ROBERT ERVIN HOWARD

POVÍDKY

Obsah:

Bohové Bal-Sagothu

Černý kámen

Dračí sémě

Králové noci

Mohyla na předhoří

Netvor na střeše

Pamatuj na smrt!

Píseň jednoho národa

Pomsta Černého Vulmey

Pomsta ze země

Svatyně odpornosti

Temná socha

Údolí červa

Vlčí hlava

Zahrada strachu

BOHOVÉ BAL-SAGOTHU

1. Ostří uprostřed bouře

Turlogh O‘Brien, oslepen bleskem, uklouzl v kaluži krve a zapotácel se na rozhoupané palubě. Řinčení ocele bylo přehlušováno duněním hromů a skrze řev vln a vichru pronikal nářek umírajících. Blesky neustále osvětlovaly krvavé skvrny a všude ležící těla, veliké rohaté siluety, rubající meči a vřeštící jako přízraky noční bouře, a velkou hlavici dračí lodi, vynořující se z temnoty.

Bitka byla rychlá a smrtící; v okamžiku, kdy se zablýsklo, postřehl Turlogh před sebou divokou vousatou tvář. Jeho sekera prolétla krátkým obloukem a rozťala ji až k bradě. V dokonalé tmě, která v zápětí nastala, mu nečekaná rána srazila z hlavy helmu. Kelt udeřil naslepo, zaslechl řev a ucítil, jak ostří jeho zbraně proniká tělem. Ohně rozhněvaných nebes znovu vzplály a ukázaly mu prstenec krutých tváří, obklopujících ho ocelovou zdí.

Se zády opřenými o stěžeň, Turlogh odrážel a rozdával údery, když v tom uprostřed bitevního šílenství zahřměl silný hlas a v jedné chvíli se Keltovi zdálo, že rozpoznává obrovskou, podivně známou postavu. Pak však celý svět překryla temnota, protkaná zlatými jiskřičkami.

Vědomí se mu vracelo zvolna. Turlogh si nejdříve uvědomil kolébání – z otřesů celého těla, které ještě nedokázal ovládnout. Pak ucítil bolest tepající v hlavě a zkusil zvednout ruku. Tehdy pochopil, že je svázán, což byl pocit, který pro něj nebyl neznámý. Zrak se mu vyjasnil a řekl mu, že byl přivázán bojovníky, kteří ho přemohli, k hlavnímu stožáru dračí lodě. Nedokázal si pouze vysvětlit, proč se ho rozhodli ušetřit. Kdyby ho znali, věděli by, že je vyhnancem svého klanu, který nezaplatí žádné výkupné, aby ho zachránil, ani ze samotných pekelných hlubin.

Vítr polevil, ale rozbouřené moře zvedalo loď z propastí na zpěněné hřbety vln jako třísku. Kulatý stříbrný měsíc, vyhlížející z roztrhaných mraků, zaléval svým světlem velké balvany. Turlogh, vychovaný na divokých západních březích Irska, věděl, že dračí loď je poškozená. Poznal to podle toho, jak se pohybovala vpřed, hluboce brázdíc vodu, z toho jak se nakláněla pod nápory vln. Cosi, šílející na severním okraji bouře, bylo dostatečně silné na to, aby narušilo i tak důkladnou konstrukci, jakou byla tato loď, vyrobená vikingy.

Stejný vichr uchvátil také francouzské plavidlo, na němž byl Turlogh cestujícím, a zahnal je z kurzu daleko na sever. Dny a noci se změnily v slepý hučící chaos, v němž pluli jako poraněný pták, prchajíce před mořskou bouří. A uprostřed největšího náporu se z temnoty vynořila dračí hlava, zůstala viset nad nižší, širší lodí a do jejího boku byly zaraženy háky. Vikingové byli jako vlci a v jejich srdcích plála nelidská žízeň po krvi. Uprostřed hrůzy a řevu bouře se s vytím vrhali do útoku a sytili svou zuřivost, i když šílející nebe obrátilo proti nim svůj hněv a každý úder vln hrozil potopením obou lodí. Byli to skuteční synové moře, jehož vztek se odrážel v jejich duších. Bitva však připomínala spíše řež, Kelt byl jediným bojovníkem na palubě přepadené lodi. Teď si vzpomněl na podivně známé rysy tváře, kterou zahlédl na okamžik před tím, než padl. Kdo…?

„Zdravím tě, pyšný Dalkazane! Hodně času uplynulo od našeho posledního setkání.“

Turlogh se zadíval na člověka, který stál před ním na široce rozkročených nohou, aby neztratil rovnováhu na nakloněné palubě. Mohutná postava ho převyšovala o více než půl hlavy, přestože sám měl na výšku dobře přes šest stop. Jeho nohy připomínaly sloupy a ruce měl jako větve dubu. Zlatá brada ladila s masivními nárameníky na jeho ramenech. Šupinatá zbroj mu dodávala bojový vzhled a rohatá helma mu přidávala na výšce. V jeho chladných šedých očích však nebyl hněv. S nerušeným klidem se upřeně díval na Turlogha.

„Athelstane, Sas!“

„Ano. Mnoho dní minulo od chvíle, kdy jsem od tebe dostal tohle,“ obr se dotkl úzké bílé jizvy na skráni. „Takový je asi náš osud, že se setkáváme za nocí plných šílenství. Poprvé jsme zkřížili zbraně, když jsi spálil Thorfelovu skalli. Padl jsem tam pod úderem tvé sekery a ty jsi mě zachránil z rukou Brogarových Piktů – mne jediného ze všech, jež byli s Thorfelem. Dnes jsem to byl já, kdo tě srazil.“

Dotkl se rukojeti velkého obouručního meče, který nosil připevněný na zádech. Turlogh zaklel.

„Neměl bys mně proklínat,“ řekl Athelstane smutným hlasem. „Mohl jsem tě v tom návalu zabít. Udeřil jsem tě na plocho, ale oběma rukama, protože vím, že vy Irové máte tvrdé lebky. Dlouhé hodiny jsi byl v bezvědomí. Lodbrog tě chtěl dobít stejně jako zbytek posádky kupecké lodi, ale vyžádal jsem si právo na tvůj život. Vikingové souhlasili s tvým ušetřením pod podmínkou, že budeš přivázán ke stěžni. Znají tě z dřívějších dob.“

„Kde jsme?“

„Na to se mne neptej. Bouře nás strhla z kurzu. Pluli jsme loupit pobřeží Hispánie a když nám náhoda nabídla tvou loď, samozřejmě jsme ji využili, ale nebyla to bohatá kořist. Teď plujeme po proudu, nikdo neví kam. Kormidelní veslo je zlomené a loď poškozená. Z toho co vím, je docela dobře možné, že plujeme až na samotný konec světa. Odpřísáhni, že se k nám přidáš a já ti rozetnu pouta.“

„Mám přísahat, že se přidám k zplozencům pekla?“ zavrčel Turlogh. „To se raději utopím i s lodí a navždy usnu pod zelenými vodami, přivázaný k tomuto stěžni. Lituji pouze toho, že nemohu poslat více mořských vlků, aby se přidali k těm několika stovkám, kteří díky mně putují v očistci!“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Athelstane.

„Člověk musí jíst… tady… uvolním ti alespoň ruce. Ať se můžeš zakousnout do tohohle kusu masa.“

Turlogh sklonil hlavu a začal chtivě trhat zuby pořádnou kýtu. Sas si ho chvíli prohlížel, pak se odvrátil a odešel.

„Je to divný člověk, ten saský odpadlík,“ pomyslel si Dalkazan. „Loví se stádem vlků ze severu, je strašlivý v boji, ale přesto má v sobě jakousi citlivost, která odlišuje ho od lidí, k nimž se připojil.“

Loď bloudila uprostřed noci a Athelstane, který se vrátil s rohem plným zpěněného piva, zpozoroval, že mraky opět houstnou a pokrývají tmou vřící povrch oceánu. Odešel, ponechávaje Keltovi volné ruce, ale ten se stejně nemohl uvolnit, protože byt připoután ke stěžni provazy omotanými přes nohy a tělo. Piráti svému vězni nevěnovali pozornost, byli příliš zaměstnaní udržováním lodě na vodě, aby se nepotopila spolu s nimi.

Po nějaké době se Turloghovi zdálo, že skrz šum vln zaslechl silný hřmot. Byl stále silnější, až ho nakonec uslyšeli i vikingové, kteří neměli tolik citlivé uši. V téže chvíli vyrazila loď, otřásajíc se ve všech spojích, kupředu jako oř pobídnutý ostruhami. Mraky, osvětlené září úsvitu, se rozestoupily, jako by byly začarované, a odhalily divoce vzbouřený povrch moře a bílý pás příboje přímo před hlavicí. Zpoza skal, zalévaných vlnami, se vynořila země, určitě nějaký ostrov. Vlny, lámající se na balvanech, přehlušily vše svým hukotem, zatímco loď zachycená proudem byla hnána ke své záhubě. Turlogh uviděl Lodbroga, jak s rozevlátým vousem pobíhá sem a tam, máchá pěstmi a vykřikuje rozkazy, které už neměly smysl. Athelstane přiběhl ke stěžni.

„Nikdo z nás nemá mnoho nadějí,“ řekl, přetínaje Keltova pouta. „Ale ty budeš mít stejnou šanci jako ostatní…“

Konečně volný Turlogh odskočil.

„Kde je má sekera?“

„Tam, ve stojanu na zbraně. Člověče, u Thorovy krve!“ zamyslel se Sas. „Přece v takovéhle chvíli každá váha navíc…“

Dalkazan uchopil zbraň a díky dobře známému doteku úzké, dokonale vytvarované rukojeti se v jeho žilách jako víno rozproudila sebejistota. Sekera byla částí jeho těla, byla jakoby jeho pravou rukou. Jestliže měl umírat, toužil ji třímat v ruce až do konce. Spěšně ji zasunul za pás. Když ho chytili, sundali mu celou zbroj.

„V těchto vodách žijí žraloci,“ oznámil mu Athelstane, chystající se sejmout svůj šupinatý pancíř. „Jestliže budeme muset plavat…“

V témže okamžiku udeřila loď o skálu. Stěžně se po otřesu zřítily a kostra lodi pukla jako skořápka. Dračí hlava na přídi vystřelila vysoko do výše a lidé padali z nakloněné paluby jako kuželky. Po krátký moment se loď udržela v rovnováze, třesouc se, jako by byla živá, a pak se po druhé straně sesunula a klesla uprostřed spršky vody do tmy na dno.

Turlogh se dostal dlouhým skokem do bezpečné vzdálenosti. Vyplaval na hladinu a dlouhou chvíli bojoval s vlnami, až se zachytil kusu lodi vyrvaného z její kostry, který byl vyvržen vírem v jeho blízkosti. Když vylezl na zbytek desky, udeřilo do ní zespoda cosi těžkého a znovu kleslo ke dnu. Kelt natáhl ruku, zachytil pás a vytáhl tonoucího na své provizorní útočiště. Teprve tehdy rozpoznal Athelstanea, stále ještě obtěžkaného zbrojí, kterou nestačil odhodit. Byl zřejmě v bezvědomí, ležel bez pohybu, se svěšenýma rukama.

Cesta přes příbojový pás zůstala Turloghovi v paměti pouze jako chaotický sen. Vlny se snažily rozervat jejich drobné plavidlo, vtahujíce ho pod vodu a hned ho zase vyvrhujíce k nebi. Nemohl dělat vůbec nic, jen se pevně držet a věřit ve své štěstí. V prstech jedné ruky držel Sašův pás a v druhé okraj svého voru. Zdálo se mu, že je to nad jeho síly. Opět se ocitli pod vlnami a ještě jednou a náhle bylo po všem: jakousi náhodou dopluli do poměrně klidných vod. Všiml si úzké trojhranné ploutve, která protínala hladinu ve vzdálenosti jednoho yardu. Obrátila se jejich směrem a tehdy vytrhl zpoza pásu sekeru a udeřil. Voda okamžitě zčervenala a vor zakolísal pod náporem masy štíhlých tvorů, připlouvajících ze všech stran. Žraloci se věnovali trhání svého bratra a Turlogh, vesluje rukama, vedl primitivní plavidlo ke břehu, do míst, kde už mohl nohama dosáhnout dno. Zcela vysílen se dostal na písek, kam zároveň dotáhl nepřítomného Sasa. Přes svou železnou vytrvalost se pak naprosto vyčerpaný Turlogh O‘Brien svalil na zem a po chvíli hluboce spal.

2. Bohové z hlubin

Turlogh nespal dlouho. Probudil se, jakmile slunce vyhlédlo nad obzor. Vstal osvěžen, jako by spal celou noc, a rozhlédl se kolem sebe. Od mořské hladiny až k vlnící se houšti obrovských stromů se rozprostírala široká bílá pláž. Mezi stromy nerostlo zřejmě žádné křoví, ale tlusté kmeny rostly tak blízko u sebe, že nebylo možné proniknout zrakem mezi ně hlouběji. Nedaleko, na výběžku písku klesajícím do moře, stál Athelstane, opřen o svůj veliký meč a díval se ke skalám. Tu a tam ležela na břehu těla vyvržená mořem.

Najednou se z Turloghových úst ozval výkřik překvapení. Téměř u svých nohou zahlédl mrtvého vikinga v plné zbroji, s helmou a košilí, kterou si nestačil sundat, když se loď potopila. Kelt se díval na svou vlastní zbroj. Dokonce i okrouhlý štít, který měl utopenec připnutý na zádech, byl jeho. Chvíli uvažoval, jak se všechny věci mohly stát majetkem jediného člověka, ale pak je sundal z jeho těla a s uspokojením si natáhl černou košili a nasadil jednoduchou helmu. Takto oděn se vydal po pláži směrem k Athelstaneovi. Oči se mu strašlivě zaleskly.

Sas zaslechl jeho kroky a obrátil se.

„Buď zdráv, Kelte,“ pozdravil jej. „Jsme jediní z Lodbrogovy posádky, kteří si zachránili život. Chtivé moře všechny pohltilo. U Thora, vděčím ti za život! Po tom, co jsem udeřil hlavou do zábradlí na palubě, bych se určitě, zatížen zbrojí, stal potravou pro žraloky –nebýt tvé pomoci. Je to všechno jako sen.“

„Zachránil jsi mi život,“ zavrčel Turlogh. „A já jsem zachránil zase tvůj. Dluh byl splacen a účty vyrovnány, chop se svého meče a skončeme to!“

Athelstane se díval překvapeně.

„Chceš se mnou bojovat? Proč… co…?“

„Nenávidím tvůj rod tak jako nenávidím satana!“ zaryčel Dalkazan a v jeho očích vzplála jiskra šílenství. „Více než pětiset let tyranizují tví vlci můj lid! Spáleniště dýmající na jihu a moře prolité krve si žádají pomstu. Ve dne i v noci mi v uších zní křik tisíců unesených dívek! Bude tomu tak dlouho, dokud na severu zůstane alespoň jediná hruď, kterou by má sekera mohla rozpoltit!“

„Ale já přece nejsem viking,“ řekl rozpačitě obr.

„O to větší je tvá hanba, zrádče!“ běsnil šílející Kelt. „Braň se, nebo tě chladnokrevně zabiju!“

„Je to proti mé vůli,“ zaprotestoval Athelstane, zvedaje svou širokou čepel. Jeho šedivé oči byly vážné, ale nebyl v nich strach. „Ti, kteří tvrdili, že v tobě dříme šílenství, měli skutečně pravdu.“

Další slova byla zbytečná. Oba muži se připravovali na smrtelný zápas. Kelt se pružně blížil ke svému protivníkovi jako panter chystající se ke skoku a oči mu blyštěly. Sas čekal na útok v širokém postoji, se zbraní drženou oběma rukama ve výši. Turloghova sekera a štít se střetly s velkým Athelstaneovým mečem. Jediná rána mohla souboj rozhodnout. Opatrně se pustili do svého zápasu, když v tom…

Ve chvíli, kdy Turlogh napjal svaly ke smrtelnému skoku, protrhl ticho děsivý zvuk. Oba protivníci se zachvěli a ustoupili o krok dozadu. Odkudsi z hloubi lesa se nesl hrůzný, nelidský vřesk. Byl pronikavý a neobvykle hlasitý, vznášel se stále výše, až zanikl ve strašlivém skřeku, připomínajícím chechot triumfujícího démona nebo vytí vlkodlaka, dorážejícího lidskou kořist.

„Při Thorově krvi!“ zasupěl Sas spouštěje meč. „Co to bylo?“

Turlogh zakroutil hlavou. Neznámý zvuk zasáhl i jeho železné nervy.

„Nějaká lesní zrůda. Jsme na divném ostrově, ležícím v ještě divnějším moři. Možná, že zde vládne samotný Satan a tohle je brána do pekla.“

Athelstane se necítil příliš dobře. Nebyl vlastně křesťanem, jeho ďáblové byli pohanští, ale o nic míň strašní.

„Dobrá tedy,“ navrhl, „odložme náš spor, dokud se nedozvíme, co by to mohlo být. Dvě ostří jsou víc než jedno, proti démonu nebo proti člověku…“

Přerušil ho divoký vřískot, tentokrát lidský, naplněný hrůzou a zoufalstvím, z něhož stydla krev v žilách. Současně zaslechli rychlý dupot nohou a zvuk těžkého těla, prodírajícího se mezi větvemi. Obrátili se k lesu. Jako bílý list unášený větrem vyběhla z temnoty polonahá žena. Rozpuštěné vlasy jí vlály jako zlatý plamen, bílá ramena jí zářila v ranním slunci a v očích jí plála hrůza hraničící s šílenstvím. A za ní…

I Turloghovi se zježily vlasy na hlavě. To, co děvče stíhalo, nebyl ani člověk ani zvíře. Vypadalo to jako pták, jakého svět neviděl od nepaměti. Vznášel se asi ve výši dvanácti stop a jeho ohyzdná hlava, se zlostnýma, rudýma a vyboulenýma očima a krutým zakřiveným zobákem, byla velká jako hlava koně. Jeho dlouhá šíje byla prohnutá jako luk a silnější než mužská noha. Mocný pařát s drápy by ji mohl chytit, jako když orel chytá vrabce.

To vše postřehl Turlogh v okamžiku, kdy skočil mezi netvora a jeho kořist, která s pláčem padla do písku. Bestie se nad ním‚ vztyčila jako hora smrtelné hrozby. Strašlivý zobák klesl střelhbitě dolů a udělal na jeho štítě zub. Kelt se zachvěl pod úderem, ale okamžitě odpověděl sekerou. Ostří neškodně uvízlo v pružné vrstvě tvrdých per. Hrozivý zoban znovu prolétl vzduchem a jenom díky rychlému úniku si Dalkazan zachránil život. Ve stejné chvíli přiběhl Athelstane. Široce rozkročen se zastavil a ze všech sil udeřil svým velkým obouručním mečem. Těžké ostří dopadlo na jeho nohu, hrubou jako kmen, kousek pod kolenem. Netvor s odporným skřekem padl na bok, máchaje svými krátkými, silnými křídly. Turlogh přiskočil a vrazil zadní ostří své sekery mezi zuřivé rudé oči. Obrovský pták napnul nohy, křečovitě se otřásl a bez dalšího hnutí zdechl.

„Při Thorově krvi!“ Athelstaneovi plálo v očích bitevní nadšení. „Skutečně jsme se dostali až na konec světa…“

„Pozoruj les, aby nás nepřekvapil další,“ řekl Kelt a obrátil se k ženě. Vysíleně se zvedla a stála nehybně, vpíjejíc se do nich očima rozšířenýma úžasem. Bylo to pěkné mladé děvče – vysoké, ztepilé, štíhlé a hezké. Jediným jejím oděvem byl kousek hedvábí, nedbale uvázaný kolem beder. Takhle skoupě oděna mohla být jen divoška, ale děvče mělo sněhobílou kůži, šedé oči a vlasy barvy čistého zlata. Promluvila jazykem vikingů, lehce zadrhávajíc, jako by ho už dlouho nepoužívala.

„Vy… kdo jste? Odkud jste přišli? Co děláte na Ostrově Bohů?“

„U Thorovy krve!“ houkl Sas, „patří k našemu lidu!“

„K mému ne!“ zavrčel Turlogh. Dokonce ani teď nedokázal zapomenout na svou nenávist k lidem ze severu.

Dívka si je se zájmem prohlížela.

„Svět se musel hodně změnit od doby, kdy jsem ho opustila,“ řekla zřetelně, plně se už ovládajíc. „Jinak by nemohl lovit vlk společně s divokým býkem. Podle tvých černých vlasů bych řekla, že jsi Kelt a ty obře mluvíš řečí, která může být jen saská.“

„Jsme dva vyhnanci,“ vysvětlil Dalkazan. „Vidíš ty ostatky na písku? To byla posádka dračí lodi, na které jsme se plavili i my, hnáni bouří. Tenhle člověk je Athelstane, kdysi z Wessexu. Byl na lodi bojovníkem a já zajatcem. Jmenuji se Turlogh Dubh, dříve vůdce klanu O‘Brienů. A kdo jsi ty a co je tohle za zemi?“

„Je to nejstarší země světa,“ odpověděla dívka. „Řím, Egypt a Čína jsou vedle ní nemluvňata. A já jsem Brunhilda, dcera Ranea Thorfinssona z Orkád, ještě před několika dny vládkyně tohoto starobylého království.“

Turlogh se podíval nejistě na Athelstanea. Její slova zněla jako báseň.

„Po tom, co jsme tu viděli,“ řekl obr, „jsem připraven uvěřit úplně všemu. Ale jsi skutečně unesené děcko Ranea Thorfinssona?“

„Ano!“ prohlásila. „Jsem! To já jsem byla unesena, když Tostig Šílený vpadl na Orkády a spálil Raneovo sídlo za jeho nepřítomnosti…“

„A pak Tostig zmizel z povrchu země… či moře!“ přerušil ji Athelstane. „Byl doopravdy šílený. Plavil jsem se s ním na pirátské výpravy, před mnoha lety, když jsem byl ještě mladík.“

„A právě díky jeho šílenství jsem se dostala na tento ostrov,“ odpověděla Brunhilda. „Když totiž vyloupil břehy Anglie, zahnal ho plamen v jeho mozku na neznámá severní moře. Plul stále na sever, až se i jeho divocí vlci začali bouřit. Pak nás bouře vrhla na skály v jiném místě ostrova a naše dračí loď se rozbila stejně jako včera vaše. Tostig a všichni jeho lidé zahynuli pod vlnami. Já jsem se zachytila kusu lodi a rozmar bohů mne vyvrhl polomrtvou na břeh. Bylo mi patnáct let. Stalo se to před deseti lety.“

„Žije zde podivný národ,“ pokračovala po chvíli mlčení. „Lidé s tmavou kůží, kteří znají mnohá tajemství magie. Našli mě ležící v bezvědomí na písku. Byla jsem první bílou bytostí, kterou viděli, takže i jejich kněží souhlasili, že jsem bohyní, kterou jim posílá moře, jemuž skládají oběti. Umístili mne ve svatyni a vzdávali mi projevy úcty, tak jako všem ostatním podivným bohům. Jejich nejvyšší kněz, Gothan, nechť je prokleto jeho jméno, mě naučil mnoho strašlivých věcí. Rychle jsem pochopila jejich jazyk, poznala řadu tajemství jejich kněží, a když jsem vyrostla a stala se ženou, probudila se ve mně touha po moci. Lidé ze severu jsou stvoření k vládě nad světem a není hodno královské dcery, aby seděla věčně ve svatyni, přijímala dary z květů a ovoce a později i lidské oběti.“

Na chvíli se odmlčela. Oči jí zářily, až se opravdu zdálo, že je důstojnou dcerou válečné rasy, o níž mluvila.

„A pak,“ pokračovala, „se do mne zamiloval jeden z mužů, mladý vůdce Kotar. Společně jsme zesnovali spiknutí a nakonec povstali se zbraněmi v rukou a svrhli jho starého Gothana. Byla to doba plná hrůz, čas spiknutí a protispiknutí, intrik, rebelií a krvavé řeže. Mužové a ženy hynuli na zakrvavených ulicích Bal-Sagothu jako mouchy. Nakonec jsme, Kotar a já, zvítězili! Dynastie Angar ukončila za noci plné krve a šílenství svou vládu a já, královna a bohyně, jsem převzala nejvyšší moc na Ostrově Bohů!“

Narovnala se, její tvář zářila pýchou a prsa se jí vzdouvala. Turlogh byl současně fascinován a zhnusen. Viděl jak jsou vynášení a zase svrženi mnozí vládcové a mezi větami stručného vyprávění cítil proudící krev, krutost, zradu a primitivní bezohlednost této dívky – ženy.

„Jestliže jsi byla královnou,“ zeptal se, „jak se mohlo stát, že jsme tě potkali ve tvém vlastním panství na útěku, jako služebnou, prchající lesem před touhle zrůdou?“

Brunhilda se kousla do rtu a na jejích lících se objevil ruměnec hněvu.

„Co může přivést každou ženu, nehledě na její stav, k úpadku? Věřila jsem muži a byl to Kotar, kdo mně zradil. Můj milenec, s nímž jsem se dělila o vládu. Když jsem ho vynesla do nejvyšších královských hodností, mimo mne, dozvěděla jsem se, že se tajně miluje s jinou dívkou, a oba jsem je zabila.“

„Jsi skutečnou Brunhildou,“ usmál se chladně Turlogh. „A co se dělo dále?“

„Lid Kotara zbožňoval a starý Gothan je vzbouřil. Má největší chyba byla, že jsem ho nechala naživu, že jsem ho nemohla zabít. Gothan tehdy povstal proti mně, stejně jako jsem já povstala proti němu. Bojovníci se vzbouřili a pobili mé věrné. Mne chytili, ale neodvážili se mne zabít. Byla jsem pro ně bohyně. I Gothan se bál, že lid změní názor a navrátí mi korunu, a proto rozkázal, aby mne ještě téže noci dovedli k laguně oddělující tuto část ostrova. Kněží ji pak se mnou přepluli, aby mne zde nahou a bezbrannou nechali mému osudu.“

„A tím osudem bylo… tohle?“ Athelstane ukázal na velikou mršinu u svých nohou.

Brunhilda se zachvěla.

„Legendy praví, že před mnoha věky žilo na ostrově mnoho takovýchto netvorů. Bojovali s obyvateli Bal-Sagothu a požírali je po stovkách. Nakonec však byli ve střední části ostrova úplně vyhubeni a na této straně laguny všichni až na jednoho vymřeli. Žil tady velmi dlouho a v dávných dobách proti němu vyrážely zástupy bojovníků. Byl však největším z ďáblových ptáků a všechny pozabíjel. Tehdy ho kněží prohlásili za boha a ponechali mu tuto část ostrova. Nikdo tu nechodí, kromě těch, kteří jsou mu dáváni jako oběť. Netvor se do druhé části ostrova dostat nemohl, protože vody laguny se hemží žraloky, kteří by i jeho roztrhali na kusy. Nějakou dobu jsem se před ním ukrývala mezi stromy, ale pak mě objevil. Zbytek znáte. Vděčím vám za život. Co zamýšlíte dělat?“

Athelstane se podíval na Turlogha a ten pokrčil rameny.

„A co můžeme dělat? Jenom zdechnout hladem v tomhle lese.“

„Já vám řeknu co!“ pronesla dívka zvučným hlasem. Oči se jí rozzářily a bystrá mysl promýšlela nové možnosti. „Mezi tímto lidem existuje dávná legenda, která říká, že z moře jednou přijdou lidé ze železa a město Bal-Sagoth zahyne. V košilích a helmách budete těm, kteří neznají zbroj, připadat jako lidé ze železa. Zabili jste Gorth-golku, jejich ptačí božstvo…, přišli jste z moře, jako já… budou se na vás dívat jako na bohy. Pojďte se mnou a pomozte mi znovu získat mé království! Udělám z vás mé rádce, zasypu vás poctami! Krásné oblečení, nádherné paláce, nejhezčí děvčata, to vše bude vaše!“

Sliby prošly Turloghovi hlavou, aniž by v ní zanechaly stopu, avšak zarazila ho hojnost nabídky. Zatoužil uvidět takovéhle nezvyklé město, o němž Brunhilda mluvila, a do hloubi úvah bludného keltského rytíře pronikla také myšlenka o dvou bojovnících a dívce, stojících ve válce o korunu proti celému národu.

„Souhlasím,“ řekl. „A ty, Athelstane?“

„Mé břicho je prázdné,“ potvrdil obr. „Ukaž mi jídlo a prosekám si k němu cestu skrz celou hromadu kněžích a válečníků.“

„Veď nás do města,“ vrátil se Dalkazan zpět k Brunhildě.

„Vpřed!“ křikla v divokém nadšení, zvedajíc bílá ramena. „Ať se chvějí Gothan, Ska i Gelka! S vámi po boku získám zpět korunu, kterou mi ukradli, a tentokrát své nepřátele neušetřím! Svrhnu Gothana z nejvyšších hradeb, třebaže se budou útroby země chvět vytím jeho démonů! Uvidíme, jestli si bůh Gol-goroth poradí s mečem, který odťal nohu Gorth-golky. Usekněte ještě jeho hlavu, aby všichni viděli, že jste přemohli ptačího boha. A teď za mnou! Slunce stoupá stále výše a já chci dnešní noci spát ve svém paláci.“

Celá trojice vkročila do stínu velkého lesa. Skrze větve, proplétající se vysoko nad jejich hlavami, procházelo jen zamlžené světlo. Nikde nebyly viděl žádné stopy živých zvířat, kromě několika barevně opeřených ptáků a velikých opic. Byly to neškodné pozůstatky dávných dob, pokud nebyly vyprovokovány k obraně.

Po nějaké době se rostlinstvo změnilo. Stromy byly nižší a měly tenčí kmeny, mezi větvemi rostlo ovoce různých druhů. Brunhilda ukázala bojovníkům, které jsou vhodné k jídlu, takže se za pochodu posilnili. Turloghovi to stačilo, ale Athelstane, ačkoliv spolykal ohromné množství ovoce, hlad neutišil. Byl to pro něj příliš skromný pokrm, byl zvyklý na mnohem bohatší stravu. Dokonce i u vikingů, kteří rádi dobře jedli, vzbuzovala jeho schopnost spolykat ohromné množství masa a piva obdiv.

„Podívejte!“ křikla hlasitě Brunhilda, zastavila se a vztáhla ruku. „To jsou věže Bal-Sagothu.“

Mezi stromy zřetelně zahlédli bíle se mihotající a velmi vzdálenou záři. Vyvolávala klamný dojem, že hradby jsou velmi vysoko v povětří a že kolem nich plují načechrané mraky. Tento pohled vzrušil neprobádané hloubky Keltovy duše, náchylné k mystice a utichl i Athelstane, jako by byl také zasažen pohanskou krásou a tajemností tohoto obrazu.

Šli lesem a pohled na vzdálené město se ztrácel, zastíněn korunami stromů, aby se po chvíli opět vynořil mnohem zřetelněji. Konečně vyšli do volné krajiny, zvolna klesající ke břehu široké modré laguny. Teprve nyní je naplno zasáhla krása celého obrazu. Na protějším břehu se terén zvedal v mírných vlnách, narážejících do několik mil vzdáleného blankytného pohoří. Nevelký pahorek byl porostlý bujnou trávou, jen zřídka bylo vidět nějaké křoví a v dáli se na obou stranách temnělo okrouhlé pásmo hustého lesa, opásávajícího, jak tvrdila Brunhilda, celý ostrov. Uprostřed tichých hor pak dřímalo prastaré město Bal-Sagoth. Na pozadí ranního nebe se zřetelně rýsovaly bílé zdi a safírově modré věže. Vzdálenost, která je dělila, byla klamná.

„Copak tohle království nestojí za to, aby se o ně bojovalo?“ zvolala zvučným hlasem Brunhilda. „Rychleji. Musíme svázat suché kmeny a udělat vor. Kdybychom se pokusili vodu, rojící se žraloky, přeplavat, dlouho bychom nežili.“

V tom okamžiku se z vysoké trávy rostoucí na druhém břehu laguny zvedla jakási postava. Byl to nahý muž s tmavou kůží a hleděl na ně s otevřenými ústy. Když Athelstane hrozivě zařval a zvedl do výše strašlivou hlavu Gorth-golky, vydal ze sebe muž tlumený výkřik a vrhl se na útěk jako splašená antilopa.

„To byl otrok, kterého tu nechal Gothan, aby dával pozor, jestli se nepokusím přeplavat lagunu,“ vysvětlila Brunhilda zlostně. „Jen ať běží do města a poví, co viděl. My si však musíme pospíšit, aby sem Gothan nestihl přijít a zabránit nám v cestě.“

Turlogh a Athelstane se dali do práce. Poblíž leželo několik povalených stromů. Očistili je od větví, kmeny svázali dlouhými liánami a zakrátko byl vor hotov. Byl neohrabaný a nepříliš dokonalý, ale dostatečně pevný, aby se s ním dostali přes lagunu. Brunhilda si s úlevou oddechla, když konečně stanuli na druhém břehu.

„Musíme jít přímo do města,“ řekla. „Otrok už tam doběhl a určitě nás budou vyhlížet ze zdí. Naše jediná šance je konat rychle. Při Thorově kladivu, chtěla bych viděl Gothanovu tvář, až mu služebník donese, že Brunhilda se vrací a s ní dva podivní bojovníci, kteří nesou hlavu boha, jemuž byla dána za oběť.“

„Proč jsi toho Gothana nezabila, když jsi byla královnou?“ zeptal se Athelstane.

Potřásla hlavou a v jejích očích se objevilo cosi jako úlek.

„To se jednoduše řekne, ale hůře provádí. Polovina obyvatel ho nenávidí, druhá miluje a všichni se ho bojí. Nejstarší z nich vyprávějí, že byl starcem, když ještě byli dětmi. Lid věří, že je více bohem nežli knězem a já sama jsem viděla, jak prováděl strašné a temné věci, nespadající do moci obyčejného člověka. Byla jsem loutkou v jeho rukách a došla jsem až na kraj sféry jeho tajemného vědění. Viděla jsem věci, při nichž mi v žilách tuhla krev. Viděla jsem podivné stíny, plížící se nocí podél zdí a putující poslepu černými podzemními chodbami, slyšela jsem rouhající se ozvěny a cítila přítomnost odporných stvoření. Jednou jsem také zaslechla strašlivé vytí, vycházející z hlubin pod pahorkem, na němž se město Bal-Sagoth vypíná.“

Brunhilda se zachvěla.

V Bal-Sagothu uctívají mnoho bohů, ale nejmocnějším z nich je Gol-goroth, pán temnoty, sídlící odnepaměti ve Svatyni Stínů. Když jsem Gothana přemohla, zakázala jsem přinášet Gol-gorothovi oběti a donutila jsem kněze, aby slavili jediné skutečné božstvo, A-alu, dceru moře – mne. Přikázala jsem silným mužům, aby vzali těžká kladiva a rozbili podobu boha temnoty, ale kladiva zkřehla a zranila ty, kteří je pozdvihli. Gol-goroth byl nezničitelný, na jeho soše se neobjevila sebemenší trhlina. Ustoupila jsem a nařídila zamknout bránu Svatyně Stínů. Byla otevřena teprve tehdy, když jsem byla poražena a Gothan, který se do té doby ukrýval kdesi na tajemných místech, se znovu dostal k moci. Gol-goroth opět vládl a rozséval strach a hrůzu. Sošky A-aly zničili a její kněží v mukách hynuli na oltáři černého boha. Ale teď uvidíme!“

„Určitě jsi valkýra,“ mručel Athelstane. „Ale my tři proti celému národu, to je zbytečné plýtvání sil, zvláště když všichni obyvatelé Bal-Sagothu jsou zřejmě čarodějové a vědmy.“

„Na tom nezáleží!“ zvolala pohrdlivě Brunhilda. „Je mezi nimi sice mnoho čarodějů, ale jsou to vlastně hlupáci, jako každý národ, přestože pro nás je tento lid zvláštní. Když mne, uvězněnou, prováděl Gothan ulicemi, plivali na mě. Ale uvidíte, jak se od Sky, nového krále, kterého jim dal Gothan, odvrátí. Jen ať vidí, že má hvězda znovu vychází. Musíte být odvážní, ale ostražití.“

Scházeli po dlouhém mírném úbočí a byli už blízko zdí, zvedajících se neobvykle vysoko. Tohle město určitě vybudovali pohanští bohové, pomyslel si Turlogh. Zdi vypadaly, jako by byly z mramoru a vedle jejich zubatého cimbuří a štíhlých strážních věží se z paměti vytrácel Řím, Damašek i Byzance. K prostranství před vraty vedla široká bílá cesta. Trojice dobrodruhů, která po ní šla, na sobě cítila pohledy stovek ukrytých očí. Město se zdálo být mrtvé, zdi vypadaly opuštěně, ale pronikavé pohledy cítili velmi výrazně.

