěna skapávala z těžce dýchajících tlam, v očích se objevovalo bělmo. Ale byli to váleční koně Valusie, chované ve vznešené linii po celá tisíciletí a vydržely nemožné.

Jak Felnar, jedoucí na jediném koni, mohl vydržet tento nápor tak dlouho, to bylo pro Kulla tajemstvím. Začal podezírat ty divné tvory, tajemné bytosti. Možná, že jejich čarodějná země Grondar ničí jeho napjaté nervy a tyto neznámé, vylidněné kraje vrhají své ničivé vlnění do jeho mysli, aby začal přemýšlet o kouzelnictví.

*

Spatřil je druhý den v poledne. Tmavou skupinu mužů, sedících na chlupatých černých ponících, stojící v tiché nehybnosti, čekající na blížící se Valusiany. Kull vyštěkl stručný povel unaveným mužům, přikazující opatrnost a odvahu.

Blížili se ke Grondaranům, Kull vpředu, po jednom boku Brula, po druhém Kelkora. Pak přikázali svým mužům zastavit a oni tři se rozjeli kupředu k seřazeným lidem z Grondaru. Kull je pozoroval přivřenýma očima. Byli to podivně tiší muži, asi čtyři stovky silných bojovníků, s pevnými snědými tvářemi a nezastřiženými černými vlasy, vlajícími ve větru. Silní tiší muži, štíhlí a tvrdí, oděni v hrubě opracovanou černou kůži, s blýskavými meči, které se leskly ve vysoko stojícím slunci tak ostře, až jejich záře zraňovala oči. Zvláštní temné mlčení mužů se žlutýma šikmýma očima a štíty z buvolí kůže, na kterých byly nakresleny četné symboly a tváře hrozných démonů a oblud, o jakých nikdy neslyšel, dokonce ani ve chmurných pověstech, či nejčernějších šeptaných mýtech.

Vůdce mužů z Grondaru byl starý. Léta na něm těžce spočívala a vous a vlající hříva vlasů se třepotaly ve větru jak šedý, nepřízni počasí vystavený kámen.

“Cizinci, co děláte v této zemi?” zeptal se a jeho hlas byl hluboký a těžký, jak vzdálené dunění hromu v letním dnu.

“Pronásledujeme uprchlíky před spravedlností, kteří unikli z naší země,” odpověděl Kull vyrovnaným hlase. Chladné žluté oči na něho hleděly posměšně.

“Spravedlnost? Mluvíš o spravedlnosti, cizinče? Už jsem to slovo kdysi dávno slyšel. Ale tady v Grondaru, na konci světa, mluvíme o spravedlnosti málo. Mluvíme více o vůli bohů, či démonů temnot, jejichž vůle je silnější!”

“To je možné,” odpověděl nezměněným hlasem Kull, “ale přejeme si jen projet vaší zemí. Nechceme diskutovat s Grondary ani s jejich bohy. Hledáme jen ty dva, jedoucí před námi k východu – “

Žluté oči vzplály v unavené tváři barvy kůže.

“Říkáš k východu, cizinče? Jedete na východ?”

“Ano, dokud nechytíme ty dva,” řekl Kull a divil se, proč se po jeho slovech rozlehl ošklivý smích mezi hubenými, tmavými, mlčenlivými muži Grondaru. Starý vůdce se smál také – divokým, šíleným, hlučným smíchem, obsahujícím chladnou krutost a opovržení, o to strašnějším, že vycházel z lidských úst.

“Tak to tedy jeď, cizinče! Jedeš na východ, tak jsi to říkal? – Jeď, jen jeď a vůle bohů či démonů velkých temnot budiž s tebou až do konce tvé cesty! Kdokoli bude silnější…” Chladný, řezající smích starého muže pronásledoval Kulla, připojujícího se k oddílu. Jeli tiše kolem skupiny Grondarů v zamlženém poledni a starý muž poslal poslední posměšný výkřik za nimi:

“Jeďte, vy blázni, jeďte! Ti co jedou do vycházejícího slunce – ti se nevrací!”

Celé odpoledne jeli tiše šelestící trávou a nespatřili už žádné Grondarany. Byli obklopeni mlhou jak šerem a ozvěna ticha Země stínů je pohltila.

*

Za svítání příštího dne dorazili k velké řece, prořezávající se planinami jak obrovský příkop kolem hradu bohů. Tekla v ní spousta pomalu se valící vody. Nad hladinou se zvedala mlha a rudé vycházející slunce se zrcadlilo ve vlnkách na hladině, jakoby tam tekla řeka roztaveného ohně. Nemohli dál. Stopa Farsuňana vedla přímo na červeně porostlý břeh.

V záři slunce náhle vyklouzl z mlhy plochý vor, poháněný těžkopádně tyčí v rukou starého muže přes červeně se lesknoucí vodní plochu. Muž byl sice starý, ale statný, mohutnější dokonce než Kull. Bylo vidět jeho nezkrotnou silu, stejně jako u rozeklaných zřícenin královské pevnosti, kterou věky zničily, ale nezrušily. Nebyl to Grondaran, protože jeho vrásčitý obličej byl bledý a oči pod bílým zamračeným obočím nebyly šikmé a žluté, ohněm planoucí, jak u tmavých lidí z Grondarů, ale šedé, světélkující, kulaté a vyzařující moudrost.

“Cizinci, chcete překročit vody k tomu, co leží za nimi tam na druhém břehu?” zeptal se hlubokým, klidným hlasem.

“Ano, chceme,” odpověděl Kull.

“Tak pojď, králi, protože vidím, že jsi král mocný, alespoň podle měřítek smrtelníků. Pojď – sám – protože mé plavidlo přepravuje jen po jednom tam, za vycházející slunce!”

Kull si prohlížel zblízka toho starého siláka.

“A co leží za vycházejícím sluncem, starý muži? Nějaké město?”

“Ne, ti, co překročí tyto vody Stagusu, nekončí ve městech. Nic z toho, co člověk zná, neleží tam za nimi – protože tady končí Grondar, nejvýchodnější ze smrtelných zemí a poslední ze Sedmi císařství. Za řekou se rozkládá jen konec světa, hranice Země.”

Mezi Rudými zabijáky to po těchto zlověstných slovech zašumělo. Brule neklidně zaklel a žádal krále, aby zůstal zde. Vrátí se a nechají Farsuňana i jeho děvku tomu temnému osudu, čekajícímu na smrtelníky tam za vycházejícím sluncem. Ale Kull byl neústupný jak kámen.

“Musím jít dál. Dokončím pátrání,” řekl.

“Tak tedy pojď,” vyzval ho starý muž a jeho velké oči se rozzářily zvláštním světlem. Kull nastoupil na vor a starý muž se odstrčil tyčí od břehu, kde stáli mlčky valusijští válečníci. Vypluli na širokou hladinu nachově červeného Stagusu a brzy jim šero raní mlhy skrylo břeh, který nechali za sebou. Kull si prohlížel dál tu tajemnou postavu.

“Kdo jsi, starý muži. Kdo to tu přepravuje tuláky na konec světa?” Převozník se na něho usmál clonou mlhy a jeho hlas se rozehrál jako vzdálená bouře v horách.

“Jsem z Rodu starších, který vládl na tomto thurijském kontinentu dříve, než vznikla Valusie, či stínů plný Grondar, nebo jiné říše, které znáš,” řekl vlídně a Kull pocítil, jak ho prostupuje vlna překvapení a úcty. Protože Valusie byla málem starší než čas. Valusie byla stará už když štíty Atlantisu a ještě starší Mu byly jen ostrovy v moři! Silným Kullovým tělem projel pocit něčeho silnějšího, než je strach, protože věděl, že před šerými věky, než přišli smrtelní lidé, ovládali Valusii temní a hrozní lidé. Byli mezi nimi Hadí lidé, kteří ani nebyli lidé, ale spíše druh démonů, který se přestrojil za člověka. Někteří pak byli vyhnáni z Valusie, když bylo jejich království poraženo, ale někteří, jak slyšel, ještě žili a číhali ve skrytých koutech Sedmi císařství.

Ale starý převozník vycítil jeho myšlenky a usmál se.

“Ne, králi lidí, nejsem služebník Hada. Ještě než přišli oni, vládl tady Rod starších. Země nám patřila dlouho, ale pak jsme z ní museli odejít a vrátit se do říše legend, ze které jsme přišli – na východ, za vycházející slunce. Bylo to z východu, jak jistě víš, když v Prvním rozbřesku času letěl nad zeměmi lidí velký Ka, Pták stvoření. Viděli jsme Kaa letět. Jeho ebenová křídla zastínila hvězdy ve chvíli Rozbřesku času. A uvidíme ho znovu, až se bude vracet zpět na východ v Setmění času, kdy skončí všechno.”

*

Za nachovým tokem Stagusu se rozprostírala plochá a pustá krajina, jak planiny pekel. Kull se vnořil do vířící mlhy, nechávaje nehybnou postavu převozníka, hrozivou a vysokou, stát a hledět za ním očima planoucíma bezvěkou moudrostí dřímajících starých časů.

Pouštní krajina se postupně zvedala do holých pahorků. Nad hlavami na druhé straně jim plálo svítání, ale tato čarodějná země za řekou, byla zahalena v mlze. Král nemohl zahlédnout oblohu nad sebou. Kráčel těžce, ale neúnavně kupředu.

Čekali ho tam na hřebeni hory. Mohli mu ještě unikat, ale stáli tiše, dívka i její milenec. Kulla se zmocnil pocit neskutečnosti: hledal tyto dva snad celé věky, jak se mu zdálo, a oni se teď ani nepokoušejí utéci. Stojí a čekají na něho, a v ruce Felnara se blýská meč.

Kull došel až k nim, vynořujíc se pomalu z mlhy. Vztek a radost vstoupily do jeho srdce, hrdlo se mu napjalo.

“Konečně, ty farsunský pse, už mi neutečeš!”

“Ano, Kulle,” odvětil se smíchem muž se štíhlou snědou tváří. Kull pocítil osten podivné výstrahy, který jím prolétl od hlavy až k patě. “Ano, útěk skončil – pronásledování je pryč – a skončila i maškaráda!”

Jeho hlas se stupňoval do triumfálního křiku a meč, zdvižený vzhůru, zaplál strašným plamenem zeleného ohně jak očarovaná pochodeň. Tím čarovným smaragdovým osvětlením spatřil Kull lépe dívku – viděl jak bledne a rozplývá se ve vzduchu, ve vířící mlze, na bledé tváři posměšný úsměv!

“Při Valkovi!” zaklel a zježily se mu vlasy v týle. “Co je to za kouzla?”

Felnarův hromový smích zaduněl nad ním a lidská podoba se stala stínem, rozplývajícím se v tmavé mlze, tvář se měnila…

“Nepochybně, kouzla, ó Kulle, byl jsi oklamán a navnaděn až k samému konci světa, kde tě už tví bohové nemohou zaštítit a pomoci ti proti mému hněvu!”

Mlha zjasněla a Kull spatřil mužovu tvář. Ale nebyla to tvář, jen maska z holé bílé kosti! Rozšklebená, bezmasá lebka nad vysokým, silným tělem válečníka. Lebka ze slonoviny, v jejíchž prázdných, temných očních dutinách hořely dva živé jazyky tančícího plamene místo lidských očí!

“Thulsa Doom!”

Hlava mrtvoly po něm pošilhávala jak přízračný fantom z pekla a meč plál zeleným ohněm, kmitajícím na bílé kosti a vyvolávajícím tak dojem života pohybu.

“Ano, Kulle z Valusie, Thulsa Doom, nejmocnější čaroděj na Zemi! Varoval jsem tě při posledním setkání, že se vrátím k turnaji s tebou – a ta chvíle právě nastala!” Rachot strašného ledového smíchu tryskal z rozšklebených čelistí lebky a Kullovi tuhla krev v žilách. Thulsa Doom, největší mistr magie v Sedmi císařstvích! Kdysi vlákal Kulla do smrtících vod Zapovězeného jezera podobným trikem – Kull si dobře pamatoval Delcardesinu kočku a její moudrý, šeptavý hlas věků. Naštěstí nebo díky pozorným bohům, kteří zasáhli k jeho záchraně z čarodějovy léčky, se z toho dostal. Ale teď stojí spolu tváří v tvář v šeré zemi na hranici světa a tady nemůže zasáhnout žádný z bohů.

“Já, co jsem kdysi sloužil Hadovi, proklínám tě, ty podlý atlantský divochu. Přišel můj čas! Byl jsi blázen, když jsi uvěřil vnějšímu vzhledu – hraběnka stále žije ve Valusii, ponořena v začarovaném spánku. Se mnou to byl jen mlžný démon z konce světa, který jel se mnou sem a vzal na sebe její podobu, stejně jako já vzal na sebe podobu Farsuňana! Ale teď jsme se setkali, Kulle, a z tohoto setkání se odsud může vrátiti jen jeden z nás, jen jeden odsud z místa za vycházejícím sluncem!”

Pustili se do boje v té mlze, meč proti meči. Čaroděj byl silný a neúnavný jak socha z černého kovu, zatímco Kull byl zesláblý dny tvrdé jízdy a nocemi bez odpočinku. Ocel zvonila o ocel a Kull cílil, že každým úderem jeho meče proti zeleně planoucí čepeli mu ubývají síly z těla. Paže mu těžkla jak olovo, mozek se zatemňoval slabostí a jeho mocná hruď lapala po čerstvém vzduchu, jakoby bojoval pod hladinou studené, smrtící vody, která ho drtí a umrtvuje jeho svaly.

Pak pochopil, že čaroděj bojuje kouzelnou zbraní. Ale přesto bojoval, čerpal sílu z hluboké studny své mohutnosti, jakoby ji nikdy dříve nepoužil. Čarodějův pronikavý hlas se mu posměšně zařezával do uší.

“Ano, Kulle, bojuj – bojuj! Bojuj až do poslední kapky své síly, ať padneš jak pouhý kámen k mým nohám! Protože každým střetnutím s mým kouzelným mečem, Atlanťane, vytahuji sílu z tvých paží a vlévám ji do svých žil. A také věz, Kulle, že i kdyby se ti to podařilo, nemohu být zabit! Protože já zemřel tak, jak lidé znají smrt, už před mnoha léty. Nic, co žije, nemůže zemřít dvakrát!”

Vyčerpání viselo na Kullovi jak tlustá výzbroj z pevné kůže. Přesto, že vířící mlha byla studená a vlhká, pot mu smáčel tvář a štípal ho do očí. Plíce měl naplněny ohněm a hrdlo vyschlé jak zaprášená mumie. Byl by prodal i svou šanci dostat se do ráje za doušek chladivého vína.

Pak náhle odněkud zezadu z vířivé mlhy zazněl naléhavý hlas, volající jeho jméno.

“Meč, Kulle! Vyměň si meč s tím ďáblem, vyraz ho z jeho ruky!”

Nevěděl, odkud se ten hlas ozývá, ale jeho slábnoucí, ztěžklé ruce uposlechly bezmyšlenkovitě příkaz hlasu. Tvrdě udeřil a cítil, jak zelený meč, dopadající plochou proti čepeli, pije poslední zbytky jeho sil. Máchl prudce nahoru a do strany, tím trikem, který zná každý muž meče. Úder, který odrazí čepel a odzbrojí protivníka – a hle! – zelený meč vylétl a Thulsa Doom byl beze zbraně.

Z mlhy se vynořila nečekaná postava Kelkora z Lemurie, mokrá od hlavy k patě, protože přeplaval řeku Stagus. Nebyl schopen nechat svého krále samotného v boji v neznámé zemi. Jednou rukou popadl kouzelný meč ze zeleného ohně a podal ho slabému Kullovi.

Král uchopil meč za rukojeť a okamžitě pocítil, jak se mu vrací dřívější síla do paže. Divoce se rozesmál a hodil svůj ocelový meč Thulso Doomovi.

“A teď ukaž, čaroději, co umíš! Ukaž nám, jak tvá kouzla pracují!” skuhral vyprahle se suchým jazykem.

Znovu se pustili do boje v té neměnné mlze. Ale teď se únava obrátila. Co udeřil Kull planoucím mečem do oceli v čarodějově ruce, to se vracela rozechvívající síla ve vlně do jeho slabého těla. Únava odplouvala z jeho rozbolavělých svalů, vidění se mu zostřovalo a otupělý mozek se pročistil a byl čilý. Těžká kožená výstroj vyčerpání z něj kousek po kousku odpadávala a on bojoval s nepřemožitelnou silou. Zatlačoval čaroděje, který ztratil řeč, až ho donutil pokleknout.

Teď byla řada na Thulso Doomovi, aby pocítil studený dech osudové rány nad sebou! Jeho údy se leskly potem, chvěly se vyčerpáním, dech mu ztěžkl, až lapal po vzduchu. Ač byl mrtvým předmětem, oživeným pouze magickými silami k životu, cítil bezvěký čaroděj, jak mu umělý život vytéká kapku po kapce z jeho těla při nelítostném postupu Atlanťana. Vyzval Hada. Jeho hlas se zvedal do výše v šíleném, pronikavém výkřiku hrůzy, přivolával démony, kterým sloužil – ale marně. S hrůzou a nemilosrdnou konečností zjistil, že každé kouzlo se může obrátit proti svému tvůrci. Protože tady, ve zšeřelé říši blízko konce světa, neměli bohové a ani démoni žádnou moc. Jeho démoni mu už nemohli pomoci stejně, jako Kullovi bohové nemohli přijít zasáhnout ve prospěch Atlanťana.

Konec nenastal hned, ale přišel. Kull vrazil zelenou čepel hluboko do prsou Thulsy Dooma. Propíchl jeho pracující srdce a nechal v něm čepel ponořenou, aby vypila čarodějovu sílu. Zelené záření neustále sílilo a současně unikal život z čaroděje. Pomalu se smršťoval, až z něj zůstala jen malá mohyla šedého prachu.

Kull nechal ležet zelený meč, kde byl a otočil se ke Kelkorovi.

“Ať Lemuřan, či ne, žádej ode mne nejvyšší velení Rudých zabijáků,” ztěžka vydechl. “Porazil jsem tu ďábelskou magii – nepochybuji, že mohu porazit i planý zákon Valusie!”

*

Brule mu vyšel vstříc až do vody, když se vraceli tiše se vlnícím proudem Stagusu s Kelkorem.

“Přicházíš z konce světa, Kulle?” ptal se Brule, když se pozdravili. Král se dutě rozesmál.

“Při Valkovi, Pikte, nic takového jsem neviděl. Ale místo toho jsem byl nepochybně blízko kraje života, odkud přicházím!”

“A co teď, Kulle? Kam teď?”

Král si polil tvář vínem a s ulehčením si otřel rty.

“Zpět, odkud jsme přišli. Byla to dlouhá cesta, ale před námi leží volná země! Říká se, že žádný člověk se ještě nevrátil zpět ze země za vycházejícím sluncem. Ano, možná – my teď můžeme rozbít další mýtus, Brule!”

Kelkorův hlas zařinčel jak železo. “Kupředu – Rudí zabijáci!” A trubky zaduly.

*

Cesta zpět na západ byla dlouhá, těžká a únavná, ale nakonec skončila. Na jejím konci byla Valusie a domov.

TOUTO SEKYROU VLÁDNU JÁ

1. Mé písně jsou hřeby do královy rakve

“O půlnoci musí král zemřít,” snědý mluvčí byl vysoký, štíhlý a křivolaká jizva, která mu v těsné blízkosti úst protínala tvář, dodávala jeho obličeji nesmírně zlověstného výrazu. Posluchači s rozzářenýma očima přikyvovali. Byli čtyři. Malý tlustý muž s vystrašenou tváří, ochablými ústy a očima vypoulenýma v neustálém náznaku údivu, zachmuřený obr, chlupatý a primitivní, vysoký, šlachovitý člověk v šaškovském úboru, jehož planoucí a modré oči zářily nepříčetným vnitřním ohněm a zakrslý trpaslík s abnormálně širokými rameny a dlouhýma rukama.

Původní mluvčí se chladně a odměřeně usmál a pokračoval: “Zavažme se teď slibem, velkou přísahou, která je neporušitelná, přísahou dýky a plamene! Samozřejmě, že vám věřím, ale pro všechny z nás bude jistější, když se tak pojistíme. Cítím, že někteří z vás si nejsou nejjistější.”

“Tobě se to mluví, Aramone,” skočil mu do řeči malý tlusťoch. “Ty jsi vyhlášený zbojník a na tvou hlavu je vypsána vysoká cena. Ty nemáš co ztratit a můžeš všechno získat, zatímco my…”

“Můžete ztratit mnohem víc, to je pravda, ale můžete taky mnohem víc získat,” odpověděl nevzrušeně zbojník. “Poslali jste pro mě do mého horského úkrytu, abych vám pomohl se svržením krále. Připravil jsem plán, spředl osidla, sehnal návnadu, nastražil past a teď jsem odhodlán zničit kořist, ale musím si být jist vaší podporou. Takže budete přísahat?”

“Dost těch nesmyslů!” vykřikl muž s planoucíma očima. “Budeme přísahat a ještě před dnešním úsvitem, dnešní noci utančíme krále k smrti. Dunění kol válečných vozů zní a pleskot supích křídel nese čas!”

“Nech si své písně pro vhodnější časy, Ridondo,” zasmál se Ardyon, “nastal čas čepelí a ne veršů.”

“Mé písně jsou hřeby do královy rakve!” vykřikl minstrel a přitom vytrhl od pasu dlouhou štíhlou dýku. “Varlete, přines sem svíci. Já budu první přísahat!”

Tichý, zamračený sluha přinesl dlouhou svíci a Ridondo se bodl do zápěstí tak, že mu vytryskla krev. Ostatní, jeden po druhém, následovali jeho příkladu. Zatím si svírali poraněná zápěstí, aby krev neodkapávala na zem. Spojili ruce do kruhu, v jehož středu stála zapálená svíce a pak najednou obrátili ruce zápěstím dolů, takže kapky krve dopadaly přímo do jejího plamene. Zatímco se plamen chvěl a syčel, opakovali:

“Já, Ardyon, Bezzemek, přísahám na čin prohlášený a mlčení zachované, přísahou nezrušitelnou!”

“I já, Ridondo, první minstrel valusijského dvora!” vykřikl minstrel.

“I já, Ducalon, hrabě z Komaharu!” přidal se trpaslík.

“A já, Enaros, velitel Černé legie!” dunivým hlasem pronesl obr.

“I já, Kaanuub, baron z Blaalu,” uzavřel malý tlouštík rozechvělým falsetem.

Svíce zablikala a její plamen, udušený padajícími rubínovými krůpějemi, uhasl.

“Tak uhasne život našeho nepřítele,” řekl Ardyon a pustil ruce svých společníků. Prohlížel si je s opatrně ukrývaným zájmem. Zbojník věděl, že přísahy se porušují, dokonce i ty neporušitelné. Na druhé straně také věděl, že Kaanuub, kterému důvěřoval nejméně, je nesmírně pověrčivý. A situace, ve které byli, nedovolovala opomenout jakoukoliv možnost pojistit se, byť slabou.

“Zítra,” promluvil náhle Ardyon, “nebo přesněji už dnes, protože začalo svítat, odjíždí Ka–nu, piktský vyslanec do Groondaru. Bude jej provázet nejen jeho piktský doprovod, ale i králova pravá ruka – Brule – Pán oštěpu a větší část královy osobní gardy – Rudých ničitelů.”

“Tak jest,” spokojeně se přidal Ducalon. “Byl to sice Ardyone, tvůj plán, ale já jsem jej provedl. Mám příbuzného v samotné grondarské radě a ten ji ovlivnil tak, že požadovala Ka–nuovu návštěvu. A protože Kull si cení Ka–nua nade všechny ostatní, musel mít vyslanec i odpovídající doprovod.”

Zbojník přisvědčil.

“Výborně. A mně se nakonec podařilo Enarovým prostřednictvím podplatit důstojníka Rudé gardy. Ten odvede dnes v noci všechny své muže od královské ložnice, a to těsně před půlnocí. Jako záminku si vymyslí, že je potřeba prozkoumat jakési podezřelé zvuky ve vzdáleném křídle paláce. Stejně budou odlákáni pod různými záminkami i všichni dvořané. Budeme čekat, nás pět a dalších šestnáct ke všemu odhodlaných banditů, které jsem povolal z hor a kteří se teď skrývají v různých čtvrtích města, právě na tuto chvíli. Jednadvacet proti jednomu…”

Zasmál se. Enaros přisvědčil, Ducalon se ušklíbal, Kaanuub zbledl, Ridondo sprásknul ruce a zvonivě provolával:

“U Valky, ti kdo znají v zlaté struny hrát, si budou pamatovat na věky tuto noc! Pád tyranův! Smrt despoty – jaké písně napíšu!”

Oči mu plály fanatickou září a všichni s výjimkou Ardyona, který sklonil hlavu, aby skryl úšklebek, jej nerozhodně pozorovali. Pak zbojník náhle povstal.

“Tak, teď dost! Vraťte se každý na své místo a pozor! Ani slovo, pohyb nebo pohled nesmí prozradit vaše myšlenky.” Zaváhal a upřel pohled na Kaanuuba. “Barone, vás by prozradila pobledlá tvář. Kdyby vás Kull potkal a podíval se vám do očí tím svým ledovým pohledem, omdlel byste. Odjeďte na své venkovské sídlo a čekejte, až pro vás pošleme. My čtyři zatím stačíme.”

Kaanuub skoro omdlel už v té chvíli, ale tentokrát ze samé radosti. Začal blábolit nesrozumitelná slova a rychle odešel. Ostatní muži mávli jeden po druhém zbojníkovi na pozdrav a rozešli se.

Ardyon se protáhl jako velká kočka a ušklíbl se. Přivolal otroka. Vstoupil zachmuřený muž, který měl na ramenou jizvy po cejchu, kterým se označují zloději.

“Zítra,” začal Ardyon, když z otrokových rukou převzal pohár s vínem, “vystoupím na veřejnosti. Lid Valusie se na mě může popást pohledem. Už to trvá celé měsíce. Od chvíle, kdy mě ta vzbouřená čtyřka přivolala z hor, se skrývám jako krysa. Žiju přímo uprostřed svých nepřátel, ve dne se vyhýbám světlu, plížím se v převlečení, tmavými uličkami ve dne a neosvětlenými ulicemi v noci. A přesto se mi podařilo to, co se těm čtyřem nespokojeným pánům nepovedlo. Jejich prostřednictvím a prostřednictvím mnoha dalších agentů, z nichž většina nikdy neviděla mou tvář, jsem prošpikoval zemi nespokojeností a korupcí. Podplácel a vydíral jsem úředníky, rozšířil pomluvy mezi lid, v krátkosti, ukryt ve stínu, připravil jsem pád krále, který v této chvíli sedí na výsluní královského trůnu. Ach, příteli, téměř jsem zapomněl, že než jsem se stal zbojníkem, býval jsem politikem. Až Kaanuub a Ducalon mi to připomněli.”

“Spojil jsi se s podivnými soudruhy,” řekl otrok.

“Jsou to slaboši, pravda, ale každý z nich má svou silnou stránku,” pomalu odpovídal zbojník. “Ducalon – je vychytralý, neohrožený a má příbuzné na nejvyšších místech. Je ale posedlý touhou po moci a jeho majetek je zatížen obrovskými dluhy. Enaros – to je divoké zvíře, je silný a odvážný jako lev a má nesmírný vliv mezi vojáky, je však jinak úplně k ničemu, protože mu chybí patřičná dávka inteligence. Kaanuub – lstivý svým nízkým způsobem, s hlavou plnou malých intrik, ale hloupý a zbabělý, je sice lakomý, ale vlastní obrovský majetek a jeho bohatství hrálo v mém plánu velice důležitou roli. A Ridondo? Bláznivý básník s hlavou plnou bláznivých plánů, odvážný, ale přelétavý. Lidé ho chovají pro jeho písně v nesmírné oblibě, protože působí přímo na struny jejich srdcí. Je nejlepší zárukou naší popularity a to už od okamžiku, kdy jsme vymysleli náš plán.”

“A kdo tedy vlastně usedne na trůn?”

“Samozřejmě Kaanuub, alespoň on si to myslí. Má v sobě z malé části královskou krev, krev toho krále, kterého Kull zabil vlastníma rukama. To byla velká chyba současného krále, dobře ví, že mezi šlechtici žijí lidé, kteří se chlubí tím, že patří ke královské dynastii a přece je nechává žít. Proto připravuje Kaanuub spiknutí, ve kterém hraje o trůn. Ducalon si přeje dostat se znovu na výsluní královské přízně, jak tomu bylo za vlády staré, aby mohl pozvednout svůj majetek a titul k bývalé slávě. Enaros nenávidí Kelkora, velitele Rudých ničitelů, myslí si, že tato hodnost náleží právem jemu. Touží po tom, stát se vrchním maršálkem všech valusijských vojsk. A co se týká Ridonda? Pch! Nenávidím a současně obdivuji toho muže. To je opravdový idealista. Vidí v Kullovi cizince a divocha, bosého barbara s odřenýma, mozolnatýma rukama, který přitáhl z moře a znásilnil krásnou a mírumilovnou zem. Idealizuje si krále, kterého Kull zabil a už si nevzpomíná na to, jaký ten lump byl. Zapomíná na nelidské utrpení strádajíc í země pod tou příšernou vládou a i lidé zapomínají. Už se dokonce všude zpívá rekviem za mrtvého krále. V té písni opěvuje Ridondo bývalého krále jako světce a Kulla popisuje jako divocha s černým srdcem. Kull je k němu shovívavý, jeho písním se směje a zároveň nemůže pochopit, proč se lidé pomalu obracejí proti němu.”

“Ale proč vlastně Ridondo Kulla nenávidí?’

“Protože Ridondo je básník a básníci většinou nenávidí ty, kdož jsou právě u moci a útěchu a klid hledají ve snech a minulosti. Ridondo je jako planoucí pochodeň idealismu a sám sebe vidí jako hrdinu, neposkvrněného rytíře, který povstal, aby svrhl tyrana.”

“A ty?”

Ardyon se zasmál a dopil pohár. “Já mám o tom své vlastní představy. Básníci jsou nebezpeční, protože vždy věří tomu, o čem právě zpívají. Abych se přiznal, já věřím tomu, co si myslím. A já si myslím, že Kaanuub nebude na trůně sedět příliš dlouho. Před měsícem jsem neměl žádné ambice. S výjimkou toho plenit vesnice a přepadat karavany po celý zbytek života. Ale teď, no, teď uvidíme!”

2. Tehdy jsem byl osvoboditel – teď…

Místnost byla podivně holá v porovnání s bohatým čalouněním zdí a vysokými koberci, které pokrývaly podlahu. U malého psacího stolku seděl muž. Byl to muž, který by vynikal i v miliónovém zástupu. Nebylo to ani tak pro jeho neobvyklou velikost, výšku a obrovskou šíři ramen, přestože i tohle přispívalo k celkovému dojmu. Pohled však poutala jeho tvář, snědá a nehybná. Jeho úzké šedé oči si podrobovaly vůli většiny lidí svou chladnou až magickou přitažlivostí. Každý, i ten sebemenší pohyb prozrazoval, že pod kůží se pohybují svaly jako ocelová pera a tyto svaly jsou bezchybně koordinovány dokonalým mozkem. Jeho pohyby byly zcela přirozené. Buď setrvával v klidu, podobný bronzové soše, nebo se pohyboval, rychlými, úspornými pohyby velké kočky. V tomto okamžiku seděl u psacího stolku, bradu podepřenou rukama, lokty na desce a zachmuřeně pozoroval muže, který stál před ním. Ten měl očividně své starosti, protože si právě šněroval řemínky spojující hrudní a zádový plát zbroje. K tomu si nepřítomně pohvizdoval. Jeh o chování bylo nepochopitelné a podivné, vezmeme–li v úvahu, že tak činil v přítomnosti krále.

“Brule,” řekl král. “Státnické záležitosti mě unavují víc, než všechny ty boje, které jsem zažil, dohromady.”

“To už patří ke hře, Kulle,” odpověděl Brule. “Jednou jsi král, musíš hrát svou roli.”

“Přál bych si, abych mohl jet do Grondaru s vámi,” pokračoval se závistí král. “Zdá se mi, že uběhla celá věčnost od chvíle, kdy jsem naposled svíral koně nohama! Ale Tu říká, že domácí záležitosti vyžadují mou přítomnost! Hrom aby ho vzal!”

“Před mnoha měsíci,” pokračoval čím dál tím zachmuřeněji, aniž čekal jakoukoliv odpověď, “jsem svrhl bývalého krále a uchvátil valusijský trůn. O tom jsem snil už od doby, kde jsem byl malým chlapcem v zemi svého kmene. Bylo to snadné. Když se teď ohlédnu na tu dlouhou cestu, kterou jsem musel projít, zdají se mi všechny ty dny naplněné strádáním, zabíjením a dobrodružstvími jako sen. Z divokého obyvatele Atlantidy jsem postoupil přes lemurskou galéru – jako otrok jsem na ní vesloval dva roky – na zbojníka ve valusijských kopcích. Pak zajatec v královském vězení, gladiátor ve valusijských arénách, valusijský voják, důstojník a konečně král!

Se mnou je ta potíž, Brule, že asi málo sním! Vždycky jsem si představoval tu chvíli, kdy usednu na trůn. Dál už se mi nezdálo nic. Když mi mrtvý král Borna ležel u nohou a já mu ze zkrvavělé hlavy strhl královskou korunu, dospěl jsem k té nejzazší hranici svých snů. Odtud se mi v hlavě objevovala jen směs iluzí a omylů. Byl jsem připraven na to trůn uchvátit, ale ne už na to, jej udržet.

Tehdy, když jsem Bornu svrhl, lidé mě nadšeně zdravili, tehdy jsem byl jejich osvoboditel – teď si šeptají za mými zády, vrhají na mě postranní pohledy, dokonce plivají na můj stín, když si myslí, že to nevidím. Vztyčili Bornovu sochu, sochu toho mrtvého čuněte v Hadím chrámu a lidé tam chodí, klaní se mu a uctívají ho jako svatého vládce, který padl rukou krvežíznivého divocha. Když jsem vedl valusijskou armádu od vítězství k vítězství jako bojovník, přehlíželi lidé tu skutečnost, že jsem cizinec, teď mi právě tohle nemohou odpustit.

V Hadím chrámu hoří voňavé tyčinky a kadidlo na památku Borny, muže, na jehož rozkaz kati oslepovali, mučili, mrzačili a popravovali, a uctívají ho tam otcové, jejichž synové zemřeli v jeho hladomornách, i manželé, jejichž ženy byly odvlečeny do jeho harému. Pch! Lidé jsou hlupáci.”

“Za to může z velké části Ridondo,” odpověděl Pikt a přitáhl si opasek o jednu dírku. “Zpívá písně, při kterých lidé ztrácejí rozum. Dej ho v jeho šaškovských šatech pověsit na nejvyšší věž ve městě. Ať chvíli veršuje supům!”

Kull zatřásl svou lví hlavou: “Ne, Brule, ten je mimo můj dosah. Velký básník je větší než kterýkoliv král. Nenávidí mne, vím, a přesto bych rád získal jeho přátelství. Jeho písně jsou mocnější než mé žezlo a vždy znovu a znovu mi téměř rve srdce z těla, když přijde zazpívat některé z nich. Já zemřu a budu zapomenut, jeho písně budou žít navěky.”

Pikt pokrčil rameny: “No, jak myslíš. Jsi král a lid tě nemůže sesadit. Rudí ničitelé ti patří tělem i duší do posledního muže a navíc máš za sebou celý Piktland. Oba jsme barbaři, i když jsme větší část života strávili v téhle zemi. Odcházím. Nemáš se čeho bát, snad s výjimkou pokusu o atentát a to je směšné, když si člověk uvědomí, že tě ve dne v noci střeží oddíl Rudých ničitelů.”

Kull zvedl ruku v gestu na rozloučenou a Pikt s tichým cinkotem zbroje vyšel z místnosti.

Teď se Kullovy pozornosti domáhal další muž, jakoby chtěl připomenout, že královský čas nepatří králi.

Tím mužem byl mladý šlechtic ze sídelního města, Seno Val Dor. Tento proslulý šermíř předstoupil před krále a ve tváři se mu zračilo zřetelné duševní napětí. Sametovou čapku měl pomačkanou a když před králem poklekl, pera, která ji zdobila, se smutně zakývala. Jeho módní oděv byl místy špinavý, jakoby pro své duševní trápení zanedbával už nějaký čas svůj zjev.

“Králi, můj pane,” začal tím nejupřímnějším tónem, “jestli pro vás něco znamená slavná historie a činy našeho rodu, jestliže pro vás znamená něco má oddanost a věrnost, vyslyšte mou prosbu.”

“Mluv!”

“Můj pane, miluji jednu dívku. Bez ní nemohu žít. Ona beze mne zemře. Když na ni myslím, nemohu spát ani jíst. Její krása mne pronásleduje dnem i nocí, zářivý obraz jejích božských půvabů –”

Král se nepokojně pohnul. Nikdy nebyl milencem v tom pravém slova smyslu.

“Tak se s ní, u Valky, ožeň!”

“Ach,” vykřikl mladík, “v tom je ten háček. Je to otrokyně, jmenuje se Ala a patří Ducalonovi, hraběti z Komaharu. A je psáno v učených knihách valusijských zákonů, že sňatek mezi šlechtici a otroky je zakázán, tak je tomu od nepaměti. Pohnul jsem snad i samotným nebem, ale všude slyším tu samou odpověď: ,Šlechtic si nikdy nesmí vzít otrokyni!’ Je to příšerné. Říkají mi, že nikdy v historii království si nechtěl šlechtic vzít otrokyni. A co má být. Teď se obracím k vám jako k poslední instanci!”

“A Ducalon ji snad nechce prodat?”

“Ale ano, to však na situaci nic nemění. Zůstane stále otrokyni a člověk si nemůže vzít ani svou vlastní otrokyni. A já si přeji, aby se stala mou ženou. Cokoliv jiného by bylo pouhým výsměchem naší lásce. Chci ji celému světu ukázat oblečenou v hermelínu a ozdobenou šperky, jak se na Val Dorovu manželku sluší. Ale to je nemožné, dokud mi nepomůžete. Narodila se jako otrokyně z desítek pokolení otroků a otrokyni zůstane celý život, stejně jako její budoucí děti. A v takovém případě se nemůže provdat za svobodného muže.”

“Staň se tedy kvůli ní otrokem,” řekl Kull a pozorně se zahleděl na mladého muže.

“To jsem chtěl udělat,” odpověděl Seno s takovým zápalem, že mu Kull bez zaváhání uvěřil. “Šel jsem k Ducalonovi a řekl jsem mu: ,Ty máš otrokyni, kterou z celého srdce miluji. Chci se s ní oženit. Vezmi si mne za otroka, abych jí mohl být stále nablízku!’ S hrůzou mě odmítl. Řekl, že mi tu dívku prodá, nebo daruje, ale zásadně odmítl vzít mě do otroctví. A pak, můj otec přísahal, že mě zabije, jestliže zostudím jméno Val Doru tím, že se stanu otrokem. Ne, můj králi, ty jsi jediný, kdo mi může pomoci.”

Kull zavolal svého kancléře Tu a předložil mu celý případ. Tu nakonec potřásl hlavou: “Ve starých, železem okovaných knihách zákonů je psáno přesně to, co Seno řekl. Takový byl zákon a navěky bude tento zákon platit. Šlechtic a otrokyně nesmí uzavřít sňatek.”

“A proč bych ten zákon nemohl změnit?’ zachmuřil se.

Tu před něj položil kamennou desku, do které byl příslušný zákon vytesán.

“Tento zákon existuje celá staletí. Pohleď, králi, na tu kamennou tabuli, do které jej vytesali pradávní zákonodárci. Je tak starý, že dobu jeho vzniku si ani netroufám určit. Ani ty, ani kterýkoliv jiný král nemůže změnit, co je zapsáno v kameni.”

Kulla náhle zaplavil pocit naprosté bezmocnosti, ze kterého se mu dělalo špatně a který jej oslaboval. Míval ho v poslední době čím dál tím častěji. Zdálo se mu, že být králem znamená také otroctví, jen trochu jiného druhu. Dříve byl zvyklý vysekat si cestu středem nepřátel pomocí svého těžkého meče. Jak mohl bojovat proti úslužným a oddaným přátelům, kteří se před ním klaněli a poklekali, ale přitom se bránili čemukoliv novému? Obklopili se barikádou zvyků, tradicí a historických důkazů, a mlčky, ale důsledně, mu bránili změnit cokoliv.

“Běž,” řekl nakonec s unaveným mávnutím ruky. “Je mi líto, ale nemohu ti pomoci.” Seno Val Dor pomalu vyšel z místnosti. Svěšená hlava a pokleslá ramena, prázdný pohled a nohy, které táhl za sebou, to vše svědčilo o tom, že je to zlomený muž, který ztratil poslední naději.

3. Myslela jsem, že jste tygr v lidské podobě!

Chladivý vánek vál krajinou. Stříbrný potůček, který se vinul mezi obrovitými kmeny prastarých stromů tiše bublal. Z větví visely dlouhé liány a spousta plazivek, ozdobených celými girlandami různobarevných květů. Všude zněl zpěv ptáků a měkké sluneční paprsky pozdního léta pronikající spletí větví a listů, tvořily na trávou pokryté zemi sametový vzor ve zlaté a černé. Uprostřed této pastorální idyly ležela na zemi štíhlá, mladá dívka s obličejem ukrytým v dlaních a vzlykala, až srdce usedalo. Byla hluchá ke zpěvu ptáků, neslyšela volání potůčku, neviděla sluneční záři. Celý vesmír pro ni byl černou pustinou, ve které byla skutečná jen její bolest a její slzy.

Proto neslyšela tiché kroky, ani neviděla vysokého muže se širokými rameny, který vyšel z křovin a zastavil se přímo nad ní. Neuvědomila si jeho přítomnost do chvíle, kdy poklekl a pozvedl ji ze země. Oči ji utíral rukama něžnýma jako ruce ženy.

Malá otrokyně upřela zrak do osmahlé, nehybné tváře s chladnýma očima barvy břidlice, které v této chvíli podivně změkly. Z toho, jak muž vypadal, poznala, že to není Valusiánec a v těchto nejistých časech mohlo setkání s cizincem na tak opuštěném místě být velmi nebezpečné. Dívčin žal však byl příliš velký na to, aby cítila strach a kromě toho se cizinec zdál být hodný.

“Copak se děje, dítě?” zeptal se a protože většina žen, které mají velký zármutek, je ochotna se svěřit každému, kdo projeví soucit a zájem, začala mezi vzlyky vyprávět:

“Oh, pane, já jsem nesmírně nešťastná. Miluji totiž jednoho mladého šlechtice…”

“Seno Val Dora?”

“Ano, pane,” užasle na něj pohlédla. “Jak to víte? On si mě chce vzít a když už se nemohl nikde domoci svolení, vydal se dnes v zoufalství k samotnému králi. Ale král mu odmítl pomoci.”

Do osmahlé cizincovy tváře vběhl mráček nevole.

“Seno řekl, že mu král odmítl pomoci?’

“Ne, tak to nebylo. Král zavolal prvního kancléře a nějakou chvíli se s ním dohadoval. Pak se ale vzdal. Och,” vzlykala, “věděla jsem, že je to marné. Valusijské zákony jsou nezměnitelné, bez ohledu na to, jak jsou nespravedlivé a kruté. Ty zákony jsou mocnější než sám král.”

Dívka ucítila, jak na silné paži, která ji něžně podpírala, náhle naběhly tvrdé uzliny svalů. Přes cizincovu tvář přeletěl výraz bezmocnosti.

“Bohužel,” pronesl spíše pro sebe, “zákony Valusie jsou silnější než její král.”

Sdělený žal je poloviční žal, děvče se trochu uklidnilo a osušilo si slzy. Otrokyně jsou přece jen zvyklé na ústrky a strádání, i když právě s touhle dívkou bylo celý její život zacházeno velice dobře.

“Seno teď jistě krále nenávidí?” ptal se dále cizinec.

Dívka zavrtěla hlavou:

“On si dobře uvědomil, že je král bezmocný.”

“A co ty?”

“A co já?”

“Nenávidíš krále?’

Oči jí zaplály:

“Oh, pane, kdo jsem já, abych mohla nenávidět krále? Ne, to ne, něco takového by mě ani nenapadlo!”

“To jsem rád,” řekl cizinec s těžkým povzdechem. “Koneckonců, maličká, král je stejným otrokem jako ty a jeho pouta jsou mnohem těžší než tvá.”