Konečně stanuli před mohutnými vraty. Překvapeným válečníkům se zdálo, že jsou vykována z čistého stříbra.

„Královská kořist,“ zamručel Athelstane a oči se mu zaleskly. „Při Thorově krvi, kdyby tu tak s námi byla pořádná pirátská posádka a loď, která by ji mohla shrábnout!“

„Udeř do brány a hned ustup, aby na tebe něco neshodili,“ doporučila mu Brunhilda.

Hřmot irské sekery vyvolal v rozlehlém pohoří ozvěnu. Všichni ustoupili o několik kroků. Obrovské dveře se rozevřely směrem dovnitř a odhalily neobvyklou skupinu lidí. Bílí bojovníci si udiveně prohlíželi barbarský přepych. V průchodu stála skupina štíhlých mužů s bronzovou kůží, oblečená pouze do hedvábných bederních opasků, jejichž umělecké provedení ostře kontrastovalo s téměř dokonalou nahotou majitelů. Na hlavách měli vysoké vlnící se ozdoby z peří, na pažích a nohách pak zlaté a stříbrné náramky s lesklými cennými klenoty. Neměli na sobě žádnou zbroj, ale každý z nich držel v levé ruce štít z tvrdého leštěného dřeva, vykládaného stříbrem. Byli ozbrojeni oštěpy s úzkým ostřím, lehkými sekerkami a dlouhými dýkami, to všechno bylo vykováno z dobré oceli. Tito bojovníci zřejmě věřili více svému umění šermu a své rychlosti než hrubé brutální síle.

Do čela skupiny se vysunuli tři muži, od prvního okamžiku upoutávající pozornost. Jedním z nich byl štíhlý bojovník s jestřábími rysy tváře, vysoký jako Athelstane. Na krku nosil těžký zlatý náhrdelník, na němž visel podivný amulet vyřezávaný ze zeleného kamene. Další byl mladý a tvářil se pochmurně. Jeho ramena pokrýval plášť z ptačích per, hrající všemi barvami. Třetího z mužů odlišovala snadno postřehnutelná síla osobnosti. Neměl nádherný oděv ani žádnou zbraň. Jediný z nich měl vousy – bílé stejně jako vlasy, sahající po ramena. Byl starý, velmi vysoký a hubený, jeho velké tmavé oči se leskly, jako by za nimi plál tajemný oheň. Turlogh ihned pochopil, že je to Gothan, kněz Temného Boha, obklopený aurou stáří a záhadnosti. Jeho oči byly jako okna opuštěné svatyně, za kterými prolétaly přízraky jeho ponurých a strašlivých myšlenek. Kelt vycítil, že tenhle stařec spatřil příliš mnoho zakázaných tajemství, aby zůstal pouhým člověkem. Překročil bránu, která ho oddělovala od snů, tužeb a prožitků obyčejných sm rtelníků. Dalkazan se díval do velkých nemrkajících očí a cítil, jak se chvěje, jako kdyby stál tváří v tvář obrovskému hadovi.

Na zdech nad nimi se tlačili tiší temnoocí lidé. Scéna byla připravena a všichni očekávali krvavé finále. Turloghův tep se zrychlil a Alhelstaneovi vzplál v očích plamen krutosti.

Brunhilda směle popošla kupředu a stanula pyšně s vysoce zvednutou hlavou. Z rozmluvy, která vzápětí započala, oba bojovníci přirozeně ničemu nerozuměli. Nanejvýš si mohli z gest a výrazů tváře domýšlet význam některých vět. Později jim však Brunhilda téměř doslova celý rozhovor zopakovala.

„Nuže, lide Bal-Sagothu,“ řekla zvolna, „jakými slovy přivítáte svou bohyni, kterou jste potupili a které jste nezachovali přízeň?“

„Co tu chceš, falešná bohyně?“ zakřičel Ska, vysoký bojovník, kterého Gothan vynesl na trůn. „Ty, jenž ses vysmívala obyčejům našich předků, zpronevěřila se právům Bal-Sagothu, staršího než tento svět, ty která jsi zavraždila svého milence a zneuctila sídlo Gol-gorotha? Byla jsi odsouzena podle práva, krále i boha a ponechána v lese za lagunou…“

„A já, jenž jsem také vaší bohyní, silnější než všichni vaši bohové,“ přerušila ho posměšně Brunhilda, „se vracím z krajiny hrůzy s hlavou Gorth-golky!“

Na její pokyn zvedl Athelstane velkou lebku s mohutným zobákem do výše. Z hradeb se ozval tlumený šum napjatého a ustrašeného davu.

„Kdo jsou tihle lidé?“ Ska svraštil obočí a podíval se na dva bojovníky.

„To jsou lidé ze železa, kteří vyšli z moře!“ odsekla Brunhilda jasným zvučným hlasem. „Bytosti, které přišly, jak praví proroctví, aby svrhly ke svým nohám město Bal-Sagoth, neboť jeho obyvatelé jsou zrádní a kněží falešní!“

Po těchto slovech opět zaslechli bázlivé mručení zástupů na zdech, až Gothan zvedl svou zamračenou tvář a lidé pod ledovým pohledem jeho strašlivých očí zmlkli a přikrčili se.

Ska byl v rozpacích, v jeho mysli bojovaly ambice s pověrčivou bázlivostí.

Turlogh se díval pozorně na Gothana. Zdálo se mu, že zná myšlenky starého kněze, ukrývající se za nehybnou maskou jeho tváře. Kromě nadlidské moudrosti nebylo jeho vědění bez hranic. Byl překvapen nečekaným návratem ženy, o níž soudil, že se jí navždy zbavil, a také příchodem dvou obrů, kteří přišli s ní. Neměl potřebný čas, aby se na jejich příchod připravil. Už během krátké doby, kdy Ska krutě vládl, lid reptal. Vždy věřil v Brunhildinu božskost a teď, když se vracela s dvojicí bojovníků se stejnou barvou kůže, jako byla její, se začínal přiklánět na její stranu. Sebemenší moment mohl převážit a rozhodnout spor buď v její prospěch nebo pro starého kněze.

Náhle Brunhilda ustoupila dozadu a zvedla ruce, obracejíc se ke tvářím shlížejícím dolů. „Lidé Bal-Sagothu! Odvraťte záhubu, dokud není pozdě. Vyhnali jste mě a plivali po mně, vrátili jste se k bohům temnějším než jsem já! Ale vše vám odpouštím, jestliže se navrátíte a vzdáte mi úctu! Mstili jste se mi, říkali jste, že jsem krvelačná a krutá! Ano, byla jsem přísnou vládkyní, ale je snad Ska laskavý pán? Říkali jste, že na vás házím bláto, ale copak Ska vás hladí ptačím peřím?

Za nejvyššího přílivu, vždy, když měsíc byl v úplňku, zahynula na mém oltáři dívka, ale před Gol-gorothem umírají chlapci a dívky při každé čtvrti, při východu i západu měsíce, protože na jeho oltáři musí být vždy čerstvě lidské srdce! Ska je pouhým stínem! Gothan je vaším skutečným vládcem, Gothan, který se vznáší nad městem jako sup! Dříve jste byli silný národ, vaše lodě pluly po všech mořích. Zůstala z nich jen hrstka zbytků, a i ta se potápí. Hlupáci! Než Gothan umře, zahynete všichni na Gol-gorothově oltáři. To on bude chodit osamoceně po ulicích Bal-Sagothu!

Podívejte se na něj!“ její hlas se změnil v křik. Dospěla do stavu, v němž ji hněv plně ovládl, takže se otřásl i Turlogh, ačkoliv pro něj neznámá slova nic neznamenala. „Pohleďte na toho dávného zloducha, vždyť to není člověk! Říkám vám, že je to přízrak, jehož vousy jsou smáčeny krví tisíců zavražděných obětí. Je to převtělený netvor, který se vynořil z hloubi věků, aby zničil lid Bal-Sagothu! Vybírejte! Povstaňte proti tomuhle starému ďáblovi a jeho rouhačským bohům, vzdejte hold své opravdové královně a bohyni a získáte část své dávné svátosti! Odmítnete-li mne, splní se pradávné proroctví a slunce dnes zapadne za mlčící, rozdrcené ruiny Bal-Sagothu!“

Na okraj zdi skočil mladý rozpálený bojovník a zvolal: „Ať žije A-ala, pryč s krvavými bohy!“

Mnoho lidí v davu výkřik opakovalo. Strhly se bitky a řinčela ocel. Zástup shromážděný na zdech a ulicích se vlnil a bouřil. Ska ohromeně přihlížel. Brunhilda zadržela své věrné, hotovující se k akci.

„Stůjte!“ zakřičela. „Ať nikdo neútočí! Lide Bal-Sagothu, existuje tradice přetrvávající od dávnověku, že král musí o svou korunu bojoval! Nechť tedy Ska zkříží zbraně s jedním z těchto válečníků! Jestliže zvítězí, pokleknu před ním a dovolím, aby mi sťal hlavu! Prohraje-li, uznáte mě podle práva za svou královnu a bohyni!“

Ze zdí zazněl souhlasný ryk. Lidé nechali šarvátek a byli spokojeni, že mohou nechat odpovědnost za svůj osud na vládcích.

„Budeš bojovat, Sko?“ zeptala se posměšně Brunhilda. „Nebo mi dáš svou hlavu hned, bez boje?“

„Děvko!“ zařval Ska, přivedený k šílenství. „Lebky těchto hlupáků budu používat jako poháry na víno a tebe nechám roztrhat dvěma pružnými stromy!“

Gothan mu položil ruku na rameno a začal cosi šeptat do ucha, ale král se dostal do stavu, ve kterém byl hluchý ke všemu kromě svého vzteku. Ukázalo se že sny, které uskutečnil, mu předurčily pouze úlohu loutky tančící na Gothanově šňůrce a i tato zdánlivá vláda se mu teď vymykala z rukou. A tahle děvka se mu smála do tváře před jeho poddanými. Ska byl v té chvíli zlostí zcela bez sebe.

Brunhilda se obrátila ke svým společníkům.

„Jeden z vás se s ním musí utkat.“

„Budu to tedy já,“ řekl Turlogh, v jehož očích tančil plamen bitevního zápalu. „Vypadá to, že je rychlý jako divoká kočka a Athelstane, třebaže je silný jako býk, je pro tuhle práci přece jen pomalejší…“

„Pomalý!“ přerušil ho vyčítavě Athelstane. „Víš Turloghu, jak člověk s mou váhou…“

„Dost!“ uťala rozhovor Brunhilda. „On sám si vybere.“ Řekla cosi králi a ten si je prohlížel krvavýma očima. Pak ukázal na Athelstanea, který se radostně usmál a sundal z ramene meč. Turlogh zaklel a ustoupil. Bylo zřejmé, že Ska si myslí, že větší šance na vítězství bude mít v boji s obrem, který se zdál byl pomalejší, než s černovlasým bojovníkem, jehož obratnost byla mnohem patrnější.

„Ten Ska nemá zbroj,“ řekl Sas. „Sejmu si také pancíř a helmu, abychom měli stejné podmínky.“

„Ne!“ vykřikla Brunhilda. „Zbroj je tvá jediná šance. Tenhle falešný král útočí rychle jako blesk! Ani tak to nebudeš mít lehké. Povídám ti, nechej si zbroj!“

„Dobrá, dobrá,“ bručel obr. „Nechám. Ale stejně si myslím, že to není v pořádku. Nuže, nechť tedy přijde, ať skončíme tuhle zábavu.“

Mohutný Sas se těžkopádně vydal směrem k protivníkovi, který ho shrbeně obcházel. Svůj těžký meč držel Athelstane oběma rukama před sebou, špičkou vzhůru. Rukojeť měl kousek pod spodním okrajem vousů, což mu umožňovalo sekat do obou stran a také odvrátit náhlý útok.

Ska odhodil svůj lehký štít – rozum mu napověděl, že při úderu takhle těžké zbraně by mu nebyl k ničemu. V pravé ruce měl kopí s úzkým ostřím a v levé ostrou sekerku. Souboj chtěl ukončit rychle a překvapivě. Byla to dobrá taktika, ale Ska udělal osudovou chybu. Nikdy předtím zbroj neviděl, a proto soudil, že je pouze ozdobou, kterou jeho ostří prorazí bez potíží.

Vyrazil dopředu, míříce kopím na Athelstaneovu tvář. Sas útok lehce odrazil a okamžitě sekl proti královým nohám. Ten se odrazil od země, ostří pod ním svištivě prolétlo a ze vzduchu udeřil do obrovy skloněné hlavy. Lehká sekerka při nárazu do vikingovy helmy pukla a Ska se vzteklým výkřikem uskočil.

Athelstane se s překvapivou rychlostí, jako útočící býk, vrhl na nepřítele. Ska, ohromený ztrátou své zbraně, nebyl na tento strašlivý nápor připraven. Postřehl nad sebou tyčícího se obra a místo toho, aby odskočil, zaútočil. Tato chyba byla poslední v jeho životě. Kopí sklouzlo po pancíři, aniž by Sašovi uškodilo a v téže chvíli dopadlo ostří jeho meče. Král nemohl uhnout před ranou, která ho odmrštila, jako když buvol odhazuje člověka stojícího v cestě. Ska, vládce Bal-Sagothu, prolétl čtyři yardy vzduchem; a pak klesl v kaluži krve a vlastních vnitřností. Překvapení diváci ztichli s otevřenými ústy.

„Setni mu hlavu!“ křikla Brunhilda. Oči se jí leskly a v zaťatých pěstích jí nehty vnikaly do dlaní. „Naraz ji na meč, abychom ji mohli vnést do města jako symbol našeho vítězství“.

Athelstane otírající čepel meče zakroutil hlavou.

„Ne, byl to dobrý bojovník a nebudu mrzačit jeho ostatky. Nebyl to velký čin, když byl nahý a já naopak v plné zbroji. Zdá se mi, že nebýt toho, mohlo se vše skončit jinak.“

Turlogh pohlédl na shromážděné zástupy. Lidé se již probouzeli v úžasu.

„A-ala! Buď pozdravena, skutečná bohyně!“ jásali. Bojovníci v bráně padli na kolena a udeřili před pyšně vzpřímenou Brunhildou čely o zem. Její prsa se vzdouvala radostí. Je to pravda, pomyslel si Kelt, to není jen pouhá královna, je to valkýra, žena se štítem, jak říkal Athelstane.

Brunhilda sundala mrtvému Skovi z šíje zlatý náhrdelník s jadeitovým přívěskem a zvedla ho do výše.

„Lidé Bal-Sagothu!“ zvolala. „Viděli jste, že falešný král zahynul pod rukama tohoto zlatobradého obra, který si neodnesl jediný šrám, protože je ze železa! Nyní se rozhodněte: uznáváte mne z vlastní a svobodné vůle?“

Odpověděl jí mohutný řev.

„Uznáváme! Vrať se ke svému lidu, silná a všemocná královno!“

Brunhilda se ironicky usmála.

„Pojďte,“ obrátila se ke svým druhům. „Teď budou šílet, aby mi dokázali svou loajálnost a úctu. Už zapomněli na svou zradu, paměť davu je opravdu krátká.“

Ano, paměť davu je krátká, pomyslel si Turlogh, když spolu s Athelstanem procházeli po boku Brunhildy branou města, mezi řadami vůdců ležících na zemi. Uplynulo sotva několik dní od doby, kdy stejně hlasitě pronášeli svá provolání ke Skovi, svému osvoboditeli, ještě před několika hodinami vládci nad životy a smrtí poddaných, zasedajícím na trůnu, u jehož nohou se klaněli. A nyní… Turlogh se podíval na mrtvé tělo, ležící v zapomnění u stříbrných vrat. Dopadal na ně stín supa, kroužícího ve výšce. Kelt naslouchal jásotu zástupů a hořce se usmíval.

Mohutná vrata se za trojicí dobrodruhů zavřela. Před nimi byla široká bílá ulice, z níž vybíhaly další o něco užší. Vypadalo to, že město je vybudováno chaoticky. V radě za sebou stály budovy z bílého kamene, věže vypínající se k nebi a široké schody vedoucí k palácům. Dalkazan věděl, že zřejmě existuje nějaký systém, podle něhož bylo město vystavěno, ale jemu připadalo jako hromada kamení, kovu a lakovaného dřeva, nakupená bez ladu s skladu. Jeho zrak dorazil až k hladkému povrchu ulice.

Zástup lidí vytvořil od brány až kamsi do dáli špalír a vydával rytmické pokřiky. Tisíce nahých mužů a žen oděných do barevného peří se v kleče sklánělo, aby se dotkli čely mramorových desek. Pak se všichni najednou napřímili do výše ramen, takže připomínali trávu ohýbanou větrem. V rytmu poklon se nesl monotónní zpěv, chvílemi utichající a pak narůstající až nadšenému vrcholu. Lid takto vítal vracející se bohyni A-alu.

Hned za bránou se Brunhilda zastavila. Přiběhl k ní mladý vůdce, který se u zdi jako první vzbouřil.

Poklekl a políbil jí bosou nohu.

„Ó velká královno a bohyně,“ řekl. „Ty víš, že Zomar ti zůstal vždy věrný. Bojoval jsem za tebe a tak tak jsem unikl smrti na oltáři Gol-gorotha.“

„Jistě, Zomare, zůstal jsi mi věrný,“ odpověděla Brunhilda květnatým jazykem odpovídajícím této chvíli. „A tvá věrnost bude odměněna. Od dnešního dne budeš vůdcem mé osobní stráže.“

A pak tišeji dodala:

„Seber oddíl z členů tvé skupiny a lidi, kteří po celou dobu bránili mou věc a přiveď je do paláce. Nechci nikomu důvěřovat více než musím.“

„Kde je ten vousatý stařec?“ zeptal se náhle Athelstane, který z rozmluvy nerozuměl jedinému slovu.

Turlogh se zachvěl a rozhlédl se kolem sebe. Úplně na čaroděje zapomněl. Nevšiml si, že by odešel a přece zmizel. Brunhilda se smutně zasmála.

„Odkradl se, aby v temnotách kul pikle. Když Ska padl, spolu s Gelkou zmizel. Zná tajemné způsoby příchodu a odchodu a nikdo ho nedokáže zadržet. Teď už na něho můžeme zapomenout, ale pamatujte si, že se s ním ještě setkáme.“

Vůdcové nechali přinést krásná a bohatě zdobená nosítka, nesená dvěma silnými otroky. Brunhilda usedla dovnitř.

„Bojí se vás dotknout,“ řekla, „ptají se vsak, jestli si přejete, aby vás nesli. Myslím si, že bude lépe, když půjdete pěšky po obou stranách nosítek.“

„Při Thorově krvi!“ řekl Alhelstane, stále ještě mocně svírající meč, který neschoval do pochvy. „Nejsem děcko! Rozbiju lebku každému, kdo se mne pokusí nést!“

A tak se Brunhilda, dcera Ranea Thorfinssona z Orkád, bohyně moře a královna Bal-Sagothu vydala dlouhou bílou ulicí, nesená dvěma silnými otroky. Po boku jí kráčeli dva bílí obři s obnaženými zbraněmi, za ní šla skupina vůdců a před ní se rozestupovaly zástupy. Zlaté trubky hrály triumfální fanfáry, bubny duněly a k nebesům se nesly výkřiky davu. Dívka severu celou svou duší vstřebávala pramen slávy, tuto přehlídku barbarského lesku a opájela se vladařskou pýchou.

Athelstaneovy oči, dívající se na proud pohanské nádhery, zářily nadšením, ale tmavovlasý bojovník ze západu myslel na to, jak se i ta nejhlasitější triumfální vřava trubek, bubnů a výkřiků obrací v prach a věčné ticho. Království i impéria pomíjejí jako mlha, vznášející se nad mořem. Uprostřed ticha Baltazarovy hostiny lámou Médové brány Babylónu… Již nyní se nad tímto městem vznáší stín zkázy a k nohám této nevidomé rasy plyne vlna zapomnění.

V takovémto rozpoložení kráčel Turlogh O‘Brien vedle nosítek a zdálo se mu, že s Athelstanem jdou mrtvým městem, mezi množstvím mlhavých přízraků, vítajících stejně přízračnou vládkyni.

3. Zánik bohů

Nad starobylým Bal-Sagothem nastala noc. Turlogh, Athelstane a Brunhilda seděli společně v jedné z komnat paláce. Královna napůl ležela na lehátku pokrytém hedvábím a muži seděli v mahagonových křeslech a věnovali se jídlu, které jim nevolnice přinášely na zlatých tácech. Stěny místnosti stejně jako všechny ostatní v paláci byly obloženy mramorem zdobeným zlatou linkou. Lehátko tylo z lazuritu a podlaha byla z mramorových desek, vykládaných stříbrem. Na stěnách byly pověšeny těžké aksamitové záclony a hedvábné koberce, všude byly s nedbalou marnotratností rozestaveny bohaté pohovky a také křesla a stolky z mahagonu.

„Dal bych nevím co za roh piva, i když ani tohle víno mi patro nedráždí,“ prohlásil Athelstane s chutí nahýbající zlatý džbán. „Obelstila jsi nás, Brunhildo. Říkala jsi nám, že k získání koruny bude třeba tvrdé války a zatím jsem jen jedinkrát udeřil. Můj meč je žíznivý tak jako Turloghova sekera, která se krve ještě vůbec nenapila. Zabušili jsme na vrata, lidé padli na tváře a bez řečí nám vzdali úctu. Pak jsme jen stáli u tvého trůnu ve velkém sále tvého paláce a ty jsi stále promlouvala k zástupům, které přicházely, aby před tebou praštily hlavou o podlahu… u Thora! V životě jsem ještě neslyšel tolik žvanění a plácání. Ještě pořád mi zvoní v uších. Co chtěli? A kam se ztratil ten mág Gothan?“

„Tvůj meč bude mít ještě mnoho příležitostí, aby uspokojil tvé touhy, Sase,“ odvětila ponuře dívka. Podepřela si rukou bradu a smutně se podívala na oba muže. „Kdybyste jako já prošli touto hrou o města a trůny, poznali byste, že je lehčí korunu dobýt, než si ji udržet. Náš neočekávaný příchod s hlavou ptačího boha a to, že jsi zabil Sku, jim vzalo půdu pod nohama. A co se týče toho ostatního… udělila jsem jim audienci, jak jsi viděl, ačkoliv jsi ničemu z toho, o čem jsme mluvili, nerozuměl. Lidé přicházeli, aby mne ubezpečili o své neochvějnosti. Laskavě jsem jim vše odpustila, ale nejsem hloupá. Jakmile budou mít trochu více času na přemýšlení, budou znovu reptat. Gothan se ukrývá kdesi v temnotách a připravuje pro všechny zhoubu. Tím si můžeš být jist. Celé město je proděravěno podzemními chodbami a tajnými průchody, o nichž vědí pouze kněží. Dokonce ani já, ač jsem jimi chodila, nevím, kde skryté vchody hledal. Gothan mne jimi vodil vždy se zavázanýma očima. Vypadá to, že zatím jsem nahoře já. A k vám se lidé chovají s větším respektem než ke mně. Domnívají se, že vaše pancéře a helmy jsou částmi vašich těl, a že jste na rány necitelní. Nevšimli jste si, jak se nesměle dotýkali vaší zbroje, když jsme procházeli středem davu? A jak byli udiveni, když se ujistili, že je to doopravdy ocel?“

„Neboť moudří v jedněch věcech jsou hlupáky v jiných,“ potvrdil Turlogh. „Odkud jsou a co jsou zač?“

„Tento lid je tak starý,“ odpověděla Brunhilda, „že dokonce ani v nejstarších legendách není žádný odkaz na jejich původ. V dávných dobách byli částí mohutného impéria, ovládajícího v tomto moři mnoho ostrovů. Část těchto ostrovů se potopila a zmizela spolu s městy na nich vystavěnými i s jejich obyvateli. Později přišli divoši s rudou kůží a města jim, jedno po druhém, padala do rukou. Nakonec nebyl dobyt pouze tento ostrov, lidé však zeslábli a zapomněli mnoho dávných zběhlostí. Nebyly už žádné přístavy, do nichž by jejich lodě mohly plout, a tak hnily při pobřeží a pomalu se měnily v prach. Nikdo z dosud živých obyvatel si nepamatuje, že by se někdy po moři plavili. Vždy po nějaké době napadnou Ostrov Bohů rudokožci, přeplouvající oceán na dlouhých válečných člunech s lebkami, cvakajícími zuby, připevněnými na přídích. Zatím se vždy podařilo jejich útok odrazit, protože nedokáží zdolat zdi. Avšak připlouvají stále a nad městem se věčně vznáší strach před jejich nájezdem.

Těch se ale nebojím, spíše Gothana, který se plazí jako odporný had černými tunely nebo připravuje ve svých temných komorách nějaké ohavnosti. Podzemní chodby vedou k jeskyním pod pohořím, kde provádí strašlivé pekelné čáry. Jejich předmětem jsou zvířata –hadi, pavouci a veliké opice, ale také lidé – zajatí rudokožci a nešťastníci z jeho vlastní rasy. Hluboko ve svých kobkách mění lidi v netvory a ty pak v pololidi; co bylo zvířecí i to co bylo člověkem, se mísí v jeho podivná stvoření. Nikdo se nesmí ani domýšlet, jaká monstra se v temnotách množí a jaká ztělesnění hrůzy a rouhačství se na světě, od dob kdy své zrůdy tvoří, zrodila. Objevil tajemství života a není takový jako ostatní lidé. Jednou přivedl k životu stvoření, kterého se však bojí i on sám. Cosi mlaskajícího a mručícího, co drží na řetězu v nejvzdálenější jeskyni, kam kromě něho nikdo nedošel. Kdyby měl odvahu, pustil by to na mě…

Ale je už pozdě, půjdu si lehnout. Budu spát v sousedním pokoji. Vedou k němu pouze tyto dveře a vy zůstanete zde, před nimi. Neberu si s sebou žádnou nevolnici, protože nikomu nevěřím. Dveře se dají dobře zamknout. Bude však lépe, když jeden z vás bude hlídat a druhý spát. Zomar a jeho stráže hlídají sice chodbu, ale budu se cílit lépe, když mezi sebou a zbytkem města budu mít dva lidi mé krve.“

Vstala, obdařila Turlogha velmi dlouhým pohledem a pak vešla do své místnosti, zamykajíc za sebou dveře. Athelstane se protáhl a zívl.

„Co se dá dělat, Turloghu,“ řekl lenivě. „Lidská štěstěna je proměnlivá jako moře. Minulou noc jsem byl najatý bojovník v bandě pirátů a ty zajatcem. Za dnešního úsvitu jsme byli dva ztroskotanci, skákající si po hrdlech, a teď jsme uzavřeli bratrství po meči a jsme nejbližšími lidmi královny. A zdá se mi, že tobě je předurčena koruna.“

„Proč?“

„Nevšiml sis, jak se na tebe ta holka z Orkád dívala? V pohledu má víc než jen přízeň, věř mi…“

„Dost!“ přerušil ho ostře Turlogh. Znovu ho zabolela stará rána v jeho srdci. „Ženy, jež vládnou, jsou jako vlci s bílými tesáky. To díky zlobě ženy…“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Athelstane shovívavě. „Na tomto světě je dobrých žen více než těch špatných. Vím, že díky ženským intrikám ses stal vyhnancem. Můžeme vytvořit dobrý spolek. Já jsem také vyhnanec. Kdybych ukázal ve Wessexu svou tvář, obhlížel bych brzy okolí z nějaké pořádné větve.“

„Proč ses přidal k vikingům? Sasové přece mořeplavecké umění dávno zapomněli, takže když se král Alfréd vydal do války s Dány, musel najmout korzáry, aby mu postavili a obsadili lodě.“

Athelstane pokrčil rameny a dal se do ostření dýky.

„Moře mne vždycky přitahovalo, i když jsem byl ještě holobrádkem ve Wessexu. V mládí jsem zabil jednoho mladého earla a musel jsem prchat před pomstou jeho rodu. Na Orkádách jsem nalezl útočiště a utvrdil se v tom, že mi život vikingů vyhovuje více než život mého lidu. Ale vrátil jsem se, abych bojoval proti Kanutovi. Když se Anglie jeho vládě poddala, svěřil mi velení nad svými vojáky. To způsobilo, že Dánové začali žárlit na pocty udělené Sasovi, který s nimi dříve bojoval a Sasové si zase pamatovali, že jsem kdysi musel utíkat z Wessexu a šeptali si, že vítězové se mnou zacházejí až příliš dobře. Jedné noci, v době hostiny, vytáhli proti mně nějaký saský thane a dánský jarl své horké meče, já se neovládl a oba jsem je zabil. A tak se Anglie přede… mnou… znovu… zavřela… a já… jsem se… vrátil… k životu… vikingů.“

Athelstane utichl, ruce mu bezvládně poklesly a ocílka s dýkou cinkly o podlahu. Hlava mu klesla na široká prsa a zavřel oči.

„Příliš mnoho vína,“ mručel Turlogh. „Jen ať se vyspí, hlídat budu já.“ Sotvaže to však dopověděl, pocítil příliv neobvyklé únavy a rozvalil se v křesle. Víčka mu ztěžkla a přes vypětí vůle mu jako mlha zastřel mysl sen. Seděl a ve snu viděl neobvyklou scénu. Jedna z těžkých záclon na stěně oproti dveřím se rychle zavlnila a zpoza ní se vynořilo hrozné slintající stvoření a vydalo se k němu. Turlogh se na ně lhostejně díval. Věděl, že sní, ale přesto byl překvapen nezvyklostí jeho vzhledu. Netvor groteskně připomínal shrbeného, zkřiveného člověka, ale místo tváře měl zvířecí tlamu. Bezhlesně se k němu kradl a cenil žluté zuby. Pod trčícím obočím mu blyštěla ďábelská malá krvavá očka. Bylo v něm něco lidského, i když to nebyl ani člověk, ani zvíře, ale jakési spojení obou dvou, odporující přírodě.

Ohavná bytost se před Dalkazanem zastavila a ve chvíli, kdy její sukovité pařáty sáhly po jeho hrdle, si s hrůzou uvědomil, že to vůbec není sen, ale strašlivá skutečnost. Zbytkem vůle zoufale zpřetrhal neviditelná pouta, jež ho svazovala, a vrhl se stranou. Tlapa sáhla do prázdnoty. Přes všechnu svou rychlost nedokázal Kelt uniknout bleskurychlému máchnutí svalnatých paží. O chvíli později se válel na podlaze spleten do smrtelného sevření s tvorem, jehož stehna byla pružná jako ocel.

Strašlivý boj se odehrával v absolutním tichu, přerušovaném pouze zvukem dechu, nasávajícím vzduch do plic. Turloghovi se podařilo vrazit pod opičí tlamu levé rameno a udržovat hrozivé zuby daleko od svého krku, sevřeného v prstech netvora. Alhelstane spal stále se spuštěnou hlavou na kresle. Turlogh se pokoušel na něho vykřiknout, ale jeho hlas byl dušen svalnatými tlapami, vypouštějícími z něho velkou rychlostí duši. Obrysy pokoje se rozplývaly v červené mlze vlnící se před očima, jimž se nedařilo zaostřit pohled. Sevřenou pravou pěstí tloukl zoufale jako železným kladivem do strašlivé nachylující se tlamy. Pod jeho údery se netvorovi lámaly zuby a tekla mu krev. Oči se mu však stále leskly zlověstnou zaslepeností a napnutými pařáty tiskl stále víc a více… až zaslechl zvon oznamující odchod jeho duše.

Když se však nořil do bezvědomí, narazil bezvládně klesající rukou na předmět, v němž jeho otupělý mozek rozpoznal dýku, kterou upustil Athelstane. Udeřil naslepo, z posledního zbytku sil a ucítil, že strašlivé prsty povolují svůj stisk a že jeho tělem proudí nové síly a nový život. Otočil se a lehl si na svého protivníka. Přes zvolna ustupující červenou mlhu uviděl opočlověka, svíjejícího se pod ním a nepřestával do něj vrážet dýku, dokud tělo neznehybnělo s široce otevřenýma očima.

Vrávoravě vstal, hlava se mu točila, těžce dýchal a třásly se mu všechny svaly. Jeho ohromení pomalu mizelo. Z ran na šíji mu tekla krev. Udiveně si povšiml, že Sas stále spí a náhle znovu pocítil, jak ho obklopuje vlna neobvyklé únavy a vysílení, která mu před tím vzala síly. Popadl sekeru a s námahou ze sebe setřásl spánek. Pak se vrhl směrem k zácloně, zpoza níž vyšel opočlověk. Moc, která odtamtud plynula, byla jako fyzická překážka. S námahou tak tak přešel místnost a zastavil se před záclonou. Cítil strašlivou zlovolnou sílu, útočící na jeho vůli, hrozící jeho duši a pokoušející se ochromit jeho tělo i mysl. Dvakrát zvedl ruku a vždy mu bezvládně klesla. Potřetí se ze všech sil zavěsil na plachtu a strhl jí ze stěny. Na okamžik zahlédl divnou polonahou postavu v plášti z ptačích per a s vlnící se ozdobou na hlavě. Pak, když ho vší silou udeřil hypnotický pohled, sevřel víčka a naslepo dal ránu sekerou. Ucítil, jak ostří proniká tělem a teprve tehdy otevřel oči a pohlédl na mrtvolu, ležící s rozbitou hl avou v kaluži krve u jeho nohou.

Athelstane se rychle probral a chopil se meče.

„Co?…“ zarazil se poté, co pohledem obhlédl místnost, „se tady dělo, Turloghu? U Thorovy krve! To je nějaký kněz, ale co je tohle za tělo?“

„To je jeden z démonů tohohle hrozného města,“ odvětil Kelt a vytrhl mocně zaraženou sekeru. „Myslím, že Gothanovi se zase nedaří. Tenhle stál za závěsem a očaroval nás. Vyslal na nás kletbu snu…“

„Ano, usnul jsem.“ Sas pokýval překvapeně hlavou. „Kudy ale vešli?“

„Za záclonou musí být tajný vchod, ale nemůžu ho najít…“

„Poslouchej!“

Z královnina pokoje zaslechli nejasný šramot. Byl velmi slabý a zvěstoval strašlivé věci.

„Brunhildo!“ zařval Turlogh.