“Chudák,” řekla dívka s lítostí i když docela nerozuměla, ale pak v ní znovu zaplál spravedlivý hněv. “Ale ty kruté zákony, kterými se lidé musí řídit, ty nenávidím! Proč se zákony nemohou změnit? Vždyť čas nestojí! Proč mají být dnešní lidé spoutáni zákony, které byly vymyšleny pro naše pradávné barbarské předky před tisíciletím?” Náhle se zarazila a zděšeně se rozhlédla kolem:

“Neříkej to na mne,” zašeptala a v naléhavém gestu položila hlavu na rameno svého společníka. “Nesluší se, aby se žena, a k tomu ještě otrokyně vyjadřovala tak nestydatě k veřejným věcem. Kdyby se to pán, nebo paní dozvěděli, dostala bych bití.”

Velký cizinec se usmál:

“Uklidni se, děvče. Ani král by se za to, co jsi řekla, na tebe nezlobil. Dokonce bych řekl, že by s tebou souhlasil.”

“A ty jsi už viděl krále?’ zeptala se dívka a její dětská zvědavost na okamžik zastínila její žal.

“Častokrát.”

“A je opravdu skoro tři metry vysoký?’ začala se se zájmem vyptávat “A schovává pod korunou rohy, jak se říká mezi obyčejnými lidmi?’

“Ale to těžko,” zasmál se. “To bys mu přidala skoro metr na výšku a co do velikosti by mohl být mým dvojčetem. Vlastně se vůbec nelišíme.”

“A je taky tak hodný, jako ty?’

“Občas, ve chvílích, kdy není dohnán ke státnickým povinnostem a zoufalství, kdy se nemusí řídit zákony, jimž nerozumí a kdy ho neomezují lidé, kteří nerozumí jemu.”

,A je opravdu divoch?”

“To ano. Narodil se a strávil své mládí mezi pohanskými divochy, obývajícími zemi Atlantis. Snil velký sen a ten se mu vyplnil. Protože byl velký válečník a nepřekonatelný šermíř, protože byl zkušený v boji o život, protože ho barbarští žoldnéři ve valusijské armádě milovali, proto všechno se nakonec stal králem. A protože je stále spíš bojovníkem než politikem a protože mu teď všechno jeho šermířské umění nepomůže, chvěje se pod ním trůn.”

“A je moc nešťastný?’

“Je, ale ne pořád,” usmál se obr. “Někdy, když tajně vyklouzne z paláce a může se sám procházet lesem, je skoro šťastný. Zvlášť když ještě navíc potká takovou půvabnou dívenku jako…”

Dívka v náhlé hrůze vykřikla a padla před ním na kolena:

“Och, můj pane, mějte slitování! Nevěděla jsem! Vy jste král!”

“Neboj se,” Kull opět poklekl vedle ní a položil jí ruku okolo ramen. Cítil, jak se děvče chvěje od hlavy k patě. “Řekla jsi přece, že jsem hodný…”

“A to také jste, pane,” zašeptala slabě. “Já – já jsem si myslila, že jste tygr v lidské podobě, podle toho, co lidé říkají, ale vy jste něžný a hodný a–ale vy jste k–král a já…”

Náhle přemožena zmatkem a úžasem vyskočila a prchala, takže vzápětí zmizela mezi stromy. Vědomí toho, že právě tomu králi, kterého doufala jednoho dne alespoň z dálky zahlédnout, se svěřila se svou bolestí, ji poděsilo.

Kull si povzdechl a vstal. Palácové záležitosti jej volaly zpět a on se musí vrátit a zabývat se věcmi, jejichž základ mu unikal a o jejichž řešení neměl nejmenší ponětí.

4. Kdo zemře první?

Nehybným tichem, které halilo chodby a komnaty paláce, se plížilo dvacet postav. Jejich nohy, obuté v měkké kožené boty, nevydávaly žádný zvuk ani na hustých kobercích, ani na mramorovém dláždění. Plameny pochodní, umístěných ve výklencích stěn se rudě odrážely od stříbřitých ostří tasené dýky, čepele těžkého meče a hlavice sekery.

“Pomalu, jen pomalu!” zasyčel Ardyon a zastavil se na okamžik, aby se podíval přes rameno na své společníky. “A ty tam vzadu, ať jsi kdokoliv, přestaň tak hlasitě funět!” Důstojník noční hlídky se zbavil všech strážných z těchto míst. Buď jim vydal přímý rozkaz nebo je opil, ale stejně musíme být opatrní! Ještě štěstí, že ti prokletí Piktové – ďas aby ty hubené vlky vzal – se povalují na svém konzuláte, nebo jsou na cestě do Grondaru. Tiše! Zpátky, přichází garda!”

Shlukli se za obrovským pilířem, který by ukryl celý oddíl mužů a čekali Téměř vzápětí kolem prošlo deset vysokých a urostlých mužů. Jejich nehybné obličeje vypadaly jako odlité z bronzu, byli po zuby ozbrojeni a oblečeni v rudé zbroji. Tváře některých z nich vyjadřovaly jakousi nejistotu. Vedl je důstojník bledý jako smrt. Jeho tvář byla poskládána do ustaraných vrásek a když míjel pilíř, za kterým byli ukryti vrahové, otřel si nejistou rukou z čela pot. Byl ještě mladý a zrada krále pro něj nebyla věcí jednoduchou.

S cinkotem pomalu prošli kolem a zmizeli kdesi za ohybem chodby.

“Výborně!” řekl Ardyon. “Udělal přesně to, co jsem od něj žádal. Tak, teď si pospěšte, máme před sebou spoustu práce. Jestli nás chytí při činu, bude s námi zle, ale mrtvý král se lehce změní v pouhou neurčitou vzpomínku. Pospěšme!”

“Tak jest, pospěšme!” zvolal Ridondo.

Spěšně se vydali chodbou a po nějaké chvíli stanuli před mohutnými dveřmi

“Tady je to!” vykřikl Ardyon. “Enare, vyraz tyhle dveře!”

Obr se vrhl celou svou obrovskou vahou na dveře. Pak znovu a tentokrát se ozval skřípot povolujících šroubů, praskot dřeva, pak se dveře zakymácely a zřítily do místnosti.

“Dovnitř!” vykřikl i Ridondo. “Smrt tyranovi!”

Náhle se zarazili. Tváří v tvář stál proti nim Kull. Ne nahý, právě probuzený a ještě omámený spánkem, muž, který by byl utracen jako bezbranná ovce. Stál tam Kull bdělý a divoký, částečně oděný ve zbroji Rudých zabíječů a v ruce se mu hrozivě blýskala dlouhá čepel meče.

Kull vstal před krátkou chvílí. Nemohl usnout a chtěl požádat velitele noční stráže, aby si s ním sedl na kus řeči. Když však vyhlédl špehýrkou ve dveřích, spatřil právě toho důstojníka, jak odvádí všechny muže stráže neznámo kam. V duši divošského krále vzklíčilo náhlé podezření a napadlo ho, že se jedná o zradu. Nenapadlo jej povolat stráž zpět, protože předpokládal, že všichni muži jsou účastníky spiknutí. Pro jejich odchod nebyl důvod. Proto si Kull začal rychle a tiše připínat zbroj, kterou na noc odložil. Když se ozval první úder na dveře, neměl ještě zcela došněrovány boční řemeny. Na krátký okamžik celá scéna znehybněla. Čtyři vzbouření šlechtici stojící ve dveřích a za nimi šestnáct bezohledných hrdlořezů. Všichni byli přikováni na svých místech divokým pohledem mlčícího obra, který stál s pozvednutým mečem uprostřed královské ložnice.

Pak zazněl Ardyonův výkřik: “Dovnitř a na něj! Je sám proti dvaceti a nemá přilbu!”

To byla pravda. Kullovi už nezbyl čas ani na to, aby si nasadil přilbu, která k výzbroji patřila, ani na to, aby strhl těžký štít ze zdi, kde visel. Kdyby na to měl Kull čas, byl by mnohem lépe chráněn než většina z atentátníků. Jen Enaros a Ducalon byli oděni v plné zbroji s přilbami, které měly spuštěné hledí.

S pokřikem, který naplnil místnost, vtrhli útočníci dovnitř jako příval. V jejich čele byl Enaros. Vřítil se do místnosti jako útočící býk, s hlavou sehnutou, s mečem nízko a vodorovně před sebou, připraven zasadit smrtící úder. A Kull mu skočil vstříc jako tygr, který se chystá býka strhnout. Celá králova váha a nesmírná síla se soustředily do ruky, která ťala těžkým mečem. Široká čepel zasvištěla v širokém oblouku vzduchem a se zařinčením dopadla na helmu zrádného důstojníka. Při úderu praskla jak přilba, tak čepel a mrtvý Enaros padl k zemi. Kull uskočil zpět a v ruce svíral jen zbytek meče.

“Enaros,” zavrčel, když se pod prasklou přilbou objevil zakrvácený obličej. V tom okamžiku se na něj celá skupina vrhla. Cítil, jak mu po žebrech sjela čepel dýky a odhodil útočníka jediným úderem levé ruky. Zlomeným mečem udeřil dalšího útočníka přímo mezi oči a ten padl zakrvácený k zemi.

“Čtyři z vás, hlídejte dveře!” zaječel Ardyon, který poskakoval přesně na okraji stříbrného víru svištících čepelí. Dostal totiž strach, že by Kull mohl při své váze a rychlosti prorazit kruhem útočníků a uprchnout. Čtyři zbojníci se stáhli a zablokovali vchod. V tom okamžiku skočil Kull zpět a strhl ze zdi prastarou válečnou sekeru, která tam visela alespoň sto let.

Postavil se zády ke zdi a krátce se rozhlédl. Pak se vrhl kupředu. Kull nebyl zvyklý se bránit. Jeho taktikou byl útok. První úder srazil k zemi zbojníka s uťatým ramenem a na zpáteční cestě rozdrtila sekera hlavu dalšího. Na hrudním plátu mu zařinčel meč – kdyby neměl zbroj, bylo by po boji. Jeho hlavní starostí bylo chránit si nekrytou hlavu. A otevřené pásy mezi hrudním a zádovým krunýřem. Valusijská zbroj byla dost složitá a Kull neměl čas obléci si ji celou. Už krvácel ze zranění na tváři, rukou a nohou, ale byl tak rychlý, nebezpečný a bojovný, že třebaže všechny výhody byly na straně útočníků, nebyli schopni najít žádnou slabinu. Navíc je zpomalovalo jejich množství.

V jedné chvíli jej divoce sevřeli a údery na Kulla padaly jako krupobití, vzápětí ustoupili a obklopili ho kruhem, bodali a zároveň se chránili před jeho ranami. Několik krvácejících těl na zemi svědčilo o tom, že jejich plán nebyl zdaleka tak dokonalý, jak si mysleli.

“Zbabělci!” vykřikl Ridondo plný nenávisti, shodil s hlavy kápi, která mu zatím ukrývala obličej a oči mu nepříčetně zablýskaly. “Máte strach z boje. Což necháme despotu žít? Ukončeme to!”

Vrhl se vpřed v divokém útoku, ale Kull, který jej poznal, mu přerazil čepel krátkým úderem těžké sekery a levou rukou jej odstrčil takovou silou, že Ridondo s hlasitým úderem padl na zem. Pak král uchopil do levé ruky meč mrtvého Enara a další ze zbojníků si zachránil život jen tím, že padl na záda, aby se vyhnul vodorovně letící čepeli sekery. Jiný z banditů se vrhl Kullovi na nohy a doufal, že se mu podaří tímto způsobem krále porazit. Chvilku zápasil s něčím, co mu připadalo jako pevná železná věž. Vzhlédl sice včas na to, aby spatřil padající sekeru, ne však dost včas, aby se jí vyhnul. Mezitím jeden z jeho druhů zvedl meč oběma rukama vysoko nad hlavu a ťal takovou silou, že Kullovi prosekl levý nárameník a zranil rameno pod ním. Za několik okamžiků byl králův hrudní plát plný krve.

Ducalon rozhrnul ve své netrpělivosti útočníky vpravo a vlevo a zaútočil divoce na Kullovu nechráněnou hlavu. Ten poklesl do nízkého dřepu a meč, který mu zasvištěl nad hlavou mu odsekl pramen vlasů. Pro muže Kullovy výšky není nic snadného vyhnout se tímto způsobem útoku trpaslíka, jakým byl Ducalon.

Kull se otočil na podpatku a udeřil ze strany, tak, jak by zaútočil divoký vlk. Čepel opsala plochý, vodorovný oblouk a Ducalon padl. Obrovská rána mu otvírala celý levý bok a na rtech se mu objevila rudá pěna.

“Ducalon!” Kull pronesl to jméno se zatajeným dechem. “Toho skřeta bych poznal i v pekle…”

Pak se rychle narovnal, aby se postavil šílenému Ridondovu útoku. Ridondo vyrazil kupředu, aniž se kryl a jeho jedinou zbraní byla štíhlá dýka. Kull bleskově uskočil a pozvedl sekeru.

“Ridondo!” zazvonil jeho hlas místností, “ustup, tebe bych zranil nerad…”

“Zemři, tyrane!” zaječel šílený básník a vrhl se střemhlav na krále. Kull odkládal do posledního okamžiku úder, jako by doufal, že jej nebude muset zasadit. Pak bylo pozdě. Až ve chvíli, kdy ucítil, jak se mu do nechráněné části levého boku zakusuje Ridondova dýka, ve slepém zoufalství udeřil.

Ridondo padl s roztříštěnou lebkou, Kull se odpotácel pozpátku ke zdi a mezi prsty, kterými si svíral ránu, mu prýštila krev.

“Tak, a teď všichni na něj!” zařval Ardyon a chystal se zahájit útok.

Kull se opřel zády o zeď a pozvedl sekeru. Tvořil strašný a divoký obraz. Nohy měl doširoka rozkročené, hlavu nakloněnu dopředu a jednou, krví zbrocenou rukou se opíral o zeď. V druhé ruce svíral pozdviženou sekeru a divoká tvář mu ztuhla v příšerné grimase nenávisti. Plamen šedých očí prorážel i krvavou mlhou, která je halila. Vzbouřenci znovu zaváhali. Tygr pravděpodobně umíral, ale stále ještě byl schopen rozdávat smrt.

“Kdo zemře první?’ zavrčel Kull rozbitými rty, z nichž mu prýštila krev.

Ardyon skočil jako útočící vlk, ale pak s neuvěřitelnou rychlostí, která jej charakterizovala, padl k zemi, aby se vyhnul smrti, která mu svištěla vstříc v podobě krvavé sekery. Rychle se odkulil, a měl nejvyšší čas, protože Kull se napřáhl k další ráně a tentokrát sekera dopadla těsně vedle Ardyonových nohou. Zaťala se aspoň deset centimetrů do leštěné dřevěné podlahy.

V tom okamžiku zaútočil další z banditů a několik jeho druhů jej váhavě následovalo. První lump si zřejmě myslel, že se mu podaří Kulla zabít dřív, než vytrhne sekeru z podlahy, ale buď podcenil královu rychlost, nebo začal se svým útokem o zlomek vteřiny pozdě. Ať už to bylo jakkoliv, sekera vyletěla vzhůru, zasvištěla dolů a útok skončil, když rudá karikatura prvního zbojníka padla pod nohy jeho druhů. V tom okamžiku se kdesi dole v chodbě rozlehly spěšné dunivé kroky mnoha nohou a muži, kteří hlídali dveře, začali křičet:

“Vracejí se vojáci!”

Ardyon zaklel a jeho muži jej opustili jako krysy, prchající z lodi, která se potápí. Vybíhali do haly, část se jich sotva belhala a za nimi zůstaly krvavé stopy. Snažili se prchnout chodbou, ale tou už zněl křik vojáků a zvonění jejich zbroje.

Když nepočítáme mrtvé a umírající, zůstali Ardyon a Kull v královské ložnici sami. Kullovi se podlamovala kolena, opřel se těžce o zeď a pozoroval náčelníka zbojníků očima umírajícího vlka. Ani za této prazvláštní situace neopustila Ardyona, jak se zdálo, jeho cynická filozofie.

“Takže je ztraceno vše a čest zvlášť!” zamumlal. “I když král umírá vstoje a…” Ať už chtěl dodat cokoliv, nedokončil větu, ale mrštně se vrhl ke králi, který si právě předloktím ruky, ve které svíral sekeru, protíral krví zalité oči. Muž s mečem ve střehu může bodnout mnohem rychleji než může zraněný odkrytý muž udeřit sekerou, která už v jeho unavené ruce ztěžkla jako olovo.

Ale přesně ve chvíli, kdy Ardyon vyrazil k útoku, kterým by krále dobil, objevil se ve dveřích Seno Val Dor. Jeho ruka vyletěla jako blesk, cosi se zalesklo, se zasvištěním proletělo vzduchem a svou dráhu skončilo v Ardyonově hrdle. Zbojník se zapotácel, upustil meč a zřítil se Kullovi k nohám. Královy nohy byly zality záplavou krve, tryskající z přeťaté krční tepny, která tak vydávala pochmurný důkaz o tom, že Seno Val Dorovy válečné dovednosti zahrnují i přesné vrhání nožem. Kull se zahleděl udiveně na mrtvého zbojníka a Ardyonovy mrtvé oči mu zdánlivě zlomyslně pohled oplácely. Vypadalo to, jako by nebožtík stále ještě srovnával zbytečnost králů a zbojníků a zvažoval význam spiknutí a převratů.

To už Seno krále podpíral, místnost byla zaplněna ozbrojenci v barvách rozvětvené rodiny Val Dorů a Kull si uvědomil, že jej z druhé strany podpírá jeho známá malá otrokyně.

“Kulle! Kulle! Jste živ?!” Val Dorova tvář byla bílá jako křída.

“Ještě ne,” odpověděl chraptivě král. “Ucpěte mi tu díru v levém boku, jestli umřu, tak to bude kvůli ní. Je pěkně hluboká – tam mi napsal Ridondo píseň smrti! Ale ty další jsou jen povrchní. Nacpěte mi tam zatím nějaký hadr, mám před sebou ještě nějakou práci!”

Váhavě poslechli, a když zastavili proud krve, který mu tryskal z boku, Kull, teď již zbledlý ztrátou krve se poněkud vzpamatoval. Celý palác už byl na nohou. Dvorní dámy, dvořané, vojáci, kancléři, ti všichni se hemžili kolem a mluvili jeden přes druhého. Rudí ničitelé se sbíhali ze všech stran, bez sebe zuřivostí, schopni čehokoliv a žárliví na skutečnost, že jejich krále zachránil někdo jiný. Mladý důstojník, který odvedl strážný oddíl, vyklouzl v nastalém zmatku do tmy a přestože po něm vypuklo důkladné pátrání, nikdy ho již nenašli.

Kull zůstával tvrdohlavě stát na nohou. Jednou rukou stále svíral zkrvavenou sekeru, druhou Seno Val Dorovo rameno. Pak pokynul vrchnímu kancléři a Tu přistoupil. “Dej donést tabuli, na které je vyryt zákon, týkající se otroků.”

“Ale, můj pane…”

“Udělej, co říkám!” zařval náhle Kull divoce, pozvedl sekeru a Tu si pospíšil vykonat rozkaz.

Zatímco král čekal, nahrnuly se okolo něj dvorní dámy, obvazovaly mu rány a pokoušely se mu jemně a marně otevřít prsty, sevřené kolem toporu sekery. Kull si při tom zároveň vyslechl historku, kterou mu stále ještě zadýchaný Seno vyprávěl.

“Ala zaslechla Kaanuuba a Ducalona, jak se domlouvají – schovala se do jakéhosi osamělého koutku, aby si poplakala nad svým – vlastně naším – neštěstím a v tom přijel Kaanuub, který se tam zastavil na cestě na své venkovské sídlo. Třásl se strachy, že se jejich plán z nějakého důvodu nezdaří a přinutil Ducalona, aby s ním prošel všechno znovu, aby se ujistil, že nikde není žádná chyba.

Odjel až pozdě večer a teprve potom se Ale podařilo vykrást se z domu a přiběhla ke mně. Jenže z Ducalonova městského domu je to do našeho domu pěkný kus cesty, zvlášť pro děvče, jako je Ala, takže přestože jsem svolal své lidi ihned a okamžitě jsme vyrazili, přišli jsme téměř pozdě.”

Kull mu sevřel rameno:

“Já nezapomínám!”

Vstoupil Tu s tabulí zákonů a položil ji s posvátnou úctou na stůl.

Kull odstrčil všechny lidi stojící okolo něj a zůstal stát sám uprostřed volného prostoru.

“Slyšte, lidé Valusijští! Jsem už tím vším unaven. Nejsem králem, ale otrokem! Jsem spoután a omezen zákony, zákony a zase zákony! Nemohu zlé potrestat tak, jak bych si přál. Odporovalo by to zákonům, zvykům a tradicím. U Valky! Teď budu králem i ve skutečnosti, nejen podle jména! Tady stojí ti dva, kteří mi zachránili život! Od této chvíle se mohou stát manžely podle své vůle!”

Seno a Ala se vrhli se šťastnými výkřiky jeden druhému do náručí.

“Ale co zákony?’ vykřikl Tu.

“Já jsem zákon!” zařval divoce Kull a pozvedl vysoko sekeru. Krvavá čepel švihla dolů a kamenná tabule zákonů se rozletěla na sto kusů. Všichni v hrůze sevřeli pěsti a vytřeštili oči. Se strachem čekali, že se zřítí samo nebe.

Kull s divoce planoucíma očima se zapotácel zpět. Místnost se mu před očima točila.

“Já jsem král, stát i zákon!” znovu divoce vykřikl. Uchopil drahocené žezlo, ležící na stole, zlomil jej jako proutek a odhodil daleko od sebe. “Tohle bude moje žezlo!” Rudá sekera opsala široký oblouk a potřísnila pobledlé šlechtice krvavými krůpějemi. Kull si strhnul z hlavy levou rukou královskou korunu a znovu se opřel o zeď. V jeho pažích však byla stále síla lva.

“Buď jsem král, nebo mrtvola!” křičel dál, se svaly a žilami naběhlými námahou a s očima planoucíma.

“Jestliže se vám má vláda nelíbí, pojďte a vezměte si tuto korunu!”

V křečovitě zaťaté levé ruce pozvedl úzkou obroučku z drahoceného kovu a pravou rukou napřáhl výhružně těžkou sekeru.

“Touto sekerou já vládnu! To je mé žezlo. Trpěl jsem a snažil se být loutkou, která by vládla tak, jak jste si přáli – podle vašich zákonů a vaším způsobem. Teď budu vládnout po svém! Když nebudete bojovat, budete poslouchat! Zákony, které jsou spravedlivé, zůstanou, zákony, které dávno přežily svou dobu rozdrtím tak, jak jsem rozdrtil tento. Jsem král!”

Zbledlí šlechtici a vystrašené dámy pomalu poklekli a poklonili se ve strachu i úctě krví zbrocenému obrovi, který se nad nimi tyčil s planoucíma očima.

“Jsem král!”

ÚDER GONGU

Kdesi v horké, rudé tmě se zrodilo nejasné chvění. Jakýsi puls zvuku, šelest z neznámého zdroje, slabá bubnující kadence tlukotu horkého, rudého srdce uprostřed temnoty.

Podnícen k vědomí tou tepající ozvěnou se muž pohnul. Posadil se a natahoval slepé ruce do změti horkého temna. Ale nic necítil.

Zvuk se stal zřetelnější, ostřejší, skoro hmotný, téměř hmatatelný. Jak pulsoval, vyrážel dlouhé zčeřené výhonky, rozněcující horkou, bezdechou tmu jako když se černé jezero čeří drobnými vlnkami.

Tep stoupal a klesal kolem něj, v něm – jako vznášení a klesání na vlnách černého oceánu, jako jízda na bubnujících vlnách. Nemohl se rozhodnout, zda bezhlasý tep se odehrává v temnotě kolem něho, nebo to bubnuje v jeho mozku. Lebka mu zvučela v záchvěvech rezonujícího gongu. Toto fantastické uvažování jím pronikalo jak ledové jehly… být sám tady v té pulsující rudé temnotě bylo srovnatelné s bytím vězně ve vlastním mozku…

Bezzvučný rytmus se teď snížil, soustředil, mizel mimo slyšitelnost. Sevřel si rozbolavělou hlavu v rukách a snažil se rozpomenout – na co?

“To je divné,” mumlal si. “Nemohu si vzpomenout, kdo jsem – kam a jak jsem se dostal. Nebo jsem tady byl vždy?”

Kymácivě se postavil. Bezdechá tma kolísala všude kolem něj. Ačkoliv napínal zrak, nespatřil ani nepatrný zákmit světla.

Pomalu a váhavě, ruce nataženy před sebou, se vydal dopředu. Nesmírně toužil po čistém, jasném záření slunce jako rostlina a hledal je prvotním, bezmyšlenkovitým instinktem.

“Toto určitě není všechno!” uvažoval. “Je víc než jen toto. Pamatuji si ještě něco… světlo! Nevím, co bylo světlo, ale je to odlišné od tady toho.”

Pak se v dálce objevil náznak šedi v té všudypřítomné černi. Prášek světla, jako rozetřený v tmě rukou obra. Srdce mu vzrušeně zabušilo jak pospíchal. Kmit šedivého záření před ním rostl a rozhoříval se stále jasněji. Jako by kráčel dlouhým černým tunelem ke vzdálenému otvoru, kterým proniká světlo a kyne svoboda.

Příliš náhle se ocitl na otevřeném prostranství, stojíc ve strašidelném šeru. Na tváři ho chladil vítr.

“Toto je světlo, ano, a vítr. Ale bylo ještě něco víc, než…” řekl si zamyšleně.

Cítil, že stojí pod nesmírnou výškou. Zmocnila se ho závrať, ale ovládl ji. Obloha se zářivě třpytila. Velké hvězdy nad ním planuly a oslňovaly, přelévaly se jak roztavené, chvějící se kapky čistého světla. Zvedl zachmuřenou, přemýšlející tvář a hleděl na to srocení gigantických hvězd, na ty tisíce diamantů, rozsypaných na modrém sametu.

A nebyl sám. Někdo jiný stál v té výšce vedle něj. Vysoká postava se vynořila, zahalená či oblečená jakýmsi způsobem, kterému nerozuměl. Pouhým instinktem sáhla jeho ruka k pasu – a klesla. Měl by tam viset meč – vzpomenul si na další věc – ale stál nahý bez jakékoli zbraně.

Pohlédl na nezřetelnou postavu rozpálenýma očima, ale neviděl nic více, než chvějící se záři hvězd.

Jeho společník pak přistoupil blíže. Viděl, že je to muž, neuvěřitelně starý, ač jeho tvář byla nejasná za předivem stínů a stěží rozeznatelná. Ale aura věků se vznášela kolem celé postavy, téměř hmatatelný povlak staletí.

“Jsi nový příchozí?” zeptal se ho ten tvar. Hlas byl jasný, hluboký, plný, zlatý tón vibrujícího nefritového gongu, nezemský. Zvuk hlasu mu otevřel paměť a jeho zmatené myšlenky se rozletěly.

“Už si vzpomínám,” vyhrkl udiveně. “Jsem Kull, Kull – král Valusie! Ale jak jsem se dostal do tohoto místa – pod nebeskou klenbu hvězd? Kde jsou mé šaty a zbraně?”

Ten druhý na něj temně pohlédl. Kull jen pocítil neviditelný dotek jeho stíny zakrytých očí.

“Žádný člověk, který projde dveřmi, si nemůže ze světa nic přinést – jen sebe sama,” odpověděl zvonivým hlasem. “Přemýšlej, Kulle z Valusie, opravdu nevíš, kde stojíš a jak a proč jsi sem přišel?”

Kull se hluboce zamyslel. Svraštil úsilím obočí a snažil se proniknout za temný závoj, halící jeho mysl.

“Stál jsem ve dveřích poradní komnaty,” řekl pomalu. “Vzpomínám si, že hlídka na věži udeřila do gongu, aby ohlásila hodinu. A pak už o světě nevím nic, nic, kromě toho třeskutého zvuku gongu! Vířil kolem mne jak záplava bijících hromů, zabalil mne, oslepil a ohlušil – tma v očích i kolem a skrz ni hrozba rudých jisker ohně – a probudil jsem se v horké temnotě. Více si nepamatuji.”

Hlas toho druhého byl soustrastný.

“Prošel jsi dveřmi. Zpočátku to vždy vypadá jako temnota a nikdo si nepamatuje cestu sem.”

Překvapující, prudká bolest projela Kullovi tělem tam, v té větrné výšce.

“Takže jsem – mrtvý?” Horká krev mu zaplavila a rozbušila srdce a vybuchl zlobou. “Při Valkovi,” zaklel, “nějaký nepřítel – číhající za pilířem – udeřil mne zezadu, když jsem stál na prahu komnaty. Už si vzpomínám: hovořil jsem s Brulem, piktským válečníkem – “

“Neřekl jsem, že jsi mrtev,” upozornila ho jemně nejasná postava. “Možná, že dveře jsou ještě otevřeny. Stává se to…”

“Ale co je to tady za místo – je to ráj bohů nebo podsvětí, kde panují rudí démoni? Třeba to ani není svět, který znám ze života – takové hvězdy jsem ještě nikdy neviděl – to seskupení je mi cizí. Jsou větší a silnější, zářivější, než kterákoli hvězda, co se třpytí na obloze Valusie.”

“Toto je svět za světem. Vesmír za vesmírem, znásobená složitost za chápáním těch, které nazýváš ‚bohy’. Prošel jsi obrovskou vzdálenost od zeměkoule, na které jsi se narodil. Možná, že tento prostor je pouze střed a místo oddechu mezi světem, ze kterého přicházíš a světem, do kterého je ti určeno jít.”

“Potom ale jsem určitě mrtev!”

“A co to je, to, čemu ty říkáš smrt? Není to jen pouhý přechod z jednoho stavu bytí do jiného? Obrat k věčnosti, překročení kosmického oceánu? Ale já neřekl, že jsi mrtvý…”

“Co potom, při Valkovi, jsem?” řval Kull se starou zuřivostí, která způsobila, že nepřátelé se báli už při vyslovení jeho jména, když byl naživu. “Jestli žiji – proč jsem tady? Jestli jsem mrtví – kam cestuji?”

V hlasu toho druhého, pomalém, melodickém, nezemského hlasu zvuku gongu z nefritu, se ozývala nekonečná moudrost, trpělivost a soucit.

“Mluví tvá smrtelnost, nikoli tvá duše. Ptáš se na materiální věci, či na to, co bys rád slyšel v rozhodných skutečnostech. Ale po pravdě věci, které považuješ za reálné, jsou jen iluze. Je to důležité, jestli žiješ nebo jestli si mrtví, když smrt je jen přechod mezi životy? Podívej, jsi jen částice toho nekonečného oceánu, zvaného život. Toho mocného moře, které omývá neznámé břehy tisíce světů. Jsi součástí života v tom, či v jiném místě. Možná, že poletíš velkým proudem zpět ke zdroji, ze kterého jsi, ty a všechny další živé bytosti, vzešel v konečném počátku. Jestli ano, jsi pak nesmrtelně živý tak, jako strom, kámen, pták, neboť ten tvůj svět je součástí života a proto je věčně živý. Nazýváš tu pouhou přepravu z fyzického stavu – to pouhé opuštění jednoho světa cestou do dalšího – smrtí? Ne! Pokud jde o smrt, to je docela jiná věc.”

“Ale toto tělo je moje, pamatuji si ho velice dobře.”

“Neřekl jsem, že jsi mrtvý tak, jak znáš smrt. A co se toho týče, možná jsi ještě v tom rodném světě, jaký znáš. Světy ve světech, vesmíry ve vesmírech. Věčné moře olizuje desetkrát deset miliónů neznámých pobřeží, a přece jen jediné. Tyto věci opravdu existují. Jsou příliš malé, aby je pochopila lidská mysl, jako jiné jsou zas příliš rozsáhlé. Každé zrnko krystalického písku na pláží tvé Valusie obsahuje v sobě milióny vesmírů a každý je tak mocný, jak vesmír, který znáš. Stejně tak tvůj hvězdami posetý a z mnoha světů se skládající vesmír, je jen jedním zrnkem krystalického písku na pobřeží nějakého rozsáhlého království mimo dosah pochopení. Ocitl jsi se – mimo. Tento vesmír, ve kterém nyní stojíš, můžeš porovnat s drobným drahokamem, přišitým na tvém královském rouchu. Tedy – celý rozsáhlý vesmír, který znáš, může být jen kapka rosy tady v prachu u tvých nohou. Rozměr je jen iluze. A ani prostor a čas nejsou skutečné. Život a smrt, to jsou dvě slova, jejichž význam je jen jeden.”

Kull hleděl na svého neznámého společníka očima plnýma úcty a údivu.

“Jsi bůh?” zeptal se tupě.

“Pouhá moudrost nečiní nikoho bohem.”

Zastřená paže se zdvihla a nezřetelná ruka ukázala na oblohu, rozzářenou drahokamy hvězd.

“Podívej!”

Kull vzhlédl a spatřil, jak se hvězdy mění. Jakoby postavení hvězd bylo z tekuté substance. Před jeho očima se kulaté drahokamy měnily v nesnesitelném jasu, přetvářely obrazce ve vzorech neustále nových obrazců.

“Hvězdy, o kterých lidé mluví, jako o věčných, stárnou a vyhasínají během nezměřitelných věků, stejně jako lidé v kratší chvilce svého trvání. Rody a říše vznikají a rozpadají se v tisícovkách let a taktéž hvězdy ve svých tisícovkách eónů. Díváme-li se vzhůru, rodí se na neviditelných planetách život… neznámé bytosti se vynořují z prvotního slizu páchnoucího moře… kmeny se spojují v národy a pak v císařství a zanikají ve válce… a život odumírá v miliónech odumírajících světů… zatímco se již rodí nový život v miliónech dalších světů. Veškerý život je část všeho života. Biliony let jsou chvilkou z pohledu věčnosti.”

Kull se díval na multinásobné nebe, kde hvězdy rostly a vadly, pulsovaly vlnami záření a slábly, jako –

– Jako když horká, rudá temnota pulsovala bezhlesně kolem něho!

Opět byl zpět v té tepající temnotě.

A pak: důvěrně známý třesk oceli o ocel, šoupání podrážek na mramorové dlažbě –

Vrávoral v jasu slunce, uprostřed lesa sloupů z bílého mramoru. Slunce pronikalo vysokými okny jak roztavené zlato. Zmateně si přejel rukou po tváři. V uších mu řinčelo. Po boku mu mokře stékala krev a šaty se mu lepily na tělo. Zmámeně pohlédl dolů ke svým nohám a spatřil červenou změť. Na mramorové podlaze u jeho nohou se válelo cosi, co bylo dříve mužem. Řinčení, které slyšel, byla kovová hudba úderů meče o štít. Před jeho zastřeným zrakem se vynořila Brulova tvář, zamračená, znepokojená, s ústy pevně semknutými.

Piktova silná ruka ho uchopila za paži.

“Brule? Kde jsem to byl?”

“Byl jsi už skoro na cestě ke starému králi v Říši smrti,” odpověděl Zabiják, pomáhaje králi na mramorovou lavici. Jedním tahem otřel meč od krve o roztrhaný plášť. “Úkladný vrah čekal na tebe tam za tím pilířem. Když jsi se na prahu obrátil ke mně, jedním skokem útočícího leoparda byl u tebe. Ale ten pes udeřil příliš rychle – a tak jeho ruka nebyla přesná. Meč se mu zvrtl v ruce a udělil ti jen sečnou ránu místo smrtelné. Rozsekal jsem ho na cucky.”

Kull byl zcela popleten.

“A jak dlouho, kolik hodin to trvalo?”

Brule se nevesele zasmál.

“Jsi ještě omámen tím úderem, můj králi. Od chvíle, kdy skočil a udeřil a ty jsi padl, do chvíle, kdy jsi se zvedl a mluvíš se mnou, uplynul jen zlomek času. Člověk by ani nestačil spočítat údery tepu na prstech jedné ruky. Udalo se to v okamžiku…”

Biliony let jsou jak okamžik z pohledu věčnosti… kde jen Kull slyšel tu podivnou větu?

“Ano, máš pravdu,” řekl Kull se zvláštním výrazem v nehybné tváři. “Nemohu to pochopit – ale těsně před úderem vraha jsem slyšel zvuk gongu, ohlašující hodinu – a teď si uvědomuji, že mi hudba tohoto gongu ještě zvoní v uších.” Vzhlédl vzhůru a násilně se rozesmál.

“Brule, není nic takového, jako čas a prostor! Protože já procestoval nejdelší trasu mého života a prožil milióny let, stál jsem ve dvou odlišných světech, vzdálených v nesmírnosti vesmíru, a to vše během jediného úderu gongu.”

MEČE PURPUROVÉHO KRÁLOVSTVÍ

1. “Valusijské pletichy za zavřenými dveřmi.”

Zlověstný klid ležel jak rubáš na starobylém městě Valusii. Vlny hněvu přeskakovaly ze střechy na střechu a ulpívaly na hladkých mramorových zdech. Purpurové věže se zlatými špičkami zjemňoval slabý opar. Ospalé ticho neporušilo ani cinknutí kopyta na širokých dlážděných ulicích, a těch několik chodců, kteří museli vyjít, pospíchalo a opět mizelo za dveřmi. Město připomínalo říši duchů.

Kull, král Valusie, rozhrnul tenké záclony a hleděl přes zlatou okenní římsu ven na zahradu s jiskřícími fontánami, zastřiženými ploty a prořezanými stromy, přes vysoké zdi, za nimiž se rýsovala černá okna domů.

“Celá Valusie pletichaří za zavřenými okny, Brule,” zabručel.

Jeho společník, bojovník se snědou tváří, mocné střední postavy, se mračil. “Jsi příliš podezíravý, Kulle. To horko je zahnalo do domů.”

“Ale přitom osnují úklady,” trval na svém Kull. Tento vysoký barbar s mohutnými rameny měl pravou postavu válečníka: široká ramena, mohutný hrudník, štíhlé boky. Pod hustým černým obočím hleděly chladné šedé oči. Jeho rysy prozrazovaly místo narození. Uchvatitel Kull byl Atlanťan.

“Nu dobrá, pletichaří. Ale lidé budou kout pikle, ať je na trůnu kdokoli. Mě bys jim proto odpustit, Kulle.”

“Ano,” svraštil obr obočí, “jsem cizinec. Poprvé od počátku časů se zmocnil trůnu barbar. Dokud jsem byl velitelem jejich armády, velkoryse přehlíželi to náhodné místo mého narození. Ale teď mi ho předhazují pohledy i myšlenkami.”

“Co se o to staráš? Já jsem také cizinec. Teď prostě ovládli Valusii cizinci, když její vlastní národ zeslábl a zdegeneroval a není schopen vládnout si sám. Na trůně teď sedí Atlanťan, chráněný všemi těmi Pikty, příslušníky nejstaršího a nejmocnějšího národa v císařstvích. Její dvůr je zaplněn cizinci, armádou barbarských žoldnéřů. A Rudí zabijáci? Ano, jsou to Valusijci, ale jsou z hor a sami se považují za odlišnou rasu.”

Kull jen neklidně pokrčil rameny.

“Vím, co si lidé myslí a s jakým odporem a hněvem se dívají na státní záležitosti mocné staré Valusijské rody. Ale co vlastně chtějí? Císařství na tom bylo daleko hůře, když panoval Borna, rozený Valusijec a přímý dědic staré dynastie, než jak je mu pod mou vládou. Je to cena, jakou musí platit národy za svůj úpadek. Přicházejí silní mladí lidé a různým způsobem se chápou moci. Přebudoval jsem armádu, zorganizoval žoldnéře a obnovil dřívější velikost Valusie v mezinárodním měřítku. Je přece lepší mít jednoho barbara na trůnu, držícího rozdrobené tlupy pohromadě, než aby statisíce jejích krvavých rukou se proháněly ulicemi měst. Vše, co se tu teď děje, je pozůstatek po králi Bornovi. Království se mu rozpadalo pod rukama, nájezdy je ohrožovaly ze všech stran a pohanští Grondarové chystali výpravu v děsivé sile –

Ano, zabil jsem Borna holou rukou té divoké noci, kdy jsem jel v čele rebelů. K mé lítosti jsem si tím kouskem vysloužil pár nepřátel, ale během šesti měsíců jsem zlikvidoval anarchii a rebelie. Spojil jsem národy zpět do jednoho celku a zrušil dřívější Trojfederaci. A také jsem zlomil nápor Grondarů. Valusie nyní odpočívá v klidu a míru mezi ospalými piklemi, osnujícími mé svržení. Od počátku mého panování tu nebyl hladomor. Zásobárny přetékají zrním, obchodní lodě plují zatěžkány nákladem, pokladny kupců jsou plné, lidé mají tlustá břicha – ale stále reptají a proklínají, plivají na můj stín. Co vlastně chtějí?”

Pikt se divoce zašklebil s hořkou veselostí. “Dalšího Borna! Tyrana s krvavýma rukama! Zapomeň na jejich nevděk. Nezmocnil jsi se království pro ně, ani je nedržíš pro jejich prospěch. Ano, splnil jsi svůj celoživotní cíl a sedíš pevně na trůnu. Nech je reptat a intrikovat. Ty jsi král!”

Kull zachmuřeně přikývl. “Jsem král tohoto purpurového království! A dokud se můj dech nezastaví a duše se nevydá na dlouhou cestu stínů, budu král. Co je nového?”

Jeho otrok se hluboce uklonil. “Nalissa, dcera z rodu Ballinů prosí o slyšení, Vaše Výsosti.”

Obličejem krále přelétl stín. “Další prosba, týkající se její proklaté milostné záležitosti,” vzdychl k Brulovi. “Asi bude lepší, když půjdeš,” a k otrokovi, “přiveď ji.”

Kull seděl v křesle potaženém sametem a hleděl na Nalissu. Bylo ji stěží devatenáct. Oblečena byla v drahém, ale skrovném šatu valusijských šlechtičen a skýtala okouzlující obraz, krásu, kterou musel ocenit i král barbar. Její kůže byla obdivuhodně bílá, díky mnoha koupelím v mléku a ve víně, ale i díky roztomilé dědičnosti. Tváře se přirozeně růžověly a rty byly rudé a plné. Pod jemným černým obočím zářil pár hlubokých něžných očí, tmavých jak tajemství samo. Celý obličej rámovala spousta kudrnatých černých vlasů, stažených úzkým zlatým páskem.

Nalissa poklekla u nohou krále a uchopila jeho mečem ztvrdlé prsty do své měkké, štíhlé dlaně. Dívala se mu přímo do očí. Zrak jí zasněně plál žádostivostí. Ze všech lidí v království si Kull nejméně přál hledět právě do očí Nalissy. Viděl v nich hloubku vábivé tajemnosti. Nalissa věděla o své moci, ale pro své mládí ještě netušila její plnou sílu. Byla typické rozmazlené a zhýčkané aristokratické dítě. Kull však byl se věcech vztahů muže a ženy moudrý a uvědomoval si obtíže, které spojení dospělosti a této hrozné moci u Nalissy, vyvolá u dvora a v zemi, ať už dobré či zlé.

“Vaše Výsosti,” zanaříkala jak dítě, prosící o hračku. “Prosím, dovol mi vzít si Farsuňana Dalgara. Stal se občanem Valusie a je velmi oblíbený u dvora, jak jsi sám řekl. Proč – “

“Už jsem ti řekl,” odpověděl trpělivě král, “je mi úplně jedno, vdáš-li se za Dalgara, Brula, či ďábla! Ale tvůj otec si tento sňatek s farsunským dobrodruhem nepřeje a – “

“Ale ty mu to můžeš přikázat!” plakala.

“Rodinu rodu Ballinů počítám mezi své věrné přívržence,” odpověděl Atlanťan. “A Muroma z rodu Ballinů, tvého otce, mezi své nejbližší přátele. Budu-li se chovat jako nepřátelský gladiátor, naše přátelství skončí. Půjčil mi peníze, když jsem byl ještě obyčejným vojákem. Podporoval mou věc, když jsem se bil o trůn. Přijdu raději o pravou ruku, než abych ho nutil k činu, proti kterému se tak zarputile staví. Nebudu zasahovat do jeho rodinných záležitostí.”

Nalissa se ještě nenaučila, že některé muže se nedá ovládnout ženskými nástrahami. Prosila, přemlouvala, špulila rty. Líbala Kullovi ruce, naříkala mu na prsou, sedala mu na kolena, ale marně. Kull cítil upřímný soucit, ale zůstal neoblomný jak diamant. Na všechny její výzvy a lichotky měl jedinou odpověď: není to jeho věc a on, Kull, se nebude vměšovat.