Odpovědělo mu podivné mumlání. Vrazil do dveří, ale byly zamčeny. Když zvedl sekeru, aby si vysekal průchod, ucítil, jak ho Athelstane odsouvá stranou. Obr celou váhou svého těla udeřil do dveří. Desky se roztříštily a Sas skrze ně vpadl do pokoje a z jeho úst zazněl strašlivý řev. Přes jeho rameno spatřil Turlogh scénu, připomínající těžkou můru. Brunhilda, královna Bal-Sagothu, se bezradně zmítala pod stiskem černého stínu pocházejícího z hrozného snu. Potom k nim velká černá silueta obrátila své studené lesknoucí se oči a Kelt poznal, že je to živý tvor. Stál jako člověk na dvou silných nohách, mohutných jako kmen stromu, ale nepřipomínal ani člověka, ani zvíře, ba ani ďábla. Domyslel si, že tohle byla ona zrůda, kterou se i Gothan bál vypustit na své nepřátele, velezloduch přivedený k životu démonickým knězem v hloubi temných jeskyň hrůzy. Kdo ví, jaké zrůdné vědomosti k tomu byly potřebné, jací ohyzdní kříženci vznikali spojením lidských a zvířecích bytostí s bezejmennými tvory žijícími hluboko v temnot ách?

Brunhilda, držená jako dítě na rukou, chroptěla. Když netvor sundal z její bílé šíje svou tlapu, aby se mohl bránit, ozval se z dívčiných bledých úst jekot mrazící do krve. Athelstane byl v místnosti první a předběhl tak Kelta. Přestože vedle siluety vypadal jako trpaslík, bodl ji zespoda mečem svíraným v obou rukách. Čepel vnikla do tmavého těla a když ji Sas celou zakrvácenou vytáhl, netvor se otřásl. Rozpoutal se pekelný démonický řev, který vyvolal v paláci ozvěny a ohlušil každého, kdo ho zaslechl. Turlogh přibíhal se zdviženou sekerou, avšak netvor pustil dívku a vrávoravě přeběhl přes pokoj, aby zmizel v černém otvoru, zejícím v jedné ze stěn. Vztekem šílený Athelstane se vrhl za ním.

Dalkazan se chtěl rozběhnout za nimi, ale Brunhilda ho objala kolem krku bílými pažemi a omotala ho svým stiskem, kterého se nemohl tak lehce zbavit.

„Ne!“ křikla. V jejím pohledu plál úděs. „Nehoň se za ním tou hroznou chodbou, vždyť vede do samotného pekla. Sas se nikdy nevrátí a nedovolím, abys sdílel jeho osud!“

„Pusť mne, ženo!“ ryčel Turlogh dopáleně. Snažil se uvolnit, aniž by jí ublížil. „Můj druh možná právě teď bojuje o život!“

„Počkej, až přivolám stráže!“ zvolala, ale Turlogh ji od sebe odtrhl a skočil do tajného vchodu.

Brunhilda udeřila do jadeitového gongu, až se palácem rozezněla ozvěna. Z chodby se ozývalo hlasité lomození.

„Hrozí ti něco, královno?“ zeptal se Zomarův hlas. „Máme snad vyrazit dveře?“

„Rychleji!“ křičela. Přiběhla ke dveřím a otevřela je.

Turlogh na nic nedbal a hnal se tmavou chodbou. Nějakou dobu slyšel před sebou smrtelný řev raněného netvora a Athelstaneovy divoké výkřiky, ale brzy byly utlumeny vzdáleností. Dospěl do úzkého průchodu, slabě osvětleného pochodněmi, planoucími ve výklencích, kde ležel zády vzhůru muž s bronzovou kůží v oblečení z peří a měl rozdrcenou lebku jako vaječnou skořápku.

Turlogh O‘Brien nevěděl, jak dlouho putoval zatáčkami chodby, působícími závratě. Po obou stranách z ní vybíhaly užší průchody, ale nevšímal si jich a držel se hlavního směru. Nakonec prošel obloukem brány a vešel do nezvykle velkého místa.

Masivní sloupy zde podepíraly pochmurné sklepení tak vysoko, že to připomínalo temné mraky zavěšené na noční obloze. Za černým oltářem, potřísněným krví, se tyčila obrovská, odpudivá a zlověstná socha. Bůh Gol-goroth! Musí to být on. Dalkazan věnoval temné a nejasné postavě pouze jediný pohled. Před sebou uviděl nezvyklou scénu. Athelstane, opřený o svůj velký meč, si prohlížel dvě postavy, roztažené v kalužích krve u svých nohou. Nebylo známo, jaká hrozná zakletí přivedla Černého Netvora k životu, ale stačila jediná rána andělským mečem, aby ho uvrhla nazpět do předsálí pekla, odkud se vynořil. Netvor ležel na těle svého posledního pána – chudého šedovousého muže, z jehož očí i po smrti vyzařovalo intenzivní zlo.

„Gothan!“ vykřikl překvapeně Turlogh.

„Ano, je to ten kněz,“ potvrdil Sas. „Po celou cestu chodbou jsem byl tomuhle trollovi, nebo co to vlastně je, nablízku, i když běžel jako jelen. V jedné chvíli se mu kdosi v plášti z peří pokoušel přehradit cestu, ale netvor mu rozdrtil lebku, aniž by se zastavil. Nakonec jsme vpadli do této svatyně. Šlapal jsem mu na paty s mečem připraveným k smrtelnému úderu, ale při Thorově krvi!, když uviděl vedle oltáře tohohle starce, strašlivě zavyl a roztrhal ho na kusy a pak sám od sebe zdechl. Všechno se to stalo v jediném okamžiku, než jsem stačil dorazit a udeřit.“

Kelt si prohlédl velkou beztvarou postavu a třebaže se díval zblízka, nedokázal ani přibližně určit tvorův původ. Měl pouze mlhavou představu o ohromných rozměrech a nelidském zlu této zrůdy, která ležela roztažena na mramorové podlaze jako temná skvrna. Ve chvíli jeho zrození se nad ním, uprostřed bezměsíčné temnoty, určitě rozprostírala černá bijící křídla a do jeho těla vstoupily přízračné duše bezejmenných démonů.

V té chvíli vyběhla z temné chodby Brunhilda se Zomarem a se stráží. Z vrat vedoucích do svatyně a z tajných úkrytů se vynořili další: kněží v pláštích z peří a také bojovníci, až se ve Svatyni Temnoty shromáždil velký zástup.

Královna se ihned domyslela, co se zde stalo a vykřikla v divoké radosti. V jejích očích vzplál strašný blesk a zmocnilo se jí podivné šílenství.

„Konečně!“ zvolala šťouchajíc botou do těla svého největšího nepřítele. „Konečně jsem skutečnou paní Bal-Sagothu! Mně teď patří tajemství tajných cest! Vousy starého Gothana skropila jeho vlastní krev!“

Divoce triumfujíc zvedla paže a přiběhla k temnému bohu, náruživě vykřikujíc urážky. A v té chvíli se svatyně zatřásla! Obrovská socha zakolísala a náhle se zřítila dopředu, jako když padá věž. Turlogh vykřikl a uskočil, ale bůh Gol-goroth se sesunul na nehybně stojící ženu. Veliká socha pukla na tisíce částí a navždy ukryla před očima lidí Brunhildu, dceru Ranea Thorfinssona, královnu Bal-Sagothu. Z hromady sutin vytékal široký pramen krve.

Bojovníci i kněží ztuhli, ohlušeni rachotem a ohromeni katastrofou. Turloghova krku se dotkly ledové prsty úděsu. Pohnula ruka mrtvého masou? Když socha padala, zdálo se Turloghovi na okamžik, že její nelidské rysy vzaly na sebe podobu tváře mrtvého Gothana.

Všichni stáli v tichosti, ale bohoslovec Gelka postřehl svou příležitost a chopil se jí.

„Bůh Gol-goroth promluvil!“ zakřičel. „Zahubil falešnou bohyni! Byla to pouze ničemná smrtelnice! A tihle dva další jsou také smrtelní! Podívejte, on krvácí!“

Kněz píchl prstem do strupu zaschlé krve na Turloghově krku. Zástupem se nesl divoký ryk. Lidé byli ohromeni a překvapeni rychlostí a významem posledních událostí a připomínali vzteklé vlky, připravené utopit v krvi všechny pochybnosti a obavy. Gelka zvedl lesknoucí se sekerku a vrhl se na Turlogha. Další z jeho následovníků vrazil Zomarovi nůž do zad. Kelt výkřikům nerozuměl, ale vycítil ve vzduchu visící hrozbu pro něj a pro Athelstanea. Útočícího Gelku srazil ranou, která rozsekla ozdobu z peří i jeho hlavu. O chvíli později udeřilo do jeho štítu na tucet kopí a nápor davu ho přitiskl zády k velkému sloupu. Tehdy se pomaleji myslící Sas, který po celý ten zlomek vteřiny jen ohromeně stál, vzpamatoval a vybuchl strašlivým vztekem. Divoce zařval a ohnal se kolem sebe svým velkým mečem. Ostří se svistem odťalo hlavu, rozpoltilo hruď a uvízlo v páteři a tři těla se svalila jedno přes druhé. Lidé, přestože se jich zmocnila bojová horečka, byli zaraženi silou jeho úderu a překvapeně křičeli.

Obyvatelé Bal-Sagothu však běsnili slepým rudým vztekem a vrhli se na své nepřátele. Strážci mrtvé královny do jednoho zahynuli ve strašlivém náporu, kdy nemohli vrátit jedinou ránu. Zdolání dvou bílých bojovníků však nebylo tak jednoduché. Opřeli se o sebe zády, sekali a bodali a jejich zbraně byly jako blesk a smrtící hrom. Obklopeni mořem zuřivých bronzových tváří a blýskajících se očí, si pozvolna vysekávali cestu k východu. Bojovníkům Bal-Sagothu vadil jejich vlastní velký počet, své údery nemohli přesně umisťovat a zbraně obou námořníků čistily kolem sebe prázdný krvavý kruh.

Za sebou ponechávali strašlivou zeď tel a klestili si cestu skrz vřískající dav. Svatyně Temnoty, místo mnoha krvavých činů, byla zborcená krví, prolitou jako oběť pro její svržené bohy. Bílí bojovníci rozsévali těžkými zbraněmi mezi svými nahými a postavou slabšími protivníky zkázu. Vlastní těla měli chráněna zbrojí, ale jejich paže, nohy a tváře byly posety ranami zuřivě dotírajících ostří. Vypadalo to, že na to, aby byli poraženi dříve, než se dostanou k východu, bude stačit jen pouhá přesila jejich nepřátel. Ale pak se ocitli u dveří. Tmaví bojovníci už nemohli útočit ze všech stran a po zoufalé výměně úderů ustoupili, aby získali chvíli oddechu. Před nimi zůstala hromada zřízených těl. V té chvíli skočili přátelé do chodby, chopili se těžkých bronzových vrat a zavřeli je před protivníky, než jim v tom mohli zabránit. Athelstane se zapřel silnýma nohama a udržoval je zavřené před zbytky nepřátel, dokud Turlogh nenašel tyč a dveře nezaklínil.

„U Thora!“ supěl Sas a setřásl z tváře krev, padající jako kapky rudého deště. „To nebyla špatná zábava. Co teď, Turloghu?“

„Rychle touhle o chodbou,“ řekl Dalkazan, „dříve než přijdou z támhleté strany a chytí nás u dveří do pasti. Při satanovi, povstalo snad celé město! Poslouchej ten vřískot!“

Když procházeli temnou chodbou, připadalo jim, že vzpoura a boj obyvatel pohltily celý Bal-Sagoth. Slyšeli řinčení ocele, křik mužů, jekot žen a vše přehlušující děsivé vytí. Na konci chodby postřehli temný záblesk a pak, když Kelt zahnul za roh a vyběhl na otevřený dvorek, skočila na něho z výšky, ve tmě sotva patrná postava a do jeho štítu udeřilo s nečekanou silou těžké ostří. Mnoho nechybělo, aby spadl, ale udržel rovnováhu a odpověděl protiúderem. Horní ostří sekery vniklo pod srdcem do těla útočníka a ten klesl Turloghovi k nohám. Temnotu ozářil blesk a v jeho světle si všiml, že jeho oběť se od bojovníků, s nimiž dosud bojoval, liší. Muž byl nahý, svalnaté postavy a jeho kůže měla spíše barvu mědi než bronzu. Měl dopředu vysunutou zvířecí čelist a ustupující čelo. Nevypadal rafinovaně a inteligentně jako lidé z Bal-Sagothu, zato ale brutálně a krutě. Vedle těla ležela těžká, primitivně vyrobená mačeta.

„U Thora! Město hoří!“ křikl Athelstane.

Turlogh se rozhlédl. Stáli na čemsi, co vypadalo jako vyvýšené nádvoří, z něhož vedly široké schody na ulici. Z této vhodné pozorovatelny viděli zřetelně hrozný konec Bal-Sagothu. Plameny plály do výše a v jejich červené záři běhaly sem a tam maličké figurky, padaly a hynuly jako loutky, tančící v rytmu melodie Černých Bohů. Skrze hukot požáru a hřmot padajících zdí slyšeli smrtelné výkřiky a řev zuřivé radosti. Na ulicích se rojili nazí ďáblové s měděnou kůží, kteří v krvavé, šílené agónii pálili, znásilňovali a vraždili.

Rudokožci z ostrovů! Na Ostrov Bohů jich zřejmě připluly v noci celé tisíce. Bílí návštěvníci se nikdy nedozvěděli, zda se přes zdi dostali díky zradě nebo lstí. Nyní však proudili ulicemi, posetými těly a svou žízeň po krvi hasili masovou řeží. Ulice se topily v potocích krve, ale ne každý mrtvý měl bronzovou kůži. Obyvatelé města, odsouzeného k záhubě, bojovali se zoufalou odvahou, i když jejich protivníci měli výhodu překvapení a početní převahu. Jejich udatnost však byla marná; rudokožci byli jako tygři prahnoucí po krvi.

„Podívej, Turloghu!“ zvolal Athelstane, stojící s rozevlálým vousem a plamenem v očích. Šílenost stávajících událostí v jeho duši zapálila stejnou zlost: „Konec světa! A my se ho účastníme. Než zahyneme, napojíme naše ostří! Na čí straně budeme bojovat, s bronzovými nebo s rudými?“

„Klid!“ zavrčel Kelt. „Jedni i druzí nám podřežou hrdla. Musíme se probít k bráně a oni ať jdou k čertu. Nemáme tady přátele. Tudy, těmihle schody. Támhle nad střechami vidím oblouk brány.“

Seběhli po schodech, vběhli do uličky a dali se směrem, který Dalkazan ukazoval. Kolem nich běsnila krvavá řež. Všechno mizelo v dýmu. V mračnech běhaly bezradné skupinky, míchaly se, bily se a pak rozprašovaly, zanechávajíce na rudých deskách roztažená zakrvavená těla. Připomínalo to těžký sen, v němž se z chuchvalců dýmu, osvětlených požárem, vynořují démonické postavy, tančí a skáčou a pak náhle mizí. Plameny, praskající po obou stranách, sežehávaly běžícím bojovníkům vlasy. Střechy domů se propadaly s hrozivým hukotem a bořící se zdi naplňovaly vzduch spoustou smrtících trosek. Nepřátelé bili naslepo a oba námořníci je zabíjeli, aniž věděli, jakou barvu měla jejich kůže. Ve vřavě zazněl nový tón. Oslepeni dýmem a ztraceni v točitých uličkách, upadli rudokožci do svých vlastních osidel. Oheň si nevybírá, může zahubit oběť i žháře, i padající zeď je slepá. Útočnici opustili kořist, běhali s vytím a hledali cestu k útěku. Mnoho z nich se však těchto zbytečných pokusů zřeklo a jako zaslepení tygři věnovali p oslední chvíle svého života krvavé řeži.

S neomylným citem pro směr, získaným díky životu vlka, běžel Turlogh k místu, kde musela být brána. V točitých uličkách, zaplněných chuchvalci dýmu, však na něho padly pochybnosti.

Ze stínu v jejich blízkosti, osvětleného plameny, je zasáhl hrozný výkřik. Do jejich zorného úhlu vběhla vrávoravě nahá dívka a padla Keltovi k nohám. Z rány na prsou jí tryskala krev. Červení pokrytý vyjící ďábel, který běžel za ní, jí strhl hlavu dozadu a podřezal jí hrdlo. O zlomek sekundy později mu Dalkazanova sekera srazila jeho vlastní hlavu, která se kutálela po zemi a chrastila zuby.

V tom okamžiku rozvál náhlý poryv větru všeukrývající dým a oba druhové před sebou uviděli otevřená vrata, v nichž se hemžili rudí bojovníci. S divokým pokřikem se vrhli do útoku a po chvíli úporného boje, který vystlal průchod těly, se dostali na vnější stranu zdí. Pospíchali ke vzdálenému pásmu lesů a k pláži, ležící za ním. Přicházející úsvit barvil nebe před nimi do červena a za sebou slyšeli vřavu města, odsouzeného k smrti, vyvolávající zimnici.

Běželi jako pronásledovaná zvířata, nacházejíce dočasné úkryty v častých křoviscích, kde se čas od času skryli před hromadami divochů, kteří běželi k bráně. Vypadalo to, že se jimi rojí celý ostrov. Vůdcové museli sebrat všechny bojovníky ze vzdáleností stovek mil, aby mohli zaútočit s takovou silou.

Konečně prošli pás lesa a s úlevou si oddechli, když došli na pláž. Byla prázdná až na velký počet člunů, ozdobených lebkami.

Athelstane, těžce dýchaje, usedl do písku.

„Při Thorově krvi! A co teď? Můžeme se pouze schovávat v lese tak dlouho, než nás ti rudí ďáblové dopadnou.“

„Pomoz mi dostat tuhle loď na vodu,“ řekl Turlogh. „Riskneme to a vyplujeme na otevřené…“

„Ha!“ Sas vyskočil na nohy a natáhl ruku. „U Thorovy krve, loď!“

Slunce, které právě vzešlo nad obzorem, se blyštělo jako zlatá mince a na něm se zřetelně odrážela silueta lodi s vysokou zádí. Druhové přiběhli k nejbližšímu člunu a odsunuli ho na vodu. Veslovali jako šílení, křičeli a mávali vesly, aby na sebe upozornili posádku. Silné svaly hnaly úzkou loďku s velkou rychlostí a zakrátko jim loď, která se zastavila, dovolila připlout. Přes zábradlí se nachýlil štíhlý muž ve zbroji.

„Španělé,“ zamručel Athelstane. „Jestliže mě poznají, bylo by pro mě lepší, kdybych zůstal na ostrově.“

Přesto se však bez váhání vyšplhal po provaze na palubu. Zakrátko oba stanuli před hubeným mužem s vážnou tváří, ve zbroji rytíře Asturie. Promluvil k nim španělsky a Turlogh mu odpověděl. Byl jako mnozí další z jeho rasy dokonalým znalcem jazyků, hodně cestoval a mluvil mnoha z nich. Do několika slov zkrátil jejich osud a vysvětlil, odkud se vzal sloup dýmu, vznášející se z ostrova k rannímu nebi.

„Pověz mu, že je tam královská kořist,“ vmísil se Alhelstane. „Řekni mu o stříbrných vratech.“

Ale když Kelt začal popisovat cennou kořist, čekající v hynoucím městě, zakroutil vůdce hlavou.

„Vážený pane, nemám dost času, abych ji získal, ani tolik lidí, abych je mohl ztratit v boji. Ti rudí tvorové, které jste popsal, určitě nic nevydají bez odporu, i kdyby to pro ně nemělo žádný užitek. Můj čas a mé síly mi nepatří. Jsem Don Rodrigo del Cortéz z Kastilie a moje loď ,Františkán‘ náleží k flotile, která vyplula proto, aby ničila mauretánské korzáry. Před několika dny jsme se při potyčce oddělili od eskadry a bouře nás zahnala daleko od kurzu. Teď se však snažíme vrátit k ostatním, podaří-li se nám je najít. Pokud ne, budeme nevěřící deptat, jak jenom umíme. Jsme ve službách Boha a krále a nemůžeme se zdržovat kvůli drobtům, jak navrhujete. Vítám vás však srdečné na palubě. Potřebujeme lidi, zběhlé v boji, a vy tak vypadáte. Nebudete litovat, jestliže se k nám přidáte a pro dobro křesťanství rozdáte musulmanům několik ran.“

Hubená asketická tvář s úzkým nosem Turloghovi prozradila, že je to fanatik, kavalír bez poskvrny a bludný rytíř.

„Ten člověk je šílený,“ řekl Athelstaneovi. „Ale s ním svedeme bitvy a uvidíme podivuhodné krajiny. Nemáme zřejmě na výběr.“

„Pro bojovníky bez pánů a vládců je tohle místo stejně dobré jako jiné,“ potvrdil mohutný Sas. „Řekni mu, že s ním půjdeme třebas i do pekla a připálíme ďáblu ocas, jestliže budeme mít alespoň nějakou šanci na kořist.“

4. Impérium

Turlogh a Athelstane, opřeni o zábradlí, se dívali na rychle se zmenšující Ostrov Bohů. Vznášel se z něj sloup dýmu, obtížený duchem tisíce století, stíny a tajemstvími zapomenutého impéria. Athelstane zaklel tak, jak to jen Sas umí.

„Královská kořist…“, řekl. „A po celé té řeži vůbec nic!“

Turlogh zakroutil hlavou.

„Viděli jsme, jak tohle starobylé království padlo, jak poslední zbytek nejstaršího impéria tohoto světa hyne v ohni a tone v hlubinách zapomnění a barbarství zvedá hlavu nad rozvalinami. Tak vždy zaniká sláva, chvála a císařský purpur – v rudých plamenech a žlutém dýmu.“

„Ale nezískat ani drobeček…“ vzpíral se obr.

Dalkazan znovu zakroutil hlavou.

„Vzal jsem si s sebou nejcennější klenot na ostrově, to, k vůli čemu hynuli muži i ženy a krev tekla proudem.“

Z pásu vylovil předmět, podivně vyřezávaný jadeitový přívěsek.

„Symbol moci!“ zvolal Athelstane.

„Ano. Když se mnou Brunhilda lomcovala a chtěla mě zadržet, abych neběžel tajemnou chodbou za tebou, zaháčil se o mou košili a utrhl se ze zlatého náhrdelníku, na němž visel.“

„Ten, kdo ho nosí, je vládce Bal-Sagothu,“ prohlásil silný Sas. „Vždyť jsem ti to říkal, Turloghu, jsi králem!“

Dalkazan se hořce zasmál a ukázal na sloup, daleko na horizontu, vznášející se k nebi.

„Ano, králem mrtvého království, impéria dýmu a přízraků. Jsem Ard-Righiem z přízračného města… jsem králem Turloghem z Bal-Sagothu a vítr roznáší mé království po ranní obloze. Připomíná tak všechna další impéria tohoto světa – jsou to jen sny, duchové a dým.“

ČERNÝ KAMEN

Z bezpočtu úst slyšet – To z věků před věky

skrývá se v temných koutech světa

a šarlatové brány propouštějí za nocí těch

netvory vyvržené i z pekla

Justin Geoffrey

Poprvé jsem o Kameni četl v knize von Junzta, německého excentrika, který žil podivínským životem a zemřel za záhadných okolností. Díky šťastné náhodě jsem měl přístup k originálu jeho Bezejmenných kultů, nazývaných také Černá kniha, vydanému v Düsseldorfu roku 1839, krátce před tím, než autora stihla zkáza. Sběratelé vzácných tisků znají Bezejmenné kulty především z levného překladu plného chyb, vydaného pirátsky v Londýně Bridewallem roku 1845, a pozorně cenzurovaného vydání publikovaného nakladatelstvím Golden Goblin Press v New Yorku roku 1909. Ale svazek, na který jsem narazil já, bylo původní německé vydání s těžkými koženými deskami a mohutným železným kováním. Pochybuji, že v celém světě dnes existuje víc než půl tuctu výtisků, protože náklad nebyl vysoký, a když pak vyšly na světlo podivné okolnosti, týkající se autorovy smrti, mnoho čtenářů knihu v panice spálilo.

Von Junzt strávil celý život (1795-1840) bádáním v zapovězených vodách; cestoval po všech koutech světa, dostal se do nesčetného množství tajných spolků a přečetl spoustu málo známých knih a spisů, zabývajících se tajnými vědami; a v kapitolách Černé knihy, jejíž obsah se pohybuje od udivující přímočarosti až k mlhavým, neurčitým narážkám, jsou uvedeny skutečnosti a zmínky o událostech, při jejichž čtení musí každému uvažujícímu člověku ztuhnout krev v žilách. Čtení o věcech, které se von Junzt odvážil vydat tiskem, přináší znepokojující otázku – co se říci neodvážil. Například jaké děsivé skutečnosti byly obsahem hustě popsaných stran nikdy nevydaného rukopisu, na němž bez ustání pracoval celé měsíce před svou smrtí, a které se válely potrhané a rozházené po podlaze zamčené místnosti, kde byl von Junzt nalezen mrtev s otisky mohutných prstů na krku? Už nikdy se to nedozvíme, protože autorův nejbližší přítel, Francouz Alexis Ladeau, si po tom, co celou noc sbíral útržky, skládal je dohromady a luštil, podříz l hrdlo břitvou.

Ale i obsah publikovaných materiálů je dostatečně znepokojující, i když se na ně budeme dívat s odstupem jako na výplod choré mysli. Mezi mnoha jinými podivnostmi jsem v nich nalezl zmínku o Černém kameni, podivném monolitu stojícím vysoko v horách někde v Uhrách, o kterém koluje množství nejroztodivnějších zkazek. Von Junzt mu nevěnoval příliš prostoru – podstata jeho práce zahrnovala současné kulty a uctívače děsivých božstev a vypadalo to, že Černý kámen byl opuštěn a zapomenut už před mnoha staletími. Ale mluvil o něm jako o jednom z klíčů – výraz, který často používal v nejrůznějších souvislostech a který byl jednou z mnoha zvláštností jeho díla. Krátce se zmiňuje o podivných zjeveních, která je u monolitu možno spatřit v noci letního slunovratu. Připomenul také teorii Otto Dostmanna, že monolit je pozůstatkem po invazi Hunů a že byl vztyčen na památku Attilova vítězství nad Góty. Von Junzt jeho závěry popřel, aniž by je nějakým zásadním způsobem vyvrátil. Jen poznamenal, že připisovat původ Černého kam ene Hunům je asi tak logické jako domnívat se, že Vilém Dobyvatel postavil Stonehenge.

Jeho bez pochyby značné stáří upoutalo mou pozornost a po určitých těžkostech jsem objevil poničené a od krys ožrané vydání Dostmannových Pozůstatků ztracených impérií (Berlín, 1809, nakladatelství „Der Drachenhaus“). Byl jsem zklamán, když jsem zjistil, že Dostmann mluví o Černém kameni ještě stručněji než von Junzt, odbývaje ho několika řádky jako artefakt překvapivě moderní ve srovnání s řecko-římskými zříceninami v Malé Asii, které byly jeho oblíbeným tématem. Přiznal, že nebyl schopen rozluštit nápisy na monolitu, ale prohlásil je za nepochybně mongolské. Přestože jsem se od něj dozvěděl jen málo nového, zmínil se o jménu vesnice ležící poblíž Černého kamene – Stregoicavar – neblahé jméno, znamenající něco jako Město čarodějnic.

Ani podrobná prohlídka cestovních průvodců a brožurek pro turisty mi neposkytla žádné bližší informace – Stregoicavar, který jsem nenašel na žádné dostupné mapě, ležel údajně v divoké, málo frekventované oblasti, mimo obvyklé turistické cesty. Ale v Dornlyho Maďarském folklóru jsem narazil na další podnět k úvahám. V kapitole Mýty o snech se zmiňuje o Černém kameni a píše o podivných pověrách, které o něm kolují – především o víře, že pokud člověk přespí v jeho blízkosti, budou ho až do smrti pronásledovat strašlivé noční můry; a cituje vyprávění venkovanů o podivných lidech, kteří se vydali ke kameni o noci letního slunovratu a poté zemřeli v šíleném blouznění o něčem strašlivém, co tam spatřili.

To bylo vše, co jsem v Dornlym našel, ale můj zájem se ještě zvýšil, protože jsem cítil kolem kamene podivnou auru tajemství. Odkazy k temné minulosti, zmínky o nepřirozených událostech o letním slunovratu, to všechno rozechvělo mou duši zvláštní předtuchou, jako když při noční procházce spíš vycítíte než uvidíte řeku, plynoucí někde v temnotách.

A najednou jsem si uvědomil prapodivnou souvislost mezi Kamenem a jistou výstřední a fantastickou básní šíleného básníka Justina Geoffreye Lidé monolitu. Podařilo se mi zjistit, že Geoffrey tuto báseň opravdu napsal během svých cest po Uhersku a pak jsem již nepochyboval, že Černý kámen byl právě ten monolit, o kterém se zmiňuje ve svých hrůzyplných verších. Znovu jsem se jimi pročítal a opět jsem cítil ono tajemné rozechvění, které se mne zmocnilo, když jsem o kameni četl poprvé.

Už delší dobu jsem se poohlížel po místě, kde bych strávil krátkou dovolenou, a rozhodování nebylo těžké. Odjel jsem do Stregoicavaru. Vlak zastaralého typu mě odvezl poměrně daleko od Temešváru a po dalších třech dnech jízdy kodrcavým kočárem jsem se ocitl v malé vesnici, ležící v úrodném údolí vysoko v horách, pokrytých jedlovými lesy.

Cesta sama o sobě proběhla bez jakýchkoliv událostí, ale během prvního dne jsme přejížděli staré bitevní pole Schomvaalu, kde se statečný polsko-maďarský rytíř, hrabě Boris Vladinoff, odvážně a marně postavil vítězným silám Sulejmána Mocného, když se Turci roku 1526 přehnali východní Evropou.

Kočí mi ukázal velikou hromadu bortících se kamenů na nedalekém kopci, pod kterou, jak řekl, odpočívaly kosti udatného hraběte. Vybavila se mi pasáž z Larsonových Tureckých válek. „Po potyčce“ (ve které hrabě se svou malou armádu odrazil předvoj Turků) „hrabě stál na návrší pod zpola zborcenými zdmi starého hradu a velel svým vojákům, když vtom mu jeden z jeho pobočníků přinesl malé lakované pouzdro, které vojáci nalezli v oděvu slavného tureckého pisatele a historika Selima Bahadura, padlého v bitvě. Hrabě z něj vyňal svitek pergamenu a začal číst, ale náhle zbledl, beze slova vrátil svitek do pouzdra a ukryl ho do pláště. V tom okamžiku skryté turecké dělostřelectvo zahájilo palbu, na starý hrad se snesl déšť kulí a zděšení Maďaři bezmocně přihlíželi, jak se mohutné zdi hroutí přímo na hraběte. Bez velitele byla statečná malá armáda rozsekána na kusy. A v následujících letech plných válečného běsnění nebyly šlechticovy pozůstatky nikdy odkryty. Dnes si domorodci připomínají ohromnou rozpadající se hromadu trosek, pod níž, jak věří, stále odpočívá to, co po staletích zůstalo z těla nebohého hraběte Borise Vladinoffa.“

Stregoicavar v rozporu se svým jménem působil jako zasněná, poklidná vesnička – zapomenutý koutek světa, kde se zastavil čas. Zvláštní budovy a podivné oblečení i zvyky jeho obyvatel byly jako z minulého století. Byli přátelští, trochu zvědaví, ale ne dotěrní, přestože návštěvníci odjinud zde museli být řídkým jevem.

„Před deseti lety sem přišel taky jeden Američan a zůstal ve vesnici několik dní,“ vyprávěl majitel krčmy, kde jsem se ubytoval, „byl mladý a choval se jako blázen – mumlal si pořád něco pro sebe – myslím, že to byl básník nebo tak něco.“

Bylo mi jasné, že to nemohl být nikdo jiný než Justin Geoffrey.

„Ano, byl to básník,“ odpověděl jsem, „a napsal dokonce báseň o jednom místě nedaleko vaší vesnice.“

„Vážně?“ To v něm probudilo zvědavost. „Pak, protože všichni velcí básníci se chovají a mluví podivně, musí být určitě velice slavný, protože on se tehdy choval bláznivěji než kdokoliv, koho jsem kdy znal.“

„Jak už to chodí,“ odpověděl jsem, „slavným se stal až po smrti.“

„On je tedy mrtev?“

„Zemřel s křikem na rtech v ústavu pro duševně choré už před pěti lety.“

„To je zlé, moc zlé,“ podíval se na mě s účastí. „Ubohý hoch – příliš dlouho pozoroval Černý kámen.“

Srdce mi poskočilo, ale nedal jsem na sobě nic znát a prohodil jsem nedbale: „Slyšel jsem už nějaké povídačky o tom Černém kameni, má snad být tady někde poblíž, že?“

„Blíž, než by si křesťani přáli,“ odpověděl. „Podívejte!“ Odtáhl mne k zamřížovanému oknu a ukázal vzhůru k jedlemi porostlým, zamlklým modrým horám. „Tamhle, za tím holým vyčnívajícím útesem stojí ten prokletý Kámen. Kdyby se tak chtěl rozpadnout v prach, ten prach pak smést do Dunaje a po jeho proudu až do nejhlubšího oceánu! Kdysi se ho lidé pokoušeli rozbít, ale každý, kdo se ho jen dotkl kladivem nebo palicí, skončil hrůznou smrtí. Takže teď se mu lidé vyhýbají.“

„Co je na něm tak děsivého?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Je to místo, kterému vládnou démoni,“ odpověděl neochotně a nepatrně se otřásl. „Když jsem byl malý, znal jsem jednoho člověka, cizince, který se vysmíval našim zvykům – a ve své bláznivé pýše se vydal ke kameni o noci letního slunovratu a ráno doklopýtal do vesnice, šílený a neschopný slova. Něco zničilo jeho mozek a uzamklo mu rty, protože až do své smrti, která ostatně přišla zanedlouho, nevypustil z úst nic kromě děsivého rouhání nebo slintavých blábolů.“

„Můj vlastní synovec se jako malý ztratil v horách a přespal v lesích poblíž kamene, a ještě teď v dospělosti ho mučí strašlivé sny, takže čas od času se v noci probouzí s děsivým křikem a zalitý studeným potem.“

„Ale pojďme se bavit o něčem jiném, Herr; není dobré zabývat se takovými věcmi příliš dlouho.“

Poukázal jsem na zjevné stáří krčmy a on s pýchou v hlase odpověděl. „Základy jsou staré víc než čtyři sta let. Původní dům jako jediný ve vesnici nelehl úplně popelem, když se horami prohnali Sulejmánovi ďáblové. Na tomto místě, v domě stojícím na stejných základech, měl podle pověsti písař Selim Bahadur hlavní stan, když plenil okolí.“

Dozvěděl jsem se, že současní obyvatelé Stregoicavaru ve skutečnosti nejsou potomky lidí, kteří zde žili před tureckým nájezdem roku 1526. Vítězní muslimové, procházející vesnicí, nenechali v ní ani v jejím okolí naživu nikoho. Muži, ženy i děti byli povražděni v jediném vzplanutí krvavého běsnění a zbyla jen zpustošená, tichá země pokrytá padlými těly. Současní obyvatelé Stregoicavaru jsou potomky zocelených lidí z dolních vesnic, kteří přišli do zpustošené vsi krátce po tom, co byli Turci odraženi.

Můj hostitel nemluvil o vyvraždění původních obyvatel s žádnou velkou lítostí a později jsem zjistil, že jeho předkové z níže položených oblastí k horalům cítili možná ještě větší nenávist a odpor než k Turkům. O kořenech tohoto nepřátelství příliš nehovořil, ale zmínil se, že původní Stregoicavarané měli ve zvyku podnikat divoké výpady do nížin, při kterých kradli děvčata a dětí. Navíc podotkl, že nebyli stejné krve jako jeho lidé; zdravá původní maďarsko-slovanská krev splynula a smísila se s méněcennou primitivní rasou, až se rody prolnuly; výsledkem byla odporná rasová směs. Neměl nejmenší ponětí, kdo byli ti primitivové, ale trval na tom, že to byli „pohani“ a že žili v horách od nepaměti, dávno před příchodem lidí.

Jeho povídání jsem přikládal jen malou váhu; domníval jsem se, že půjde nejspíš o paralelu splynutí keltských kmenů s Mediteránci v Gallowayských kopcích, jehož výsledkem byla smíšená rasa Piktové, kteří hráli tak důležitou roli ve skotských legendách. Čas se na folklóru projevuje podivným zkratkovitým způsobem, pověstí o Piktech se proplétaly s legendami o starší mongolské rase, takže Piktové byli nakonec popisováni jako odporní, nechutní primitivové, asiaté s Pikty ve vyprávěních splynuli a sami byli zapomenutí; domníval jsem se tedy, že zmiňované nelidské rysy obyvatel Stregoicavaru mohly vést k ještě starším mýtům, spojeným s invazí Hunů a Mongolů.

Ráno po příjezdu jsem od ustaraného hostinského obdržel několik rad ohledně směru cesty a vydal jsem se hledat Černý kámen. Několikahodinová chůze po balvanech mezi jedlemi mě dovedla tváří v tvář velikému, mocnému skalnímu převisu, vypínajícímu se ze skalní stěny. Vyšplhal jsem úzkou soutěskou, která jím vedla, a za několik okamžiků jsem shlížel na mírumilovné údolí Stregoicavaru, zahalené do mlžného oparu, sevřené ze všech stran v dlaních modravých hor. Mezi útesem, na kterém jsem stál, a vesnicí jsem nezahlédl ani jedinou známku osídlení. Viděl jsem spoustu hospodářství roztroušených po údolí, ale všechna ležela na opačné straně Stregoicavaru, který sám jakoby se odtahoval od srázů, zakrývajících Černý kámen.

Vrcholek převisu byl hojně porostlý zelení. Razil jsem si cestu hustým podrostem a za okamžik jsem se ocitl na široké mýtině, v jejímž středu se k nebi vypínal mohutný sloup z černého kamene.

Na průřezu byl osmihranný, byl okolo šestnácti stop vysoký a stopu a půl široký. Kdysi musel být do hladka vyleštěn, ale nyní byl povrch silně zbrázděn, jako by se ho někdo pokoušel zničit silou; avšak kladiva dokázala jen o málo víc než narušit povrch a poškodit písmo, podle všeho kdysi vedoucí spirálou od paty až po vrchol. Až do výšky deseti stop byly znaky téměř úplně vymazány a bylo tedy velice obtížné rozeznat jejich původní směr. O něco výš už byly zřetelnější, takže jsem se pokusil vytáhnout se alespoň trochu vzhůru a prohlédnout si je zblízka. Všechny byly více či méně poškozeny, ale přesto jsem si byl brzy jist, že takovým jazykem se už dnes nikde na Zemi nemluví. Jsem poměrně dobře obeznámen se všemi typy hieroglyfů, známých vědcům a badatelům, a mohu říci, že mi nepřipomínaly nic, co jsem kdy viděl nebo slyšel. Asi nejvíc se podobaly hrubým vrypům, které jsem kdysi viděl na ohromné, podivně symetrické skále v zapomenutém údolí Yucatanu. Pamatoval jsem si, že když jsem je ukázal archeologovi, kter ý cestoval se mnou, došel k závěru, že jsou buď dílem přírody, nebo bezvýznamnou škrábanicí nějakého Indiána. Mojí teorii, že Kámen mohl být ve skutečnosti základem nějakého dávno zmizelého sloupu, se jen vysmál. Upozornil mě, že pokud by ten hypotetický sloup alespoň částečně respektoval přirozené zákony stavitelství, musel by být tisíc stop vysoký. Ale přesto mne zcela nepřesvědčil.

Neodvážil bych se říci, že znaky na Černém kameni byly stejné jako ty v Yucatanu, ale jistá podobnost tu určitě byla. Stejně tak mě překvapil i samotný Kámen. Zářil temnou černí a na místech, kde jeho povrch nebyl porušen, působil zvláštním dojmem poloprůhlednosti.

Strávil jsem u kamene téměř celé ráno a odcházel jsem zmaten. Nepřišel jsem na žádnou spojitost s jakýmkoliv jiným artefaktem. Vypadalo to, jako by ho postavily nějaké podivné bytosti v časech vzdálených a cizích lidskému rodu.

Do vesnice jsem se vracel s nezmenšenou zvědavostí. Když jsem teď konečně spatřil objekt svého zájmu, byl jsem ještě dychtivější dozvědět se víc a zjistit, čí ruce a za jakým účelem ho před staletími vztyčily.

Vyhledal jsem krčmářova synovce a vyptával jsem se ho na ty děsuplné sny, ale příliš mi nepomohl, přestože se snažil. Nevadilo mu mluvit o nich, ale nedokázal je alespoň trochu srozumitelně vylíčit. Ačkoliv se mu opakovaně zdály stejné sny a byly vždy strašidelně skutečné, nemohl se na ně za dne upamatovat. Vzpomínal si na ně jen jako na chaotické noční můry, ve kterých plápolaly dychtivé jazyky pekelných ohňů a bez ustání duněly ponuré bubny. Jediné, co viděl zřetelně, byl Černý kámen, stojící nikoliv na špici skalního útesu, ale jako věž na vrcholku obrovského černého hradu.

Zbytek vesničanů mluvil o čemkoliv, týkajícím se Černého kamene, jen s velikou nechutí. Výjimkou byl místní učitel, muž udivujících vědomostí, který strávil mimo vesnici daleko víc času než kdokoliv jiný.

Velice se zajímal o von Junztovy poznámky, týkající se Kamene, a nadšeně s německým autorem souhlasil ohledně odhadovaného stáří monolitu. Věřil, že dříve bylo v blízkosti shromaždiště čarodějnic a že pravděpodobně všichni původní vesničané byli členy mocného kultu, který se kdysi pokusil ovládnout Evropu a dal vzniknout příběhům o čarodějnicích. Aby dokázal svou teorii, odvolával se i na jméno vesnice. Tvrdil, že původně se nejmenovala Stregoicavar; podle legend jí její stavitelé nazvali Xuthltan, což bylo jméno města, na jehož základech vesnice před mnoha sty lety vznikla.

To ve mně jen zvýšilo pocit nejistoty. Barbarské jméno nenabízelo žádnou spojitost se Skýty, Slovany nebo Mongoly, ke kterým by, z přirozených důvodů, měli původní obyvatelé zdejších hor patřit.

Už ze jména, které vesnici dali, pokračoval učitel, je jasné, že Maďaři a Slované z dolních údolí byli přesvědčeni, že obyvatelé vesnice jsou členy čarodějnického kultu. A jméno se používalo dál i po tom, co byli staří osadníci zmasakrováni Turky a vesnice znovu zbudována lidmi počestnějších úmyslů.

Nedomníval se, že by členové kultu monolit postavili, ale rozhodně věřil, že byl středem jejich konání a zastával názor, podporovaný mnoha nejasnými pověstmi, že zkažení vesničané ho používali jako oltář, na kterém předkládali svým zlořečeným bohům lidské oběti, dívky a nemluvňata, která kradli jeho vlastním předkům.

Nepřikládal přílišnou váhu zmínkám o podivných událostech o noci letního slunovratu, stejně jako zvěstem o děsivých božstvech, která prý čarodějníci Xuthltanu vyvolávali divokými zpěvy a hrozivými rituály plnými krve a utrpení.

Nikdy Kámen o půlnoci na letní slunovrat nenavštívil, ale tvrdil, že se toho rozhodně nebojí; ať už se na tom místě kdysi odehrávalo cokoliv, dávno už to zmizelo v mlhách času a zapomnění. Černý kámen už měl význam jen jako relikt mrtvé, temné minulosti.

Jedné noci, asi týden po příjezdu, jsem se vracel z návštěvy u učitele, když vtom mě jako blesk osvítilo náhlé poznání: byl letní slunovrat! Ten den, který legendy spojovaly v děsivých souvislostech s Černým kamenem. Otočil jsem se od krčmy a rychle kráčel ztichlou vesnicí. Stregoicavar byl ponořen do spánku, vesničané uléhali brzy. Spěšně jsem procházel vzhůru k jedlovému lesu, zakrývajícímu srázy hory šeptajícími křídly temnoty, a cestou jsem nespatřil ani živáčka. Nad údolím visel veliký stříbrný měsíc, zalévající útesy a svahy tajemným svitem, vykrajujícím v krajině černé stíny. Mezi jedlemi panovalo bezvětří, ale všude kolem se ozývalo tajuplné, nepostřehnutelné šeptání a šustění. Za nocí, jako je tato, napovídala mi má neposedná představivost, se nad údolím proháněly nahé čarodějky na začarovaných košťatech, pronásledované šklíbícími se druhy.

Došel jsem k útesům a byl jsem zneklidněn, když jsem zaznamenal, že světlo měsíce jim propůjčilo podivně souměrný vzhled, kterého jsem si předtím vůbec nevšiml – v matoucím svitu vypadaly daleko víc než jako přírodní útesy jako zbytky obřího, Titány zbudovaného cimbuří vytesaného z úbočí hory.

S obtížemi jsem zahnal chorobné představy a pokračoval v cestě. Dorazil jsem na plošinu a na okamžik jsem zaváhal, než jsem se opět ponořil do temných hlubin lesa. Ve vzduchu se vznášelo napětí, jako kdyby nějaká skrytá příšera s námahou zadržovala dech, aby nevyplašila oběť.

Zbavil jsem se toho pocitu – byl přirozený, pokud uvážíme tajuplnost toho místa a jeho děsivou pověst – a pokračoval jsem v cestě lesem, přičemž jsem zakoušel velice nepříjemný, intenzivní dojem, jako by mě někdo sledoval, a jednou jsem se dokonce s úlekem zastavil, protože jsem si byl jist, že se něco lepkavého a nezachytitelného v temnotě dotklo mé tváře.

Vyšel jsem na paseku a můj zrak padl na vysoký monolit, vypínající se pyšně nad trávníkem. Na okraji lesa blízko útesů stál kámen, tvořící přírodní stolec. Posadil jsem se na něj a blesklo mi hlavou, že s největší pravděpodobností tady šílený básník Justin Geoffrey psal svou fantastickou báseň Lidé monolitu. Můj hostitel se domníval, že právě Kámen byl příčinou Geoffreyovy pomatenosti, ale semínka šílenství v básníkově mozku klíčila již dlouho před tím, než navštívil Stregoicavar.

Ručičky hodinek ukazovaly, že půlnoc je už na dosah ruky. Opřel jsem se a čekal, připraven na cokoliv. Slabý noční vítr se proháněl mezi větvemi jedlí a rozezvučel celý les hrůzostrašnými tóny nepozemských, neviditelných píšťal, šeptajících děsivý a zlověstný nápěv. Neměnnost zvuku a soustředěné pozorování monolitu na mě působily jako autohypnóza; zmocňovala se mě dřímota. Bojoval jsem s ní, ale navzdory tomu jsem brzy upadl do spánku; monolit se mi před očima houpal a měnil, a pak už se mi oči zavřely nadobro.

Otevřel jsem oči a pokusil se posadit, ale byl jsem bezmocný, jako by mě svírala ledová ruka. Obestoupila mě chladná hrůza. Mýtina už nebyla prázdná. Byla zaplněna davem tichých lidí; s rozšířenýma očima jsem si všiml podivně barbarských částí oblečení, o kterých mi rozum říkal, že jsou velice archaické a dávno zapomenuté i v této zaostalé zemi. Myslel jsem si, že to jsou vesničané, kteří sem přišli jako nějaké fantastické procesí – ale už na druhý pohled jsem poznal, že to nemohou být obyvatelé Stregoicavaru. Byli celkově menší, měli nižší čela a širší obličeje s tupým výrazem ve tváři. Někteří z nich měli maďarské nebo slovanské rysy, ale ty byly překryty směsicí jiných, které jsem nedokázal určit. Mnozí byli oblečeni do zvířecích kůží a celkový zjev mužů i žen měl v sobě dávku jisté zvířecké hrubosti. Děsili mě a odpuzovali, ale naštěstí mi nevěnovali žádnou pozornost. Utvořili před monolitem široký půlkruh, začali podivně zpívat a kroužit těly od pasu nahoru. Všechny oči byly upřeny na vrchol Kamene, kte rý očividně vzývali. Ale nejzvláštnější ze všeho byla vzdálenost, ze které přicházely jejich hlasy; ani ne padesát stop ode mne stovky mužů a žen nepopiratelně pozvedalo hlasy v divoké melodii, a přesto ke mně jejich zpěv doléhal jen jako děsivé nezřetelné mumlání, přicházející odněkud z dalekých hlubin prostoru – nebo času.

Před monolitem stála bronzová nádoba s obětním ohněm, ze které vycházel odporný, hnusný žlutý kouř, stoupající vzhůru v podivné spirále, svíjející se kolem černého obelisku jako veliký nehmotný had.

Na oltáři ležely dvě postavy – nahá mladá dívka se svázanýma rukama a nohama a nemluvně jen několik měsíců staré. Na druhé straně oltáře seděla ohyzdná stará čarodějnice s podivným černým bubnem na klíně; bušila do něj pomalými, lehkými údery dlaní, ale žádný zvuk jsem neslyšel.

Rytmus svíjejících se těl se zrychloval a najednou do prostoru mezi lidmi a monolitem skočila mladá, nahá žena s vytřeštěnýma očima a rozpuštěnými černými vlasy, poletujícími volně kolem hlavy. Zatočila se na špičkách a před Kamenem padla tváří k zemi, kde zůstala nehybně ležet. V dalším okamžiku ji následovala fantastická postava – muž, opásaný kozí kůží, jehož tvář byla zakryta maskou, vyrobenou z ohromné vlčí hlavy, takže vypadal jako příšerná, přízračná bytost, děsivé spojení prvků lidských a zvířecích. V ruce držel svazek jedlových větví, spojených na silnějším konci, a na krku se mu ve svitu měsíce blyštěl těžký zlatý řetěz.

Z něj visel menší řetízek, na kterém měl zřejmě viset nějaký talisman, ale ten chyběl.

Lidé zběsile třepali rukama a zdálo se, že zdvojnásobili křik, když se ta podivná kreatura s mnoha nesmyslnými výskoky a poskoky pohybovala otevřeným prostranstvím. Dotančil až k ženě, ležící před monolitem, a začal ji divoce šlehat větvemi. Vyskočila na nohy a zavířila v nejneuvěřitelnějším tanci, jaký jsem kdy spatřil. Její trýznitel tančil s ní, poddával se rytmu a každému jejímu pohybu, a na její tělo se snášel neustávající příval ran a bití. Při každém úderu vykřikoval jedno slovo, znovu a znovu, a dav ho po něm opakoval. Mohl jsem pozorovat, jak se mu pohybují rty, a zdálky přicházející šum hlasů se spojoval a sléval v jediné vzdálené volání, opakované znovu a znovu v zalykavé extázi. Ale jaké slovo to bylo, jsem nepoznal.

Tanečníci se točili v závratných smyčkách a přihlížející, stojící stále na svém místě, následovali rytmus jejich tance. V očích tanečnice rostlo šílenství a odráželo se v očích okolostojících. Horečnatý tanec byl čím dál tím zběsilejší – stávala se z něj děsivá a obscénní věc, stará čarodějnice vyla jako smyslů zbavená, bušila do bubnu a metla dopadala s rozzlobeným práskáním a neutuchající pravidelností.

Po těle tanečnice stékala krev, ale zdálo se, že bolest je pro ni jen stimulem k ještě divočejšímu a děsivějšímu tanci; vířila ve středu žlutého kouře, jehož nehmotná chapadla teď ovíjela oba tanečníky, a zdálo se, že splývá s ohavnou mlhou, která je zahalovala. Najednou se zase vrátila do jasně osvětleného středu, pronásledovaná tím strašlivým polozvířetem, které ji mučilo, vzepjala s k nepopsatelnému, šílenému výbuchu běsu a na vrcholu vlny šílenství se najednou svezla na trávu, třásla se a těžce oddychovala, naprosto vyčerpaná nelidským úsilím. Po břiše se začala plazit k monolitu, zatímco na její záda se s nezmenšenou silou snášel déšť prudkých ran. Kněz – snad mu tak mohu říkat – ji následoval a vší silou mohutných paží bičoval jako smyslů zbavený vpřed se sunoucí zkrvavené tělo, zanechávající na udusané zemi silnou šarlatovou stopu. Konečně dosáhla Kamene, supěla námahou, objala ho oběma rukama a zasypávala studený kámen divokými, žhavými polibky, plnými horečnaté, hříšné oddanosti. Kněz vyskočil vysok o do vzduchu, odhodil krví zbrocenou metlu a všichni se na sebe vrhli s vytím a pěnou u úst, zuby a nehty drásali jeden druhému oděv i maso v slepém záchvatu násilí. Kněz zvedl mohutnou rukou nemluvně, znovu vykřikl Jméno, zatočil naříkajícím dítětem ve vzduchu a roztříštil mu hlavu o monolit, zanechávajíc na černém povrchu děsivou skvrnu. Ztuhlý hrůzou jsem pozoroval, jak holými, spárovitými prsty rozerval malé tělíčko, házel na obelisk celé hrsti krve a vnitřností a potom mrštil zkrvaveným a zmrzačeným torzem do ohně, strašlivou sprškou uhasil plameny, zatímco šílené bestie za ním ječely znovu a znovu to Jméno. Potom se najednou všichni vrhli k zemi, svíjeli se jako hadi, zatímco kněz v triumfu vzepjal zkrvavené ruce. Otevřel jsem ústa, chtěl jsem ze sebe vykřičet všechnu hrůzu a děs, ale ze rtů mi vyšlo jen zachroptění; na vrcholku monolitu se krčilo odporné, ropuše podobné monstrum!

Jeho napuchlý, odpudivý a pomalu se pohybující obrys se černal proti noční obloze. Na místě, kde jsem hledal obličej té stvůry, zářily ohromné oči, ve kterých se zračil chtíč, bezedná lačnost, obscénní krutost a děsivé zlo, pronásledující lidi od dob, kdy se jejich předkové ještě schovávali v korunách stromů. V těch odporných očích se zrcadlily nečisté věci a děsivá tajemství, spící v mrtvých městech ukrytých pod hladinou moře, prchající před denním světlem do temnoty prastarých jeskyní. A teď ta strašlivá věc, přivolaná z ticha hor krvavými rituály, zírala a mžourala dolů na své uctívače, kteří se před ní plazili s odpuzující ponížeností.

Kněz se zvířecí maskou mohutnýma rukama pozvedl svázanou a lehce se svíjející dívku vzhůru, směrem k příšeře, trůnící na monolitu. A když se ta zrůda planoucí touhou slintavě nadechla, v mozku mi něco povolilo a obestřely mě milosrdné mrákoty.

Když jsem otevřel oči, už svítalo. Najednou se mi vybavily všechny události té děsivé noci a já zděšeně vyskočil na nohy. S úžasem jsem se rozhlížel kolem sebe. Ponurý monolit se tiše vypínal nad zeleným, neporušeným trávníkem, vlnícím se v ranním vánku. Vrhl jsem na paseku několik rychlých pohledů; tady tanečníci vířili a poskakovali, až byla země udusána do hola, a tudy se kněžka vydala na bolestivou cestu ke Kameni, značenou šarlatem. Ale na neporušeném trávníku nebyla ani stopa krve. Otřásl jsem se, když můj zrak padl na místo, kde krutý kněz roztříštil hlavu uneseného dítěte – ale po tmavé skvrně ani děsivých zbytcích nezbyla ani stopa.

Sen! Musela to být noční můra – nebo jinak – pokrčil jsem rameny. Byl to velice živý sen!

Tiše jsem se vrátil do vesnice a nepozorován jsem vešel do hostince. Seděl jsem tam a přemýšlel o podivných událostech uplynulé noci. Stále více jsem se odkláněl od názoru, že šlo o sen. Že to, co jsem spatřil, bylo přeludem bez materiální podstaty, bylo jasné. Ale věřil jsem, že jsem se stal svědkem obrazů činů, spáchaných v temných časech minulých dnů. Ale jak jsem si mohl být jistý? Jaké jsem vlastně měl důkazy, že jsem skutečně přihlížel setkání zlých duchů a nejen noční můře, výplodu vlastní rozrušené mysli?

A jako v odpověď mi v mysli zaplálo jméno – Selim Bahadur! Podle legend, které o něm kolovaly, tento voják i písař v jedné osobě velel části Sulejmánovy armády, která zničila Stregoicavar; a pokud mluvily pravdu, osud ho z vypleněného venkova vedl přímo na krvavá pole Schomvaalu, kde našel smrt. S výkřikem jsem vyskočil na nohy – rukopis, nalezený u Turkova těla, který prohlížel hrabě Boris – nemohl snad obsahovat vyprávění Turků o tom, co nalezli ve Stregoicavaru? Co jiného by mohlo otřást ocelovými nervy polského dobrodruha? A jestliže kosti nebohého hraběte nebyly nikdy odkryty, co bylo jistějšího, než že lakované pouzdro spolu se svým tajemným obsahem stále leží pod troskami, které pohřbily tělo statečného Borise Vladinoffa? Ve spěchu jsem si začal balit věci.

Jen o tři dny později jsem se nacházel v malé vesničce pouze několik mil od starého bitevního pole, a když vyšel měsíc, pracoval jsem už s horečnatým úsilím na veliké hromadě zhroucených kamenů, které vévodily kopci. Byla to strašlivá dřina – když teď o tom přemýšlím, nechápu, jak jsem to vůbec mohl dokázat, i když jsem pracoval bez přestávky od večera až do úsvitu. Právě když vycházelo slunce, odstranil jsem poslední kupu kamení a spatřil to, co zbylo z hraběte Borise Vladinoffa – jen několik úlomků rozdrcených kostí – a mezi nimi, zbaveno původního tvaru, leželo pouzdro, jehož lakovaný povrch ho v průběhu staletí uchránil od úplné zkázy.

Nedočkavě jsem ho sebral. Ve svém pokoji v krčmě jsem pak pouzdro otevřel a našel poměrně zachovalý pergamen; a bylo tam ještě něco navíc – malá věc, zabalená do hedvábí. Nemohl jsem se už dočkat, až odhalím tajemství těch zažloutlých stránek, ale únava mi v tom zabránila. Od odchodu ze Stregoicavaru jsem skoro vůbec nespal, a to mne spolu s ohromnou námahou předchozí noci přemohlo. Navzdory svým snahám jsem byl donucen natáhnout se na lůžku a nevzbudil jsem se až do západu slunce.

Zhltnul jsem ve spěchu večeři, posadil se ke stolu a v mihotavém světle svíčky jsem luštil turecké písmo, pokrývající pergamen. Byla to obtížná práce, protože nejsem s turečtinou obeznámen příliš důkladně a mátl mě také archaický styl vyprávění. Ale pomalu jsem si razil cestu textem a tu a tam mě slovo nebo věta udeřily do očí. Pomalu se mne zmocňovala hrůza. Napřel jsem všechny síly a jak přede mnou postupně vyvstával příběh, dostávající stále zřetelnější podobu, krev mi tuhla v žilách, ježily se mi vlasy a jazyk se mi lepil na patro.

Do místnosti se už zamřížovaným oknem vkrádal úsvit, když jsem odložil rukopis a opatrně jsem rozbalil tu věc v hedvábí. Zůstal jsem zírat s rozšířenýma očima a věděl jsem, že podstata té věci je jasná, i když o věrohodnosti strašlivých rukopisů by bylo možno pochybovat.

Vrátil jsem oba děsivé předměty zpátky do pouzdra, ale neodpočinul jsem si, nespal a nepozřel jsem ani sousta, dokud pečlivě zatíženo kameny neskončilo na dně Dunaje, který, dá Bůh, je zanese zpátky do pekla, odkud přišlo. To, co jsem spatřil v noci na letní slunovrat ve Stregoicavaru, nebyl žádný sen. Dobře pro Justina Geoffreye, že tam pobýval pouze za světla a šel dál svou cestou, protože jeho šílená mysl by strašlivou scénu zřejmě nevydržela. Jak jsem se já sám udržel při smyslech, mi dodnes není zcela jasné.

Ne, nebyl to sen – stal jsem se svědkem děsivého srocení dávno mrtvých uctívačů, kteří přišli ze samotného pekla vzývat své bohy; duchové, klanící se před duchy. Peklo si jejich strašlivého boha už dlouho žádalo.

Jaká proklatá alchymie nebo nečisté čáry způsobily, že brány pekel se na tu jedinou tajemnou noc otvírají, nevím, ale viděl jsem to na vlastní oči. A jsem si jist, že té noci jsem nesledoval živé bytosti, díky spisu, kde Selim Bahadur pečlivou rukou popisoval, co on a jeho jezdci ve Stregoicavaru prováděli; bez hlesu jsem četl do podrobná popsané, nechutné odpornosti, které mučení vyrvalo ze rtů ječících vesničanů; krev mi tuhla v žilách, když jsem se prodíral řádky, vyprávějícími o ponuré tmavé jeskyni vysoko v kopcích, kde vyděšení Turci obklíčili ohromnou, napuchlou, slizem pokrytou příšeru a zahubili ji ohněm, prastarou ocelí, požehnanou v dávných časech samotným Mohamedem, a kouzly, která byla prastará již v dobách, kdy Arábie byla ještě v plenkách. A i jistá ruka starého Selima se zachvěla, když popisoval strašlivé, zemí otřásající smrtelné zavytí příšery, která nezemřela bez boje; spolu s ní zahynula téměř polovina jejích přemožitelů, způsobem, o kterém ani Selim nemohl nebo nechtěl mluvit.

A ten přikrčený bůžek, vyřezaný ze zlata a zabalený do hedvábí, byla jeho podobizna, kterou Selim utrhl ze zlatého řetězu, zdobícího krk zavražděného nejvyššího kněze.

Dobře, že Turci to děsivé údolí vyčistili ohněm a ocelí! Skutky, jejichž jedinými svědky byly mlčenlivé hory, patřily do temných propastí dávných eonů. Ne – v noci se netřesu strachem proto, že bych měl strach z té ropuchovité věci. Je pevně připoutána v pekle, spolu se svou děsivou hordou, svobodná jen na hodinu nejtajuplnější noci v roce, čehož jsem byl svědkem. A z jejích uctívačů nepřežil nikdo.

Ale při představě, že takové věci se kdysi plížily světem a dychtily po lidských duších, mi na čele vyvstává studený pot. Bojím se znovu listovat nečistými stránkami von Junztovy knihy. Protože teď už rozumím jeho opakované frázi o klíčích! – ano! Klíče k Vnějším dveřím – spojené s odpudivou minulostí a – kdo ví? – s neznámými sférami současnosti. A už chápu, proč synovec hospodského viděl ve svých nočních můrách Černý kámen jako věž na obrovském černém hradu. Pokud by lidé někdy kopali v horách, mohli by pod svahy skal najít neuvěřitelné věci. Jeskyně, kam Turci zahnali tu – věc – nebyla ve skutečnosti jeskyně, a bojím se pomyslet na ohromná moře času, sahající až do dob, kdy se země otřásla a jako na vrcholu vlny vyzvedla ty smutné hory, zakrývající věci, na které nelze ani pomyslit. Kéž by se nikdo nikdy nepokusil odkrýt tu děsivou věž, které lidé říkají Černý kámen!

Klíč! Ano, je to klíč, symbol zapomenuté hrůzy. Vrátila se zpátky do pekel, odkud se vyplížila kdysi dávno, na samém úsvitu věků. Ale jakých dalších, ještě děsivějších tajemství se dobral von Junzt – co ohromná ruka, která ukončila jeho život? Teď, když jsem četl spisy Selima Bahadura, nemohu už pochybovat o věrohodnosti Černé knihy. Člověk nebyl na Zemi vždy pánem – a je jím vůbec teď? Jaké bezejmenné věci mohou dodnes číhat v temných koutech světa?

DRAČÍ SÉMĚ

Griswell se náhle probudil. Každý nerv se mu chvěl a signalizoval nebezpečí. Rozhlížel se kolem sebe a v prvním okamžiku nevěděl kde je a co tu dělá. Zaprášenými okny vnikal dovnitř měsíční svit a veliký prázdný prostor s vysokým, mohutným stropem a černým krbem působil hrůzně a neskutečně. Když ze sebe setřásl pavučiny omámenosti, vzpomněl si, kde je a jak se sem dostal. Pootočil trochu hlavu a podíval se na svého přítele, který spal vedle něho na podlaze. V temnotě, nepatrně osvětlené měsíčním svitem, vypadal John Branner jako stín.

Griswell si zkusil vzpomenout, co ho vlastně vzbudilo. Ani v domě, ani venku nebyl slyšet žádný hluk, nepočítáme-li ovsem houkání sovy někde v lese. Pak si však začal nejasně vzpomínat. Byl to sen, hrůzný sen, který ho vyděsil tak, že se probudil. Teď už si vzpomněl docela přesně, viděl to odporné zjevení opět před očima.

Nebo to vůbec nebyl sen? Ale ano – musel to být sen! Jenže se to všechno tak zvláštně spojovalo s posledními událostmi, že bylo těžké říci, kde přestávala skutečnost a začínal sen.

Jakoby ve snu, znova a do všech podrobností, prožíval poslední hodiny. Sen začínal tím, že spolu přišli – on a John Branner – k domu, kde teď leželi. Dostali se k němu po mizerné, hrbolaté a prašné cestě, která se kroutila lesnatou krajinou. Opustili své rodiště, Novou Anglii, aby si udělali příjemnou dovolenou. Právě když začalo zapadat slunce, objevili v divoké houštině tenhle starý dům s balustrádami a balkóny. Černý a mohutný, obklopen temnými stromy, tyčil se tu k večernímu nebi.

Byli unaveni a celí roztřeseni z drkotání po hrbolatých polních a lesních cestách, po nichž jeli celý den. Starý dům je lákal, rozněcoval jejich fantazii – jak tady stál, tak opuštěný a propadlý zkáze. Auto nechali stát kus dál od zaprášené cesty. Když se blížili k domu, vzlétlo z balkónů hejno holubů.

Dubové dveře visely křivě ve veřejích, na podlaze obrovské haly a na schodišti, vedoucím z haly někam do patra, ležela tlustá vrstva prachu. Dalšími dveřmi se dostali do velké, prázdné a hodně zaprášené místnosti. Husté pavučiny se leskly v rozích. I na popelu v krbu ležela vrstva prachu.

Uvažovali, zda by neměli nasbírat dříví a zapálit v krbu oheň, ale pak od toho upustili. Brzy zapadlo slunce a tady se rychle setmělo – byla neproniknutelná, černá absolutní tma, jaká bývá ve smrkových lesích. Věděli, že v lesích tady na jihu je hodně zmijí a všelijakého jedovatého neřádstva. Bylo by proto nerozumné jít teď do lesa na dřevo a vystavovat se tak nebezpečí uštknutí. Otevřeli nějakou konzervu, skromně povečeřeli, zabalili se do dek, aniž by se svlékli, a za nějakou chvíli usnuli.

To bylo to, o čem se Griswellovi zdálo. Viděl velký starý dům, jak při západu slunce ční k nebi, viděl vzlétnout holuby, když přicházel k domu spolu s Brannerem. Viděl tmavou místnost, v níž leželi, a viděl obě do dek zabalené postavy. Od tohoto okamžiku se jeho sen rychle měnil, přestal být „normálně skutečný“ a byl stále hrůznější. Nahlédl do setmělé komory, do níž nějakou štěrbinou proudilo slabé měsíční světlo. V místnosti nebyla okna. V šedivém přítmí viděl tři mlčenlivé postavy, visící v řadě; jejich siluety mu naháněly hrůzu. Neslyšel žádný zvuk, žádné slovo, ale cítil, že někde, v nějakém temném koutě, číhá strašné nebezpečí… Rychle se vrátil ke studenému krbu, do veliké zaprášené místnosti.

Ležel tam zabalen do dek a díval se upřeně přes temnou halu otevřenými dveřmi směrem ke schodišti. Pruh měsíčního světla je trochu osvětloval – a tam, na schodech, se něco skrývalo; bylo to nedefinovatelné, temné. Jen jakási žlutá skvrna byla neustále vidět – snad to mohl být obličej té záhadné bytosti. Cítil, že ta žlutá skvrna je upřená na něho a na jeho přítele, jako by číhala a čekala na vhodnou příležitost, kdy se na ně má vrhnout. Zachvátil ho šílený strach… a v tom okamžiku se probudil – jestli vůbec předtím spal.

Protíral si oči a mžoural kolem sebe. Měsíční světlo osvětlovalo část schodiště právě tak, jak to viděl ve snu, ale nikdo tam nečíhal. A přece mu ještě hrůzou skoro vstávaly vlasy a mráz mu běhal po zádech, když si vzpomněl na sen a na příšerné zjevení, které viděl na schodišti. Sahal si na nohy, měl je úplně ztuhlé. Chtěl vzbudit svého přítele, ale najednou zaslechl jakýsi zvláštní zvuk.

Bylo to pískání a přicházelo odněkud z hořejšího poschodí. Znělo jako neskutečný, sladký hvizd, vlastně ani ne melodie, ale přece jen jasné a melodické hvízdání. Takové zvuky v úplně opuštěném domě – to bylo samo o sobě dost podezřelé. Griswell se chvěl, ale nebyl to jenom strach před někým, kdo by je tady v noci ve spánku mohl přepadnout. Zmocnila se ho hrůza před něčím, co si nedovedl vysvětlit. Teď najednou slyšel, jak vedle něho zašustily Brannerovy deky, a viděl, jak se jeho přítel prudce posadil, zvedl hlavu, díval se ke schodišti a napjatě naslouchal. Ten zvláštní hvizd zněl teď ještě sladčeji a lákavěji.

„Johne!“ zašeptal Griswell suchými rty. Chtěl křičet, chtěl Brannerovi říci, že tam nahoře číhá něco strašlivého, svrchovaně nebezpečného a že oni dva musejí okamžitě opustit tenhle hrozný dům. Ale slova mu uvízla v hrdle.

Branner vstal. Jeho kroky vydávaly skřípavé zvuky na prohnilé podlaze. Šel pomalu přes celou halu ke schodišti. Tam ho pohltila tma.

Griswell nebyl schopen se pohnout. A v hlavě měl takový chaos, že si zaboha nedovedl vysvětlit, co se tu vlastně děje. Co to bylo za hvizd? A proč šel Branner na schodiště? Griswell ho ještě zahlédl na schodech, kam dopadal pruh měsíčního světla. A všiml si, že Branner najednou zvedl hlavu, jako by tam něco zahlédl. Šel pak dál jako náměsíčný. A potom, dříve než ho Griswell mohl zavolat zpátky, náhle zmizel.

Hvízdání bylo teď trochu tišší, až úplně přestalo. Griswell slyšel, jak pod Brannerovými kroky vržou schody. Teď už je asi nahoře, pomyslil si. Náhle kroky ztichly a bylo úplně ticho. Griswell zatajil dech, jako by se bál, že by ho v tom hlubokém tichu bylo slyšet. Najednou se nocí ozval příšerný výkřik. Griswell vyskočil a – aniž si to uvědomil – začal křičet.

Zvláštní ochromení, které se ho zmocnilo, najednou zmizelo. Rozběhl se ke dveřím, ale hned se zastavil. Opět zazněly kroky. Branner se vracel. Šel velmi pomalu. Teď zavrzaly první schody. Tápající ruka se zachytila zábradlí, pak se objevila druhá ruka, a Griswella se zmocnila hrůza, když spatřil, že v druhé ruce svírá sekeru, potřísněnou krví. Byl to opravdu Branner, kdo kráčel ze schodů?