Nakonec se Nalissa zvedla a odcházela se skloněnou hlavou, vlekouc nohy. Ve dveřích královské komnaty se srazila se svým přicházejícím otcem. Murom z rodu Ballinů, tušící důvod její návštěvy u krále, nic neřekl. Ale jeho oči jí daly jasně najevo, že trest ji nemine. Nešťastná dívka nastoupila do nosítek s pocitem, že její zármutek je příliš těžký, než aby ho mohla unést samotná dívka. A tak se prosadila její skutečná povaha. Tmavé oči se rozhořely ohněm vzpoury. Řekla několik rychlých slov otrokům, nesoucím její nosítka.

Mezitím stál hrabě Murom před králem a jeho rysy ztuhly v masce formální úcty. Kulla, který si toho všiml, to zranilo. Formality platily mezi ním a ostatními poddanými a cizinci, kromě Pikta Brula a velvyslance Ka-nu. Ale tak výrazná formálnost byla i u hraběte Muroma nová a Kull byl zvědav na důvod.

“Byla tu tvá dcera,” řekl úsečně.

“Ano, Vaše Veličenstvo,” odpověděl klidně a zdvořile Murom.

“Možná víš, proč. Chce se provdat za Dalgara z Farsunu.”

Hrabě důstojně sklonil hlavu. “Přeje-li si to Vaše Veličenstvo, stačí říci slovo.” Jeho rysy zcela zkameněly.

Kull, bodnut ostnem výčitky, se zvedl a přešel místností k oknu, odkud opět díval na podřimující město. Aniž by se otočil, řekl. “Raději bych obětoval polovinu království, než bych zasahoval do tvých rodinných záležitostí, či nutil tě postupovat v rozporu s tvým přáním.”

Hrabě byl okamžitě po jeho boku. Jeho formálnost a ušlechtilé oči se výmluvně dívaly. “Vaše Veličenstvo, smýšlel jsem o tobě špatně v mé mysli – měl bys to vědět – ” Chtěl pokleknout, ale Kull ho zadržel.

Král se zašklebil. “To je v pořádku, hrabě. Tvé soukromé záležitosti jsou jen tvoje. Nemohu ti pomoci, ale ty můžeš pomoci mně. Ve vzduchu visí spiknutí. Cítím nebezpečí stejně, jako jsem v mládí cítil blízkost tygra v džungli nebo hada ve vysoké trávě.”

“Moji zvědové pročešou město, Veličenstvo,” řekl hrabě, oči rozzářené vyhlídkou na takovou akci. “Lidé reptají a budou reptat pod kterýmkoliv vládcem – ale přicházím právě od Ka-nua z konsulátu a ten mi řekl, abych tě varoval. Že se objevuje jakýsi vnější vliv a cizí peníze. Říkal, že neví nic určitého, ale že jeho Piktové vymámili jakési informace z opilého sluhy verulijského velvyslance – neurčité narážky na nějaký převrat, který plánuje vláda.”

Kull zabručel. “Verulijská lstivost je příslovečná. Ale Gen Dala, verulijský velvyslanec, je čestný člověk.”

“Ale je to jen loutka. Nebude-li nic vědět o plánech svého národa, tím lépe bude sloužit jako rouška pro jejich činnost.”

“Co by mohla Verulie tím získat?” ptal se Kull.

“Gomlah, vzdálený bratranec krále Borna, tam utekl, když jsi porazil starou dynastii. Kdybys byl zabit, Valusie by se rozpadla zpátky na části. Její armáda by se rozložila, všichni cizí žoldnéři, kromě Piktů, by ji opustili, protože jen ty je dokážeš udržet pod kontrolou. Dokonce by se obrátili proti Valusii a země by se stala snadnou kořistí pro první mocnější národ, který by sem vtrhl. A potom, s Gomlahem, jako ospravedlněním invaze a loutkou na valusijském trůnu – “

“Chápu,” zabručel Kull. “Jsem lepší v boji než v královské radě, ale rozumím. Tedy – první krok musí být mé svržení, ehm?”

“Ano, Vaše Veličenstvo.”

Kull se usmál a založil si mohutné paže. “Konec konců, vládnutí je občas nudné.” Jeho prsty polaskaly rukojeť velkého meče, který nikdy neodkládal.

“Tu, hlavní rádce a Dondal, jeho synovec, ke králi,” vyvolal otrok a oba muži vstoupili.

Tu, hlavní rádce, tělnatý muž střední výšky i věku, vypadal spíše jako kupec, než jak rádce. Vlasy měl řídké, tvář vrásčitou a pod obočím dvě věčně podezíravá očka. Věk a důstojnost na něho těžce doléhaly. Původem plebejec, vyšvihl se na toto místo pouhou šikovností intrik. Viděl už vstoupit na trůn a odejít tři krále před Kullem.

Tuův synovec Dondal byl štíhlý, marnivý mladík, s odvážnýma černýma očima a veselým úsměvem. Jeho hlavní předností bylo to, že uměl držet jazyk za zuby a nikdy nevykládal, co slyšel u dvora. To byl i důvod jeho přijetí na místo, a ne jeho blízké příbuzenství s Tuem.

“Mám menší státní záležitost, Vaše Veličenstvo,” řekl Tu. “Tady je povolení pro otevření nového přístavu na západním pobřeží. Podepsal by jsi to?”

Kull podepsal. Tu pak vytáhl za záňadří pečetní prsten, zavěšený na tenkém řetízku kolem krku a doplnil pečeť. Tato pečeť měla platnost královského podpisu. Žádný prsten na světě mu nebyl podobný a Tu ho nosil na krku, ať bděl či spal. Mimo těch, co byli právě v královské komnatě, snad jen čtyři muži na světě věděli, kde je pečeť uchovávána.

2. Tajemství

Klid dne téměř nepostřehnutelně splynul s klidem noci. Měsíc ještě nevyšel a malé stříbrné hvězdy poskytovali málo světla. Jakoby jejich svit byl tlumen horkem, stále se ještě zvedajícím ze země.

Po opuštěné ulici dutě klapala kopyta koně s osamělým jezdcem. Jestli se nějaké oči dívaly za černými okny, nedaly nijak najevo, že poznaly, že to nocí a tichem jede Dalgar z Farsunu.

Mladý Farsuňan byl plně ozbrojen. Pružné, atletické tělo halilo lesklé brnění, na hlavě zářila přilbice. Vypadalo to, že umí zacházet s dlouhým štíhlým a drahokamy vykládaným mečem po boku, zavěšeným na šerpě, křížící hruď a ozdobené červenou růží.

Během jízdy pokukoval tento jezdec po zmuchlaném dopisu ve své ruce, který obsahoval vzkaz psaný písmem Valusie: “O půlnoci, můj milovaný, ve Zlořečených zahradách za hradbami. Utečeme spolu.”

Dramatická zpráva. Dalgarovy pěkně tvarované rty se pohrdavě zkřivily, když to četl. Dobré, malé melodrama lze tak mladé dívce prominout. Mladík potěšil sám sebe svým dojetím. Pomyšlením nad touto schůzkou se zachvěl vzrušením. Do svítání by už mohl být se svou nastávající nevěstou za hranicemi ve Verulii. To rozzuří hraběte Muroma z rodu Ballinů a celá valusijská armáda se vydá po jejich stopě. Ale než tento poplach propukne, bude už s Nalissou v bezpečí. Cítil se mocný a romantický. Srdce se mu rozbušilo bláznivým hrdinstvím mládí. Do půlnoci ještě scházelo několik hodin, ale – popohnal koně ostruhami a natočil ho, aby si zkrátil cestu tmavými uličkami.

“Ó, stříbrný měsíc a stříbrná hruď – ” bzučel si pod nosem plamennou zamilovanou píseň bláznivého mrtvého básníka Ridonda. Vtom kůň zafrkal a vyplašil se. V tmavých špinavých dveřích se válel jakýsi objemný tvar a sténal.

Dalgar tasil meč a sklouzl se sedla. Sklonil se nad tím, co tam tak hekalo.

Když se naklonil dost blízko, rozeznal postavu muže. Povytáhl tělo do relativně světlejšího místa a viděl, že ještě dýchá. Něco teplého a lepkavého mu přilnulo k ruce.

“Muž byl tělnatý a zřejmě starý, protože vlasy měl řídké a vous mu prokvétal šedinami. Byl oblečen v hadrech žebráka, ale i v té tmě Dalgar viděl, že ruce má pod vrstvou špíny velmi jemné a bílé. Z ošklivé rány na boku hlavy mu prosakovala krev. Oči měl zavřené a chvilkami zasténal.

Dalgar odtrhl kus látky ze své šerpy, aby obvázal krvácející ránu. Přitom zachytil prstenem vous muže a polekaně sebou škubl – vous se oddělil od tváře, odhalujíc hladce vyholenou vrásčitou tvář muže středního věku. Dalgar vykřikl a uskočil. Vyděšeně chvíli stál a hleděl dolů na sténajícího muže. Pak ho probudil k životu rychlý klapot koňských kopyt v souběžné uličce.

Rozběhl se tam a volal na jezdce. Ten prudkým trhnutím zastavil koně, až pod jeho kopyty vylétly na dláždění jiskry a kůň dosedl na zadní nohy.

Jezdec tasil meč.

“Co se děje? Á, to jsi ty, Dalgare.”

“Brule!” vykřikl mladý Farsuňan. “Rychle! Tu, hlavní rádce, leží tam v uličce v bezvědomí – asi zavražděn!”

Pikt byl v mžiku s koně dole a meč se mu blýskl v ruce. Přehodil koni otěže přes hlavu a nechal ho tam nehybného stát, zatímco sám následoval běžícího Dalgara.

Sklonili se oba nad ležícím rádcem a Brule ho prohlížel.

“Zřejmě to zlomenina lebky není,” zabručel Pikt. “Ale s jistotou to nevím. Ty vousy už měl dole, když jsi přišel?”

“Ne, strhl jsem je náhodně – “

“Tak to bude určitě práce nějakého lupiče, který ho nepoznal. Aspoň si tak myslím. Kdyby muž, co ho praštil, věděl, že jde o Tua, byla by to zrada, směřující proti Valusii. Říkal jsem mu, že to nedopadne dobře, bude-li se takto v přestrojení ploužit městem – ale rádci nemůžeš radit. Trval na tom, že se takovým způsobem dozví o všem, co se chystá. Že tak drží prsty na pulsu císařství, řekl.”

“Ale jestli to byl loupežný podřezávač,” ozval se Dalgar, “proč ho neokradl? Tady má váček s několika měďáky – a kdo by vůbec zkoušel oloupit žebráka?”

Zabiják zaklel. “Opravdu. Ale kdo, při Valkovi, mohl vědět, že je to Tu? Nikdy neužíval dvakrát stejné přestrojení a pomáhali mu s tím jen Dondal a otrok. Co by tím získali, kdyby ho někdo zabil? No dobrá, při Valkovi – ale on tu zatím umře, budeme-li tu takhle planě žvanit. Pomoz mi ho dostal na mého koně.”

S opile se kymácejícím hlavním rádcem v sedle, přidržovaném mečem vypracovanou svalnatou rukou Brula, šli ulicemi k paláci. Udivená stráž je vpustila a bezvládný rádce byl vnesen dovnitř. Uložili ho na pohovku, kde se mu pomalu začalo vracet vědomí při ošetřování otroky a dvorními dámami.

Konečně se posadil a sevřel si hlavu v rukách, sténaje. Ka-nu, piktský velvyslanec a nejprohnanější muž v království, se k němu sklonil.

“Tue! Kdo tě praštil?”

“Já nevím,” odpovídal stále ještě omámen rádce. “Nic si nepamatuji.”

“Měl jsi u sebe nějaké důležité dokumenty?”

“Ne.”

“A vzali ti něco?”

Tu začal šátrat nejistě po těle. Jeho zastřené oči se vyjasňovaly a pak vzplály obavami. “Prsten! Královský pečetní prsten! Je pryč!”

Ka-nu uhodil pěstí do dlaně své ruky a ze srdce zaklel.

“To jsou výsledky toho, že nosíš u sebe takovou věc! Varoval jsem tě! Rychle, Brule, Kelkore – Delgare: špinavá zrada je tady! Spěchejte do králova pokoje.”

Před ložnicí krále stálo deset Rudých zabijáků, mužů z králem oblíbeného regimentu, a strážili krále. Na Ka-nuovu spěšně vyhrknutou otázku odpověděli, že král se uložil asi před hodinou a nikdo se nedožadoval vpuštění k němu a také, že neslyšeli z pokoje žádné zvuky.

Ka-nu zaklepal na dveře. Žádná odpověď. V panice strčil do dveří, ale byly zamčeny zevnitř.

“Vyrazte ty dveře!” vykřikl, tvář bledou, hlas nepřirozeně vysoký neobvyklým napětím.

Dva rudí zabijáci, obři, vrazili plnou váhou do dveří. Ale ty, zhotoveny z tvrdého dubu a okované bronzovými pásy, odolaly. Brule oba odstrčil stranou a zaútočil na dveře mečem. Pod těžkými údery lítaly třísky dřeva i kovu. Po několika ranách se Brule protlačil rozštípaným křídlem a vpadl do místnosti. Zastavil se s tlumeným výkřikem. Ka-nu hledící mu přes rameno, si divoce otřel bradu. Postel byla rozházená, jako by v ní král už ležel. Ale po králi nebyla ani stopa. Pokoj byl prázdný a jen otevřené okno nabízelo klíč.

“Prohledejte ulice!” řval Ka-nu. “Pročesejte město! Stráže k bránám! Kelkore, svolej plnou sílu Rudých zabijáků. Brule, ty sežeň svou jízdu a jeďte třeba o smrt, bude-li to nutné. Pospěšte! Dalgare – “

Ale Farsuňan byl pryč. Najednou si vzpomněl, že se blíží půlnoc, a že ho čeká něco důležitějšího pro něj samého, než je kterýkoli král. Nalissa z rodu Ballinů ho očekává ve Zlořečených zahradách dvě míle od hradeb města.

3. Znamení pečetě

Tuto noc se král chystal ulehnout brzy. Podle svého zvyku se zastavil na několik minut před dveřmi královské ložnice, aby si popovídal se stráží, se svými bývalými druhy z regimentu. Zavzpomínal si s nimi na dny, kdy jezdil v řadách Rudých zabijáků. Pak propustil služebníka a vstoupil do pokoje. Odhodil přikrývky z postele pryč a připravoval se k ulehnutí. Nepochybně podivné chování na krále, ale Kull byl příliš dlouho zvyklý používat hrubé lože vojáka, a i dříve, kdy byl divochem mezi muži svého kmene. Nikdy nepoužíval připravené věci a v soukromí své ložnice pečoval o sebe sám.

Ale tentokrát, už když se chystal zhasit svíci, osvětlující pokoj, uslyšel slabé zaklepání na okenní římsu. Uchopil meč a přešel pokoj lichým krokem velkého pantera. Vyhlédl z okna, které se otevíralo na vnitřní pozemky paláce. Živé ploty a stromy se nejasně rýsovaly v pološeru, osvětlené jen slabým svitem hvězd. Fontány jemně zářily, ale stráže, obcházející tyto prostory, už vidět nebylo.

U jeho loktů čekalo tajemství. Na víně, popínajícím se po palácové zdi, visel malý, scvrklý chlapík, vyhlížející jako profesionální žebrák, jací se rojí ve špinavých uličkách města. Vypadal neškodně s tenkými údy a opičí tvářičkou, ale Kull ho pozoroval zamračeně.

“Zdá se, že budu muset rozestavil hlídky rovnou pod okny, jinak mi to víno otrhají,” řekl. “Jak ses dostal přes stráže?”

Sušinka položil prst přes našpulené rty, aby tiše podal Kullovi kousek pergamenu. Král ho rozvinul a četl: “Králi Kulle, ceníš-li si svůj život a blahobyt království, následuj tohoto průvodce do místa, do něhož tě povede. Neříkej o tom nikomu. Nenech se ani spatřit stráží. Regimenty jsou jak plástve medu, ale plné zrady. Chceš-li žít a udržet si trůn, musíš udělal přesně to, co říkám. Bezpodmínečně důvěřuj doručiteli této zprávy.” To celé bylo podepsáno “Tu, Hlavní rádce Valusie” a neslo znak královského pečetního prstenu.

Kull svraštil obočí. Ta věc zapáchala, ale byl tu podpis Tua – všiml si drobného, téměř neznatelného zakřivení posledního písmene Tuova jména, což byl charakteristický rys jeho podpisu. A potom pečeť, kterou nelze napodobit. Kull vzdychl.

“Dobrá,” řekl. “Počkej, než se ozbrojím.”

Oblékl si lehké drátěné brnění a vrátil se k oknu. Chopil se každou rukou jedné tyče laťoví a opatrně, používaje svou nesmírnou sílu, je roztáhl, až mohl vzniklou mezerou protáhnout svá široká ramena. Uchopil jeden ze šlahounů vína a zhoupl se na něm dolů mnohem šikovněji, než se to podařilo drobnému žebrákovi.

U paty zdi popadl společníka za paži.

“Jak jsi přelstil stráže?”

“Tomu, co ke mně přistoupil, jsem ukázal znak královské pečeti.”

“Tak to by už teď stěží bylo možné,” zabručel král. “Následuj mne, znám jejich pravidelný postup.”

Zhruba dvacet minut sledovali, ležíce a čekajíce za živými ploty nebo za stromy, jak stráže přecházejí a postupovali krátkými kradmými skoky, využívajíce tmy. Kull pak zvedl svého průvodce za kotníky vzhůru tak, aby se mohl zachytit prsty za horní parapet zdi. Žebrák se obkročmo usadil na vrcholu a sehnul se dolů, podávaje Kullovi pomocnou ruku. Ale Kull s odmítavým gestem odmítl, ucouvl několik kroků, prudce se rozběhl a vyskočil. Jednou rukou se zachytil za vrchol u zdi a přehoupl své velké tělo jedním švihnutím přes zeď, předváděje svou neuvěřitelnou sílu a mrštnost.

Za chvíli už obě zvláštně nesrovnatelné postavy sešplhaly na druhé straně zdi a zmizely ve tmě.

4. “Zde jsem vehnán do úzkých!”

Nalissa, dcera z rodu Ballinů, byla nervózní a obávala se. Nadnášena velkou nadějí a upřímnou láskou, nelitovala vůbec svého ukvapeného chování v několika posledních hodinách, ale horlivě si přála, aby už tu byla půlnoc a s ní její miláček.

Až dosud jí šlo všechno snadno. Ne pro každého by bylo lehké opustit město po soumraku. Ale ona vyjela z rodného domu těsně před západem slunce. Matce řekla, že stráví noc u své přítelkyně. Bylo to možné proto, že ženy ve městě Valusie našly neobvyklou svobodu a nebyly uzavírány v ženských částech domů či v pravých vězeních domácností, jak tomu bylo u východních císařství – zvyk, který přežil potopu světa.

Nalissa drze projela východní bránou a zamířila rovnou do Zlořečených zahrad, dvě míle východně od města. Tyto zahrady byly kdysi příjemným útulkem a majetkem jakéhosi šlechtice. Ale začaly se šířit zprávy o ošklivostech a strašidelných rituálech uctívání ďábla. Až konečně lidé, šílení z pravidelného mizení svých dětí, vtrhli do zahrad v zuřícím davu a oběsili prince na dveřích jeho vlastního domu. Při prohledávání zahrad objevili ošklivé věci a vlnou odporu a hrůzy částečně zničili sídlo i altány, loubí, umělé jeskyně a zdivo. Ale postaveny z nezničitelného mramoru, mnohé stavby odolaly jak šílenému srocení, tak hlodání zubu času. Nyní, opuštěné stovky let, byly uzavřeny miniaturní džunglí nad sebou a divoká vegetace zakryla ruiny.

Nalissa ukryla koně v polozříceném altánu. Sama se posadila na rozbitou mramorovou podlahu a čekala, odpočívajíc. Zpočátku to nebylo špatné. Mírné, zapadající slunce, zaplavovalo krajinu, změkčujíc scénu hřejivým roztaveným zlatem. Zelené moře kolem ní, uzavřené bílými zářícími mramorovými zdmi a zřícenými střechami, ji uklidňovalo. Ale když spadla noc a vynořily se stíny, Nalissa propadla nervozitě. Noční vítr šeptal hrozné věci mezi větvemi, v širokých listech palem a ve vysoké trávě. Hvězdy se zdály být studené a daleko. Vzpomněla si na všechny ty legendy a historky, a její představivost se dala do práce. Skrz tlukot svého srdce slyšela šelest neviditelných černých křídel a mumlání nepřátelských hlasů.

Modlila se, aby už byla půlnoc a přišel Dalgar. Kdyby ji Kull spatřil nyní, vůbec by nepomyslel na tajemné hlubiny její povahy a známky předurčení k velké budoucnosti. Viděl by jen ustrašenou malou dívku, žádostivě toužící po odvedení odtud a pochování v náruči.

Ale myšlenka na odchod ji vůbec nenapadla.

Zdálo se, že čas snad stojí, ale přece jen pomalu plynul. Konečně se objevilo slabé světlo vycházejícího měsíce, a tak věděla, že do půlnoci schází ještě hodina.

Vtom se ozval zvuk, který ji zvedl na nohy. Srdce jí hrozilo vyskočením z hrdla. Kdesi v zahradách, podle předpokladu opuštěných, protrhl ticho výkřik a zařinčení oceli. Krátký, ale strašný výkřik, jí zmrazil krev v žilách. Pák se opět rozhostilo dusivé ticho.

Dalgare – Dalgare! Toto jméno ji bušilo jak kladivo ve zmámeném mozku. Její milý přišel a padl špinavou ránou kohosi – či čehosi.

Kradla se ze svého úkrytu, jednou rukou si držela bušící srdce a plížila se rozbitým chodníkem. Šumící palmové listy se o ni otíraly jak prsty duchů. Kolem se chvěl vítr stínů, vibrující a žijící nepojmenovatelným zlem. Ale neozval se žádný zvuk.

Před ní se nejasně rýsovaly zříceniny sídla. Na pěšinu tiše vykročili dva muži. Nejdříve zaječela. Pak ji jazyk strnul hrůzou. Zkoušela utíkat, ale nohy jí vypověděly službu a než se stačila pohnout, jeden z mužů ji popadl a zastrčil pod paži, jako by byla malé dítě.