Ano! Postava se teď dostala až k pruhu měsíčního světla a Griswell poznal přítele. Když spatřil Brannerův obličej, zděšeně vykřikl. Byl zcela bílý a stékala po něm krev. Jeho oči byly strnulé, skelné. KREV VYTÉKALA Z HLUBOKÉ RÁNY V JEHO LEBCE.

Později si Griswell už ani nemohl vzpomenout, jak se dostal z toho hrozného domu. Zůstala mu jen jakási matná vzpomínka na to, jak vyskočil z okna a jak se prodíral hustým křovím k cestě.

Viděl les, stojící jako černá stěna proti nebi, nepřirozeně červeně zkrvavenému měsíčním světlem. Když spatřil u cesty svůj automobil, trochu se uklidnil. Ve světě, který náhle jakoby zešílel, to byl jediný skutečný, uklidňující předmět; ale když již bral za kliku vozu, zaslechl najednou zlověstné zašustění a nějaký dlouhý, kývající se stín se prudce vymrštil ze sedadla a začal na něho syčet.

Zděšeně odskočil, obrátil se a utíkal k cestě. Nebyl schopen jediné myšlenky, cítil jen, že chce, že musí běžet, rychle prchat z těch hrůzných, neskutečných míst…

Vlevo a vpravo od něho ubíhaly černé stěny smrkového lesa a zesilovaly v něm dojem, že cesta je nekonečná. Náhle zaslechl jakýsi podivný dupot, jako když za ním někdo běží. Otočil se a viděl, že ho skutečně někdo pronásleduje; nebyl to však člověk, byl to pes nebo snad vlk, nemohl to rozpoznat, jenom viděl, jak jeho oči zeleně svítí do tmy. Znova se rozběhl, snažil se zvýšit svou rychlost, vběhl do zatáčky, a tu zaslechl, jak nablízku zafrkal kůň. A už ho také zahlédl. A na něm jezdce, který teď začal uklidňovat polekaného koně.

Griswell se zapotácel, natáhl paži a zachytil se za třmen.

„Proboha, pomozte mi!“ sténal. „Zabte to! Zabilo to Brannera! Běží to za mnou! Podívejte se!“

Ze zatáčky vyrazily dva žhavé, zeleně svítící uhlíky. Jezdec zaklel, a pak zazněly lesem rány z revolveru. Světélkující oči zmizely. Jezdec vyprostil nohu z Griswellova sevření a jel k zatáčce. Griswell se chvěl po celém tele. Jen na chvíli zmizel jezdec v zatáčce, pak přijel zpátky.

„Zmizel v houští. Byl to asi vlk. Ačkoli tady v těch končinách ještě nikdy člověka nenapadal. Víte snad vy, co to bylo?“

Griswell jen zavrtěl hlavou.

Jezdec si ho pozorně prohlížel. Držel ještě v ruce matně se lesknoucí revolver. Byl to středně velký, silný muž. Mel široký plantážnický klobouk a zřejmě byl z tohoto kraje.

„Co se vůbec stalo?“

„Nevím,“ bezmocně řekl Griswell. „Jmenuji se Griswell. John Branner, můj přítel, který je se mnou na dovolené, a já jsme chtěli přenocovat v jednom starém domě, domnívali jsme se, že ten dům je opuštěn. Něco…“ A sotva si na to vzpomněl, znovu se ho zmocnila hrůza. „Můj Bože!“ zvolal. „Snad jsem se zbláznil! Bylo tam NĚCO, co nás přes zábradlí tam na schodišti neustále pozorovalo! Bylo to něco se žlutým obličejem! Nejdřív jsem myslel, že se mi to jenom zdá, ale musela to být skutečnost! Pak začal někdo hvízdat a Branner vstal a šel po schodech nahoru. Šel jako náměsíčník. Jako kdyby byl hypnotizován. Slyšel jsem ho křičet – vlastně, slyšel jsem někoho křičet, a pak šel Branner zas dolů, držel v ruce zakrvácenou sekeru a – můj bože, věřte mi to, pane – BYL MRTEV! Jeho lebka byla rozpolcená. Viděl jsem krev, která tekla po obličeji, a jeho tvář byla tváří mrtvého. ALE ŠEL PO SCHODECH DOLŮ! Bůh je mi svědek! John Branner byl tam nahoře zavražděn, a pak šla jeho mrtvola se sekerou v ruce dolů po schodech – aby zavraždil mě!“

Jezdec neodpověděl. Seděl na koni jako socha. Široký klobouk mu zastiňoval obličej.

„Jistě si myslíte, ze jsem se zbláznil,“ šeptal Griswell beznadějně. „A snad jsem opravdu zešílel.“

„Nevím, co si mám o tom myslet,“ řekl jezdec. „Nu, uvidíme. Jmenuji se Buckner. Jsem tady šerifem. Vedl jsem jednoho vězně do vězení v sousedním kraji a teprve teď jedu zpátky.“

Seskočil z koně. Z jeho očí a z celého jeho chování vyzařovala rozhodnost a tvrdost; ten muž, když se pustil do nějakého boje, byl jistě nebezpečný.

„Máte strach vrátit se tam?“ zeptal se.

Griswellovi přeběhl mráz po těle, ale zavrtěl hlavou, aby sám sobě dodal odvahy.

„Už jen z pouhé myšlenky na ten strašný dům je mi nanic. Ale ten ubohý Branner… Musíme ho najít. Můj bože!“ vykřikl pak zoufale. „Co tam najdeme? Jestliže mrtvý pobíhá kolem, co…“

„Uvidíme, uvidíme,“ řekl klidně šerif a začal nabíjet revolver. Pak vzal koně za uzdu a volným krokem se vydal na cestu. Šli beze slova. Trvalo dost dlouho, než před sebou spatřili temné obrysy starého domu.

„Ach bože, ten dům vypadá tak strašidelně, zvlášť teď v noci. Ale vypadal tak i dříve, když jsme se přiblížili k domu, vylétli z balkónu holubi…“

„Holubi?“ Bucker se na Griswella rychle podíval. „Vy jste opravdu viděli holuby?“

„No ano! Celé hejno jich vzlétlo!“

Chvíli šli mlčky dále, pak řekl Buckner trochu podrážděně: „Celý svůj život žiju v tomhle kraji. Snad už tisíckrát jsem šel kolem tohoto domu, ve dne i v noci. Ale nikdy jsem tady ani nikde nablízku v lese neviděl holuby.“

„Říkám vám, bylo jich celé hejno!“ opakoval Griswell.

„Mluvil jsem s muži, kteří přisahali, že krátce před západem slunce viděli tam na zábradlí balkónů ohromné hejno holubů,“ řekl Buckner. „Kromě jednoho muže to byli vesměs černoši. A ten běloch byl tulák. Byl tam v domě, na dvoře si udělal oheň, a chtěl tam přenocovat. Když jsem šel kolem, vyprávěl mi o holubech. Příštího rána jsem se vrátil. Jeho ohníček ještě doutnal, byl tam jeho tlumok, ešus a deky rozhozené tak, jako by v nich ještě před chvílí někdo spal; ale tulák tam nebyl, a taky ho už nikdo nikdy nespatřil. To bylo před dvanácti lety. Černoši tvrdí že tam holubi jsou. Ale nikdo z těch mládenců by mezi západem a východem slunce k domu nešel. Tvrdí, ze ta rudá záře na západní obloze pochází z pekla, jehož brány se otvírají, když Blassenvillové vylétají.“

„Kdo jsou to Blassenvillové?“

„Těm patřila dříve všechna země tady kolem. Anglofrancouzská rodina. Přišli sem odněkud z Karibských ostrovů. Občanská válka v letech 1861 až 65 je zničila. Několik jich padlo ve válce, ostatní zemřeli. Na statku nikdo nežije už od roku 1890, kdy Elizabeta Blassenvillová, poslední z celé rodiny, jedné noci utekla z domu a pak už se nikdy neukázala. Tohle je vaše auto?“

Zůstali stát u vozu a Griswell se díval na ten proklatý dům. Okna byla slepá a prázdná, ale jemu se zdálo, jako když se odtamtud dívají šílené oči. Buckner opakoval otázku.

„Ano. Ale pozor, buďte opatrný. Na sedadle u volantu je had. Aspoň tam předtím ještě byl.“

„Teď už tu není,“ zabručel Buckner. Uvázal koně a vyndal z brašny u sedla kapesní lampičku. „Tak se tam půjdeme podívat.“

Klidně, jako kdyby šel na návštěvu k dobrému příteli, kráčeli k domu. Griswell šel za ním. Brzy ucítili pronikavý zápach tlejícího listí, dřeva a zdiva. Griswellovi z toho bylo skoro špatně.

Staré dubové dveře stále visely křivě ve veřejích. Ostrý kužel světla se zařízl do temné místnosti, běžel po podlaze a pak pomalu ke schodišti. Griswell zatajil dech a zaťal pěsti. Ne, nikdo na schodišti nebyl, nedívala se odtamtud žádná tajemná bytost. Pružně a tiše jako kočka šel Buckner vpřed, v jedné ruce revolver, v druhé lampičku. Když zamířil paprsek světla do místnosti vedle schodiště, Griswell hlasitě vykřikl. Hrůza a nevolnost ho přemáhaly. Po podlaze napříč místností vedly krvavé stopy. Byly i na dekách, pod nimiž předtím spal Branner, a pokračovaly přes přikrývky, v nichž spal Griswell. A na Griswellových přikrývkách ležela zkrvavená postava. Byl to John Branner, ležel obličejem k zemi a ve světle lampičky byla jasně vidět jeho rozpolcená lebka. V natažené ruce svíral ještě sekeru. A právě na místě, kde by se byla nalézala hlava spícího Griswella, byla zkrvavená sekera hluboko zaseknutá skrz deku a podušku do podlahy.

Griswellovi se začalo dělat mdlo a zdálo se, že každou chvíli ztratí vědomí. Ani už nevěděl, že se potácí a že ho před upadnutím zachytil šerif. Když se trochu vzpamatoval, cítil, že je mu zle od žaludku.

Buckner na něho namířil lampičku; prudké světlo Griswella oslnilo, ale zároveň mu trochu pomohlo vzpamatovat se.

„Griswelle, vy jste mi tu vyprávěl příběh, kterému ani nemohu věřit. Viděl jsem, že vás něco pronásledovalo, ale to mohl být zrovna tak vlk jako nějaký vzteklý pes.

Jestliže mi něco zamlčujete, pak raději hned s tím ven. S pohádkou, kterou jste mi vyprávěl, neuspějete ani před jediným soudem na celém světě. Že budete obžalován z vraždy svého přítele, to je vám, doufám, jasné. Budu vás muset zatknout. Usnadníte sobě i mně celou tu věc, když mi řeknete pravdu. Tak tedy – zabil jste svého přítele? Ano nebo ne?

Asi to bylo tak: pohádali jste se – on uchopil sekeru a rozmáchl se s ní, ale vy jste mu jí vyrval z rukou a zavraždil ho. Bylo to tak nějak?“

Griswell se zhroutil. Přikryl si tvář rukama a pak zavrtěl hlavou.

„Můj bože, člověče! Mějte rozum, já jsem přece Johna nezabil! My – my jsme byli dobrými kamarády už v dětství, když jsme spolu chodili do školy. Já vám nemohu zazlívat, když mi nevěříte, ale – bůh je mým svědkem – mluvím pravdu!“

Kužel světla sjel opět na mrtvolu na zemi.

„Mám za to, že sekyra v jeho ruce je táž, kterou byl zavražděn. Na jejím ostří je nejen krev, ale i mozek a trocha vlasů, které mají stejnou barvu jako vlasy zavražděného. Vypadá to pro vás skoro beznadějně, Griswelle.“

„Jak to?“ zeptal se Griswell udiveně.

„Tím se vylučuje možnost vašeho činu v sebeobraně. Branner na vás nemohl napřáhnout sekeru, když jste mu s ní předtím rozbil lebku. Musel jste mu vytáhnout sekyru z hlavy, pak jste ji zasekl tady do podlahy, a držadlo jste mu vtiskl do ruky, aby to vypadalo tak, jako kdyby vás s ní napadl. Ten nápad by nebyl špatný – kdybyste použil jiné sekery.“

„Ale já ho nezabil,“ sténal Griswell.

„Nemám vůbec v úmyslu dávat do protokolu, že jste ho snad mohl zabít v sebeobraně. Ale jednu věc přece jen nechápu,“ Buckner vrtěl hlavou a díval se upřeně na Griswella. „Který vrah si vymyslí takovou šílenou, neuvěřitelnou historku, aby prokázal svou nevinu? Normální vrah by přece vyprávěl nějaký jiný, logický a uvěřitelný příběh. Krvavé skvrny vedou od dveří sem, mrtvola sem byla tedy dovlečena – vlastně ne, počkat, to není možné, na zemi nejsou stopy po nějakém vlečení. Musel jste sem tedy mrtvolu donést, a zabil jste ho někde jinde. Ale – proč potom není krev na vašem oděvu? Nu ano, mohl jste se přece převléci a umýt si ruce… Ale tenhle muž zemřel teprve nedávno.“

„Sešel ze schodů a šel přes místnost,“ opakoval Griswell tvrdohlavě. „Chtěl mě zabít. Když jsem ho viděl, jak se plíží po schodech, věděl jsem, že mě chce zabít. Udeřil taky přímo tam, kde bych byl ležel, kdybych se byl neprobudil. Tam – tamtím oknem jsem vyskočil. Vidíte? Je rozbité.“

„Vidím. Ale řekněte mi, když předtím chodil a byl mrtev, proč nechodí teď?“

„To nevím. Je mi tak mizerně, že nejsem schopen myslet. Když jsem tam na cestě slyšel vlka – nebo co to bylo – myslel jsem nejdříve, že je to John, který mě pronásleduje; John s rozpolcenou lebkou, se svým hrozným úšklebkem a se zakrvácenou sekerou v ruce!“

Zuby mu drkotaly, když to v duchu znova prožíval.

Buckner svítil lampičkou po podlaze.

„Krvavé skvrny vedou do haly. Pojďte, půjdeme podle nich, kam nás zavedou.“

Griswell ustrnul. „Vedou přece po schodech nahoru!“

Buckner se na něho podíval. „Máte strach jít se se mnou nahoru podívat?“

Griswellův obličej byl popelavě šedý.

„Ano. Mám strach. Ale půjdu. S vámi nebo třeba sám. Ten, kdo zabil Johna, se tam možná ještě skrývá.“

„Jděte za mnou,“ poručil Buckner. „Stane-li se něco, nechtě jednat mě. Střílím rychle a málokdy minu cíl. A kdybyste snad měl v úmyslu udělat nějakou rošťárnu za mými zády, tak vám radím – raději od toho upusťte.“

„Nemluvte hlouposti!“ Tahle rozhořčeně pronesená slova, zdálo se, uklidnila Bucknera víc než nějaké zapřísahání.

„Chci k vám být spravedlivý,“ řekl klidně Buckner. „V mých očích ještě zdaleka nejste stoprocentně vinen. Je-li jenom část toho, co jste mi vyprávěl, pravda, pak to bylo hotové peklo, co jste prožil, a já bych k vám nechtěl být příliš tvrdý. Ale vy musíte pochopit, že pro mě je to příliš těžké uvěřit tomu, co jste mi dosud vyprávěl.“

Griswell mu unaveným pohybem naznačil, aby šli dále. Vešli do haly. Na začátku schodiště se zastavili. Krvavé skvrny vedly po schodech nahoru.

„Tady jsou stopy bot muže,“ řekl Buckner. „Musíme jít pomalu. Chci si je prohlédnout; jedny vedou nahoru, druhé dolu. Tentýž muž. Ne, vaše stopy to nejsou, Griswelle. Branner byl větší než vy a taky jeho noha je větší. Všude stopy – krev, tady, jako by se opřel krvavou rukou o zábradlí – tahle skvrna, to je mozek s krví – ale jak…“

„Šel dolů po schodech. Mrtvý muž.“ Griswell šeptal. „Jednou rukou se opíral o zábradlí, v druhé svíral zakrvácenou sekeru!“

„Anebo byl nesen,“ říká si pro sebe šerif. „Jenže jestliže ho někdo nesl – kde jsou jeho stopy?“

Když přišli do hořejší haly, uviděli ve světle Bucknerovy svítilny jen husté pavučiny a všude vysokou vrstvu prachu. Byla to velká místnost a slepými okny sem vnikalo trochu měsíčního svitu. Griswell se třásl po celém těle. Tady někde, v této děsivé temnotě, byl John Branner zavražděn.

„Někdo tady nahoře hvízdal,“ řekl Griswell tiše. „John šel podle toho zvuku, jako by ho nějak přitahoval.“

Bucknerovy oči se leskly v přítmí. „Stále stejné stopy – jedny vedou sem, druhé odtud.“

Buckner se náhle zastavil a vedle něho zůstal stát i Griswell. Několik metrů před nimi Brannerovy stopy zmizely – dál už nevedly, jako by tu zůstal stát, a pak se obrátil a šel zas zpátky. Ale tam, kde zůstal stát, byla veliká krvavá skvrna na podlaze – a z protější strany sem vedly jiné stopy – stopy bosých nohou, malých nohou s ohnutými prsty. A stejné stopy těchto nohou vedly od krvavé skvrny zas zpátky.

Buckner tiše zaklel a sehnul se, aby si místo prohlédl zblízka.

„Zde se stopy setkávají! A tady je na podlaze krev a části mozku – znamená to, že právě na tomto místě byl váš přítel zavražděn. Musela to být hodně prudká rána sekerou. Stopy bosých nohou vedou zase zpátky dozadu do chodby.“ Svítil na ně lampičkou, ale stopy vedly stále dál, kam už světlo ani nedosáhlo. Po obou stranách chodby byly dveře do různých pokojů. Nikde se nic nepohnulo, bylo tu ticho jako v hrobě.

„Připusťme, že ta vaše bláznivá historka je pravdivá,“ uvažoval nahlas Buckner. „Tohle rozhodně nejsou vaše stopy. Vypadají spíš na ženu. Připusťme, že taky někdo hvízdal a že Branner šel nahoru, aby zjistil, oč jde. Ve tmě k němu někdo přiskočil a rozpoltil mu lebku. Ale jestliže to tak opravdu bylo, proč neleží Branner tady, na místě, kde byl zavražděn? Cožpak je možné, aby žil ještě tak dlouho a měl ještě tolik sil, aby tomu, kdo mu rozťal hlavu, vytrhl sekyru a šel s ní dolů po schodišti a přes místnost, kde jste spali?“

„Ne! Ne!“ vykřikl Griswell. „Viděl jsem ho na schodech. Byl mrtev! S takovou hroznou ránou nemůže přece člověk žít ani minutu!“

„Tomu věřím. Ale to je přece šílenství. Tomuhle všemu žádný soud na světě neuvěří. Pojďte, budeme sledovat tu druhou stopu. Musíme jít tamhle chodbou – ale, co je zas tohle?“

Griswella polil studený pot, když najednou viděl, že světlo lampičky skoro zhasíná.

„Je tam úplně nová baterie,“ šeptal Buckner, a teď si Griswell poprvé všiml, že Bucknerovi se chvěje hlas. Že by strach? „Pojďte – tudy musíme ven!“

Teď už lampička jenom blikala. Buckner se vracel, táhl za sebou Griswella a v ruce svíral revolver. Do temného ticha teď zazněl slabý šramot. Jako by někdo pomalu otvíral dveře. Lampička zhasla, byla neproniknutelná tma. Griswell věděl, že Buckner si – právě tak jako on – uvědomil, že jim teď hrozí smrtelné nebezpečí. Rychle se dostali ke schodišti, ale dolů po schodech šli volně, opatrně, Buckner byl neustále připraven vystřelit, kdyby se k nim někdo přiblížil. Griswell se roztřásl hrůzou, když si pomyslel, že tady po těch schodech šel John Branner s roztříštěnou lebkou.

Když přišli dolů do haly, začala lampička opět blikat a vzápětí se rozsvítila. Ale jakmile Buckner namířil světelný kužel ke schodišti, světlo opět znatelně zesláblo.

„Posviťte do místnosti,“ žádal Griswell. „Podíváme se, jestli John…“

Nemohl dál ani mluvit, ale Buckner rozuměl. Namířil tam světelný kužel, a Griswell by si byl ani ve snu nepomyslil, že ho pohled na mrtvého přítele tak uklidní. Předem se děsil toho, že mrtvola bude pryč, a že to bude další nevysvětlitelná záhada.

„Leží tady,“ poznamenal Buckner. „Jestliže dřív chodil ačkoliv byl zabit, tak teď už zřejmě nemůže. Ale co ta zatracená lampička…“

Zase zamířil světelným kuželem ke schodišti, kousal si spodní ret a na čele mu vystoupily vrásky. Třikrát zvedl ruku s revolverem a zase ji nechal klesnout. Griswell tušil, na co Buckner myslí. Šerif bojoval s pokušením jít znova po schodech nahoru a tam se postavit protivníkovi tváří v tvář. Ale zdravý rozum mu radil, aby to nedělal.

„V té tmě bych neměl žádnou šanci,“ šeptal. „Vím co by se stalo, kdyby mi nahoře zase zhasla baterka.“

Otočil se ke Griswellovi a řekl mu: „Nemá smysl si něco nalhávat. V tomhle starém domě je něco pekelně nebezpečného a zdá se mi, že vím, co to asi bude. Teď už věřím, že jste Brannera nezabil. Ten, kdo ho zabil, je v tomto okamžiku tam nahoře. Je mnoho nesmyslného v té vaší historce, ale je to přece jen zvláštní, když lampička, jakou já mám, tak zničehonic přestane svítit. Skoro ani nevěřím, že tam nahoře jde o nějakou lidskou bytost. V životě jsem se ještě nesetkal s něčím, čeho bych se i třeba v úplné tmě bál, ale tam nahoru po schodišti půjdu, až bude světlo. Do svítání už mnoho nechybí. Počkáme na verandě.“

Když vyšli, hvězdy na nebi už začínaly blednout. Buckner se posadil na zábradlí verandy, nespustil z očí dveře, jimiž vešli, a v ruce držel stále revolver, připravený k výstřelu. Griswell se posadil vedle Bucknera a opřel se o dřevěný sloup. Zavřel oči. Chladný noční vzduch ho trochu uklidnil. Začínal mít skoro pocit, že se mu to všechno jenom zdálo, že to vůbec není skutečnost…

Byly to minuty nebo celá hodina? Když otevřel oči, bylo bílé studené ráno, a jemu se vrátily vzpomínky na hrozné události uplynulé noci.

„Probuďte se! Už je světlo!“

Griswell se zvedl a protahoval ztuhlé údy. Jeho obličej byl nažloutlý, tváře vpadlé.

„Ano, jsem připraven, pojďme nahoru.“

„Už jsem tam byl.“ Buckner měl také pobledlý obličej a vpadlé oči. „Nechtěl jsem vás budit. Jakmile se rozednilo, šel jsem nahoru. Nenašel jsem nic.“

„Stopy nohou?“

„Zmizely.“

„Cože? Zmizely?“

„Ano, už jsem je nenašel. Od místa, kde končily Brannerovy stopy a kde začínaly šlépěje bosých nohou, byl zameten prach, pěkně po celé té dlouhé chodbě. Nemá smysl jít znovu nahoru a něco hledat. Někdo prostě odstranil stopy; ačkoli jsem tu celou dobu seděl a dával pozor, neslyšel jsem vůbec žádný hluk.“

Griswell trnul při myšlence, že tu byl na verandě vlastně sám, zatímco Buckner hledal nahoře.

„Co budeme dělat?“ zeptal se unaveně.

„Vezmeme Brannerovu mrtvolu do města,“ řekl šerif. „Nechtě mě, abych převzal celou tu záležitost. Když úřady uslyší mou verzi příběhu, nebudou asi trvat na tom, aby na vás byla podána žaloba. Nevěřím, že jste Brannera zabil – státní návladní ani soudce by neuvěřili historce, kterou jste mi vyprávěl. Dokud nevyčerpám všechny možnosti k rozluštění té záhady, nezatknu vás. Nikomu nevyprávějte nic o tom, co se dnešní noc odehrálo. Já řeknu státnímu návladnímu pouze to, že John Branner byl neznámým pachatelem zavražděn a že ten případ vyšetřuji. Jinak – jste ochoten vrátit se se mnou ještě jednou do toho starého domu a přespat v téže místnosti, kde jste spal včera s Brannerem?“

Griswell zbledl, ale ovládl se. Pak řekl tvrdě a rozhodně: „Ano, půjdu tam s vámi!“

„Dobrá. A teď mi pomozte odnést mrtvolu do vašeho auta.“

Opět padal stín na lesnatou krajinu a opět jeli po hrbolaté cestě dva muži v automobilu.

Za volantem seděl Buckner. Griswellovy nervy nebyly stále ještě v takovém pořádku, aby si mohl troufnout řídit. Byl pobledlý, vypadal velmi unaveně.

„Slíbil jsem, že vám něco řeknu o rodině Blassenvillových,“ řekl Buckner. „Byl to prý hrdý rod. Vlastně, spíše nadutý a krajně bezohledný, když nebylo po jejich. S otroky jednali také mnohem hůř než všichni ostatní farmáři tady v okolí. V Blassenvillových bylo prý něco krutého, to už měli nějak v krvi. Zvlášť tím byla proslulá Celia, poslední z rodiny. To už bylo hodně dlouho po zrušení otroctví, ale ona bičovala svou služebnou, jakousi mulatku, jako by to byla neposlušná otrokyně. Staří lidé, hlavně černoši, říkají, že když zemřel někdo z rodiny Blassenvillových, vždycky prý už na něho čekal ďábel tady v lesích.

Nu, po občanské válce ten rod postupně vymřel. Ke konci už žili velmi chudě na svém statku, který vlastně už propadal zkáze. Jako poslední žily už jen čtyři dívky – sestry. Žily v tom starém domě, na polích pro ně ještě pracovalo pár černochů. Jen s námahou se udržovaly nad vodou, byly však nesmírně pyšné a styděly se za svou chudobu, často je celé měsíce nebylo vidět, na nákup obyčejně posílaly jednoho černocha.

Lidé se přece jen nějak dozvěděli, že se vrátila slečna Celia. Přijela odněkud z Karibských ostrovů, odkud pocházela celá rodina. Prý to byla krásná žena, něco kolem třiceti. Ale ukazovala se zrovna tak málo jako ostatní dívky. Přivezla s sebou mladou mulatku a na ní prý předváděla veškerou brutalitu, jaké byla schopna. Znám starce, který přísahá, že viděl, jak Celia tu dívku svlékla, přivázala ke stromu a zbičovala ji. Nikdo nebyl překvapen, že ta mulatka najednou zmizela. Každý se samozřejmě domníval, že utekla.

Jednoho dne, bylo to na jaře 1890, přišla slečna Elizabeta, nejmladší ze sester, po celém roce zase jednou do města. Nakupovala. Vyprávěla, že všichni černoši je opustili, že Celia zmizela aniž by komu řekla jediné slovo, že sestry se vrátily na Karibské ostrovy, ale ona sama prý zůstala v domě a žije tam s tetou. Vyprávěla pak ještě různé nesmysly, jimž nikdo nerozuměl.

Asi za měsíc přišel do města jeden černoch a vyprávěl, že slečna Elizabeta žije ve starém domě sama. Říkal, že její tři sestry tam nejsou, zmizely beze stopy. Elizabeta prý vůbec neví, kde by mohly být, ona sama má strach tam bydlet, ale neví, co má dělat a kam odejít. Nikde nemá příbuzné ani známé. Ale před něčím má prý v tom domě strach, hrůzu. Černoch tvrdil, že Elizabeta se zamyká v jednom pokoji a přes noc tam nechává svítit světlo…“

Starý muž zamíchal sběračkou v hrnci. Když s tím byl hotov, podíval se na Bucknera a trochu se pousmál.

„Pane, život je krásný – i pro starého opuštěného černocha.“

„Chceš tím snad říct, že by tě někdo zabil, kdybys mi to tajemství prozradil?“

Starý muž zvážněl, oči se mu opět rozhořely. „Ne někdo. Nic lidského. Žádný člověk. Černí bohové bažin. Velký Had, bůh všech bohů, hlídá mé tajemství. Poslal by mi malého bratříčka, aby mě políbil svými studenými rty – malého bratříčka s bledým půlměsícem na hlavě. Můj život patří Velikému Hadu od té doby, co z jeho milosti mohu dělat ZUVUMBIE…“

Buckner zpozorněl.

„To slovo jsem už někde slyšel,“ řekl klidně. „Byl jsem tehdy ještě dítě, a zašeptal jej jeden starý černoch, když umíral. Co znamená to slovo?“

V Jacobových očích se objevil strach.

„Co jsem to vyslovil? Ne – ne! Nic jsem neřekl!“

„Zuvumbie,“ opakoval Buckner.

„Zuvumbie,“ šeptal černoch jakoby mechanicky a přivřel oči. „Zuvumbie byla kdysi jedna paní – znají ji na Pobřeží otroků. Tam-tamy dunící za nocí na Haiti o ní vyprávějí. Lidé v Damballah jí uctívají. Mluvit však o ní před bílým mužem znamená smrt. Veliký Had to zakázal.“

„Ty ale budeš mluvit o Zuvumbiích,“ řekl tiše Buckner.

„Nesmím o nich mluvit,“ odporoval starý černoch a Griswellovi se zdálo, že stařec vlastně myslí nahlas, že si snad ani není vědom toho, že mluví. „Žádný bílý muž nesmí vědět, že jsem tančil černý obřad, že jsem se stal Zuvumbiem. Povídavé jazyky trestá Veliký Had smrtí.“

„Je Zuvumbie žena?“ zeptal se Buckner.

„Byla to žena,“ zamumlal černoch. „Ona to věděla, že jsem TVOŘITEL ZUVUMBIE. Přišla, stála tu v mé chýši a prosila o SUD-nápoj z hadích kostí, z krve netopýrů a z mnoha jiných věcí. Tančila černý obřad, a tak byla připravena stát se Zuvumbií. Už potřebovala jenom černý SUD. Byla krásná, nemohl jsem jí odolat.“

„Kdo?“ ptal se Buckner, ale hlava starého muže klesla na prsa a on mlčel.

Buckner s ním zatřásl. „Ty jsi dal nějaké ženě SUD, který z ní udělal Zuvumbii? Kdo je Zuvumbie?“

Starý muž se opět probral z mrákot. „Zuvumbie už není žádný člověk. Nezná přátele ani své příbuzné. Je spojen s lidmi Černého světa. Poroučí sovám, netopýrům, hadům a vlkodlakům a také dovede přinutit temnotu, aby zhasínala světlo. Železem nebo olovem je možno ho zabít, ale dokud není zabit takovým způsobem, žije věčně. Nepotřebuje ani potravu jako normální lidé. Žije v jeskyních a ve sklepích nebo opuštěných domech. Čas pro takového Zuvumbie nic neznamená. Rok, den, hodina – to je všechno jedno. Neumí lidsky mluvit ani lidsky myslet, ale dovede svým hlasem lidi hypnotizovat. A má nad nimi svou moc, dokud v jejich těle cirkuluje krev. Jeho vášní je vraždit lidi.“

„A z jakého důvodu se lidé stávají Zuvumbiem?“ zeptal se tiše Buckner.

„Nenávist!“ šeptal černoch. „Nenávist a pomsta!“

„Jmenovala se Joan?“

„Joan?“ Zdálo se, že to jméno vytrhlo starého muže z tranzu. „To jméno jsem už neslyšel desítky let. Myslím, že jsem spal, pánové, prosím, odpusťte mi. Staří lidé rádi usínají u kamen, právě tak jako staří psi. Ptáte se mě na Blassenvilly? Nu, přece jsem vám řekl, proč nemohu odpovídat. Ale bůh bílých je mým svědkem…“

Sáhl do hromádky dříví – a vykřikl. Černý had se mu ovinul kolem paže a divoce se vymrštil k jeho tváři.

Černoch spadl ze stoličky obličejem k zemi. Hrnec z plotny strhl s sebou. Žhavé uhlíky vypadaly ze sporáku a Buckner je dusil kloboukem. Těžkou botou pak dupnul kroutícímu se hadovi na hlavu. Starý Jacob se převrátil na záda, přestal křičet a škubat sebou, ležel tiše na zemi a vytřeštěnýma skelnýma očima se díval ke stropu.

„Mrtev?“ zašeptal Griswell.

„Ano,“ potvrdil Buckner a pozoroval upřeně svíjejícího se hada. „Tahle bestie mu vstříkla do krve tolik jedu, že by to stačilo na usmrcení několika lidí.“

„Co budeme dělat?“ tázal se Griswell.

„Mrtvolu tu necháme ležet. Zavřeme-li dobře dveře, žádný dravec se sem nedostane. Zítra mrtvolu odvezeme. Dnes v noci máme před sebou ještě spoustu práce. Pojďme!“

Griswell se mrtvoly trochu bál, ale přece jen pomohl Bucknerovi zvednout ji ze země na lavici. Pak odešli. Slunce pomalu zapadalo, poslední krvavě rudé paprsky svítily ještě nad horizontem.

Mlčky vstoupili do vozu.

„Řekl, že Veliký Had pošle svého malého bratra,“ řekl třesoucím se hlasem Griswell.

„Nesmysl!“ utrhl se na něho Buckner. „Hadi mají rádi teplo, a tady v okolí se jich hemží spousta. Jeden se tam do chýše nějak dostal a uložil se mezi dřevo u kamen. Starý Jacob hada vyrušil, a ten ho kousl. V tom není nic nadpřirozeného.“ Za chvíli pak dodal změněným hlasem: „Ale bylo to poprvé v mém životě, kdy jsem viděl, že chřestýš napadl někoho bez výstrahy – a také poprvé ve svém životě jsem viděl chřestýše s BÍLÝM PŮLMĚSÍČKEM NA HLAVĚ.“

Mlčky jeli dál, až přijeli opět na širší cestu, vedoucí k starému domu.

„Myslíte, že ta Joan, mulatka, po celou tu dobu strašila v domě?“ tázal se Griswell.

„Slyšel jste přece, co říkal starý Jacob – čas pro Zuvumbie vůbec nic neznamená.“

Griswell sebou trhnul, když auto vyjelo z jedné zatáčky a kus dál byl už vidět starý dům.

„Podívejte se,“ šeptal rozechvěle. Buckner jen nesrozumitelně něco zabručel.

Brzy nato zastavili. Ze zábradlí verandy se zvedlo obrovské hejno holubů.

Když se hejno zvedlo k nebi, seděli oba muži v autě, jakoby je někdo přikoval.

„Tak, teď jsem je aspoň viděl na vlastní oči,“ šeptal si pro sebe Buckner.

„Možná že je vidí vždycky jenom ti, kdo jsou nějak ohroženi,“ řekl potichu Griswell. „Ten tulák je přece také viděl…“

„Inu, třeba to všechno prožijeme na vlastní kůži,“ řekl klidně šerif, vystoupil z vozu, ale Griswell si všiml, že hned sáhl po pouzdru a vytáhl revolver.

Vstoupili do haly a šli dál do místnosti, kde se odehrála tragédie. Černé krvavé stopy tu stále naznačovaly cestu, kterou se ubíral zavražděný. Buckner vzal s sebou z auta deky. Rozložil je před krbem.

„Lehnu si blíže ke dveřím, tam, kde spal minule váš přítel – a vy si také lehněte tam, kde jste tehdy ležel.“

„Mám v krbu zapálit oheň?“ zeptal se Griswell.

„Ne. Vy máte kapesní svítilnu a já mám také jednu. Budeme tu ležet potmě a počkáme, co se bude dít. Dovedete zacházet se zbraní, kterou jsem vám dal?“

„Snad ano. Ještě jsem sice nikdy nestřílel z revolveru, ale vím, jak se to dělá.“

„Střílení přenechte raději mně,“ řekl šerif. Seděl na dece, lesknoucí se revolver měl před sebou a prohlížel jeho bubínek. Griswell se neustále vrtěl ve svých dekách. Pak se opřel o krb, natáhl ruku a mimoděk začal prsty prohrabávat popel, který pocházel z ohne zapáleného snad před takovými čtyřiceti lety Elizabetou Blassenvillovou. Najednou nahmatal nějaký zápisník.