“Ženská,” zavrčel v řeči, které Nalissa dobře rozuměla, a ve které poznala verulijštinu. “Půjč mi svou dýku, já ji – “

“Nemáme teď čas,” přerušil ho druhý, hovořící valusijštinou. “Hoď ji tam k němu a skoncujeme pak s oběma najednou. Musíme sem dostat Phondara, chce se ho na něco zeptat, než ho zabijeme,”

“Zbytečné,” zavrčel verulijský obr, kráčející za svým společníkem. “Nebude mluvit – říkám ti – otevírá ústa jen aby zaklel, už od chvíle, co jsem ho chytili.”

Nalissa, vražená potupně pod kořistníkovu paži, byla ztuhlá strachem, ale mozek jí pracoval. Kdo je ten “on”, komu chtějí položil otázku, než ho zabijí? Pomyšlení, že to musí být Dalgar, z ní odplavilo vlastní strach a naplnilo její duši divokým a zoufalým vztekem. Začala se zmítat a usilovně zápasit kopáním. Byla potrestána zvučným políčkem, který jí vyhnal slzy z očí a výkřik bolesti z hrdla. Propadla ponížené pokoře a byla vhozena bez okolků tmavým dveřním otvorem někam, kde přistála na hromadě sutin na podlaze.

“Nesvážeme ji raději?” tázal se obr.

“K čemu? Nemůže utéci. A ani ho nemůže rozvázal. Pospěš, musíme udělat svou práci.”

Nalissa se posadila a ustrašeně se rozhlédla. Byla v malé místnosti s kouty plnými pavučin. Podlahu přikrývala tlustá vrstva prachu a rozházené zlomky mramoru, opadané zdi. Část střechy scházela a pomalu vycházející měsíc svítil otvorem. V jeho světle uviděla postavu na podlaze těsně u zdi. Lekla se a kousla se do rtů se strašnou předtuchou. Pak s horečnatým vzrušením rozeznala, že tvar těla je příliš rozměrný, než aby to byl Dalgar. Připlazila se k muži a pohlédla mu do tváře. Byl svázán na rukou a nohou a v ústech měl vražen roubík. Nad roubíkem hleděl pár chladně šedivých očí.

“Král Kull!” Nalissa si tiskla oběma rukama skráně a pokoj se jí před očima zatočil. Hned v další chvíli její štíhlé zručné prsty zápasily s roubíkem. Několik minut šíleného úsilí a roubík byl venku. Kull si prožvýkl čelisti a zaklel v mateřštině, šetříc i v takové chvíli jemné dívčiny uši.

“Ó, můj pane, jak jsi se sem dostal?” lomila dívka rukama.

“Buď je můj nejdůvěryhodnější rádce zrádce, nebo já jsem blázen!” zabručel král. “Přišel ze mnou jeden s dopisem od Tue, rukou psaným, nesoucím dokonce královskou pečeť. Následoval jsem ho podle instrukcí městem a sem bránou, o jejíž existenci jsem ani nevěděl. Tato brána nebyla hlídána a zřejmě není nikomu známa, kromě těch spiklenců proti mně. Venku za branou čekal s koňmi další chlapík a pak jsme uháněli do těchto prokletých zahrad. Na jejich okraji jsme nechali koně a byl jsem veden, jako slepý a němý blázen určený za oběť, sem, do zřícenin.

Když jsem prošli dveřmi, spadla na mne obrovská síť. Spoutala mi ruku s mečem i nohy a vrhlo se na mne tucet pobudů. Ale přece jen mé polapení nebylo tak snadné, jak čekali. Dva z nich skočili na mou pravou paži, kterou jsem měl zapletenou v síti tak, že jsem nemohl použít meč. Ale vrazil jsem jednomu pěstí tak, že má zlomená žebra a druhý doslal provazem sítě z mé levé ruky. Pak jsem ještě jednoho nabral dýkou. Umíral na místě a ječel jak ztracená duše, stávající se duchem. Ale, při Valkovi, bylo jich příliš mnoho! Nakonec mi stáhli brnění.” – Nalissa viděla, že král má jen bederní roušku – “a svázali tak, jak vidíš. Ani ďábel sám by tyto provazy neroztrhl. Nejde je ani rozvázat. Jeden z mužů byl námořník a já znám ten starý způsob vázání uzlů. Byl jsem kdysi i otrokem na galeji, abys věděla.”

“Ale co mám dělat?” bědovala dívka.

“Vezmi kus mramoru a odlom ostrou štěpinu,” pohotově si věděl rady Kull. “Musíš ta lana přeříznout – “

Udělala, jak jí poradil a podařilo se jí získat tenký kus kamene s vydutým zlomem, ostrým jak břitva se zubatým ostřím.

“Bojím se, že ti rozříznu kůži, sire,” omlouvala se, když začala řezat.

“Řež kůži, řež maso i kost, jenom mne uvolni!” vrčel Kull a planoucíma očima. “Lapen jako slepý blázen! Jsem to ale imbecil! Valko, Honane, Hotathe! Nechtě mne položit ruce na ty padouchy – jak si se tu ocitla?”

“Promluvme si o tom později,” řekla Nalissa poněkud bez dechu. “Teď je čas si pospíšit.”

Nastalo licho, zatímco dívka řezala tuhé provazy, nedbajíc na své jemné ruce, které byly velmi brzy odřené a krvácející. Pomalu, pramen po prameni se lano uvolňovalo, ale stále ještě bylo dost pevné, aby udrželo obyčejného muže v bezmocnosti, když za dveřmi zazněly těžké kroky.

Nalissa ztuhla. Nějaký hlas řekl, “Je uvnitř, Phondare, svázaný a s roubíkem. Je tam s ním i nějaká valusijská děvka, kterou jsem chytili při potulování v zahradách.”

“Tak to tam čekala na nějakého šviháka,” řekl jiný hlas, hrubý a skřípavý, hlas muže zvyklého poslouchat příkazy. “Třeba se tam setkala s nějakým floutkem. Ty – “

“Žádná jména, žádná jména, dobrý Phondare,” vpadl mu do řeči hedvábný valusijský hlas. “Pamatuj na naši dohodu. Dokud Gomlah nesedne na trůn – jsme jednoduše – Maska.”

“Velmi dobře,” bručel Verulijec. “Odvedl jsi dobrou práci dnes v noci, Masko. Nikdo jiný by to nezvládl, protože jen ty víš, jak se dostat ke královské pečeti. Jen ty umíš tak dobře napodobit Tuův podpis – mimochodem, zabil jsi toho dobrého chlapíka?”

“Záleží na tom? Dnes v noci nebo zítra Gomlah usedne na trůn a on stejně zemře. Nejdůležitější je, že král leží bezmocný i přes svou sílu.”

Kull trýznil svůj mozek, zkoušeje najít v něm místo pro ten strašlivě známý hlas zrádce. A Phondar – tváří mu prolétl vztek. Nepochybně rozsáhlé spiknutí, musela-li Verulie posílat velitele své královské armády na tak špinavou práci. Král znal Phondara velmi dobře a před časem ho hostil i ve svém paláci.

“Běž tam a přiveď ho ven,” řekl Phondar. “Vezmeme ho do staré mečírny. Mám pro něj několik otázek.”

Dveře se otevřely, vpouštějíce jednoho muže: obra, který chytil Nalissu. Dveře za ním se zase zavřely a on procházel místností, stěží pohlédnouc na dívku, krčící se v koutě. Sklonil se ke králi, chytil mu svázané nohy a rameno, aby ho zvedl. Vtom se ozvalo hlasité prasknutí. Kull soustředil všechnu svou železnou sílu do křečovitého trhnutí a roztrhl zbylé prameny lana.

Nebyl svázán tak dlouho, aby se mu přerušil krevní oběh a jeho síla účinkovala okamžitě. Udeřil jako hroznýš. Ruce praštily do obrova hrdla, udeřily a sevřely jako ocelový svěrák.

Obr klesl na kolena. Jedna ruka mu vyletěla k prstům na hrdle, druhá k dýce. Jeho prsty dopadly jak železo na Kullovo zápěstí a dýka se zaleskla. Pak obrovi vystoupily oči z hlavy a vyklouznul mu jazyk. Prsty spustily královo zápěstí a dýka vypadla z ochablé ruky. Verulijec zvadl a jeho hrdlo bylo doslova rozdrceno v tom strašlivém sevření. Kull jedním trhnutím zlomil muži vaz. Pak ho pustil a vytáhl mu z pochvy meč. Nalissa sebrala upadlou dýku.

Souboj trval jen několik sekund a nevyvolal větší hluk, než mohlo způsobit nakládání velké váhy na ramena.

“Spěchej!” zvolal Phondorův hlas netrpělivě za dveřmi a Kull krčící se jak tygr uvnitř, začal rychle přemýšlet. Věděl také, podle zvuků hlasů, že za dveřmi jsou v této chvíli jen dva nebo tři. Tato místnost nebyla pro obranu zrovna vhodná. V každé chvíli sem mohli vpadnout, aby se podívali, co způsobuje to zdržení. Dospěl k rozhodnutí a okamžitě konal.

Kývl na dívku. “Jakmile budu ve dveřích, vyběhni také a utíkej po schodišti, vedoucím vlevo.” Přikývla rozechvěle a Kull ji uklidnil poklepáním na štíhlé rameno. Pak se otočil a rozrazil dveře.

Muži venku, očekávajíce verulijského obra s bezmocným králem na ramenou, objevením se tohoto přízraku oněměli. Ve dveřích stál Kull. Polonahý, přikrčený jak velký lidský tygr, zuby vyceděné v bojovném vzteklém vrčení, oči planoucí. Jeho meč vířil v měsíčním světle jako stříbrné kolo.

Kull viděl Phondara, dva verulijské vojáky, štíhlou postavu v černé masce – všechno jedním mžiknutím oka. Pak už byl mezi nimi a začal tanec smrti. Při pravém výpadu krále padl verulijský velitel. Jeho hlava pukla až k zubům přes to, že měl přilbu. Maska tasil a udeřil a špička meče škrábla Kulla na hrudi. Jeden z vojáků se přiřítil s mečem napřaženým, ale Kull ho odrazil a v příští chvíli ležel mrtvý voják křížem přes svého pána. Zbylý voják se otočil a utíkal, přivolávaje toužebným jekotem své kamarády. Maska lehce uskočil před střemhlavým útokem krále, odrážel a hlídal rány s téměř zlověstnou zručností. Ale k vlastnímu útoku čas neměl. Pod smrští Kullovy zuřivosti mu nezbývalo, než se pouze bránit. Kull sekal do jeho čepele jako kovář do kovadliny, znovu a znovu, až to vypadalo, že dlouhá verulijská čepel musí nutně rozštěpit maskovanou hlavu Valusijce, ale vždy, když k ní štíhlý verulijský meč mířil, Maska ho odrazil v poslední chvíli, nebo ho zastavil na vzdálenost vlasu od těla, ale vždy dostatečně.

Potom Kull spatřil běžící verulijské vojáky mezi stromy a slyšel řinčení jejich zbraní a výkřiky. Kdyby ho zastihli na otevřeném prostranství, mohli by ho obklíčit a rozsekat jak krysu.

Sekl ještě jednou, vzdorovitě, po ustupujícím Valusijci a pak couvl, otočil se a běžel hbitě po schodišti, na jehož vrcholu už stála Nalissa.

Nahoře se obrátil a byl v konečné stanici. Stál s dívkou jako na umělém mysu. Schodiště vedlo vzhůru a další kdysi směřovalo odtud dolů, ale to se už dávno zřítilo. Kull viděl, že jsou v koncích. Stěny sice byly zdobeny hluboko rytými ornamenty, ale – dobrá, pomyslel si Kull, tady zemřeme. Ale zemřou tu také mnozí další. Verulijci se shromáždili u paty schodiště pod velením tajemně maskovaného Valusijce. Kull se opět chopil rukojeti meče a pohodil dozadu hlavou v neuvědomělém návratu do dnů, kdy nosil vlasy jak lví hřívu.

Kull se nikdy nebál smrti. Nebál se jí ani nyní, až na jeden důvod. Normálně by uvítal povyk a šílenství bitvy jako starého přítele bez lítosti. Ale tím důvodem byla dívka, která stála vedle něj. Když viděl její chvějící se tělo a bílou tvář, dospěl k náhlému rozhodnutí.

Zvedl ruku a zvolal. “Hej, mužové Verulie! Stojím zde v koncích. Mnoho z vás padne, než zemřu. Ale slibte mi, že propustíte tuto dívku, nezraněnou, a já nepozvednu paži. Můžete mne pak zabít jako ovci.”

Nalissa vykřikla na protest a Maska se rozesmál. “Nebudeme uzavírat žádné obchody s tím, kdo je stejně ztracen. Dívka také musí zemřít a já nedávám sliby, které nebudou dodrženy. Vzhůru, vojáci, chopte se jich!”

Zaplavili schodiště jak černá vlna smrti, meče jiskřící jak zmrzlé stříbro v měsíčním svitu. Jeden z nich byl poněkud vpředu, mohutný bojovník, držící vysoko zdviženou obrovskou válečnou sekeru. Pohybuje se rychleji, než Kull předvídal, byl tento muž u nich v okamžiku. Kull vyrazil a sekera klesala. Chytil těžké topůrko levou rukou a řídil let zbraně dolů vzduchem – výkon, jakého bylo schopno jen několik mužů – a současně pravou rukou uštědřil vojákovi ránu jak kladivem. Dlouhý meč roztříštil brnění, svaly, kosti. Zlomená čepel zůstala vězet zaseklá v páteři.

Kull pustil neužitečnou rukojeť a vyrval sekeru z ochablého sevření mrtvého vojáka, který se pak kutálel po schodech dolů. Kull se krátce a divoce zasmál.

Verulijci na schodech zaváhali a Maska dole je divoce popoháněl. Schylovalo se ke vzpouře.

“Phondar je mrtev,” křičel jeden. “Budeme poslouchat příkazy toho Valusijce? Je to ďábel a ne člověk, co stojí proti nám! Zachraňme se!

“Blázni!” hlas Masky se vystupňoval do divokého jekotu. “Copak nevíme, že vaše záchrana spočívá pouze v zabití krále? Jestli selžete dnes v noci, vaše vláda vás zapudí a bude pomáhat Valusijcům při vašem dopadení! Nahoru, blázni! Někteří z vás zemřou, ale je lepší zemřít pod královou sekerou, než všichni viset na šibenici! Kdo se pokusí sejít dolů – toho vlastnoručně zabiji!” A dlouhý, tenký meč jim pohrozil.

Zoufalý, obávajíce se vůdce a uznávajíce pravdivost jeho slov, dvacítka či více válečníků se otočila hrudí ke Kullově oceli. Jak se soustřeďovali k úkolu podle posledního příkazu, Nalissinu pozornost upoutal jakýsi pohyb u paty zdi. Nějaký stín se oddělil od ostatních stínů a pohyboval se vzhůru po strmé stěně, lezouc jako opice, využívaje hlubokých zářezů ornamentů pro ruce a nohy. Tato strana zdi byla ve stínu a nemohla proto postavu rozeznat. Mimo to postava měla na hlavě přilbu, která ji stínila tvář.

Neříkala nic Kullovi, stojícímu na podestě, se sekerou vzhůru. Připlížila se k okraji zdi, zpola ukryta za zříceninou, která byla kdysi zábradlím. Nyní viděla muže v plné zbroji, ale stále nerozeznávala rysy jeho tváře. Její dech se zrychlil a zvedla dýku, bojujíc pevně s náhlou vlnou nevolnosti.

Nyní se paže, chráněná brněním, zavěsila přes okraj zdi – dívka rychle skočila a tiše jak tygřice udeřila přímo do nechráněného obličeje, náhle se otočící vzhůru v měsíčním světle. Ruka s dýkou už letěla a nebyla schopna zmírnit ránu. Vykřikla divoce a zmučeně. V té letmé sekundě rozeznala tvář svého milého, Dalgara z Farsunu.

5. Bitva na schodech

Dalgar, po neceremoniálním odchodu z paláce při rozptýlené pozornosti Ka-nua, běžel ke svému koni a rychle jel k východní bráně. Slyšel ještě dávat Ka-nua rozkazy k uzavření bran a zákaz vypuštění kohokoli a tak jel jako šílenec, aby ten rozkaz předstihl. Bylo to těžké v takové tmě a Dalgar, vědouc, že v noci brány nestřeží Rudí zabijáci, kteří jsou nepodplatitelní, počítal s uplacením hlídky. Všechno teď záviselo na jeho drzosti.

Celý zalitý potem se zastavil u východní brány a zakřičel, “Otevřete bránu! Musím jet na verulijské hranice dnes v noci! Rychle! Král zmizel! Pusťte mne a pak pečlivě hlídejte bránu! Ve jménu krále!”

Pak, když voják váhal, “Dělej, blázne! Král může být ve smrtelném nebezpečí! Slyšte!”

Z dálky se nesly přes město se srdce mrazící náhlou bezejmennou hrozbou, zvuky hlubokých tónů velkého bronzového Královského zvonu, který se rozezníval jen při králi hrozícím nebezpečí. Stráže byly zelektrizovány. Věděli, že Dalgar je oblíbený a vítaný host šlechty. Uvěřili mu pod tlakem jeho důrazné vůle, rozevřeli těžkou železnou bránu do široka. Dalgar jí proletěl jako blesk a okamžitě zmizel ve tmě.

Během jízdy myslel na krále. Doufal, že nebude vážně zraněn, protože tohoto drsného barbara měl mezi těmi falešnými a krvavými králi Sedmi císařství nejraději. Měl by se pátrání zúčastnit. Ale čeká na něho Nalissa a už je dost opožděn.

Když mladý šlechtic vstupoval do Zlořečených záhrad, měl zvláštní pocit, že tady, v srdci zániku osamělosti, je mnoho mužů. O chvíli později uslyšel řinčení oceli, zvuk mnoha běžících nohou a zlostné výkřiky v cizím jazyce. Sklouzl s koně a vytáhl meč. Plížil se křovím, až se dostal na dohled ke zřícenému sídlu. A tam – nevěřil svým očím. Na vrcholu polorozpadlého schodiště stál nahý, krví zbrocený obr, ve kterém poznal krále Valusie. Vedle něho pak stála dívka – a Dalgar téměř vykřikl. Nalissa! Zaťal nehty do dlaně sevřené ruky. Kdo jsou ti muži, rojící se ve tmě na schodech? To je jedno. Mají v úmyslu usmrtit Kulla i dívku. Slyšel královu výzvu a nabídku života za Nalissu a zaplavila ho vlna vděčnosti. Pak si všiml vyřezávaných ornamentů ve zdi vedle něho a ve chvilce už šplhal vzhůru zemřít po boku krále a zachránit dívku, kterou miloval.

Ztratil Nalissu z očí a během šplhání nemohl marnit část vyhlížením. Byl to kluzký a nebezpečný úkol. Nespatřil ji, dokud se nedostal až k hlavě zdi, na kterou se chtěl vytáhnout. Vtom uslyšel Nalissin výkřik a uviděl její ruku, dopadající mu do tváře se zábleskem stříbra. Ucouvl a zachytil úder přilbicí. Dýka se zlomila a Nalissa se mu vřítila do náruče.

Kull se při jejím výkřiku otočil s vysoko zvednutou sekerou. Poznal Farsuňana a i v krátkém okamžiku četl v jeho výrazu. Pochopil, proč je dvojice tady a pobaveně se ušklíbl. Útok byl na chvilku zastaven, když Verulijci spatřili na podestě druhého muže. Ale opět přicházeli, vyráželi do schodů ve svitu měsíce, čepele zářící, v očích divoké zoufalství. Kull srazil prvního ránou z výše, která rozdrtila útočníkovi přilbu i lebku. Pak už byl po jeho boku Dalgar a jeho meč prořízl hrdlo Verulijce. Na schodech tak začala bitva, kterou pak zvěčnili básníci a opěvovali potulní básníci.

Kull tu měl zemřít a před tím zabíjel. Měl pramalou možnost ubránit se. Jeho sekera točila kruh smrti kolem něj a při každém úderu se ozýval třesk úderu i kostí, tryskala krev a zněly chroptivé výkřiky agónie. Těla ucpala schodiště, ale přicházeli další živí, přelézajíce zakrvácená těla svých druhů.

Dalgar měl málo příležitostí vyrážet a sekat. Viděl, že bude lepší, když bude chránit Kulla, který byl rozený zabiják, ale vzhledem ke své nahotě, mohl být v kterékoli chvíli nebezpečně poraněn.

A tak Dalgar rozprostřel ocelovou síť ze svého meče kolem krále, vkládaje do této práce veškerou svou zručnost zacházení s mečem. Odrážel čepele, mířící špičkami do Kullova srdce, jednu za druhou, zachytával je svou rukou v brnění. Dvakrát dostal silný úder, určený králově nechráněné hlavě, na vlastní přilbu.

Není vůbec snadné hlídat druhého muže a sama sebe současně. Kull krvácel z mnoha řezných ran na tváři, prsou, ze šrámu na skráni, z bodnutí ve stehně a hluboké rány na rameni. Vržené kopí prorazilo Dalgarův kyrys a zranilo ho na boku. Cítil, že rána silně krvácí. Poslední nápor, vedený s šílenou silou nepřátel a Farsuňan upadl. Padl Kullovi k nohám a tucet hrotů chtělo z něj vypíchnout život. Kull zařval jak lev a vyčistil prostor jediným mocným máchnutím rudě zbarvené sekery. Ale byli už obklíčeni.

A vtom uslyšel Kull dunění koňských kopyt a Zlořečené zahrady zaplavili divocí jezdci, vyjící jak vlci na měsíc. Bouře šípů proletěla schodištěm a muži na něm zanaříkali pod dopadajícími krutými, hluboko zasazovanými údery štěpů. Několik mužů, sražených Kullovou sekerou a šípy, dopadlo pod schodiště rovnou k nohám Brulových Piktů se svištícími meči. A tak zemřeli, bojujíce až dokonce, ti odvážní verulijští bojovníci – chycení do spárů, protože jejich podlý král je poslal do nebezpečí a s falešným posláním, utajeným mužům, kteří je vysílali a navěky je tak postupně ocejchovali. Ale zemřeli jako muži.

Jeden však u paty schodiště nezemřel. Maska utekl s prvními zvuky kopyt a pádil teď zahradami na skvostném oři. Už byl téměř u vnější zdi, když mu zkřížil cestu Brule Zabiják. Kull, opřený o krvavou sekeru, stál na podestě a pozoroval ten boj dole ve svitu měsíce.

Maska upustil od obranné taktiky. Zaútočil na Pikta s bezohlednou odvahou a Zabiják mu odpovídal. Kůň proti koni, čepel proti čepeli. Oba byli výborní jezdci. Jejich koně, ovládádáni příkazy uzdy, se žduchali koleny, točili a vířili, vzpínali se. Během tohoto rušného pohybu se však hvízdající čepele vůbec neoddělily. Brule, na rozdíl od svých kmenových bojovníků, užíval štíhlý rovný meč Valusie. Jejich dosah a rychlost byla poněkud odlišná a Kull zadržoval dech a kousal se do rtu, když se mu zdálo, že Brule padne dříve, než se mu povede správný, ale jankovitý úder.

Žádné surové seky a tesy těchto přizpůsobivých válečníků. Vyráželi a ustupovali, odráželi a vyráželi. Už to vypadalo, že se Brulovi nepodařilo zachytit dopadající čepel – odrazil ji příliš divoce a tak se odkryl – Maska pobodl koně ostruhami, takže kůň i meč vyrazili současně. Brule se naklonil na bok a dovolil čepeli protivníka dopadnout ze strany na kyrys. Jeho vlastní meč vylétl vzhůru a hrot, rukojeť, zápěstí a loket svíraly zvláštní linii stejného směru jako ramena. Koně se srazili a společně padli na trávník. Ale ze změti vyhazujících kopyt vyskočil Brule nezraněn, zatímco Maska zůstal ležel s Brulovým mečem v těle.

Kull se vzpamatoval z transu. Piktové zaječeli jak vlci kolem něj, ale on zvedl ruku. “Dost!” Všichni jste hrdinové! Ale věnujte se tady Dalgarovi, který je nebezpečně zraněný. A až budete hotovi, můžete se podívat na mé rány. Brule, jak jsi mne našel?”

Brule kývl na Kulla, stojíc nad mrtvým Maskou.

“Jedna žebráčka tě viděla šplhat po zdi paláce a udiveně sledovala, kam jdeš. Viděla tě procházet zapomenutou branou. Jel jsem pak po pláni mezi hradbami a zahradami, až jsem uslyšel třesk zbraní. Ale kdo je to tady ten?”

“Stáhni mu masku,” přikázal král. “Ať je to kdokoli, to on napodobil písmo a podpis Tua a vzal mu pečetní prsten – “

Brule stáhl muži masku.

“Dondal!” vykřikl Kull. “Tuův synovec! Brule, Tu se to nikdy nesmí dozvědět. Necháme ho, aby si myslel, že Dondal jel s tebou a zemřel v boji pro svého krále.”

Brule žasl. “Dondal! A zrádcem! Ale proč? Tolikrát jsem s ním pil víno a spal v některé s jeho postelí.”

Kull přikývl. “Měl jsem ho rád.”

Brule očistil meč a vsunul ho do pochvy se vzdorným zaklapnutím. “Nouze udělá darebáka ze kteréhokoli muže,” řekl těžkomyslně. “Topil se v dluzích – Tu byl vůči svému synovci skoupý. Vždy tvrdil, že peníze mladého muže kazí. Dondal byl nucen udržovat svůj zevnějšek v souladu se svým původem a tak se dostal do spárů rychvářů. Tu je tak větším zrádcem, protože vehnal Dondala do zrady svým lakomstvím – raději bych byl propíchl srdce Tua, než tohoto mladíka.”

Během této řeči se Pikt otočil na podpadku a zasmušile odcházel.

Kull se obrátil zpět k Dalgarovi, který ležel na půl v bezvědomí, zatímco Piktové ošetřovali jeho rány. Další se postarali o krále a zkušenými prsty zastavovali krvácení, čistili a obvazovali. Při tom přistoupila ke králi Nalissa. “Sire,” vztáhla k němu drobnou ruku, teď odřenou a ušpiněnou krví, “budeš teď mít s námi slitování – a dáš souhlas k našemu sňatku, jestli” – rozvzlykala se – “jestli Dalgar bude žít?”

Kull ji objal kolem ramen a zatřásl s ní, odháněje její úzkost.

“Děvče, děvče! Žádej mne o cokoli, jen ne o to, k čemu nemohu souhlas dát. Žádej půlku království nebo mou pravou ruku – a jsou tvé. Požádám však Muroma, aby ti dovolil vzít si Dalgara – poprosím ho – ale nebudu mu to přikazovat.”

Zahradami se přibližoval vysoký muž na koni. Jeho skvělé brnění zářilo mezi polonahými divokými Pikty. Vysoký muž zvedl hledí své přilby rychlým pohybem.

“Otče!”

Murom z rodu Ballinů přitiskl dceru na prsa se vzlykem ulehčení a pak se obrátil ke králi.

“Sire, jsi vážně zraněn!”

Kull potřásl hlavou. “Není to vážné. Alespoň ne pro mne, ale jiní muži by mohli cítit strnulost a bolest. Tam však leží ten, co dostal nebezpečnou ránu určenou mně. Byl mým štítem a mou přilbou a díky jemu Valusie nemusí provolávat slávu novému králi.”

Murom se otočil k ležícímu mladíkovi.

“Dalgar… je mrtvý?”

“Je blízko smrti,” zavrčel šlachovitý Pikt, který ho ještě ošetřoval. “Ale i tvrdý a odolný. S řádnou péčí může přežít.”

“Přišel sem na schůzku s tvou dcerou a chtěli spolu utéci,” řekl Kull zatímco Nalissa sklonila hlavu. “Plížil se křovím a uviděl mne bojovat o život můj i její, tam na schodišti. Mohl utéci, nic mu v tom nebránilo. Ale vyšplhal po strmé zdi k jisté smrti, tak to alespoň před chvilkou vypadalo a bojoval po mém boku tak radostně, jako by jel na hostinu – a to ani není můj poddaný.”

Murom sevřel ruce a zase rozevřel. Jeho oči změkly a zvlhly, když se sklonil k dceři.

“Nalisso,” oslovil ji laskavě, objímaje ji v brnění oděnou paží, “ještě stále si přeješ vzít toho odvážného mladíka?”

Její oči výmluvně hovořily za ni.

Kull právě přikazoval, “Vezměte ho opatrně a zaneste do paláce, bude něj – “

Murom se vmísil, “Sire, mohu-li požádat, dovol nám vzít ho do našeho zámku. Budou tam o něho pečovat ti nejlepší lékaři a až se uzdraví – dovolí-li to tvá královská Výsost, můžeme události oslavit svatbou?”

Nalissa vykřikla radostí, spráskla ruce, políbila otce i Kulla a už byla jak vítr po boku Dalgara.

Murom se jemně usmál, aristokratickou tvář rozjasněnou.

“Z noci krve a hrůzy se zrodila radost a štěstí.”

Barbarský král se zašklebil a hodil si na rameno špinavou a poškrábanou sekeru.

“Život už je takový, hrabě. Zhouba jednoho člověka je blahem pro jiného.”

ČARODĚJ A VÁLEČNÍK

Tři muži seděli u stolu a hráli hru. O okenní římsu otevřeného okna se otíral jemný vánek, vonící těžkým parfémem kvetoucích růží v zahradě pod ním, ozářeném světlem měsíce.

Tři muži u stolu. Jeden byl králem. Druhý princem ze starobylého šlechtického rodu a třetí náčelníkem divokého barbarského národa.

“Boduji!” ohlásil král Valusie, Kull, když posunul jednu z figurek, vyřezávaných ze slonoviny, na desce stolu. “Můj čaroděj drží tvého bojovníka v šachu, Brule.”

Brule zamyšleně přikývl, přemýšleje nad pozicí figur. Nebyl tak mohutné konstrukce jako král, ale pevné stavěný a přesto pružný. Byl-li král Kull tygrem, pak Brule byl leopard. Tento Brule byl Pikt, divoký a temný, jako celá jeho rasa. S nahým bronzovým tělem, až na koženou suknici a pás ze stříbrných plíšků, byl pravým divochem. Nehybné rysy tváře a hrdě vztyčená hlava se dobře hodily k silnému, svalnatému krku, pevným štíhlým ramenům a hlubokému hrudníku. Takto uspořádaná silná stavba těla byla charakteristická pro válečnický barbarský kmen z Piktských ostrovů. V jednom ohledu se však lišil od svých kmenových druhů. Ač všichni měly třpytivé černé oči, ty jeho plály zvláštní hlubokou modří. Kdesi daleko se v jeho krvi objevil nepatrný zlomek keltského předka či jednoho z těch roztroušených divochů, žijících v ledových jeskyních chladného severu, dosti vzdáleném, bájné Thuly.

Brule posoudil situaci na hrací desce a pochmurně se zasmál.

“Drží, říkáš? Možná. Ale čaroděj se sotva bude bít. Ať v této hře, či ve skutečné velké rudé hře války. Ano! Byla kdysi chvíle, kdy můj život visel na vlásku právě mezi čarodějem a mnou. On měl svá kouzla a já dobře ukovanou železnou čepel.”

Zhluboka se napil červeného vína z poháru, stojícího vedle jeho lokte.

“Vyprávěj nám o tom, Brule,” naléhal třetí hráč.

Ronaro, princ z významného rodu All Volantů, byl štíhlý, elegantní mladík s velkolepou hlavou, jasnýma černýma očima a ostře řezanou, inteligentní tváří. V tomto podivném smíšeném triu byl Ronaro rozený patricij, vznešený typ osvíceného aristokrata starobylé říše Valusie. Druzí dva byli jeho pravé protiklady. Ronaro se zrodil v paláci, kdežto jeden z těch dvou uviděl poprvé denní světlo z proutěné chýše a druhý z jeskyně. Ronaro mohl vysledovat linii rodu zpět celé dvě tisícovky let. Tam se to jen hemžilo samými vévody a knížaty, princi a státníky, básníky a králi. Dokonce i divošský Pikt Brule věděl něco o svém původu a mohl vyjmenoval své předky jedno či dvě století pozpátku. Byli mezi nimi v kůže oblečeni náčelníci, bojovníci v péřových čelenkách, moudří šamani v maskách z bizoních lebek a náhrdelníky z lidských prstních kůstek. Dokonce i jeden nebo dva králové ostrova a legendární hrdina, polobůh pro svou hrdinskou statečnost ve válkách a nadlidskou odvahu. Ale pro Kulla byli předci tajemstvím. Nevěděl d okonce ani jména svých rodičů. Povstal z hlubin bezejmenných temnot, aby poroučel jako král slavnému císařství.

Ale ze vzezření všech tří, mimo ta pouta místa zrození a jeho okolností, vyzařovala přece jen jednotnost – přirozená aristokracie pravého člověka. Tito tři, tak nepodobní svými počátky a zázemím, se narodili, každý svým způsobem, jako patriciové. Ronarovi předkové byli králi, Brulovi náčelníci a Kullovi mohli být jak nízkými otroky, tak bohy! Každý měl kolem sebe tu neviditelnou auru, která odděluje ty pravé, dokonalé lidi a rozbíjí bludy těch, co předstírají, že se lidé rodí všichni rovni.

“Dobrá,” začal Brule, modré oči potemnělé stíny. “Stalo se to v mém raném mládí. Ano – při mém prvém válečném boji proti kmenu Sungarů. Nikdy před tím jsem nevkročil na válečné pole – óh, ochutnal jsem zabíjení při různých potyčkách a kmenových oslavách, ale nikdy jsem neměl příležitost bojovat proti nepřátelům mého lidu a získal tak jizvy zabijáků, elitního bojovného rodu,” řekl a ukázal na nahou bronzovou hruď, na které se leskly tři staré šrámy.

Zatímco Brule pokračoval, prohlížel si ho princ Ronaro s neutuchajícím zájmem. Tito barbaři a jejich jednoduché přímočaré způsoby a drsná primitivní vitalita, ho mátli a fascinovali. Brule přebýval celá léta ve Valusii s jejími purpurovými věžemi, respektovaný jako spojenec císařství. Tento pobyt zapracoval na vnějším vzhledu Pikta, ale nezměnil jeho povahu. Město mu propůjčilo kulturní a společenskou jemnost, ale byl to jen povrchní obal, pod kterým plála stará rudá hněvivost divocha. Co se týče Kulla, toho zasáhl vliv prostředí hlouběji a měnil Atlanťanovo chování v souvislosti s těžkou odpovědností krále. Ale Brule pokračoval ve vyprávění a Ronaro obrátil pozornost zpět na Piktův pomalý, zamyšlený hlas.

“Ty, Kulle, i ty, Ronare, jste různí v rodu i národnosti. Ale my na Ostrovech, jsme byli všichni z jedné krve a s jedním jazykem, ač rozděleni do mnohá kmenů. Každý kmen měl zvyky a tradice vlastní pouze jemu. Každý také měl svého náčelníka. Všechny kmeny se pak podřizovaly Velkému náčelníkovi Nialovi z Tathely, který vládl jako nejvyšší pán Ostrovů, byť držel otěže království jen lehkou rukou. Nial se nevměšoval do záležitostí kmenů, ani nevybíral poplatky – daně, jak jim říkáte vy, civilizovaní lidé! – od nikoho, kromě od Nargů a Danyů a od Zabijáků velryb, sídlících přímo na jeho ostrově Tathele, a kteří byli i pod jeho ochranou. Od nich daně vybíral, ale nikdy ne od mého lidu, Bornů, ani od jiných kmenů. Když dva kmeny válčily, díval se jinam, pokud nebyl ohrožován jeho ostrov. A když byla válka dobojována, rozhodoval pak mezi dvěma kmeny, které unesené ženy mají být vráceny, jak velkým počtem válečných kanoí má být zaplacena prolitá krev a podobně. Jeho rozhodnutí bylo konečné a absolutní. Když došlo k napadení kteréhokoli kmene Lemuřany, Kelty, Atlanťany, nebo jiným cizím národem, povolal z každého kmene oddíl a spojil je v jeden k odehnání útočníků. Bojovali bok po boku a tak se stalo, že Bornové i Sungarané, Vlčí lidé i kmen z Rudého ostrova – všichni stanuli společně a zapomněli na své spory. A to bylo dobré.

V té době, o které mluvím, byla Sungara naším nepřítelem. Vpadli na naše území a snažili se nám uloupit jedno údolí, které bylo výborným lovištěm. Nial to, samozřejmě, věděl, ale když jsme začali válku, nezasahoval. Já, mladý bojovník, nezkušený v boji, jsem šel se svými druhy. Byl jsem velice horlivý ochutnat válečnou slávu. Toužil jsem po těchto hrdých jizvách na své dosud hladké hrudi tak, jak touží muž po ženě, či zlatu, nebo po královské koruně. Jen když bych dokázal svou statečnost v boji, mohl jsem se stát členem Rudých zabijáků a stanout v řadách těchto vybraných bojovníků hrdého kmene. Stanovil jsem si, že vyniknu nad ostatními mladíky – a v tom spočívala má chyba – i má šance! Ale už půjdu k věci.”

Kull naslouchal zamyšlen, bradu podepřenou silnou pěstí. Piktovo vyprávění mu v myšlenkách vyvolávalo vzpomínky na vlastní divoké mládí v lesích.

Brule pokračoval. “Čaroděj kmene nám pomaloval tváře modrou šmolkou, co je posvěcena bohy nebes a pomaloval čepele našich bronzových mečů a pazourkové hroty oštěpů magickými čarami. Mé srdce zaplavila obrovská pýcha, protože já, Brule, jako jediný z bojovníků, jsem nenesl ani bronz, ani pazourkovou zbraň – ale meč z dobrého hnědého železa! Byl to můj první válečný nájezd a pro tak slavnou chvíli mi otec vložil do ruky svůj velký železný meč. Koupil ho před lety od obchodníka z Valusie a mezi národem Bornů mu žádný nebyl podoben. Dokonce ani ti elitní bojovníci slavného válečnického kmene v peřových čelenkách neměli tak mocný meč se širokou čepelí!

Před svítáním jsme vyrazili přes zelené lesy, ponořené v šedé mlze, tam dolů do rozlehlých bažin a hnali se ke vzdáleným horám, zvedajícím se v rozmazaných purpurových obrysech v šeru, jakoby starý král rozložil záhyby svého pláště, usazujíc se na svém trůnu.

Voda v bažinách byla studená a slizká. Prodírali jsme se zelenou hnijící vrstvou řas na povrchu a odporný hnilobný zápach pronikal do našich chřípí jak nepředstavitelný smrad ze samých pekelných děr. Postupovali jsme kupředu v dlouhé řadě, každý, pokud možno, vedle náčelníka svého kmene. Bylo obtížné to dodržet, protože slunce pronikalo zamlženým vzduchem a jeho záření zvedalo z klidné hladiny mlhu, hustou jak dým z hořícího lesa. Brzy jsem se v té bílé cloně ztratil. Částečně to byla moje chyba, protože má ctižádost předstihnout ostatní mladíky mne hnala kupředu, a tak jsem ke od nich značně vzdálil.

Všude kolem leželo ospalé, těžké ticho, vlhké vedro, zápach kalné vody. Olejovitá břečka ulpívala na mých stehnech při pohybu přes bažinatý rybník. Řemínkem zdobená rukojeť mého meče byla mokrá potem mé dlaně! Dýchal jsem zrychleně, krátkými vdechy a výdechy a srdce mi dychtivě bušilo v kleci hrudníku. Mokrá ostřice mně pleskala po břiše a stehnech. Ale konečně jsem byl venku z vody a šel jsem hbitě a tiše loukou s vysokou trávou s kapkami rosy. Byl jsem teď daleko před vojem našich bojovníků. Brzy se kolem mne začalo vynořovat pohoří. Neviděl jsem žádné stopy ani neslyšel naše nepřátele, sungarské bojovníky a moji lidé byli kdesi daleko za mnou, ztracení v mlze.

Údolí, o které jsme šli bojovat, leželo vpředu za skalnatým hřebenem. Začal jsem šplhat po kamenech mezi vysoko se tyčícími balvany hrubého pískovce a zvětralé žuly. Úlomky kamení mi skřípaly pod nohama, které jsem měl za malou chvíli pokryty silnou vrstvou šedého prachu.

A v té chvíli jsem náhle stál tváří v tvář svému nepříteli.

Stál na plochém místě na vrcholu mocné skály, která se zvedala v mlze jak hlava jakéhosi padlého titána, proměněného v kámen v čase nelítostného věku zkamenělin v eónu. Uviděli jsme se oba najednou, ve stejném okamžiku. Byl to Aa-thak, král-kouzelník Sungary, vysoký a divoký jak bronzový jestřáb. Štíhlé tělo mel zahaleno kůžemi a peřím a lesklými koraly. Sedm lidských lebek viselo hrozivě na černém lesklém řemenu kolem jeho šlachovitého krku. Přilbu měl z lebky obrovského lva a slonovinové tesáky spodní čelisti stínily jeho pomalované čelo. Neměl žádnou zbraň. V hubené ruce však držel velkou hůl ze starého černého dřeva, vyřezávanou motivy barbarských tváří démonů a s hroznými znaky jakéhosi tajemného jazyka. Přes všechnu mou odvahu mládí se mi, při pohledu na něj, zastavilo srdce. Narazit na jiného bojovníka, byl bych dychtivě a s ochotou vyzkoušel mou zručnost v boji a odvahu a také tvrdost otcova železného meče. Ale který bojovník může válčit s neuvěřitelnou mocí černé magie?

Jeho oči žhnuly zlatým ohněm, když se na mne díval pohledem lovícího jestřába, držícího už svou oběť ve spárech. Viděl jsem, že tam stojí, aby zadržel naše bojovníky svými kouzly – a když zvedl svou vyřezávanou ebenovou hůl proti mně, poznal jsem, že je to kouzelná hůlka i žezlo jeho magické moci, protože jsem viděl podobnou v ruce šamana našeho kmene. Viděl jsem ho provádět s takovou hůlkou tajemné zázraky před sochami bohů v průběhu slavností a obětních obřadů. Ale nepoužil ji nikdy ve válce. My, Bornové, jsme ve válkách neužívali žádná kouzla, ale podlý Sungara měl v úmyslu naklonit černé síly rouhavé magie proti našim bezmocným bojovníkům!

Ačkoli mi ztuhla krev v žilách pověrčivým strachem, mé srdce se sevřelo v železnou pěst hněvu a zuřivosti nad hnusným podvodem sprostých nepřátel.

Aa-thak vykročil na hladkém povrchu skály a vstoupil mi do cesty. Jeho černá hůl zamířila špicí na mne. Po celou dobu mi upřeně hleděl planoucíma očima do mých očí, jak dvěma žhavými uhlíky. Tenké tvrdé rty, kruté jak zahnutý zobák jestřába, vyslovily jméno, jehož hrozné slabiky rozezvučely hory a skála se nám zachvěla pod nohama.

Zcela neuvědoměle jsem zvedl meč proti němu tak, jako bych ho nastavil na ochranu proti ráně. Když mne udeřil chvějivý vír jeho magie, železný hrot mého meče vzplál a rozhořel se do ruda proti mé dlani. Přes ochranu omotaným koženým řemenem na rukojeti mi ji sežehl jak značkovací železo. Na chvíli se mi zamlžil zrak, svaly mi změkly jak zahřátý vosk, v mozku se mi zatmělo – ale opravdu jen na okamžik! Meč mi syčel a pálil v ruce, ale ztrnulost zmizela.

Jeho oči byly zmatené, kruté sešklebené rysy ztratily svou tvrdou jistotu. Pak jsem nějak zjistil, nevím ani jak, ani proč, že železo mého starého meče vysává nebo svazuje sílu jeho černého kouzelnictví.

Znovu se pokusil zasáhnout mne vlnou ledové síly. A opět se mi vědomí zachvělo jak plamen svíce v náhlém poryvu větru. Ale zase dobré staré železo čepele vstřebalo či odrazilo záření magické moci, které na mne posílal.

Čas jakoby se nerozhodně zastavil. Svět se scvrkl kolem nás dvou do koule ztěžklého skla: nic neexistovalo v tom prostoru ticha, jen čaroděj a bojovník. Bylo to jak mat v šachu. Mé železo zrušilo jeho čáry. Nemohl mně udeřit svou kouzelnou silou, ale ani já nemohl pokročit ani o krok proti vlnění těch sil, které způsobovaly mou ztrnulost a zakořenily mne do kamene. Oba jsme stáli na mrtvém bodě.

*

Kull si odkašlal “A co se stalo potom?”