„Co jste nasel?“ zeptal se Buckner, aniž by spustil oči z bubínku revolveru, v němž pořád něco kutil.

„Nějaký poznámkový blok. Vypadá to jako deník. Písmo je už slabě vidět a papír se skoro rozpadá. Nevím, co to je; jen by mě zajímalo, jak se to dostalo pod popel.“

„Zřejmé to tam někdo hodil, když až oheň dávno vyhasl. Možná, že to byl jeden z těch, co tu kradli nábytek.“

Griswell listoval v zápisníku a namáhal oči, aby aspoň něco rozluštil.

„Tady je něco, co se dá ještě přečíst. Poslechněte si: Vím, že kromě mne je ještě někdo v dome. V noci slyším, že tu někdo rachotí, vždycky po západu slunce to začne. A leckdy hmatá taky na dveře mého pokoje. Kdo to může být? Je to některá z mých sester? Je to teta Celie? Jestliže ano, proč se tedy skrývá, proč se tak plíží po domě? A proč klepá na mé dveře a neodpoví, když zavolám? Mám sama otevřít? Proboha ne! Mám strach! Neodvážím se otevřít! Co mám dělat? Nemohu tady už déle zůstat – ale kam mám jít?“

„Ale to přece musí být zápisník slečny Elizabety! Čtěte dál!“ Buckner si přestal hrát s revolverem.

„Zbytek stránky nemohu bohužel rozluštit. Až dole, tohle je už zase čitelné: Proč utekli všichni černoši, když zmizela teta Celie? Mé sestry jsou mrtvé. Mám takový pocit, že jejich smrt byla nějaká hrozná, že nezemřely, že je někde zavraždil. Ale proč? Jestli někdo zabil tetu Celii – proč by zabíjel mé tři sestry? Byly vždycky tak hodné na černochy. Joan…“ Griswell se odmlčel, pokrčil čelo, když přečetl to jméno. „Část stránky je tu utržená. Ale tady jsou další poznámky, mají jiné datum: …to hrozné, co naznačila černoška? Mluvila o starém Jacobu Blountovi a o Joan, ale nechtěla nic víc prozradit. Snad měla strach, – tady zase něco chybí, a pak zápis pokračuje: Ne! Ne! Jak by to bylo možné? Je mrtvá – nebo utekla. Ale přece jen – vyrostla tam na ostrovech. A já vím, že tam holdovala různým pověrám a kultům – myslím si dokonce, že při těch odporných ceremoniích i tančila. Ale copak by mohla být takovou příšerou? To je strašné. Je to opravdu ona, která se tu plíží po chodbách a tak sladce píská? Ne, to není možné, asi jsem se zbláznila. Zůstanu-li tady déle, zemřu asi stejnou smrtí jako mé ubohé sestry…“

Podivné poznámky končily. Griswell, který je luštil při světle lampičky, si ani nevšiml, že se mezitím už hodně setmělo.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se Bucknera.

„Je to tak, jak jsem si to myslel. Mulatka Joan se stala Zuvumbii – hlavně proto, aby se pomstila Celii. Možná, že nenáviděla celou rodinu Blassenvillů. Ve svém rodišti tančila staré obřady, potřebovala pak už jen takzvaný SUD – jak říkal Jacob – a starý černoch jí ho dal. Zavraždila Celii a pak i tři sestry. A chtěla zabít i Elizabetu. Již léta se tady někde schovává. Jako had v ruinách.“

„Ale proč zabijí i cizince?“ zeptal se Griswell.

„Přece jste slyšel, co říkal starý černoch Jacob. Zuvumbiím dělá radost zabíjet lidi. Zavolala k sobě Brannera, rozpoltila mu lebku sekerou a poslala ho dolů, aby zabil vás. Jestliže nepřineseme aspoň mrtvolu té hrůzné bytosti, žádný soud na světě vám neuvěří, že se něco takového mohlo stát.“

„Včera v noci přišla po schodech dolů a pozorovala nás přes zábradlí,“ vyprávěl Griswell. „Ale jak to, že jste na schodech nenašel její stopy?“

„Možná, že to byl jenom váš sen. Ale nechme toho a dávejme raději pozor.“ „Nezhasínejte lampičku!“ Griswell skoro vykřikl, ale pak se vzpamatoval a tiše dodal: „Samozřejmě, musíme zhasnout, musí být tma jako včera v noci, když jsem tu byl s Brannerem.“

Když se pak úplně setmělo, bylo mu skoro zle ze samého strachu. Třásl se pod dekou, srdce mu divoce tlouklo, nebyl schopen se uklidnit.

„O jakýchsi Zuvumbiích jsem kdysi už slyšel,“ ozval se ze tmy Bucknerův tichý hlas, „ale kdo je to Zuvumbie, to jsem až dosud nevěděl. Zřejmě toho dosahují nějakou drogou, kterou dovedou namíchat kouzelníci na ostrovech, a když žena vypije takový nápoj, úplně se změní. Je mi však nepochopitelné, odkud se bere ta schopnost hypnotizovat, a dokonce ovládat i mrtvoly. Jak je taky možné, že žije tak dlouho – ne, Zuvumbie, to nebude jenom nějaká žena, která zešílí. Je to nějaké zvláštní monstrum, nějaký hrůzný výplod černých bažin a divokých džunglí. No, však uvidíme.“

Bylo ticho. Griswellovi se zdálo, že v tom tichu slyší tlouci vlastní srdce. Občas se v dálce v lesích ozvalo vytí vlka. Pak zase zahoukala sova. A opět bylo ticho jako v hrobě.

Griswell se zoufale snažil ležet klidně. Ale nemohl poručit nervům. Zatínal zuby, svíral pěsti, až se mu nehty zarývaly do dlaní. Nedovedl se ovládnout. Chvěl se a brzy měl tělo pokryté potem.

Skoro ani nedýchal. Náhle postřehl, že šerifovo dosud klidné oddechování přestalo. A v tomtéž okamžiku jako by někdo na něho vychrstl ledovou vodu – odněkud shora se ozvalo tiché, neuvěřitelně jemné hvízdání…

Griswellovi přeběhl mráz po těle. Napjatě naslouchal a široce rozevřenýma očima se díval do temnoty. Pak nad sebou úplně ztratil kontrolu. Chvíli byla kolem něho úplná tma, absolutní temnota. Když se poněkud probral z omámení, zpozoroval, že se pohybuje, že běží, stále rychleji, jako šílený, někam pryč, v podvědomí mu něco našeptávalo, že dělá dobře, že utíká z domu. Běžel? Co se to s ním dělo? Nemohl si oddechnout, znovu se ho zmocnila hrůza – OPĚT SLYŠEL TICHÉ, LÁKAVÉ A PŘITOM DĚSIVÉ HVÍZDÁNÍ. Proniklo celým jeho vědomím, jasně je slyšel – teď už nebyl v polospánku, byl zcela při vědomí. Co to proboha dělá – uvědomil si, že neběží po silnici, že neprchá ze starého domu. Byl tady, stále byl v tom starém domě Blassenvillů – A STOUPAL PO SCHODECH NAHORU DO PATRA!

Nelidský výkřik se nu vydral z hrdla. Tichý hvizd byl slyšet zcela zřetelně, zval, lákal jako vábnička, jako ďábelský triumf. Zkoušel se zastavit, obrátit, skočit přes zábradlí – ale jeho vůle jako by neexistovala. Křičel – anebo se mu jenom zdálo, že křičí?

Kapesní lampu ztratil, revolver měl někde v kapse. Byl jako ochrnutý, ale zastavit se nemohl, nohy šly mechanicky vpřed.

„Bucknere!“ křičel. „Bucknere! Pomozte mi!“ Slova mu uvízla v hrdle, vůbec nevěděl, zda opravdu křičí.

Vystoupil na nejvyšší schod. Dozadu vedla dlouhá chodba – kráčel tudy jako náměsíčník. Hvízdání sláblo, až utichlo docela. Šel dále, za jakýmsi světélkem, které tam někde vpředu svítilo. Viděl teď jakousi rozmazanou postavu, která k němu pomalu přicházela. Vypadala jako žena, ale žádná ženská bytost se nepohybovala tak hrozným, dravčím způsobem a také žádná žena nemohla mít tak odporný, děsivý obličej – byla to jen jakási žlutá skvrna. Chtěl vykřiknout, když patřil lesknoucí se ostří zbraně, ale hrdlo měl sevřené. Příšera napřáhla paži se zbraní – vtom zahřměla za Griswellovými zády rána a vzápětí se ozval nelidský výkřik.

Griswell klesl na kolena a zakryl si rukama obličej. Bucknerův hlas neslyšel. Šerif mu položil ruku na rameno a zatřásl jím, aby ho opět přivedl k vědomí.

„Griswelle, jste zraněn? Mluvte! Tady na zemi leží veliký nůž…“

„Nejsem zraněn,“ blekotal Griswell. „Vystřelil jste právě v čas. Kde je? Kam ta příšera zmizela?“

„Poslouchejte!“

Někde vzadu v domě začalo něco skučet a chroptět, jako když někdo sténá v posledním tažení.

„Jacob měl pravdu,“ řekl Buckner třesoucím se hlasem. „Olovem je možno příšeru zabít. Asi jsem ji trefil, zaplať pámbů. Nechtěl jsem použít svítilnu, šel jsem za vámi potmě. Když začalo to hvízdání, tak jste se najednou zvedl a skoro jste přese mne upadl. Hned jsem si všiml, že jdete jako hypnotizován, a šel jsem za vámi po schodech nahoru. Byl jsem vám neustále v patách, ale šel jsem přikrčen, aby mě nebylo vidět. Skoro jsem vystřelil pozdě, podívaná na tu příšeru mě úplně ohromila.“

Namířil kužel světla na určité místo na stěně: tam, kde předtím nebyly žádné dveře, byl teď otvor.

„Tajná místnost, kterou objevila Elizabeta,“ řekl Buckner. „Pojďme, podíváme se tam!“

Šli pár kroků chodbou. Chroptění, které se ještě před chvílí ozývalo, ustalo.

Ve světle lampy uviděli vchod do úzké chodbičky, proražené několik metrů tlustou zdí. Buckner tam bez váhání zabočil.

„Ta příšera není schopna asi jediné lidské myšlenky, ale měla přece jen tolik rozumu, že včera v noci zametla své stopy, aby nikdo neobjevil tajný vchod do chodbičky. Na jejím konci je určitě ona místnost – tajemná světnice Blassenvillových.“

Griswell hlasitě vykřikl: „Bože, to je přece ten kamrlík bez oken, který jsem včera v noci viděl ve snu. S těmi mrtvolami…“

Buckner svítil kolem. Když světelný kužel zamířil na strop, uviděli je. Visely tam tři vyschlé, mumifikované mrtvoly v šatech z minulého století. Pověšeny za krk, na silných řetězech.

„Tři Blassenvillovy sestry! Elizabeta měla tedy přece jen pravdu,“ řekl Buckner. Pak zamířil světlem do kouta na podlahu.

„Bylo tohle zjevení vůbec někdy ženou?“ ptal se Griswell. „Podívejte se, ten obličej – fuj, to je odporné! Jako žlutý, špinavý kus hadru; i oči jsou nějaké žluté, žádné obočí, vyceněné žluté zuby… a na rukách zvířecí drápy! Ale přece jen to musela být lidská bytost – podívejte ten oděv, baletní róba! Jak k ní chudá mulatská služka přišla?“

„Tak tady se skrývala čtyřicet let!“ mumlal si jakoby pro sebe Buckner. „Griswelle, tím je samozřejmě prokázána vaše nevina. Šílená žena se sekerou – dostatečný důkaz pro soudce. Ta její touha po pomstě byla opravdu šílená.“

„Mulatka?“ zeptal se Griswell.

Buckner zavrtěl hlavou. „My jsme těm slovům starého Jacoba špatně rozuměli a také Elizabetiny zápisky jsme si chybně vysvětlili. Ona věděla, jak to bylo, ale hrdost jí nedovolila vyjádřit se přímo. Teď už tomu rozumím, Griswelle. Mulatka se chtěla pomstít, ale ne tak, jak jsme se domnívali. Ona se nenapila černého zázračného nápoje, který pro ní připravil Jacob. Ten nápoj byl pro někoho jiného – a jemu ho tajně přidávala do nápojů a do kávy. Pak Joan, mulatka, uprchla z domu – a dračí sémě mohlo vzklíčit.“

„To tedy není mulatka Joan?“ ptal se udiveně Griswell.

„Už tam na chodbě, když jsem ji spatřil poprvé, jsem poznal, že to není mulatka. Strhané rysy té žluté tváře stále ještě poměrně jasně ukazují, komu ta podoba patří. Před lety jsem viděl její obraz – a není sporu o tom, že ta bestie je, nebo spíš kdysi byla, Celia Blassenvillová.“

KRÁLOVÉ NOCI

I

Dýka se zaleskla, dopadla a příšerný skřek se změnil ve smrtelné chroptění. Tělo, ležící na primitivním oltáři se křečovitě zachvělo a znehybnělo. Zubaté kamenné ostří se zarylo do zkrvavených prsou a vyzáblé kostnaté prsty, ohyzdně potřísněné krví, vyrvaly ještě životem pulsující srdce oběti. Oči, ostře hledící zpod pocuchaného sivého obočí, plály nezkrotnou silou.

Kromě obětujícího kněze stáli kolem hromady neopracovaných balvanů, která představovala oltář Boha Temnot, ještě čtyři muži. Jeden z nich byl středního vzrůstu, spoře oděný a jeho tělo bylo neobyčejně pružné. Černé vlasy mu obepínala úzká železná obruč, uprostřed níž se samojediný leskl červený kámen. Další dva byli stejně snědí a černovlasí jako jejich předchůdce, ale zatímco on byl pružný, oni byli zavalití a nehezcí, měli žilnaté údy a spletené vlasy jim padaly až na šikmá obočí. Zatímco jeho tvář vyjadřovala nepochybnou inteligenci a nezlomnou vůli, v jejich se zračila sotva zvířecí nelítostnost. Zevnějšek čtvrtého muže měl s ostatními pramálo společného. Měl šedé oči a stejné černé vlasy, ale byl téměř o hlavu vyšší a kůži se světlejším odstínem. Průběh události sledoval s výrazným odporem.

Ve skutečnosti se Cormac z Connachtu cítil velmi divně. Druidi z jeho rodného ostrova Erin také vykonávali podivné a zvláštní rituální obřady, ale ty neměly příliš společného s tím, co se dělo zde. Ponuré stromy kolkolem obklopovaly tuto pochmurnou scénu, osvětlenou pouze jedinou pochodní a v jejich temném větvoví podivně kvílel noční vítr. Rasa, k níž náleželi ostatní, mu byla zcela cizí a Cormac se mezi těmi muži cítil nekonečně sám. Kromě toho právě viděl, jak bylo z ještě živého těla vyrváno lidské srdce. A teď se do té dosud tepající hmoty s nelidským výrazem pozorně zahleděl starý kaplan. Cormac se v duchu zachvěl a pohlédl na toho, jenž nosil kámen. Věřil snad Bran Mak Morn, král Piktů, že ten starý šedobradý řezník může předpovídat budoucnost z krvácejícího lidského srdce? Královy temné oči byly však nevyzpytatelné. Ukrývaly se v nich podivné hlubiny, kterým ani Cormac, ani žádný jiný člověk nedokázal porozumět.

“Znamení jsou příznivá!” vykřikl divoce kaplan spíše na oba vůdce než na Brana. “Z tepajícího srdce zajatého Římana jsem vyčetl porážku korouhví Říma a triumf synů vřesu!”

Oba divoši si pro sebe něco zamručeli a v divokých očích jim vzplál oheň.

“Jděte a připravte své klany k bitvě!” řekl král a oni odešli těžkým opičím krokem, který je u takových zakrnělých titánů obvyklý. Pak, aniž by věnoval jediný další pohled kaplanovi, který dosud zkoumal ohyzdné zbytky ležící na oltáři, pokynul král Cormacovi. Gal kvapně vyrazil za ním a jakmile se dostal z ponurého háje pod světlo hvězd, hned se mu dýchalo lépe. Oba stanuli na vyvýšenině a hleděli do dáli na široko se táhnoucí plochy vřesu, který se mírně vlnil. Blízko, téměř na dosah ruky se třpytilo nevelké množství ohňů, jejichž nepatrný počet v žádném případě nesvědčil o hordách soukmenovců, kteří tábořili v jejich blízkosti. Kromě těch blízkých bylo dále ještě více ohňů a za tamtěmi ještě další. Ty poslední ohně, to byl tábor Galů, jimž velel Cormac, neústupných válečníků a výborných jezdců. Patřili k tlupě, která si teprve nedávno začala na západním pobřeží Kaledonie dobývat první pozice, jádro, z něhož se později stalo království Dalriady. Nalevo od nich se třpytilo ještě více stejně chaoticky roztrou šených ohňů.

Daleko na jihu planuly jasné ohně, taktak viditelné, ale i na tak velkou vzdálenost mohl král Piktů a stejně tak i jeho keltský spojenec vidět, že tamty ohně jsou uspořádány pravidelně.

“Ohně Legií,” zabručel Bran. “Ohně, které svítí na cestu kolem celého světa. Lidé, kteří je roznítili, pokořili svou do železa obutou nohou všechny rasy. A teď i nás z vřesovišť zatlačili ke zdi. Co nás asi čeká ráno?”

“Kaplan říká, že vítězství,” odpověděl Cormac.

Bran jen netrpělivě mávl rukou.

“Měsíční svit na hladině oceánu,” řekl. “Vítr v korunách jedlí. Myslíš, že věřím takové šaškárně? Nebo že se mi líbilo zmasakrovat zajatého legionáře? Musím svým lidem dodat odvahy. Jen kvůli Gronovi a Bocahovi jsem starému Gonarovi dovolil věštit. Díky tomu budou bojovníci lépe válčit.”

“A Gonar?”

Bran se zasmál.

“Gonar je příliš starý, aby věřil čemukoli. Byl nejvyšším kaplanem Temnot už dvacet let před mým narozením. Tvrdí, že pochází v přímé linii od Gonara, který byl čarodějem když ještě žil Brule Kopiník, první z rodu. Nikdo neví, jak je vlastně starý. Občas si myslím, že on sám je tím prvním Gonarem!”

“Alespoň,” ozval se posměšný hlas a Cormac sebou trhl, když se vedle něho objevila temná silueta, “alespoň jsem se naučil, že aby si zachoval víru a důvěru lidí, musí ze sebe moudrý člověk dělat hlupáka. Znám taková tajemství, že kdybych ti je vyjevil, zničila by i tvůj mozek, Brane, ale aby ve mě lidé věřili, musím se snižovat k tomu, co se všeobecně pokládá za opravdovou magii. Musím tančit, vřeštět, mávat chřestidly z hadí kůže a patlat se v lidské krvi a ve vnitřnostech drůbeže.”

Cormac na starce pohlédl s novým zájmem. Dojem pološílenství, kterým se předtím starcův zevnějšek vyznačoval, zmizel. Nebyl to už šarlatán, ani šaman šeptající zaklínadla. Světlo hvězd jakoby mu přidalo na důstojnosti, která, jak se zdálo, ještě zvětšila jeho vzrůst, takže vyhlížel jako bělovousý patriarcha.

“Brane, tvé pochybnosti leží tam.” Vyzáblá paže ukázala ke čtvrtému prstenu ohňů.

“Ano, Gonare,” král zachmuřeně přikývl, “víš to stejně dobře jako já. Výsledek zítřejší bitvy záleží na nich. Spolu s válečnými vozy Britů a našimi jezdci se západu by naše vítězství bylo jisté. Ale v srdci každého Vikinga určitě sedí sám ďábel. Sám víš, jak se mi tu bandu podařilo chytit do pasti, jak odpřísáhli, že budou bojovat po mém boku a proti Římu! A teď, když jejich vůdce Rognar nežije, zaklínají se, že mohou jít do boje vedeni pouze králem z vlastní rasy! Jinak poruší své dřívější přísahy a přejdou na stranu Římanů, a bez nich jsme ztraceni, protože teď už nemůžeme změnit původní plán bitvy.”

“Odvahu, Brane,” řekl Gonar. “Dotkni se kamene v železné koruně a snad on přivolá pomoc.”

Bran se hořce zasmál.

“Teď říkáš přesně to, co si myslí moji lidé. Nejsem hlupák, který tančí v rytmu prázdných slov. Jaký význam má ten kámen? Ovšem, je zvláštní a už dříve mi nejednou přinesl štěstí. Teď však nepotřebuji žádné drahokamy, ale jen poslušnost třech stovek těch nestálých Vikingů, protože to jsou jediní vojáci v řadách naší pěchoty, kteří jsou schopni odolat útoku římských legií.”

“A přece kámen, Brane, ten kámen!” stál na svém Gonar.

“Ano, kámen!” vykřikl Bran netrpělivě. “Je starší než tento svět. Byl už velmi starý, když se Atlantida a Lemurie ponořily zpět do oceánu. Dal ho Brulovi Kopiníkovi, prvnímu z mého rodu, král Valuzie Kull z Atlantidy ve dnech, kdy byl svět ještě mladý. Jenže k čemu je nám to teď dobré?”

“Kdo ví?” zeptal se čaroděj se zřejmou narážkou v hlase. “Prostor a čas neexistují. Nebyla žádná minulost a nebude žádná budoucnost. Všechno je teď. Všechny události, které kdykoli byly, jsou nebo kdykoli budou se dějí teď. Člověk je vždy v centru toho, co nazýváme časoprostor. Vydal jsem se do včerejška a do zítřka a oboje bylo stejně reálné jako dnešek, který je jak snění přízraků! Ale nechte mě usnout a promluvit si s tamtím Gonarem. Snad nám dokáže pomoci on.”

“O čem to mluví?” zeptal se Cormac a trochu pokrčil rameny, zatímco Arcikaplan zmizel v temnotách.

“Stále opakuje, že ho ten první Gonar navštěvuje ve snech a rozmlouvá s ním,” odpověděl Bran. “Nejednou jsem viděl, jak vykonal věci, nad nimiž zůstával lidský rozum stát. Nevím. Jsem jen neznámý král v železné koruně, který se snaží vytáhnout rasu divochů z bláta, v němž uvázli. Pojďme raději na obhlídku ležení.”

Zatímco šli, Cormac přemýšlel. Jakým zvláštním řízením osudu se mohl takový člověk objevit a vyniknout uprostřed toho plemene divochů, reliktů z pochmurnějších a temnějších časů? On byl nepochybně atavismus; byl autenticky typ z doby, kdy Piktové vládli celé Evropě, ještě než se jejich primitivní impérium zhroutilo pod údery galských bronzových mečů. Cormac věděl, že Bran byl bezvýznamný syn vůdce klanu Vlků a vlastním úsilím dokázal do jisté míry sjednotit všechna plemena obývající vřesoviště a nyní už si dělal nárok vládnout celé Kaledonii. Ale jeho moc dosud nebyla upevněna a mezi Pikty se toho muselo ještě hodně udělat, než jednotlivé klany zapomenou na vzájemné spory a v jednotném šiku se postaví cizím nájezdům. Na zítřejším střetnutí, první rozhodné bitvě mezi Pikty sjednocenými svým králem a Římany, závisela budoucnost tvořícího se království Piktů.

Bran a jeho spojenec nyní procházeli táborem Piktů, kde ti snědí lidé leželi rozvaleni kolem svých nevelkých ohňů, spali nebo z kostí ohryzávali napůl syrové maso. Na Cormaca udělalo silný dojem ticho, které všude kolem panovalo. Tábořilo tu přes tisíc bojovníků, ale jedinými zvuky, jaké slyšel, byly občasné hluboké hrdelní nápěvy. V duších těch mužů panovalo ticho Kamenného věku.

Všichni byli malé postavy, většinou jakoby shrbení. Obrovští skřeti. Mezi nimi mohl být Bran Mak Morn pokládán za vysokého. Jen starší muži nosili řídké vousy, ale zato všem až do očí padaly dlouhé černé vlasy, takže se divoce dívali zpod spletených hřív. Chodili bosí, spoře oblečení do vlčích kůží. Výzbroj se skládala z krátkých zahnutých mečů ze železa, těžkých černých luků, střel s ostřím z křemene, železa a mědi a kamenných mlatů. Pokud jde o ochrannou zbroj, neměli, kromě primitivních dřevěných štítů potažených kůží, žádnou. Mnoho z nich si do vlasů vplétalo kousky kovu jako určitou ochranu před úderem meče. Několik málo z nich, většinou synové vůdcovských rodů s dlouhověkou tradicí, byli stejně pružní a měli hladké údy jako Bran, ale v očích jim zářila neuhasitelná divokost prvotních lidí.

Ti muži jsou úplní divoši, pomyslel si Cormac, horší než Galové, Britové a Germáni. Mluví snad staré legendy pravdu, když říkají, že to oni vládli ve dnech, kdy se tajemná města tyčila tam, kde se dnes převaluje moře? A že přežili potopu, která zatopila a smetla ta skvoucí impéria a je znovu pohroužila do barbarství, z kterého se už kdysi pozvedli?

Poblíž tábora králových soukmenovců hořely ohně Britů, pocházejících z divokých plemen, které sídlily na jih od Římské zdi a také mezi kopci a lesy západu a stále ještě vzdorovaly římské moci. Byli to mocně stavení muži s blyštícíma se modrýma očima a s hustými pocuchanými žlutými čupřinami. Právě takoví jako oni pokryli svými těly Ceanntijské pláže, když Caesar poprvé přivedl Římské orly na Ostrovy. Ti lidé, stejně jako Piktové, nenosili žádnou ochrannou zbroj. Oblečeni byli málo, většinou do hrubého plátna a sandálů z jelení kůže. Byli vyzbrojeni malými kulatými štíty z tvrdého dřeva vyztuženého bronzem, které nosili na levém rameni a dlouhými těžkými meči z bronzu se zakulaceným ostřím. Někteří měli luky, i když obecně byli Britové spíše špatní lučištníci. Jejich luky byly kratší než luky Piktů a účinné pouze na krátkou vzdálenost. Zato poblíž jejich ohňů byla rozestavěna zbraň, která způsobila, že jméno Britů vyslovovali s panickou hrůzou stejně tak piktští, římští jako i nordičtí nájezdníci; uvnitř prst enu světla vrhaného ohništi stály bronzem okuté bojové rydvany s dlouhými zakřivenými ostřími, které trčely po obou bocích vozů jako obrovské kosy. Jedno takové ostří dokázalo najednou přetnout šest mužů. Stejně blízko, pod dohledem stráží, se pásli spoutaní váleční koně, velcí, dlouhonozí tahouni, kteří byli rychlí a silní.

“Kdybychom jich tak měli víc!” řekl Bran. “S tisícem bojových rydvanů a mými lučištníky bych dokázal zahnat Legie zpátky do moře.”

“Volná britská plemena nakonec stejně podlehnou Římu,” poznamenal Cormac. “Myslím, že si pospíší, aby se k tobě v téhle válce připojili.”

Bran bezradně pokrčil rameny.

“Keltská nestálost. Nemohou zapomenout na dávnou nenávist mezi našimi plemeny. Naši starci vypravují, že se nedokázali sjednotit ani proti Caesarovi, když se Římané poprvé objevili. Nedovedou se jednotně postavit ani společnému nepříteli. Tihle lidé se ke mně přidali pouze kvůli nějakému sporu s vlastním náčelníkem, ale kromě okamžiků skutečného boje se na ně nemohu spolehnout.”

“Vím, Caesar si podrobil Galii jen díky tomu, že použil jedny rody proti druhým. I moji vlastní lidé jsou nestálí jako příliv a odliv. Ale ze všech Keltů jsou nejvrtkavější a nejméně stálí Cimrové. Není tomu tak dávno, co moji galští předkové vzali Erin cimerským Kaančikům, neboť přestože nás převyšovali počtem, nedokázali se nám postavit jako národ, ale jen jako jednotlivá plemena.”

“A stejně tak tito cimerští Britové stojí i dnes proti Římu,” řekl Bran. “Tihle tady nám pomohou zítra. Co bude dál, to nemohu říci. Ale jak mohu očekávat loajálnost od cizích plemen, když si nejsem jist ani svými vlastními lidmi. Tisíce se jich přece skrývají mezi pahorky a drží se raději stranou. Jsem král jenom titulem. Ale bohové, nechtě mě zítra zvítězit a ti všichni se ke mne přidají. Ale jestli prohraju, rozprchnou se jako ptáci před studeným větrem.”

Když se ocitli v táboře Cormacových Galů, přivítal oba vůdce chór neobratných pozdravů. Bylo jich tam na pět set, vysokých a štíhlých mužů, většinou černovlasých a šedookých, chovajících se jako lidé, kteří žijí jen válkou a z války. Nepanovala mezi nimi žádná přísná disciplína, ale dala se tu vycítit atmosféra lepší organizace a praktického pořádku, než u jejich cimerských pobratimů. Předkové Galů se válečnému umění naučili na rozlehlých scytyjských rovinách a na dvorech egyptských faraónů, kde bojovali jako žoldnéři a hodně z něj si přivezli s sebou do Irska. Dobře se vyznali v metalurgii a tak nebyli ozbrojeni těžkými a nemotornými meči z bronzu, ale zbraněmi ze železa vysoké kvality.

Nosili krátké sukýnky z vlny a kožené sandály. Každý měl také lehkou kroužkovou košili a helmu bez hledí, ale to také byla celá jejich ochranná zbroj. Keltové, Galové i Britové byli zvyklí oceňovat odvahu muže podle zbroje, jakou nosil. Britové, kteří bojovali s Caesarem, považovali Římany za zbabělce, protože šli do boje celí odění v železe. To samé si o mnoho století později mysleli irské klany o normandských rytířích, kteří bojovali v brnění.

Cormacovi vojáci byli jezdci. Neznali a ani si nevážili lučišnictví. Nosili kulaté, kovem vyztužené pukléře, dýky, dlouhé rovné meče a lehké jednoruční sekery. Jejich spoutaní koně se pásli nedaleko od ohňů. Byla to zvířata se silnými kostmi, ne tak těžká, jako pěstovali Britové, ale zato rychlejší.

Když kráčeli přes galský tábor, Branovi oči svítily uznáním.

“Hle, ti lidé jsou ostrozobí ptáci války! Pohleď, jak ostří své sekyry a žertují o zítřejší bitvě! Přál bych si, aby piráti támhle v tom táboře byli loajální stejně, jako tvoji lidé, Cormacu! Pak bych mohl, až zítra přitáhnou z jihu, přivítat Legie se smíchem.”

Vešli do prstenu vikingských ohňů. Kolem sedělo na tři sta mužů. Hráli kostky, ostřili zbraně a pili přes míru vřesové pivo, které jim dodali jejich piktští spojenci. Na Brana a Cormaca nehleděli příliš přátelsky. Hned na první pohled byl vidět rozdíl mezi nimi a Pikty i Kelty. Rozdíl v pohledu studených očí, v mořským větrem ošlehaných a nyní mrzutých tvářích a vůbec v celém chování. Byli divocí a ukrutní, ale ne tou divokou, vybuchující zuřivostí Keltů. Byla to spíše divokost posilovaná ponurou rozhodností a chladnou neústupností. Útok britských klanů byl vždy strašlivý a všeobjímající. Ale neměl v sobě ani trochu odolnosti. Jestliže nedokázali okamžitě zvítězit, rychle ztráceli bojový zápal a rozptýlili se, nebo se mezi sebou začali hádat. Ti plavci byli něco jiného. Byla v nich vytrvalost studeného blankytného severu, věčně trvající rozhodnost, která utvrdila jejich neústupnost až do hořkého konce, když už se pro něco rozhodli.

Co se týče postavy, byli to giganti, masivní a současně vyhublí. To, že nesdíleli názory Keltů na zbroj, bylo vidět z faktu, že byli oděni do těžkých šupinatých pancířů, které jim sahaly až po kolena, měli masivní helmy s rohy a kalhoty z kůže vytvrzené v ohni, které byly, podobně jako jejich obutí, vyztuženy železnými destičkami. Jejich štíty byly velké, vyrobené z tvrdého dřeva, kůže a mosaze. Co se týče zbraní, měli dlouhé oštěpy se železnými hroty, těžké železné sekery a dýky. Někteří také vlastnili dlouhé meče s širokým ostřím.

Cormac se pod úporně utkvělým pohledem studených, magnetických očí těch plavovlasých mužů necítil dvakrát dobře. Byli to přece jeho dědiční nepřátelé a to i tehdy, když se jako nyní stalo, že bojovali na stejné straně. Ale stáli skutečně na té samé straně?

Jeden z nich vystoupil dopředu. Byl to vysoký, zachmuřený bojovník. Chvějivé světlo ohně vrhalo hluboké stíny na jeho vlčí tvář pokrytou jizvami. Stál tam, v plášti z vlčích kůží nedbale nasazeném na širokých ramenou a v bělmě s velkými rohy, které mu ještě dodávala na vzrůstu, mezi míhajícími se stíny. Jako by to byl jen napůl lidský tvor, postava náhle vzniklá z temného barbarství, barbarství, které mělo už brzy pohltit celý svět.

“No tak, Wulfhere,” otázal se král Piktů, “vypil jsi poradní med a promluvil u ohnišť? Jaké je vaše rozhodnutí?”

Oči Vikinga se v temnotách zaleskly.

“Dej nám krále z naší vlastní rasy, který nás povede, jestli chceš, abychom pro tebe bojovali.”

Bran ve výmluvném gestu rozhodil ruce.

“Popros mě, abych snesl dolů hvězdy a ozdobil jimi vaše helmy! Tvoji přátelé se nedají vést tebou?”

“Ne proti římským legiím,” odpověděl Wulfhere ponuře. “Král nás vedl na viking a král nás musí vést proti Římanům. A Rognar nežije.”

“Já jsem přece král,” řekl Bran. “Budete válčit po mém boku, jestli stanu v tele vašeho bojového klínu?”

“Chceme krále z naší vlastní rasy,” odpověděl Wulfhere zatvrzele. “Všichni patříme k elitě, jsme výkvět mezi bojovníky Severu. Nebojujeme pro nikoho, jen pro krále a jen král nás může vést do boje proti Legiím.”

Cormac v tom neustále Vikingem používaném obratu vycítil jemnou hrozbu.

“Tohle je princ z ostrova Erin,” řekl Bran. “Budete bojovat pro něho, pro člověka Západu?”

“Nebudeme bojovat pod vedením žádného Kelta, ať už z Východu nebo ze Západu,” odpověděl Viking a ostatní hluboce zamručeli na souhlas. “Stačí, že máme bojovat na té samé straně.”

Horká galská krev se Cormacovi nahrnula do hlavy a on se protáhl dopředu kolem Brana, s rukou na jílci meče.

“Co tím chceš říct, piráte?”

Než Wulfhere stačil odpovědět, vložil se do věci Bran:

“To stačí! Chcete, vy hlupáci, prohrát bitvu, ještě než se začala? To je šílenství! A co vaše přísaha, Wulfhere?”

“Přísahali jsme pod vedením Rognara a když ho zabila římská střela, jeho smrt nás přísahy zprostila. Proti Legiím půjdeme jen za králem. Naším králem!”

“Ale tvoji přátelé půjdou za tebou… proti lidem z vřesovišť!” dodal znenadání Bran.

“Samozřejmě.” Vikingovi oči se drze střetly se zrakem krále. “Dej nám KRÁLE nebo se zítra připojíme k Římanům.”

Bran zavrčel. Zdálo se, jakoby v šíleném vzteku rostl, převyšoval všechny kolem, že se zmenšily i siluety obrů, kteří byli mnohem vyšší než on.

“Zrádci! Lháři! Měl jsem vás ve svých rukou! Ano, taste, jestli chcete. Cormacu! Nech meč v pochvě. Ti vlci se neodváží kousnout krále! Wulfhere, přece jsem ušetřil vaše životy, i když jsem si je mohl vzít.

Přijeli jste drancovat země na Jihu a objevili jste se tu na svým lodích jako blesk z čistého nebe, ze severních moří. Pustošili jste naše pobřeží a dým z planoucích vsí se v hustém mračnu vznášel nad břehy Kaledonie. Nastražil jsem na vás past, zatímco jste pálili a rabovali s ještě čerstvou krví mých lidí na vašich rukách. Spálil jsem vaše dlouhé lodě a vás chytl do pasti, když jste mě stíhali. Lučištníků, které jsem měl ukryté kolem, na pahorcích porostlých vřesem, bylo třikrát víc než vás. Ušetřili jsme vaše životy, i když jsme vás mohli vystřílet jako obklíčené vlky a moji lidé přímo umírali touhou se vám pomstít. A jelikož jsem vás ušetřil, přísahali jste, že budete válčit na mé straně a pro mě.”

“Máme snad umřít proto, že Piktové bojují s Římem?” zařval nějaký bradatý pirát.

“Vaše životy jste mi dali jako zástavu,” odpověděl Bran. “Přišli jste drancovat Jih. Neslíbil jsem vám, že vás propustím celé a netknuté, prohýbající se pod tíhou pokladů zpátky na sever, do vašich domovů. Přísahali jste, že se pod mým velením zúčastníte jedné bitvy proti Římu. Pak teprve pomohu těm, co přežijí, postavit lodě a budou moci odplout, kam budou chtít i se značnou částí lupu poražených Legií. Rognar dodržel svou přísahu, ale zahynul při potyčce s římskými zvědy, a teď ty, Wulfhere, seješ svár a přesvědčuješ své přátele, aby se sami zneuctili tím, co nenávidí každý skutečný Viking a porušili přísahu složenou na vlastní meč.”

“Neporušujeme žádnou přísahu,” odpověděl Viking a král instinktivně vycítil, že ta solidní germánská zatvrzelost se bude přemáhat daleko obtížněji, než nerozhodnost a nestálost prchlivých Keltů. “Dej nám krále, který nebude ani Piktem, ani Galem nebo Britem a umřeme pro tebe,” pokračoval Wulfhere. “Ale jestli nám ho nedáš, tak budeme zítra válčit pro největšího ze všech vládců, Římského císaře!”

“Hlupáku!” pronesl Mak Morn tichým hlasem, který se až chvěl tlumenou nenávistí. “Mohl bych vás smést z povrchu země, dříve než se Římané přiblíží natolik, aby uslyšeli vaše smrtelné výkřiky. Vyberte si. Bojujte zítra pro mě nebo umírejte dnes v dešti černých střel, krvavým přívalem mečů a temnou vlnou bojových rydvanů.”

Při zmínce o bojových rydvanech, jediné zbrani, která kdy porazila nordickou zeď ze spojených štítů, Wulfhere změnil výraz tváře, ale neustoupil.

“Pak tedy bude boj,” odpověděl zatvrzele. “Nebo král, který nás povede!”

Vikingové na to zareagovali krátkým hrdelním pokřikem a mlácením mečů do štítů. Bran, s očima blyštícíma se hněvem, k nim chtěl znovu promluvit, když tu se do světelného kruhu vrhaného ohněm nehlučně vkradla bílá postava.

“Slova, sladká slova,” řekl starý Gonar s nezkalitelným klidem. “Králi, neříkej už nic dalšího. Wulfhere, budete ty a tvoji přátelé bojovat, jestliže dostanete krále, který vás povede?”

“Přísahali jsme.”

“Buďte klidní,” řekl čaroděj, “protože než zítra začne bitva, pošlu vám takového krále, za nímž nešel žádný člověk na zemi posledních sto tisíc let! Krále, který není ani Pikt, Gal nebo Brit a v porovnání s nímž je caesar Říma pouhým náčelníkem vsi!”

Zatímco všichni stáli nerozhodně kolem, Gonar vzal Cormaca a Braná pod paží.

“Pojďte. A vy, Vikingové, pamatujte na svou přísahu a na můj slib, který jsem dosud nikdy neporušil. Teď spěte a nemyslete na to, jak pod ochranou tmy tajně proklouznete do římského tábora, protože i kdybyste unikli našim střelám, neujdete mému prokletí ani podezíravosti legionářů.”

A tak všichni tři odešli. Cormac se ohlédl a spatřil, jak se Wulfhere, stojící u ohně, probírá prsty ve zlaté bradě s výrazem rozpačité zloby na hubené zlé tváři.

Celá trojice šla mlčky vlnícím se vřesem, osvětleným svitem dalekých hvězd a podivný vítr kolem nich šeptem prozrazoval svá přízračná tajemství.

“Před věky,” řekl náhle čaroděj, “ve dnech, kdy svět byl ještě mladý, se tam, kde nyní hučí oceán, rozprostíraly velké země. Zaplňovali je mocné národy a království, z nichž největší a nejbáječnější byla Valuzie – Očarovaná země. Řím je v porovnání s nádhernými městy Valuzie pouhá vesnice. Největší král byl Kull, který tam přisel z Atlantidy, aby vzal korunu Valuzie zdegenerované dynastii. Piktové tehdy obývali ostrovy, z kterých jsou dnes vrcholky hor divné zemi v Západním oceánu a byli spojenci Valuzie. A největší ze všech Piktských válečných náčelníků byl Brule Kopiník, první z rodu, který se dnes zve Mak Morn.

Po strašné bitvě v zemi stínu dal Kull Brulovi kámen, který teď ty, králi, nosíš ve své železné koruně. Přešlo mnoho věků a tento klenot se dostal až do našich rukou, vždycky to byl znak rodu Mak Morn a symbol jeho dřívější velikosti. Když se moře zvedlo a pohltilo Valuzii, Atlantidu a Lemurii, přežili jen Piktové a to ještě velmi málo a značně rozptýlení. Přesto však znovu započali svou pozvolnou cestu k civilizaci a i když ze své dřívější kultury ve velké potopě hodně ztratili, přesto se stále rozvíjeli. Metalurgie byla zapomenuta a tak se zdokonalili v kamenářských pracích zvláště s křemenem. Ovládli všechny nové země, které moře vyzvedlo vzhůru a kterým říkáme Evropa, až přišly ze Severu mladé národy a pokolení, které, když Valuzie vládla v celé své slávě, byly na vývojovém žebříčku jen o něco výš než opice. Ta plemena, obývající ledové pláně kolem pólu, nevěděla nic o ztracené nádheře Sedmi impérií a velmi málo o potopě, která smetla polovinu světa.

A stále přicházeli noví. Árijci, Keltové, Germáni. Vznikali v té velké kolébce ras a národů, která leží blízko pólu a putovali dolů, na jih. Tak se rozvoj národů Piktů znovu zastavil a celá jejich rasa byla znovu vržena do barbarství. Neustále smetáváni s povrchu země jsme dnes stanuli na samém kraji světa a přimáčknuti ke zdi bojujeme o přetrvání. Tady, v Kaledonii, je poslední útočiště kdysi tak mocné rasy. I my se měníme. Naši lidé se smísili s divochy, kteří původně obývali tuto zem a které jsme zahnali na Sever, když jsme přišli na Ostrovy. Nyní, s výjimkou našich náčelníků, takových jako ty Brane, vyhlížejí Piktové podivně znetvořeně a odporně.”

“Pravda, pravda,” řekl král netrpělivě, “ale co to má společného s…”

“Kull, král Valuzie,” pokračoval čaroděj klidně dál, “byl ve své době stejný barbar, jako jsi ty dnes a vládl mocnému impériu jen za pomoci meče. Gonar, přítel tvého předka Brula, nežije podle našeho měření času už sto tisíc let. A přece jsem s nim před necelou hodinou mluvil.”

“Mluvil jsi s jeho duchem…”

“A nebo on s mým? Couvl jsem o sto tisíc let v čase já, nebo se on přiblížil k nám? A jestli ke mně přisel on z minulosti, pak já jsem nerozmlouval s nebožtíkem, ale spíš on mluvil s člověkem ještě nenarozeným. Pro mudrce tvoří minulost, současnost a budoucnost jednotu. Mluvil jsem s Gonarem, když on žil a stejně tak i já jsem byl živý. Setkali jsme se na místě, kde prostor a čas neexistují a on mi vyprávěl o mnoha věcech.”

S příchodem úsvitu se zdálo, jako by se celé okolí náhle rozjasnilo. Do daleka se táhnoucí pole vřesu se vlnila a skláněla v ranním větru, jako by s úctou zdravila právě vycházející slunce.

“Kámen v koruně je jako magnet, který k sobě přitahuje staletí,” řekl Gonar. “Vychází slunce, ale kdo se nám to vynořil z jeho svitu?”

Cormac a král se až zachvěli. Slunce, které právě vyšlo, se ještě nerozhořelo a jeho červený štít visel nad východními horami. A v té záři, jakoby z něj náhle stvořený, se objevil muž. Neviděli, kdy přišel. Ve zlatých paprscích rodícího se dne vypadal ohromný jako gigantický bůh na počátku stvoření. Teď, když kráčel směrem k nim, ho ze sna se probouzející zástupy spatřily a vydaly výkřik překvapení.

“Kdo nebo co to je?” vykřikl Bran.

“Pojďme ho uvítat, Brane,” odpověděl čaroděj. “To je král, kterého poslal Gonar, aby zachránil Bruleův lid.”

II

“Teď teprve jsem dospěl k té zemi

z nejvzdálenějšího mlhavého Thule;

z divokého nezemského kraje, ležícího majestátně

mimo Prostor – a Čas.”

A.E. POE

Když se Bran, Cormac a Gonar vydali k cizinci, který se k nim blížil dlouhým, houpavým krokem, v celém vojsku zavládlo mlčení. Když k němu došli, zmizela iluze jeho kolosálních rozměrů, ale přesto viděli, že je to muž rozložité postavy. Cormac ho nejprve považoval za Vikinga, ale po delším pozorování konstatoval, že takového člověka nikdy předtím neviděl. Stavbou těla opravdu trochu připomínal Vikingy. Byl masivní a současně pružný jako tygr, ale rysy tváře byly zcela jiné a vlasy, podobné lví hřívě a zastřižené do čtverce, byly stejně černé jako Branovy. Pod hustým obočím se mu blýskaly oči šedé jak ocel a studené jako led. Snědou tvář ostrých rysů měl hladce vyholenou a vysoké čelo svědčilo o pronikavé inteligenci, stejně jako pevná čelist a tenké ústa ukazovaly sílu vůle a odvahu. Ale ještě více než to všechno ho odlišovalo samo chování, podvědomý jakoby lví majestát v něm dával tušit rozeného krále, vládce lidí.

Na nohou měl zvláštní sandály a na sobě pružnou drátěnou košili z neobvykle jemné ocelové síťky, která mu sahala skoro po kolena. Na širokém pásu s velkou zlatou přezkou měl zavěšený dlouhý rovný meč v silné kožené pochvě. Na hlavě měl širokou a silnou zlatou obruč, která mu zároveň přidržovala vlasy.

Tak vypadal člověk, který se zastavil před skupinkou, mlčky na něj čekající. Zdálo se, že je trochu udivený a lehce pobavený. Při pohledu na Brana se mu zaleskly oči a promluvil hlubokým, zvučným hlasem v divně archaickém jazyku Piktů, kterému Cormac sotva rozuměl. “Vítej, Brule. Gonar mi neřekl, že se mi bude zdát o tobě!”

Poprvé v životě viděl Cormac piktského krále zcela vyvedeného z míry. Zíral na muže v němém údivu a ten pokračoval:

“A že v diadému na hlavě budeš mít zasazený kámen, který jsem ti daroval. A přece jsi ho ještě minulou noc měl v prstenu na prstě.”

“Minulou noc?” vyrazil ze sebe Bran.

“Minulou noc nebo před sto tisíci lety, vždyť je to jedno!” zabručel Gonar, viditelně potěšený vzniklou situací.

“Nejsem Brul,” řekl Bran. “Jsi snad blázen, že takhle mluvíš o člověku, který už sto tisíc let nežije? On je zakladatelem mého rodu.”

Cizinec se nečekaně rozesmál.

“Nu co, teď už jsem si jist, že sním! Až budu tohle zítra vyprávět Brulovi! Že jsem se vydal do budoucnosti a viděl tam lidi, kteří tvrdili, že je zakladatelem jejich rodu, přestože Kopiník zatím není ženatý. Ano, teď vidím, že nejsi Brule, i když máš jeho oči a způsob chůze. Ale on je vyšší a širší v ramenou. A přitom máš jeho kámen. No dobře, ve snu se může stát cokoli a já se s tebou nebudu hádat. Občas se mi zdává, že jsem byl ve spánku přenesený do nějaké jiné země a skutečně se probudím v nějakém cizím kraji, ale tohle je ten nejskutečnější sen, jaký jsem kdy měl. Kdo jste?”

“Jsem Bran Mak Morn, král kaledonských Piktů. A tento starý člověk je Gonar z rodu Gonara, čaroděj. Tento bojovník je princ Cormac z Connachtu, vládce ostrova Erin.”

Cizinec pomalu potřásal svou lví hřívou.

“Tvá slova zní v mých uších cize, kromě Gonara, ale ten mi ho vůbec nepřipomíná, i když je stejně starý. Co je to za zemi?”

“Kaledonie nebo také Alba, jak jí říkají Galové.”

“A co je to za vojáky podobné opicím? Ti co na nás civí s takovým soustředěním, že až vyvalují oči a otvírají huby.”

“To jsou Piktové, kterým vládnu.”

“Jak divně bývají lidé ve snech znetvořeni!” zabručel si pro sebe cizinec. “A tamti chlupatí, kolem rydvanů, kdo je to?”

“To jsou Britové z plemena Cimrů, kteří sídlí na jih od Zdi.”

“Jaké zdi?”

“Zdi, kterou postavil Řím, aby národy vřesu udržel v uctivé vzdálenosti od Británie.”

“Británie?” V jeho hlase zazněla zvědavost. “Nikdy jsem o ní neslyšel. A co to je ten Řím?”

“Cože?” vykřikl Bran. “Ty jsi nikdy neslyšel o Římu, impériu, které vládne světu?”

“Žádné impérium nevládne světu,” odpověděl cizinec vznešeně. “A nejmocnějšímu království na zemi vládnu já.”

“A kdo jsi?”

“Jsem Kull z Atlantidy, král Valuzie!”

Cormac náhle ucítil, jak mu běží mráz po zádech. Studené šedé oči příchozího hleděly pevně. A přece to bylo tak nepravděpodobné, zvrácené a nepřirozené.

“Valuzie!” vykřikl Bran. “Ale člověče, nad štíhlými věžemi Valuzie se už mnoho staletí převaluje moře!”

Po těchto slovech se Kull rozesmál přímo do tváře krále Piktů.

“Co je to za šílený sen?! Než na mě minulé noci, a možná téhle noci, seslal Gonar hluboký spánek v tajné komnatě uvnitř paláce, varoval mě, že se mi budou zdát divné věci, ale tohle je fantastičtější, než jsem si vůbec dokázal představit. A nejdivnější na tom je, že vím o tom, že sním!”

Dříve než mohl Bran cokoli odpovědět, se do hovoru vmísil Gonar.

“Neptej se bohů na jejich činy,” zamručel čaroděj. “Jsi král, protože jsi se v minulosti nejednou chopil příležitosti a využil ji. Bohové prvního Gonara ti poslali tohoto člověka. Nech mě si s ním promluvit.”

Bran přikývl a zatímco na ně celá armáda, která stála v dosahu slyšitelnosti, zírala, Gonar promluvil:

“Ó, veliký králi, sníš, ale copak celý lidský život není sen? Jak můžeš vědět, ze tvůj minulý život nebyl jenom sen a že jsi se z něj právě teď neprobudil? My, lidé z tvého snu, máme své vlastní války a vlastní mír. A v této chvíli sem z Jihu táhne velká armáda, aby zničila Brulův lid. Pomůžeš nám?”

Kull se se skutečným potěšením usmál od ucha k uchu.

“Velmi rád! Už nejednou jsem ve snech vedl bitvy, zabíjel, umíral a překvapeně se budil ze svých vizí. Podívejte, štípnu se a cítím bolest, ale vím, že sním, protože jsem už ve snu nejednou cítil bolest hlubokých ran. Ano, lidé z mého snu. Budu bojovat po vašem boku proti jiným lidem v zemi snů. Kde jsou?”

“Ale abys v tomto snu cítil ještě větší potěšení,” řekl čaroděj chytře, “zapomeň, že je to jenom sen a mysli si, že díky kouzlům prvního Gonara a magickým vlastnostem kamene, který jsi daroval Brulovi a který teď svítí v koruně krále z rodu Mornů, jsi se opravdu přenesl do budoucnosti, do jiné, divočejší epochy, kde Brulův lid bojuje se silnějším nepřítelem o přetrvání.”

Chvilku se zdálo, že člověk, který sám sebe nazývá král Valuzie, je zaskočený. V očích se mu objevil divný výraz pochybností, skoro strachu, pak se hlasité rozesmál.

“Dobře! Veď mě, čaroději.”

Ale iniciativu už převzal Bran. Vrátila se mu už duševní rovnováha a v současných podmínkách se cítil téměř přirozeně a samozřejmě. A jestli si i přesto myslel, podobně jako Cormac, ze je to všechno jeden velký podvod, který připravil Gonar, nedal to na sobe nijak znát.

“Králi Kulle, vidíš támhlety muže, kteří se opírají o dlouhé násady seker a hledí na tebe?”

“Ty vysoké, zlatovlasé s bradami?”

“Ano. Náš úspěch v blížící se bitvě záleží na nich. Přísahali, že jestli jim namísto krále, který padl, nedáme nového, přejdou na stranu nepřítele. Povedeš je do boje?”

V Kullových očích zablesklo uznání.

“Připomínají mi Černé zabijáky, mou osobní gardu. Povedu je.”

“Tedy pojďme.”

Nevelká skupina vyrazila dolů z kopce, mezi bojovníky, kteří se cpali dopředu, aby si cizince mohli prohlédnout. Když se však přiblížili, ustupovali zpátky, jako by je posedl nevysvětlitelný strach. A celou hordou letěl napjatý šepot.

Vikingové stáli stranou v sevřené skupině. Ledovýma očima si Kulla pozorně prohlíželi a on jim odpovídal stejně, přičemž vážil každý detail jejich vzezření.

“Wulfhere,” řekl Bran. “Přivedli jsme vám krále. Dovolávám se splnění vaší přísahy.”

“Ať s námi mluví sám,” ostře řekl Wulfhere.

“Neumí váš jazyk,” odpověděl Bran, který věděl, že Vikingové neznají žádné legendy jeho plemena. “Je to však velký král z Jihu…”

“Přišel k nám z minulosti,” klidně mu skočil do řeči čaroděj. “Před dávnými časy to byl největší z vládců na zemi.”

“Umrlec!” Vikingové sebou neklidně zavrtěli a zbytek hordy se ještě víc přiblížil, aby jim neušlo ani slovo pronášené náčelníky. Jenom Wulfhere zaskučel:

“Copak přízrak může vést živé lidi? Přivedli jste nám člověka, o němž tvrdíte, že nežije. Nenechám se vést mrtvolou.”

“Wulfhere,” řekl Bran s tlumenou nenávistí. “Jsi lhář a zrádce. Dal jsi nám podmínku a myslel sis, že je nesplnitelná. Toužíš po boji, ale pod Orly Říma. Přivedli jsme vám krále, který není ani Pikt, ani Gal nebo Brit a ty se stále zříkáš daného slova!”

“Dobře, ať tedy se mnou bojuje!” zavyl vztekle Wulfhere v nekontrolovatelném hněvu a udělal sekyrou třpytivý oblouk nad hlavou.

“Jestli mě váš nebožtík porazí, moji lidé půjdou s vámi. Jestli já porazím jeho, necháte nás v míru odejít do tábora legionářů!”

“Dobře!” odpověděl čaroděj. “Souhlasíte, vlci Severu?”

Prudké vytí a mávání zbraněmi stačilo jako odpověď. Bran se obrátil ke Kullovi, který tu stál mlčky, protože nerozuměl ničemu z toho, co bylo řečeno. Ale oči Atlantiďana se leskly. Cormac vycítil, že ty oči už viděly příliš mnoho podobných scén, než aby mohli neporozumět, alespoň části z toho, co se tu dělo.

“Ten bojovník říká, že s ním musíš válčit o vůdcovství,” řekl Bran a Kull s očima hořícíma vzrůstající touhou po boji přikývl.

“To jsem si domyslel. Udělejte nám místo.”

“Štít a helmu!” vykřikl Bran, ale Kull jen odmítavě zavrtěl hlavou.

“Nic takovýho nepotřebuju,” zaryčel. “Ustupte a udělejte nám dost místa, abychom se mohli volně rozhánět zbraněmi!”

Bojovníci se rozestoupili a utvořili kolem obou mužů, kteří se k sobě obezřetně přibližovali, solidní kruh. Kull vytáhl z pochvy meč a nádherné ostří se zalesklo jako živá bytost. Wulfhere, pokrytý jizvami ze stovek nelítostných bitek, odhodil stranou plášť z vlčí kůže a ostražitě se blížil se sekerou v napůl pozvednuté pravici a zpoza štítu, který vysunul před sebe, hleděly jeho neústupné oči.

Náhle, když od sebe byli bojovníci ještě mnoho stop vzdáleni, Kull skočil. Při jeho útoku diváci zadrželi dech, přestože to byli muži zvyklí na různé hrdinské činy. Jako tygr, vrhající se na kořist, Kull proletěl vzduchem a meč s rachotem udeřil do štítu, který rychle zvedl jeho protivník. Zajiskřilo to a teď zezhora udeřila Wulfhereho sekera. Ale Kull už byl uvnitř jejího oblouku a zatímco mu ostří vztekle svištělo nad hlavou, udeřil vzhůru a jako panter uskočil. Jeho pohyby byly příliš rychlé, než aby je dokázal sledovat zrak. Horní okraj Wulfhereho štítu byl do hloubky rozťatý a na zbroji se mu objevil dlouhý šrám tam, kde Kullův meč jen o vlas chybil tělo uvnitř.

Cormac, celý rozechvělý vzrušením z toho strašného boje, se divil, jak mohl meč takhle přetnout šupinatý pancíř. Úder, který do takové hloubky rozťal štít, by měl přerazit ostří, které ho vedlo. Ale na valuzijské oceli nebylo vidět jedinou puklinu! Tohle ostří bylo zcela určitě vykováno jinými lidmi a v jiné epoše!

Teď se dva giganti znovu vrhli do útoku a zbraně se střetly jako dvojitý úder hromu. Wulfhereho štít byl vejpůl přetnut Atlantiďanovým mečem a spadl mu ve dvou kusech z ramene a pod Kullem se div nepodlomila kolena, když ho Vikingova sekera, hnaná celou silou jeho velkého těla, udeřila do zlatého diadému na hlavě. Ta rána správně měla přetnout zlato jak máslo a rozpůlit mu lebku, ale sekyra od něj odskočila a na ostří se objevila hluboká puklina. V příštím okamžiku byl Viking zasypán obrovským počtem ran, skutečnou ocelovou vzdušnou troubou. Rány byly vedeny s takovou rychlostí a silou, že ho to zvedlo a hodilo zpátky jako na hřbetě vlny, neschopného začít nový vlastní útok. S celou vyzkoušenou zručností a zběhlostí se snažil odrážet svištící ostří, které mu utínalo kusy zbroje; tak blízko od cíle dopadaly všechny Atlantiďanovy údery. Z helmy mu odletěl jeden roh a vzápětí za ním i ostří sekery. A ten samý úder, který přeťal násadu, prorazil Wulfheremu helmu a udeřil ho do hlavy. Viking padl na kolena a tenk ý pramínek krve mu stékal po tváři.

Kull nedokončil další úder, hodil meč Cormacovi a postavil se omámenému protivníkovi beze zbraně. Atlantiďanovi oči blyštěly krutou radostí a cosi křičel v neznámém jazyku. Wulfhere zavrčel jako vlk, sebral se a vyskočil na nohy s dýkou v ruce. Když se spolu dvě nepřátelská těla srazila, Vikingové pozorující boj zaryčeli, až se zachvělo nebe. Kullova ruka o vlas minula zápěstí Vikingovi ozbrojené ruky, ale jeho zoufalý úder zachytila Atlantiďanova drátěná košile. Dýka pukla, Wulfhere odhodil teď už nepotřebnou rukojeť a objal svého protivníka medvědím stiskem, který by rozdrtil žebra nejednomu slabšímu člověku. Kull jen vycenil zuby v tygřím úsměvu a odpověděl stiskem na stisk. Chvíli se přetlačovali na místě a pak černovlasý muž ohnul svého protivníka dozadu tak, až se zdálo, že mu zlomí páteř. S vytím, které v sobe nemělo nic lidského, sáhl Wulfhere šílený bolestí Kullovi do tváře a pokusil se mu vymáčknout oči. Současně naklonil hlavu na stranu a zaryl své, vlčím klům podobné, zuby do Atlantiďanova ramene . Všude kolem se rozlehl veliký křik, když začala z rány tenkým pramínkem vytékat krev.

“Krvácí! On krvácí! Takže to není duch, ale smrtelný člověk!”

Rozvzteklený Kull změnil místo stisku, odstrčil od sebe zpěněného Wulfhereho a dal mu pod ucho tak drtivou ránu, že Viking přistál na zádech o nějakých dvanáct stop dál. Ten za šíleného vytí ještě jednou vyskočil na nohy a hodil po Kullovi ze země zvednutý kámen. Jenom úžasný reflex zachránil Atlantiďanovi obličej. Přesto mu ostrá hrana roztrhla tvář, což ho vydráždilo k šílenství. Se lvím rykem se vrhl na tvého protivníka a v neodvratném záchvatu čisté fúrie ho zcela zmasakroval. Pak s ním zatočil vysoko nad hlavou, jakoby Viking byl malé dítě a odhodil ho nějakých tucet kroků daleko od sebe. Wulfhere dopadl na hlavu a zůstal nehybně ležet, polámaný a mrtvý.

Rozhostilo se omámené ticho. Pak se z místa, kde stáli Galové ozval ohlušující řev, ke kterému se vzápětí přidali Britové a Piktové, kteří vyli jak vlci, až se ozvěna jejich křiku a bušení mečů o štíty donesla až k daleko na jihu pochodujícím legionářům.

“Lidé z šerého Severu!” vykřikl Bran. “Splníte TEĎ svou přísahu?”

Zatímco jejich mluvčí odpovídal, odrážely se jim v očích divoké duše. Primitivní, pověrčiví, plni bájí svého plemene o bojovných bozích a legendárních hrdinech, už vůbec nepochybovali, že černovlasý bojovník, který porazil Wulfhereho, je nějaká nadlidská bytost, poslaná nelítostnými bohy války.

“Ano! Ještě nikdy jsme neviděli člověka, jako je tenhle! Umrlec, přízrak nebo sám ďábel, půjdem za ním tam, kam nás povede, ať už do Říma nebo do Valhaly!”

Kull pochopil smysl, i když ne samotná slova. Vzal si od Cormaca s díky svůj meč, otočil se tváří k vyčkávajícím Vikingům a mlčky ho v obou rukách zvedl nad hlavu ostřím směrem k nim a pak ho schoval zpátky do pochvy. Nechápali, ale ocenili jeho gesto. Potřísněný krví a v potrhaném oděvu, byl na něj imponující pohled jako na zosobnění nádherného barbarství plného důstojnosti.

“Pojďme,” řekl Bran a dotkl se Atlantiďanova ramene. “Římská armáda na nás už táhne a my toho musíme ještě tolik udělat. Sotva stačíme rozmístit naše síly, než tu budou, Pojďme na vrcholek támhletoho pahorku,” ukázal Pikt.

Teprve odtamtud pohlédli do údolí, které se pod nimi táhlo k severu a k jihu a z úzké soutěsky na severním konci se rozšiřovalo až do široké roviny na jihu. Celé údolí bylo dlouhé kolem jedné míle.

“Nepřátelé půjdou tamhletudy, nahoru údolím,” řekl Pikt, “protože mají těžké vozy naložené zásobami, které by jinudy neprojely, protože celý terén kolem je pro ne příliš hornatý. Proto bude past tady.”

“Myslel jsem, že tvoji lidé už dávno leží někde tam ukrytí a čekají,” řekl Kull. “A co se zvědy, které nepřítel určitě vyšle?”

“Divoši, kterým velím by nevydrželi tak dlouho číhat v záloze,” řekl Bran s trochou hořkosti v hlase. “Nemohl jsem je rozmístit, dokud jsem si nebyl jist Vikingy. A i pak jsem se ještě neodvážil obsadit pozice až do téhle chvíle, neboť se jich každou chvíli může zmocnit panika, když se na nebi nakupí příliš mnoho mračen nebo na ní vítr nafouká listí, a mohou se rozprchnout jako hejno ptáků před studeným větrem. Králi Kulle, v téhle hře je vsazena budoucnost národa Piktů. Nazývají mé svým králem, ale moje kralování je zatím jen prázdný žert. Okolní kopce jsou plné divokých klanů, které odmítají bojovat pod mým velením. Z tisíce lučištníků, kteří mi v této chvíli podléhají, je více než polovina z mého vlastního klanu.

Proti nám táhne kolem osmnácti stovek Římanů. Není to ještě skutečná invaze, ale je to první pokus o rozšíření jejich hranic. Chtějí postavit pevnost den pochodu na sever od tohoto údolí. Jestli se jim to povede, postaví další pevnosti a uzavřou ocelovou obruč kolem srdce svobodného lidu. A jestli já vyhraji tuto bitvu a zničím jejich armádu, bude to dvojnásobné vítězství. Všechna plemena se pak seběhnou pod mé velení a příští nájezd se už střetne s tvrdým odporem. A jestli budu poražen, klany se rozutečou, budou prchat na sever tak daleko, až už nebude kam utíkat a budou bojovat spíše každý sám za sebe, než jako jeden silný národ.

Mám tady tisíc lučištníků, pět stovek jezdců, padesát bojových rydvanů s kompletní posádkou vozků a mečníků, dohromady asi sto padesát lidí, a díky tobě, piráty ze Severu, tři stovky těžkooděné pěchoty. Jak bys síly do této bitvy rozestavil ty?”

“Nu což,” řekl Kull. “Zabarikádoval bych severní konec údolí… ne! To by přivádělo na mysl past. Ale zablokoval bych ho bandou ke všemu odhodlaných lidí, takovými, jaké jsi svěřil pod mé velení. Tři stovky takových mohou tu soutěsku nějaký čas udržet proti libovolnému počtu nepřátel. A až bude nepřítel zaneprázdněný bojem v úzké části údolí s námi, moji lučištníci by ho zezhora z obou stran ostřelovali tak dlouho, až by zlomili jeho šiky. Potom bych, s jízdou ukrytou za jedním a bojovými rydvany za druhým hřbetem, zaútočil současně u obou stran a smetl nepřítele z povrchu země.”

Branovi se zaleskly oči.

“Přesně tak, králi Valuzie. Takový je můj plán…”

“Ale co se zvědy?”

“Moji lidé jsou jako panteři. Dovedou se Římanům ukrýt přímo před nosem. Ti co vjedou do údolí uvidí jen to, co chceme aby viděli. A ti, kteří přejedou přes kopec se už nevrátí a nepodají hlášení. Střela je rychlá a tichá.

Vidíš tedy, že úspěch celé akce závisí na lidech bránících soutěsku. Musí to být vojáci, kteří dovedou bojovat opěšalí a vydrží útoky těžkooděných legionářů dost dlouho, aby se past uzavřela. Kromě Vikingů žádné takové vojsko nemám. Moji nazí bojovníci se svými krátkými meči by takový útok nevydrželi ani vteřinu. Ani výzbroj Keltů se k takovému úkolu nehodí, a ti navíc neumí bojovat jako pěchota a potřebuji je někde jinde.

Proto jsem tak zoufale potřeboval Vikingy. A teď, postavíš se do soutěsky spolu s nimi a budeš Římany zadržovat tak dlouho, než sklapne past? Pamatuj, že většina z vás zahyne.”

Kull se jen usmál.

“Riskoval jsem celý svůj život, i když Tu, můj hlavní rádce, by řekl, že můj život patří Valuzii a že nemám právo jej tak lehkovážné nasazovat…”

Jeho hlas zazněl, umlkl a přes tvář mu přelétl divný výraz.

“U Valky!” vykřikl a nejistě se přitom zasmál. “A přece je to sen, samozřejmě, že ano! Co je mi po tom, jestli umřu? Jenom se probudím, jak se mi to už tolikrát předtím stalo. Veď mě, králi Kaledonie!”

Cormac, jdoucí ke svým bojovníkům, byl hluboce zamyšlen. Všechno to byla určitě jedna velká mystifikace, a přece… Všude kolem, zatímco se bojovníci zbrojili a chystali zaujmout pozice, slyšel jejich dohadování. Černovlasý král je sám Neid, keltský bůh války. Nebo také předpotopní král, kterého Gonar přivolal z minulosti. Nebo bájný bojovník, který přisel přímo z Valhaly. Není to člověk, ale duch či přízrak. Ne, je smrtelný, protože krvácel. Ale přece sami bobové krvácejí, i když neumírají. Takové a podobné se ve vojsku vedly spory. Konečně, pomyslel si Cormac, jestli celý ten podvod měl bojovníky přesvědčit, že mají nadpřirozenou podporu, pak byl tento cíl s úspěchem dosažen. Víra, že Kull je něco víc, než jen smrtelný člověk, vznítila bojové nadšení stejně tak mezi Kelty a Pikty, jako mezi Vikingy a všichni se dostali do stavu blízkého šílenství. I Cormac se sám sebe stále ptal, čemu vlastně věří. Ten cizí člověk nepochybné pocházel z daleké, nikomu neznámé země, ale stejně se v každém pohledu i činu dala z achytit nevýrazná stopa čehosi, co svědčilo o tom, že je mezi nimi větší rozdíl, než obyčejná vzdálenost jejich rodných zemí. Něco, co připomínalo stopu cizího Času, jeho do mlhy ponořených hlubin a gigantických propastí mnoha věků ležících mezi černovlasým cizincem a lidmi, s kterými Cormac žil a každodenně rozmlouval. Galův rozum zalévaly vlny naprostého chaosu a on se v tom podivném vytržení vysmíval sám sobě.

III

“A dva divoké národy Severu

stanuly proti sobe za soumraku,

a každý uslyšel a rozeznal v paměti

větrem nesený mocný hlas třetí,

živých stěn rozdělujících lidstvo,

kráčejících zdí Říma.”

CHESTERTON

Slunce se už chýlilo k západu. Ticho, jako neviditelná mlha, leželo nad celým údolím. Cormac stiskl v dlani uzdu a pohlédl na vrcholky hřbetů po obou stranách soutěsky. Vlnící se bujný vřes porůstající strmá úbočí ničím neprozrazoval, že se v něm skrývaly stovky divokých bojovníků. Tady, v úzké soutěsce, která se k jihu postupně rozšiřovala, nebyla jediná známka života. Mezi strmými stěnami stály tři stovky Vikingů, kteří spojenými štíty zcela zablokovali průchod. Stáli v jednolité formaci tvaru klínu a na špičce, jako hrot oštěpu, stál muž, který sám sebe nazýval Kull, král Valuzie. Neměl žádnou helmu a na hlavě měl jen nádhernou obruč nebo spíše prazvláštně vyrobený diadém z tvrdého zlata. Zato na levém rameni měl velký štít, který nosil již mrtvý král pirátů Rognar a v pravé ruce držel jeho těžký železný palcát. Vikingové se na něj dívali s úžasem a divokým obdivem. Nerozuměli mu a ani on jim, ale žádné další rozkazy už nebyly potřeba. Podle Branových pokynů se shromáždili v soutěsce s jediným úkolem – ub ránit a udržet průchod.