Pikt se zašklebil. “Máchl jsem mečem a rozsekl jeho hůl na dvě části, jako když sekera vetne do polena!” Brule se rozesmál. “Mé nohy se sice nepohybovaly, ale mečem jsem mával mohl.Tak jsem vrazil to dobré železo dvě stopy hluboko do šamanova břicha. Porazili jsme ječící Sungary! Nial z Tathely rozhodl v náš prospěch a údolí bylo pak jen naše už navždy. A já se stal Rudým zabijákem! Byl to jednoduchý, samozřejmý, ale neočekávaný pohyb, kterým jsem prolomil tu situaci tak, jako teď tvůj mat, králi – “

A jeho ruka se snesla na hrací desku a posunula figurku, berouc při tom Kullova čaroděje ze slonoviny. Brule a Ronaro se smáli. Kull smutně zabručel a zamračenou, klidnou tváří mu přelétl neochotný úsměv obdivu.

“Hra je tvoje, Brule, ale souhlasit nemohu! Mé sympatie jsou vždy na straně bojovníka proti čaroději. Magie odumírá, stojí-li proti silné vůli a rozumu člověka, stejně jako můj rozum odumírá, čelí-li tomuto silnému vínu. Jinak bych musel vidět tu tvou nalíčenou past!”

Ale objednal další víno a navrhl novou hru.

ZRCADLA TUZUNA THUNA

“Divoká, kouzelná krajina, co vznešeně se vypíná mimo prostor, mimo čas.”

Poe

Dokonce i ke králům přichází čas velké únavy. Pak zlato trůnu je jen bronzem, hedvábí v paláci se stává obyčejným režným plátnem. Drahokamy v diadému jiskří bezútěšným leskem ledu v bílém moři. Řeč lidí zní jak prázdné chrastění šaškova zvonku a city jsou neskutečnými nicotnostmi. Dokonce i slunce na obloze je měděné a dech zeleného oceánu už není svěží.

Kull seděl na trůnu Valusie a padla na něj hodina únavy. Před ním defilovaly nekonečné, bezvýznamné zástupy: muži, ženy, kněží, události a ohlasy událostí. Věci dosažitelné i dosažené. Přicházely však a odcházely jen jako stíny, nezanechávajíce žádnou stopu v jeho vědomí, kromě té velké duševní únavy. Nicméně nebyla to běžná únava. Byla to spíše Kullova touha po záležitostech, netýkajících se pouze jeho či valusijského dvora. Kypěl v něm neklid a zvláštní jasné snění bloudilo jeho duší.

Jakoby na jeho přání přišel k němu Brule Zabiják, bojovník z Piktie, ostrovů daleko na západě.

“Králi, jsi znaven životem u dvora. Pojď se mnou na mou galéru a trochu se potouláme.”

“Ne.” Kull ani nezvedl tvář složenou v rukách. “Jsem utahaný všemi těmito záležitostmi. Města mne nelákají – hranice jsou klidné. Už ani neslyším písně moře, které mi zněly v uších, když jsem jako chlapec lehával na dunících útesech v Atlantisu, za nocí, oživených zářícími hvězdami. Už na mne nekývají zelené lesy jako kdysi. Je to něco podivného nade mnou, jakási touha po něčem, co není obyčejná životní tužba. Jdi!”

Brule odcházel v obavách, opouštěje zadumaného krále na trůnu. Ke Kullovi se pak přikradla mladá dvorní dáma a zašeptala:

“Velký králi, vyhledej Tuzun Thuna, čaroděje. Zná všechna tajemství života i smrti, všechny hvězdy na nebi i země pod hladinou moří.”

Kull na dívku pohlédl.

Její vlasy byly zlaté a jemné, fialkové oči zvláštně zešikmené. Byla hezká, ale její krása pro Kulla nic neznamenala.

“Tuzun Thune,” opakoval. “Kdo je to?”

“Čaroděj z Rodu starších. Žije tady ve Valusii, u Jezera snů v Domě tisíce zrcadel. Zná všechno, králi. Hovoří s mrtvými i s démony ze ztracených zemí.”

Kull se zvedl.

“Jdu k tomu kejklíři. Ale o mém odchodu nikomu neříkej, slyšíš?”

“Jsem tvá otrokyně, můj pane.” Poklesla na kolena, ale úsměv jejích rudých úst se za zády krále změnil v prohnaný úšklebek a oči jí vychytrale plály.

Kull přicházel k domu Tuzun Thuna u Jezera snů. Vody jezera se modře leskly doširoka a na jeho březích, se vypínaly mnohé krásné paláce. Po hladině pluly líně rozkošné čluny s plachtami tvaru labutích křídel a dokonce bylo slyšet něžnou hudbu.

Dům tisíce zrcadel se tyčil vysoký a prostorný, ale neokázalý. Velké dveře byly otevřeny a Kull vystupoval po širokém schodišti. Vstoupil neohlášen. Ve velké místnosti, jejíž stěny tvořila zrcadla, našel Tuzun Thuna, čaroděje. Muž byl starý jak pohoří Zalgara. Jeho pokožka byla vrásčitá, jak vyschlá kůže, ale studené šedé oči jiskřily leskem oceli meče.

“Kulle z Valusie, můj dům je tvým domem,” řekl a dvorně pokynul rukou ke křeslu ve tvaru trůnu.

“Jsi čaroděj, jak jsem slyšel,” řekl tupě Kull, vkládaje hlavu mezi ruce a pevně upíraje smutné oči na mužovu tvář. “Můžeš dělat zázraky?”

Čaroděj vztáhl ruku. Jeho prsty se sevřely a zase rozevřely jak pařáty ptáka.

“Cožpak toto není zázrak – když mé slepé prsty poslouchají myšlenky mého mozku? Chodím, dýchám, mluvím – nejsou to všechno zázraky?”

Kull chvíli přemýšlel a pak promluvil: “Dokážeš vzývat démony?”

“Ano. Mohu přivolat toho nejnebezpečnějšího démona z říše duchů – políčkem na tvou tvář.”

Kullem trhlo a pokývl hlavou. “A co mrtví, můžeš mluvit s mrtvými?”

“Vždy jsem hovořil s mrtvými – tak mohu mluvit i teď. Smrt začíná se zrozením a každý člověk začíná umírat, sotva se narodí. I ty, králi Kulle, jsi už teď umírající, protože jsi se narodil.”

“A co ty, jsi starší než lidstvo. Copak čarodějové nikdy neumírají?”

“Lidé umírají, když přijde jejich čas. Ne později, ne dříve. Můj ještě nepřišel.”

Kull si probíral tyto odpovědi v mysli.

“Takže potom největší čaroděj Valusie není víc než obyčejný člověk a já jsem hlupák, když jsem sem přišel.”

Tuzun Thune potřásl hlavou. “Lidé jsou jen lidé a největší z nich jsou jen ti, co se naučí co nejdříve jednoduché věci. Nuže, pohlédni do mých zrcadel, Kulle.”

Strop byl celý vyložený zrcadly a stěny byly zrcadla, všechna perfektně spojená, ač jich bylo mnoho a různých velikostí a tvarů.

“Zrcadla jsou svět, Kulle,” zabručel čaroděj. “Pohlédni do mých zrcadel a staň se moudrý.”

Kull si vybral jedno namátkou a dychtivě do něj pohlédl. Odrážela se v něm zrcadla z protější stěny, odrážející další, takže se mu zdálo, že se dívá do dlouhé, ozářené chodby, tvořené zrcadly za zrcadlem. A v dálce se v té chodbě pohybovala maličká postava. Kull se díval dlouho, než poznal, že ta postava je jeho vlastní obraz. Hleděl a zaplavil ho podivný pocit malichernosti. Zdálo se mu, že právě ta maličká postava je ten pravý Kull, zobrazující své skutečné proporce. Pak se posunul a stál před dalším zrcadlem.

“Podívej se zblízka, Kulle. To je zrcadlo minulosti,” slyšel za sebou čaroděje.

Šedá mlha zatemňovala obraz, velké moře mlhy, těžké, převalující se jak duch velké řeky. Touto mlhou zahlédl Kull obraz hrůzy a tajemství, Pohybovaly se tam osoby a zvířata, tvary nepodobné ani lidem, ani zvířatům. Velké exotické květy probleskovaly šedí. Vysoké tropické stromy se zvedaly vysoko, nad kouřícími bažinami, kde se váleli a řvali obrovití plazi. Obloha byla zastíněna příšernými létajícími draky a neklidná moře se převalovala a hučela, do nekonečna bičovala blátivá pobřeží. Člověk tu ještě nebyl, ještě byl jen snem bohů. Zvláštní přízraky, které se plížily hlučnými džunglemi, lidmi nebyly. Odehrávaly se tam bitvy a přepady, ošklivá páření. Byla tam i smrt, protože život a smrt jdou ruku – v ruce spolu. Na slizkých plážích světa se ozývalo ječení oblud a neuvěřitelné tvary se vynořovaly z kouřící clony ustavičného deště.

“A toto je zrcadlo budoucnosti.”

Kull se tiše podíval.

“Co vidíš?”

“Podivný svět,” ztěžka odpovídal Kull. “Sedm císařství se zhroutilo do prachu a je zapomenuto. Neklidné zelené vlny řvou a vzpínají se vysoko, mnoho stop nad věčné pohoří Atlantisu. Hory Lemurie na východě jsou ostrovy neznámého moře. Zvláštní divoši se potulují po starých zemích a nové země se vynořují z hlubin. Staré chrámy jsou zneuctěny. Valusie zmizela se všemi dnešními národy a ty příští, to jsou cizinci. Vůbec nás neznají.”

“Čas kráčí kupředu,” klidně řekl Tuzun Thune. “Žijeme dnes. Proč bychom se starali o zítřek – či o včerejšek? Kola se točí a národy vznikají a zanikají. Svět se mění a čas se vrací do divošství, aby je opět vynášel vzhůru dlouhými věky. Kdysi byl Atlantis, byla Valusie a dříve než Valusie byly staré národy. Ano, i my šlapeme po ramenech zmizelých kmenů v našem postupu vzhůru. Ty, který jsi přišel ze zelených hor Atlantisu a zmocnil se starobylé koruny Valusie, si myslíš, že náš kmen je starý. Byli jsme na těchto zemích dříve, než přišli Valusijci z východu, dříve, než přišli lidé od mořských zemí. Ale byli tu lidé už před našim Rodem starších, a lidé před těmi lidmi, kmeny před kmeny. Národy mizí a jsou zapomenuty, protože takové je předurčení člověka.”

“Ano,” řekl Kull. “Ale není přece jen škoda, že krásní a slavní lidé zmizí jak kouř nad letním mořem?”

“Proč, je-li to jejich osud? Nezamýšlím se nad ztracenou slávou svého rodu, ani nepracuji ke slávě nových. Žij nyní, Kulle, žij. Smrt je smrt. Není příští. Jaký má význam lidské zapomnění, zapomeneš-li sám sebe v tichu světa smrti? Hleď do mých zrcadel a buď moudrý.”

Kull si vybral jiné zrcadlo a díval se.

“Toto je zrcadlo nejhlubší magie. Co vidíš teď, Kulle?”

“Nic, jen sebe.”

“Podívej se lépe, Kulle, jsi to opravdu ty?”

Kull hleděl do velkého zrcadla a jeho odraz mu pohled vracel.

“Přišel jsem před toto zrcadlo,” uvažoval Kull, bradu podepřenou pěstí, “a přivedl jsem k životu tohoto muže. Nechápu to, protože před chvílí jsem ho viděl v klidných vodách jezer Atlantisu a teď ho vidím opět ve zlatě orámovaném zrcadle Valusie. On je já, můj stín, moje část – mohu ho učinit bytostí, či ho zabít, budu-li chtít. Leč – ” Zastavil se a divné myšlenky mu šuměly v rozlehlých zemských úkrytech jeho mysli jak stíny netopýrů, létajících ve velké jeskyni – “Leč kde je, když já nestojím před zrcadlem? Což je v lidských silách tak lehce tvořit a ničit stín života a bytí? Jak to, že vím, že ustoupím-li o krok od zrcadla, on zmizí v prázdnotě nicoty?

Ne, při Valkovi, jsem já člověk nebo on? Kdo z nás je duchem toho druhého? Třeba jsou tato zrcadla jen okna, kterými se díváme do jiného světa. Myslí si totéž on o mně? Nejsem snad nic víc než stín, odraz jeho samého – jak je on mým? A jestli jsem duch, jaký svět to žije tam na druhé straně tohoto zrcadla? Jaké armády tam popojíždí a který král tam panuje? Tento svět je jediné, co znám. Nevěda nic o jakémkoliv jiném, jak mohu cokoli posuzovat? Jistě jsou tam také zelené lesy a hučící moře a rozlehlé planiny, po kterých jezdí muži a bojují. Řekni mi, čaroději, který jsi moudřejší než většina lidí, řekni mi, jsou jiné světy za našimi světy?”

“Člověk má oči, nech ho dívat se,” odpověděl čaroděj. “Kdo chce uvidět, musí nejdříve uvěřit.”

Hodiny míjely a Kull stále ještě seděl před zrcadly Tuzun Thuna, hledíc do toho, které zobrazovalo jeho samotného. Chvílemi se mu zdálo, že hledí na tvrdý povrch, v jiné chvíli, že se mu před očima vynořují obrovské hloubky. Zrcadlo Tuzun Thuna bylo jak hladina moře. Tvrdá pod šikmými paprsky slunce a v temnotě hvězd, kdy žádné oko nedohlédne do jeho hlubin. Rozlehlá a tajemná, když slunce do ní praží plnou silou tak, až se pozorovateli zatají dech pohledem do ohromných propastí. Takové bylo i zrcadlo, do kterého se Kull díval.

Konečně se král zvedl. Vzdychl a odcházel plný údivu. Kull pak přicházel do Domu tisíce zrcadel znovu a znovu. Den po dni seděl dlouhé hodiny před zrcadlem. Dívaly se na něho oči – stejné jako jeho. Hodinu za hodinou mohl upřeně hledět se zvláštní intensitou do zrcadla. Hodinu po hodině mu odraz jeho pohled vracel.

Záležitosti paláce a řady zanedbával a lidé reptali. Kullův oř neklidně dupal ve stáji a Kullovi bojovníci hráli kostky a bezúčelně se přeli. Kull ničeho nedbal. Občas se mu zdálo, že nastává okamžik odhalení čehosi ohromného, nemyslitelně tajemného. Už dlouho nepovažoval obraz v zrcadle za svůj stín. Stal se pro něho jsoucím, podobným ve vnějším vzezření, ale podstatou Kullovi tak vzdáleným, jak jsou si vzdáleny zemské póly. Obraz, jak to Kullovi připadalo, měl individualitu oddělenou od Kulla, už nebyl na Kullovi závislý, ale Kull závisel na něm. Den po dni Kull stále víc pochyboval, ve kterém světě skutečně žije. Byl stínem, vyvolaným vůlí toho druhého? Nežije on sám, místo toho druhého, ve světě klamu, ve světě stínu toho skutečného světa?

Kull si začal přát, aby mohl osobně vstoupit do prostoru za zrcadlem a vidět, co by mohlo být vidět. Ale kdyby se to podařilo, projít těmi dveřmi, mohl by se vůbec vrátit? Našel by svět identický s tím, ve kterém se pohybuje? Svět, pro který je ten nynější jen duchovním odrazem? Který je realita a který je iluze?

Občas se Kull přestával zabývat těmito myšlenkami a do mysli mu vstupovaly sny. Občas se divil, když přišly podle jeho vlastního chtění, nebo – zda se jeho myšlenky mátly. Jeho meditace byly jeho vlastními. Žádný člověk neovládal jeho myšlenky a on je mohl vyvolat podle libosti, leč opravdu mohl? Nebyly jak netopýři, přilétající a odlétající ne dle jeho libosti, ale na rozkaz nebo podle rozhodnutí – koho? Bohů? Ženy, pletoucí sítě osudu? Kull nemohl dojít k žádnému závěru, protože každým duševním krokem se stával stále zmatenějším v šeré šedi mlhy zdánlivých tvrzení a popření. Věděl pouze, že podivné představy vstoupily do jeho mysli jako netopýr, letící bez příkazu z šepotavého prostoru nebytí. Nikdy dříve takové myšlenky neměl, ale teď plně ovládly jeho mysl, ať spal či bděl, takže občas měl dojem, že se pomátne. Jeho spánek byl strašný těmi podivnými obludnými sny.

“Řekni mi, čaroději,” ozval se, sedíc před zrcadlem, oči pozorně upřeny na svůj odraz, “jak se mohu dostat za tyto dveře? Protože abych pravdu řekl, nejsem si jist, že tam není skutečný svět a tady jen jeho stín. A jestliže ho vidím, musí v nějaké formě přece existovat.”

“Dívej se a věř,” bručel čaroděj. “Člověk musí věřit, aby dosáhl vrcholu. Tvar je stín, substance je iluze, hmotnost je sen. Člověk je, protože věří, že je. Což není člověk jen sen bohů? Člověk může být, protože si přeje být. Tvar a hmota, to jsou jen stíny. Mysl, ego, esence božských snů – to je skutečnost, která je nesmrtelná. Dívej se a věř, chceš-li být dokonalý, Kulle.”

Král nerozuměl docela všemu. Nikdy nerozuměl všem záhadným promluvám čaroděje. Nicméně se bytostně dotýkaly citlivé struny v samotném jeho nitru. A tak den za dnem seděl před zrcadlem Tuzun Thuna a čaroděj vždy za ním číhal jako stín.

Pak přišel den, kdy se Kullovi zdálo, že zahlédl zvláštní země. Kmitly se jeho vědomím nejasných myšlenek a poznání. Den po dni měl pocit, že ztrácí spojení se světem. Všechny věci mu připadaly každým dnem přízračnější a neskutečnější. Jen člověk v zrcadle vypadal skutečně. Nyní měl Kull pocit, že je už blízko dveří do jakéhosi mocnějšího světa. Obrovský průhled přelétavě kmital. Mlha neskutečnosti slábla. “Tvar je stín, hmota je iluze, jsou to jen stíny,” znělo mu v uších jak z jakési vzdálené země jeho vědomí. Pamatoval si slova čaroděje a cítil, že jim nyní téměř rozumí – tvar a hmota, nemůže se změnit sám svou vůlí, jestliže ví, jak ovládnout klíč, odemykající ty dveře? Jaké světy tam čekají na smělého badatele?

Měl pocit, že se muž v zrcadle na něho usmál – blíže, blíže – vše zahalila mlha a obraz se náhle zatemnil – Kull poznal pocit zmizení, změny, rozplynutí…

“Kulle!” výkřik protrhl ticho do miliónu vibrujících částic!

Hory se zřítily a svět se zakymácel, když byl Kull vržen zpět tím ostrým výkřikem, vyraženým s nadlidským úsilím, jak a proč, to nevěděl.

Rána a třesk, a Kull stál v pokoji Tuzun Thuna před rozbitým zrcadlem, zmaten a zpola oslepen tím omámením. Před ním leželo tělo Tuzun Thuna, jehož čas konečně přišel, a nad tělem stál Brule Zabiják se zakrvaveným mečem, oči rozšířené hrůzou.

“Valko!” zaklel bojovník. “Kulle, přišel jsem právě včas!”

“Ano, ale co se stalo?” hledal král obtížně slova.

“Zeptej se tady té zrádkyně,” ukazoval Zabiják na dívku, krčící se strachem. Kull viděl, že je to ta, co ho poslala k Tuzun Thunovi. “Když jsem vešel, viděl jsem tě rozplývat se do tamtoho zrcadla jak kouř na obloze, při Valkovi! Kdybych to neviděl, neuvěřil bych – už jsi se skoro ztrácel, když tě můj výkřik vrátil zpět.”

“Ano,” zamumlal Kull, “byl jsem v té chvíli skoro za dveřmi.”

“Tento ďábel pracoval příliš šikovně,” řekl Brule. “Kulle, stále ještě nevidíš, jak spřádal a rozhodil nad tebou sítě magie? Kaanuub z Blaalu se s ním spikl a chtěli tě odstranit. Tato děvka, holka z Rodu starších, ti vnutila ten nápad, abys sem přišel. Rádce Ka-nu toto spiknutí dnes odhalil. Nevím, co jsi v tom zrcadle viděl, ale Tuzun Thun si s jeho pomocí podrobil tvou duši a svými čáry téměř rozpustil tvé tělo v mlhu – “

“Ano,” Kull byl stále ještě jako omámený. “Ale když byl čarodějem s takovými vědomostmi ze všech věků a pohrdal zlatem, slávou a postavením, co mu mohl Kaanuub nabídnout, aby se stal špinavým zrádcem?”

“Zlato, moc a postavení,” zabručel Brule. “Čím dříve pochopíš, že lidé jsou především lidmi, ať čaroděj, král či otrok, tím lépe budeš vládnout, Kulle. A teď, co s ní?”

“Nic, Brule,” odpověděl a dívka zafňukala a padla mu k nohám. “Byla jen nástrojem. Zvedni se, dítě, a běž svou cestou. Nikdo ti neublíží.”

Když s Brulem osaměli, Kull naposled pohlédl na zrcadla Tuzun Thuna.

“Možná, že se spikli a čarovali, Brule. Nepochybuji o tom, ale – byly to jeho čáry, které mne změnily v jemnou mlhu, nebo jsem narazil na tajemství? Kdybys mne nestrhl zpět, byl bych se rozplynul nebo bych tam našel světy?”

Brule kradmo pohlédl na zrcadla a ramena mu škubla zachvěním. “Ano, Tuzun Thune tu shromáždil moudrost všech pekel. Raději pojďme, Kulle, než mne také očarují.”

“Ano, pojďme,” odvětil Kull a bok po boku odcházeli z Domu tisíce zrcadel – kde, možná, jsou uvězněny duše lidí.

*

Nikdo už teď nehledí do zrcadel Tuzun Thuna. Rozkošné čluny se vyhýbají břehu v místě, kde stojí dům čaroděje Tuzun Thuna. Nikdo nevejde do domu nebo do pokoje, kde Tuzun Thunova mrtvola vysychá a trouchniví před zrcadly iluzí. Vyhýbají se tomuto místu jak prokletému a ačkoli tam stojí již tisíc let, neozvala se tam po celou dobu žádná ozvěna kroků nikoho. Jen Kull na svém trůnu často medituje o podivném rozumu a nevýslovných tajemstvích ukrytých tam, v domě…

Protože jsou světy za světy, jak Kull ví, a ať ho čaroděj očaroval slovy či mesmerismem, průhled zrcadly otevřel králi pohled za ty dveře a Kull si je méně jistý realitou od doby, kdy upřeně hleděl do zrcadel Tuzun Thuna.