Bran Mak Morn stál těsně před Kullem a tak na sebe směle hleděli; ten, jehož království se ještě nezrodilo a ten, jehož království zmizelo v soumraku Času už před nekonečnými věky. Králové temnot, pomyslel si Cormac, bezejmenní králové noci, jejichž království jsou temné víry a stíny neexistujícího.

Král Piktů napřáhl ruku.

“Králi Kulle, jsi víc než král. Jsi opravdový muž. Za hodinu už můžeme být oba mrtví, ale jestli přežijeme, žádej mě, o co chceš!”

Kull se usmál a oplatil mu silný stisk ruky.

“Ty, králi stínů, jsi pro mě také spřátelená duše. Určitě jsi něco víc, než jen výmysl mé obrazotvornosti. Snad se jednoho dne setkáme ve skutečnosti, v opravdovém životě.”

Bran v rozpacích zavrtěl hlavou, skočil do sedla a odjel. Vyjel po východní stráni a zmizel za hřbetem navrší. Cormac nejistě řekl:

“Divný člověče, jsi opravdu z masa a krve nebo jsi duch?”

“Když sníme, jsme všichni tělesní. Tak dlouho, dokud se neprobudíme,” odpověděl Kull. “Tohle je nejpodivnější sen, jaký se mi kdy zdál. Ale ty, který se brzy, až se probudím, rozplyneš do nicoty, se mi TEĎ zdáš stejně živý jako Brul, Kananu, Tu nebo Kelkor.”

Cormac zavrtěl hlavou, tak jako to předtím udělal Bran, naposled vzdal čest, na což Kull odpověděl s barbarskou důstojností, otočil koně a klusem odjel. Na vršku západního hřbetu se zastavil. Daleko na jihu visel ve vzduchu nevelký oblak bílého prachu a bylo možno spatřit předvoj pochodujícího oddílu. Zdálo se mu, že už cítí, jak se země lehce zachvívá v pochodovém kroku tisíce do železa obutých nohou, jdoucích v jednom přesném rytmu. Sesedl z koně a jeden z nižších velitelů, Domail, ho od něj převzal a odvedl dolů po svahu a dál do skrýše, tam kde hustě rostly stromy. Jenom sporadický, téměř nepostřehnutelný pohyb svědčil o tom, že se tam ukrývalo pět stovek mužů, každý s rukou na nozdrách koně, připraveni zadržet každé náhodné zaržání.

Ó, přemýšlel Cormac, sami bohové stvořili tohle údolí pro Branovu past! Dno údolí nebylo zalesněné a vnitrní úbočí byla zcela holá, kromě vysokého, až po pás sahajícího vřesu. Ale na úpatí každého z kopců, z vnější strany údolí, kde se nahrnula země, celá léta smývaná ze skalnatých úbočí, rostlo dost stromů, aby se tam skrylo stejně pět set jezdců jako padesát bojových rydvanů.

Na severním konci údolí, dobře viditelní, stál Kull s třemi sty Vikingy a z každé strany na křídle padesát piktských lučištníků. Na západní straně západního hřbetu soutěsky byli ukryti Galové a podél po úbočích a pod vrškem zalehla stovka Piktů, každý se střelou na tětivě napjatého luku. Ostatní Piktové se ukryli ve východních stráních soutěsky, za nimiž se rozložili Britové s bojovými rydvany v plné pohotovosti. Ani oni, ani Galové na druhé straně nemohli viděl, co se děje v samotném údolí, ale jednotlivé signály už byly dohodnuty.

Teď dlouhá kolona legionářů vešla do širokého údolí na jeho jižním konci a římští zvědové, jezdci v lehké zbroji na rychlých koních se v širokém vějíři rozjeli mezi úbočími. Přijeli k mlčící armádě, která jim zahradila cestu, téměř na dostřel luku a tam se zastavili. Někteří otočili koně a odcválali zpátky k hlavnímu voji, zatímco jiní se rozvinuli do rojnice a vycválali vzhůru po obou úbočích, neboť chtěli vidět, co je za nimi. To byl rozhodující moment. Kdyby teď postřehli jakoukoli stopu připravované pasti, vše by bylo ztraceno. Cormac se v duchu skrčil a snažil se co nejhlouběji vmáčknout do vřesu. Obdivoval schopnost Piktů, kteří se dokázali tak dokonale zamaskovat. Viděl, jak jeden z římských jezdců projíždí tri stopy od místa, kde, jak věděl, ležel ukrytý piktský lučištník, a přece si Říman ničeho nevšiml.

Římští zvědi dojeli na hřbety, rozhlédli se kolem, a pak většina z nich otočila koně a odjela zpět do údolí. Cormaca udivovala jejich osobitě chaotická metoda průzkumu. Dosud nikdy nebojoval s Římany a nevěděl nic o jejich arogantní domýšlivosti, o jejich přímo neuvěřitelné prohnanosti na jedné straně a přímo dech vyrážející hlouposti na straně druhé. Ti lidé si byli příliš jisti sami sebou, což bylo cítit zvláště mezi důstojníky. Už totiž uplynula celá léta od doby, kdy se ozbrojení Kaledoňané naposled postavili Legiím. Navíc většina z nich přijela do Británie teprve nedávno, část legie, která měla dosud tábor v Egyptě. Podceňovali své nepřátele a nic netušili.

Ale, ale – tři jezdci na druhém hřebenu údolí otočili své koně na východ a zmizeli na druhé straně pahorků. Teď jeden, který seděl na koni na vršku západního hřbetu, necelých sto yardů od místa, kde ležel Cormac, dlouze a zkoumavě hleděl dolů do změti stromů nacházející se u paty úbočí. Cormac zaregistroval, že na snědé, orlí tváři, narůstá stín podezření. Otočil se napůl v sedle, jako by chtěl na své přátele něco zavolat, ale pak místo toho přitáhl koni uzdu a sjel vnějším úbočím dolů, přičemž se nakláněl v sedle dopředu. Cormacovi začalo bušit srdce. Každou chvíli očekával, jak tamten otáčí koně a cválá zpátky, aby vyhlásil poplach. S námahou ovládl šílený impuls vyskočit z úkrytu a opěšale na Římana zaútočit. Ten určitě cílil ve vzduchu visící napětí a stovky neústupných očí, které na něj hleděly. Byl teď v polovině stráně u lidé v údolí ho nemohli vidět. A v té chvíli porušilo těžké ticho zadrnčení tětivy neviditelného luku. Říman se zdušeným výkřikem vyhodil ruce a zatímco jeho kůň protáhle zaržál, on s ám z něho spadl hlavou dopředu, prošitý dlouhou černou střelou, která vyletěla z vřesu. Odkudsi náhle vyskočil silný skřet, chytil uzdu ržoucího koně a za stálého uklidňování ho vedl po stráni do skrýše. Když spadl Říman z koně, zvedl se z vřesu nečekaně malý, mrzácky shrbený muž a Cormac jen postřehl náhle záblesk ostří vysoko zvednutého nože. Po čemž všechno kolem přímo s nereálnou rychlostí utichlo. Zabijáci a zavražděný zmizeli z dohledu a jen vlnící se vřes vydával svědectví o ponurém činu.

Gal znovu pohlédl do údolí. Ti tři, kteří přejeli východní hřbet se nevrátili a Cormac věděl, že už se nevrátí nikdy. Ostatní zvědové nepochybně hlásili, že legionářům bude v průchodu bránit nepříliš početný oddíl bojovníků, neboť předvoj kolony se nalézal právě pod místem, kde ležel Cormac a pohled na ty super obuté muže, kteří měli zanedlouho zemřít, pochodující vpřed stejnoměrným houpavým krokem ho do duše pohnul. A jejich nádherná výzbroj, jejich orlí tváře a dokonalá disciplína v něm vzbudily tak velký strach, jaký je Gal vůbec schopen cítit.

Dvanáct stovek těžkooděnců pochodujících jako jeden muž, až se země třásla v rytmu jejich kroků! Většina z nich byla střední postavy, měli opálené tváře, mohutně stavěné tělo a široká ramena. Byli to veteráni zakalení ve více než stovce bojů. Cormac si soustředěně prohlížel jejich oštěpy, krátké ostré meče a těžké štíty, lesklé pancíře a chocholaté helmy a orly na praporech. To byli vojáci, jimž se pod nohama třásl celý svět a impéria se rozpadala v prach! Ne všichni byli Italové. Byli mezi nimi i zromanizovaní Britové a jedna centurie, čili jedna setnina se celá skládala z ohromných plavovlasých mužů, Galů a Germánů, kteří pro Řím bojovali stejně vášnivě jako ti, kteří se v něm narodili a nenáviděli své divočejší rodáky víc než samotní Římané.

Po bocích kolony pochodující těžké pěchoty jely početné oddíly kavalerie, fonyrie a křídla celé formace chránili lučištníci a prakovníci. Armádní proviant vezlo množství těžkých vozů. Cormac spatřil i velitele Římanů jedoucího ve svém stálém, předem vyznačeném místě v šiku. Byl to vysoký muž, jehož štíhlá, aristokratická tvář bila do očí i na takovou vzdálenost. Marcus Sulius. Gal toho o něm už hodně slyšel.

Když se blížili k nepřátelům, kteří jim blokovali cestu, vydral se z úst legionářů hluboký hrdelní ryk. Viditelně se chtěli probít za pochodu a jít dál bez přestávky, protože celá kolona se nemilosrdně hnala vpřed. Koho chtějí bohové zahubit, toho nejprve připraví o rozum. Cormac nikdy předtím tohle přísloví neslyšel, ale teď mu v jediném okamžiku došlo, že velký Sulius je hlupák. Římská pýcha a arogance! Marcus si navykl útočit na zastrašené národy dekadentního Východu a moc toho neviděl o železné vůli války, která dřímala v západních rasách.

Od kolony se oddělil oddíl kavalerie a cvalem se hnal přímo k ústí soutěsky. Bylo to však jen prázdné gesto, neboť za hlasitých uštěpačných výkřiků otočili koně dobré tři délky kopí před nehybně stojícími Vikingy a jen je zasypali lavinou zblízka vržených oštěpů. Ty vsak jen neškodně zarachotily na vzájemně se překrývajících štítech dosud mlčících Vikingů. Ale velitel oddílu si troufl příliš. Když obracel koně, otočil se v sedle, natáhl se a udeřil kopím přímo do Kullovi tváře. Velký štít vsak ránu odrazil a Kull vrátil úder způsobem útočící kobry. Jeho těžký palcát rozdrtil helmu a také hlavu nešťastného protivníka, jako by to bylo vejce. Dokonce i jeho kůň padl na chvíli na kolena, taková byla síla strašlivého úderu. Teprve teď se Vikingům vydral z úst krátký divoký ryk radosti a Piktové stojící vedle nich triumfálně zavyli a vypustili za ustupujícími jezdci mračno střel. První krev pro lid vřesu! Blížící se Římané mstivě zařvali a přidali do kroku, zatímco splašený kůň první oběti této bitvy procválal kol em nich a vlekl za sebou mrtvolu s nohou zachycenou ve třmenu, teď už jen nechutnou parodii člověka pod divoce bijícími kopyty.

V té chvíli se první linie legionářů, stlačená kvůli těsnosti soutěsky, s příšerným rachotem srazila s nehybnou, solidní stěnou štítů. Srazila se a zase se od ní odrazila a zeď necouvla ani o píď. Poprvé se římské legie střetly s nezlomnou formací, s tou nejstarší bojovou formací Árijů, předků sparťanské, tebanské a makedonské falangy, anglickým čtvercem.

Štít se srazil se štítem a krátký římský meč hledal v té železné stěně mezeru. Vikingská kopí nad nimi trčela v jednotlivých řadách, bodala a rudla stékající krví, a jejich těžké bojové sekery shora ťaly a procházely železem, masem i kostmi. Cormac viděl Kulla, tyčícího se mezi silnými Římany a rozdávajícího rány podobné úderům blesku. Nějaký silný centurion, s vysoko zvednutým štítem a mečem, na něj udeřil jako uragán. Ale železný palcát udeřil a s příšerným lomozem rozbil na malé kousky meč, rozrazil štít, rozdrtil helmu a vrazil Římanovi hlavu mezi ramena, a to všechno jediným strašlivým úderem.

První řada Římanů se prohnula jako ocelová tyč kolem klínu, jak se legionáři s vypětím všech sil snažili proniknout do soutěsky ze stran a obklíčit své protivníky. Ale průchod byl příliš úzký a blízko u stěn se krčili Piktové a jako poselství smrti odtamtud svištěly jejich černé šípy. Na tak malou vzdálenost těžké střely probíjely štíty i pancíře a do železa odění římští vojáci umírali. První linie bojujících legionářů ustoupila, zkrvavená a zlomená. A Vikingové doplnily mezery vzniklé v šiku a šlapali po tich několika, kteří je svou smrtí způsobili. Po celé šíři linie pirátů ze Severu leželi padlí Římané. Úzký pás bezvládných a zmrzačených těl, krvavá pěna příboje, který se o ně marně rozbil.

Cormac vyskočil a zamával rukama. Na ten signál se Domail a jeho lidé vynořili z úkrytu, vyjeli klusem vzhůru po úbočí a postavili se v řadě podél hřbetu soutěsky. Cormac vyskočil na koně, kterého mu přivedli a netrpělivě pohlížel na druhou stranu v tom místě úzkého údolí. Na jeho východním hřbetu nebylo vidět ani stopu života. Kde mohl být Bran a jeho Britové?

Dole, v údolí, se legionáři rozhněvaní neočekávaným odporem hrstky obránců před sebou a dosud nic netušící o pasti, zformovali do sevřenějšího šiku. Vozy, které se na nějaký čas zastavily, se teď znovu daly těžce do pohybu a celá kolona, ještě jednou vyrazila, jako by chtěla prorazit šik obránců už jen svou masou. V čele s galskou centurií vyrazili legionáři znovu do útoku. Tentokrát s plnou silou tisíce dvou set lidí, musel tenhle útok smést odpor Kullových bojovníků jako těžký taran, zadupat je do země a přejít po jejich zkrvavených zbytcích. Cormacovi lidé se v očekávání svého nástupu až třásli netrpělivostí. Náhle se Marcus Sulius otočil a pohlédl na západ, kde se proti nebi rýsovala dlouhá řada jezdců. I na tu vzdálenost Cormac uviděl, jak zbledl. Říman konečně pochopil charakter lidí, s nimiž měl bojovat a to, že se ocitl v pasti. V tu chvíli nepochybně v duchu uviděl chaotický obraz – porážka, nemilost a krvavá smrt!

Ale na ústup bylo pozdě. Bylo pozdě zformovat obranný čtverec s barikádou z vozů. Byla jen jedna cesta a Marcus, který byl i přes svou poslední chybu chytrý generál, si ji bez váhání vybral. Cormac zaslechl, jak jeho hlas překřičel hluk panující kolem jako signál polnice a přestože nerozuměl slovům, pochopil Římanův záměr, který nepochybně volal na své lidi, aby beze zbytku, jako výbuch sopky, pobili tu malou skupinku Vikingů a prosekali si cestu z pasti, než za nimi sklapne!

Teď se legionáři, vědomi si svého zoufalého postavení, vrhli vpřed a strašlivě udeřili na své protivníky. Vikingská stěna ze štítů se zachvěla, ale neustoupila ani o píď. Divoké tváře Galů a zkušené, snědé tváře Italů s hněvem a nenávistí hleděly nad sraženými štíty do planoucích očí lidí Severu. Navzájem se odráželi štíty, dávali si strašlivé rány, umírali a zabíjeli v té krvavé řeži, kdy se sekery černaly od krve, zvedaly a znovu dopadaly a oštěpy z kterých stékala krev se lámaly o popukané meče.

Kde proboha byl Bran a jeho rydvany? Ještě několik minut takového boje a smrt všech, kteří bránili soutěsku, je jistá. Už teď jeden po druhém umírali, i když stále těsněji svírali šiky a nezlomně se drželi. Ti divocí obyvatelé Severu umírali ve stoje, aniž o krok ustoupili a mezi jejich zlatovlasými hlavami se jako lví hříva vyjímaly Kullovi černé vlasy, které se leskly jako symbol toho krvavého masakru. Jeho od krve rudý palcát zkrápěl všechno kolem ohyzdným krvavým deštěm. Krev se lila jak voda mezi rozteklými mozky.

V Cormacovi se náhle cosi zlomilo.

“Ti lidé tam umírají, zatímco my tu čekáme na Branův signál,” vykřikl. “Vpřed! Za mnou synové Galie, třeba do pekla!”

Odpověděl mu divoký ryk a on popustil koni uzdu a vyrazil dolů strání. A za ním, s hlavami skloněnými až u koňských krků, cválalo pět set vřeštících jezdců. V té samé chvílí z obou stran zalil údolí příval šípů podobný černému mračnu a do nebe se zvedl ukrutný vřesk vyjících Piktů. Přes východní hřbet soutěsky se jako hrom ve Dni Posledního soudu přehnaly bojové rydvany. Hnaly se dolů po stráni ozlomkrk, z koňských nozder rozšířených námahou tryskala pěna a zdálo se, že kopyta koní se vůbec nedotýkají země, tak šílený to byl běh. V rydvanu, který byl nejvíc vpředu, se krčil Bran Mak Morn a jeho oči plály touhou po boji. Ve všech, jako posedlí démony, řičeli a práskali biči polonazí Britové. A vzadu za rydvany běželi Piktové, vyli jak vlci a v běhu vystřelovali šípy. Jako temná vlna vyskakovali odevšad z vřesu.

To vše řekl Cormacovi jeden pohled, který stačil na své okolí vrhnout při té zběsilé jízdě ze stráně. Mezi ním a vlastními hlavními silami se rozvinula římská jízda. Tři délky koně před svými lidmi se galský princ střetl s kopími římských jezdců. Kopí prvního z nich odrazil štítem, vysoko se zvedl ve třmenech, strašlivě ťal shůry a rozsekl ho od ramene až po hrudní koš. Další Říman hodil oštěp, který zabil Domaila, ale v tu chvíli se prsa na prsa srazil Cormacův kůň s jeho lehčím koněm, ten se svalil hlavou dopředu a shodil jezdce přímo pod pádící kopyta.

Hned poté strašlivý závan galského útoku smetl římskou kavalerii, a ta, rozehnaná, před ním prchala a končila pod jejich kopyty. A přes její zkrvavené zbytky zaútočili Cormacovi ječící démoni na římskou těžkooděnou pěchotu a pod tím úderem se otřásla celá formace. Meče a sekery se zaleskly, když se zvedaly a dopadaly a síla té zteče je zanesla, hluboko do sevřených řad nepřítele. Ale tady, zadrženi na místě, se zachvěli a přes nelidské úsilí začali ustupovat. Římské oštěpy útočily a meče kosily svou krvavou žeň. Umírali koně i jezdci. Ze všech stran obklíčeni nepřítelem, jehož početní převaha byla značná, Galové umírali jak mouchy. Ale v té chvíli udeřily z druhé strany bojové rydvany a prorazily římské řady. Celá jejich dlouhá linie udeřila téměř současně a ve chvíli srážky vozkové otočili koně a nechali je cválat rovnoběžně podél římské formace a stínali lidi tak, jako se kosí pšenice. V jednom okamžiku na zahnutých ostřích rydvanů umírali stovky lidí a britští mečovníci, kteří z nich seskakovali s šíleným řevem divokých koček, se vrhali na kopí legionářů a vztekle po nich ťali svými dvouručními meči, a tím zmatek ještě zvýšili. Piktové, přikrčení v rydvanech stříleli své šípy přímo do tváří Římanů a hned potom vyskakovali, aby bodali a ťali. Opilí krví a již blízkým vítězstvím byli ti divocí lidé jako ranění tygři, necítili rány, umírali vstoje a jejich poslední smrtelný vzdech byl jako zuřivý ryk.

Ale bitva ještě nebyla u konce. Omámení a rozbití – jejich formace byla rozbita a téměř polovina jich už padla, se Římané bránili se zoufalým šílenstvím. Obklíčeni ze všech stran ťali a tloukli, bojovali v malých skupinkách nebo jako jednotlivci. Lučištníci, prakovníci, opěšalí jezdci a těžkoodění pěšáci bojovali opřeni zády o sebe a smísili se v jednu zmatenou masu. Byl to absolutní zmatek, ale ne vítězství. Ti uzavření v soutěsce se pořád ještě vrhali na krvavé sekery Vikingů, kteří jim zastoupili cestu a zatímco za nimi vřela krvavá, údolím sevřená bitva. Z jedné strany šíleli a tnuli Cormacovi Galové, zatímco z druhé se tam a zpátky pohybovaly bojové rydvany, odjížděly a zase se vracely jako železná vzdušná polnice. Nebyla žádná cesta zpátky, protože Piktové obsadili tu jedinou, kterou sem Římané přišli, podřezali krky markytánkám, dobyli vozy a posílali střely jako smrtící lavinu přímo do zad římského vojska. Ty dlouhé černé šípy probíjely pancíře i těla a přibíjely k sobě lidi jako desky. Ale řež nebyl a jednostranná. Piktové umírali pod bleskovými údery římských oštěpů a krátkých mečů, Galové, přimáčklí svými koni byli roztrháni na kusy a rydvany odťaté od spřežení zrudly krví vozků.

Mezitím v úzkém ústí soutěsky pořád ještě vřela bitva. Velcí bohové, pomyslel si Cormac, když se mezi bleskurychlými údery rozhlédl. Copak tamti ještě stále bojují a brání průchod? Ano! Bránili ho! Byla jich desetina původního počtu, sotva se drželi na nohou, umírali jako mouchy, ale stále ještě odráželi zuřivé útoky legionářů, kteří už také slábli.

Nad celým bitevním polem se vznášel příšerný jekot a třesk zbraní a proto se už odevšad slétali draví ptáci a kroužili nad nimi. Cormac se propletencem bojujících snažil dostat k Marcovi Sullovi, uviděl, jak pod ním padl kůň a jezdec rychle vstává, sám v moři nepřátel. Římanův meč se třikrát zaleskl a každý úder seslal smrt. Pak se z největší záplavy bojujících vynořila strašlivá bytost. Byl to Bran Mak Morn, pocákaný od hlavy až k patě prolitou krví. Když se v běhu blížil k Římanovi, odhodil stranou svůj zlomený meč a vytáhl za pasem zastrčenou dýku. Marcus udeřil, ale král Piktů se ráně bleskurychle vyhnul, chytil ruku a mečem a sám dvakrát bodl dýkou do kovem se lesknoucího pancíře.

Když zemřel velitel Římanů, rozlehl se všude kolem silný řev. Cormac dal křikem dohromady přeživší Galy, pobodl koně ostruhami a zlomenými řadami římských vojáků, kteří ještě bojovali, si prosekal cestu na druhý konec údolí.

Ale už když se tam blížil viděl, že je pozdě. Všichni Vikingové, strozí mořští vlci, tak jak žili, tak i zemřeli. Tvářemi směrem k nepříteli s polámanou, zkrvavenou zbraní v rukou. Leželi strašní a mlčící a dokonce i po smrti si zachovali něco z tvaru bojové formace. Mezi nimi, před nimi a všude kolem nich tu ležely kopce těl těch, kteří se přes ně pokoušeli dostat. Marně. Nedali ani stopu země, kterou bránili! Do posledního muže zemřeli na místě, na kterém stáli. Nezbyl také žádný z jejich nepřátel, aby mohl přejít přes jejich potrhaná a zkrvavená těla. Ti Římané, kterým se podařilo uniknout pirátským sekerám, padli zezadu zasaženi střelami Piktů a meči Galů.

Ale přece tato epizoda bitvy ještě neskončila. Cormac spatřil poslední scénu tohoto dramatu, odehrávající se vysoko nahoře na strmém západním svahu. Skupina Galů v římských pancířích tam dorážela na osamělého muže, černovlasého obra s třpytivou zlatou korunou na hlavě. V těch lidech tkvěla nezlomná rozhodnost, stejně jako v tom, který měl jejich osud v rukou. Byli ztracení. Za zády jim umírali přátelé. Ale než přijde konec, alespoň připraví o život černovlasého náčelníka, který vedl zlatovlasé bojovníky Severu.

Doráželi na něho ze tří stran a zvolna ho donutili ustoupit až ke strmé stěně soutěsky a smrtelnou křečí pokroucená těla ležela po celé délce cesty jeho ústupu, svědčilo o tom, jak zuřivě se tu bojovalo o každý krok. Na té strmé stráni, kde bylo obtížné samo o sobě udržet se na nohou. A přece ti lidé zároveň stoupali a bojovali. Kull už neměl štít, ani velký palcát a velký meč v jeho pravé ruce byl celý od krve. Jeho železná košile, mistrná archaická práce, na něm teď visela v cárech a krev mu tekla z mnoha ran, které pokrývaly jeho končetiny, hlavu a tělo. Ale oči se mu stále leskly radostí z boje a jeho unavená ruka stále jesle držela ostrý meč a rozdávala jím smrtelné rány.

A přece Cormac postřehl, že konec přijde dřív, než se k němu stačí dostat. Teď, na samém vrcholku rozsedliny, ohrožoval život cizího vládce půlkruh ostří a už i jemu začaly ubývat až dosud železné síly. Ještě rozpůlil lebku rozložitému bojovníkovi a zpětným úderem přeťal míchu jinému. Pak, potácejíc se pod údery římských mečů, zaútočil ještě jednou a jeho oběť mu padla k nohám, přeťatá až po hrudní kost. A tehdy, když se zvedl tucet mečů, aby zasadil potácejícímu se Atlantiďanovi smrtelný úder, se stalo cosi divného.

Slunce tonulo ve vlnách západního moře a zbarvilo do ruda všechen okolní vřes, který teď vypadal jako oceán krve. A odrážející se na pozadí zapadajícího slunce, tak jak se předtím objevil, stál Kull. A náhle, jako by se zvedla mlha, otevřela se za potácejícím se králem průrva. Cormacovi překvapené oči spatřily v jedné krátké chvíli nádherný obraz jiné země a jiného nebe. Uviděly temnou a nádhernou zemi plnou blankytných hor a lesknoucích se tichých jezer, zlaté, purpurové a safírové štíhlé věže a vysoko se tyčící bašty mocného města, které země nespatřila už mnoho, mnoho let. To všechno jakoby se zrcadlilo v letních oblacích a ne v kopách porostlých vřesem, které se táhly až k moři.

Pak, jako když se fata morgána rozplyne ve vzduchu, to všechno zmizelo a jen Galové vysoko na úbočí odhodili zbraně a omráčeně se rozhlíželi kolem dokola, neboť muž řečený Kull zmizel spolu s tím a nezůstala po něm jediná stopa!

Cormac otočil koně a jako uhranutý se rozjel zpátky přes podupané pole. Kopyta jeho koně rozcákávala kaluže krve a zvonila o helmy padlých. Celým údolím znělo hromové volání věštící vítězství a jemu se přitom všechno zdálo tak vzdálené a cizí. Nějaký člověk kráčel mezi mrtvolami a Cormac téměř nepoznal, že je to Bran. Pak Gal seskočil z koně a zastoupil králi cestu. Bran byl zkrvavený a beze zbraně. Krev mu kapala z ran na čele, prsou a noze. Pancíř, který nosil, byl celý rozsekaný a nějaký úder mu udělal v jeho železné koruně hluboký, téměř do poloviny její tloušťky sahající, zásek. Ale červený kámen stále svítil plným leskem, jako hvězda smrti.

“Uvažuji, jestli tě nemám zabít,” řekl Gal a těžko artikuloval slova, jako člověk, který se ještě zcela neprobudil z bezvědomí, “neboť krev statečných mužů padá na tvou hlavu. Kdybys dal znamení k útoku dřív, mohli někteří z nich přežít.”

Bran sepnul ruce na prsou. Oči měl velmi unavené.

“Bodni, jestli chceš. Mám těchhle jatek už dost. A vůbec celé to kralování je jako studený med. Král musí hrát s pomocí nahých mečů a lidských životů. A vsázka, to byl celý můj národ. Ano, obětoval jsem Vikingy a bolí mě proto srdce, neboť to byli stateční lidé! Ale kdybych vydal rozkaz, když sis to přál ty, mohlo všechno dopadnou naopak. Římané se ještě nenamačkali do úzkého ústí soutěsky a měli ještě dost času a místa, aby rozvinuli své šiky a porazili nás. Čekal jsem do poslední chvíle, a piráti zemřeli. Král patří svému lidu a nesmí dovolit, aby jeho vlastní pocity nebo ohled na lidské životy měly jakýkoli vliv na jeho rozhodnutí. I když mé srdce umírá žalem, můj národ je nyní zachráněn.”

Cormac, zcela vyčerpaný, sklonil meč.

“Jsi rozený král a vládce lidi, Brane,” řekl galský princ.

Branův pohled bloudil po bitevním poli. Všude se vznášel pach krve. Vítězní barbaři olupovali padlé a ty Římany, kteří složili zbraně a vzdali se, aby tak unikli smrti, teď hlídala stráž a oni své přemožitele pozorovali stále ještě planoucíma očima.

“Mé království a můj národ jsou zachráněny,” řekl unaveným hlasem Bran. “Teď za mnou obyvatelé vřesovišť přijdou po tisících a až na nás Řím vytáhne znovu, srazí se na své cestě s jednolitým národem. Ale jsem příšerně utahaný. Co Kull?”

“Mé oči a má mysl byly omámené bojem,” odpověděl Cormac. “Zdálo se mi totiž, že ho vidím kterak mizí jako duch ve světle zapadajícího slunce. Podívám se po jeho těle.”

“Nehledej ho,” řekl Bran. “Z vycházejícího slunce se vynořil a do zapadajícího odešel. Přisel k nám z věčných mlh a zase se tam vrátil, do svého vlastního království.”

Cormac se otočil. Přicházela noc. Před ním stál jako bílý přízrak Gonar.

“Do svého vlastního království,” opakoval jako ozvěna čaroděj. “Prostor a Čas neexistují. Kull se vrátil do vlastního království, ke své vlastní koruně a do svých vlastních časů.”

“On byl tedy duch?”

“Copak jsi necítil stisk jeho silné dlaně? Copak jsi neslyšel jeho hlas, neviděl jsi, jak jedl a pil, jak se smál a zabíjel a krvácel?”

MOHYLA NA PŘEDHOŘÍ

A v dalším okamžiku mnou ten velký ryšavý ničema

třepal jako pes krysou. „Kde je Meve MacDonnalová?“

křičel. U všech svatých, je to příšerná věc slyšet šíleného

muže o půlnoci na osamělém místě křičet jméno ženy

tři sta let mrtvé.

Pastevcův příběh

„TOTO je mohyla, kterou hledáš,“ řekl jsem, pokládaje významně ruku na jeden z neotesaných kamenů, tvořících souměrnou hromadu.

V Ortaliho temných očích zahořel plamínek lačného zájmu. Jeho zrak přelétl krajinu a spočinul opět na ohromné kupě zvětralých kamenů.

„Je to tak divoké, tajuplné a opuštěné místo!“ řekl. „Kdo by si pomyslel, že je možné najít něco takového přímo v sousedství? Nebýt stoupajícího kouře, člověka by těžko napadlo, že za tím vrchem leží veliké město! Nikde v dohledu není ani živáčka.“

„Lidé se mohyle vyhýbají, stejně jako se jí vyhýbali před staletími,“ opáčil jsem.

„Proč?“

„Už ses mě na to ptal,“ odpověděl jsem netrpělivě. „Mohu ti říci jen tolik, že teď se vyhýbají ze zvyku tomu, čemu se jejich předkové vyhýbali z rozumu.“

„Z rozumu!“ zasmál se pohrdavě. „Pověry!“

Díval jsem se na něj se špatně skrývanou nenávistí. Dva lidé by se těžko mohli více lišit. On byl štíhlý, rozvážný, nezaměnitelně jižní typ s tmavýma očima a sofistikovaným vzhledem. Já jsem mohutný, nemotorný jako medvěd, mám studeně modré oči a věčně rozcuchané rudé vlasy. Byli jsme krajani potud, že jsme se narodili ve stejné zemi; ale kraje, ze kterých přišli naši předkové, jsou si cizí jako sever a jih.

„Severské pověry,“ opakoval. „Nedokážu si představit lidi z jižních zemí, kteří by nechali takovou záhadu tolik let neprozkoumanou. Ti jsou na to příliš praktičtí – příliš prozaičtí, pokud chceš. Jsi si jistý stářím té hromady?“

„V žádném rukopise před L. P. 1014 jsem o ní nenašel ani zmínku,“ zavrčel jsem, „a četl jsem všechny takové rukopisy, které existují, v originále. MacLiag, básník krále Briana Borua, mluví o navršení mohyly bezprostředně po bitvě a není pochyb, že myslí právě tuto. Jsou o ní krátké zmínky v pozdějších kronikách Čtyř Pánů, také v Knize Leinsterově, sestavené ke konci padesátých let dvanáctého století, a znovu v Knize Lecanově, sestavené MacFirbisem okolo roku 1416. Všichni ji spojují s bitvou u Clontarfu beze zmínky o tom, proč byla postavena.“

„Řekni mi, co je na tom za tajemství?“ zeptal se. „Co je přirozenějšího, než že poražení Norové navršili hrobku nad tělem nějakého velkého náčelníka, který padl v bitvě?“

„Za prvé,“ odvětil jsem, „záhadou je už samotná její existence. Stavba mohyl nad mrtvými byl norský, ne irský zvyk. A podle kronik tuto mohylu rozhodně nenavršili Norové. Jak by ji mohli postavit bezprostředně po bitvě, ve které byli poraženi na hlavu a v překotném letu hnáni branami Dublinu? Jejich náčelníci leží tam, kde padli, a o jejich kosti se postarali jen havrani. Tuto mohylu navršily irské ruce.“

„No dobře, ale co je na tom divného?“ trval na svém Ortali. „V dávných dobách Irové navršili kameny na hromadu, když šli do bitvy, každý muž jeden kámen; po bitvě žijící své kameny odstranili a zanechali tak zprávu o počtu padlých pro každého, kdo by chtěl spočítat zbývající kameny.“

Potřásl jsem hlavou. „To bylo v mnohem dávnějších dobách; ne v bitvě u Clontarfu. Za prvé, bojovalo tam víc než dvacet tisíc válečníků a čtyři tisíce z nich padly; tato mohyla není dostatečně velká na to, aby mohla sloužit jako pomník zabitých v bitvě. A je postavena příliš souměrně. Za všechna ta století vypadlo stěží pár kamenů. Ne, byla postavena, aby něco zakrývala.“

„Severské pověry!“ ušklíbl se znovu.

„Jistě, pověry, jak chceš!“ Pobouřen jeho opovržením, vykřikl jsem tak silně, že ustoupil dozadu a ruce schoval do kabátu. „My ze severní Evropy jsme měli bohy a démony, proti kterým vybledlí bohové východu vypadají jako pohádky pro děti. A v časech, kdy si tvoji předkové hověli na sametových poduškách mezi mramorovými sloupy upadající civilizace, mí předkové budovali svou vlastní civilizaci ve strádání a gigantických bitvách proti nepřátelům lidským i nelidským. Zde, na této planině, se věk temna nachýlil ke konci a úsvit nového věku zazářil nad světem nenávisti a bezvládí. Zde, jak i ty víš, v roce 1014 Brian Boru a jeho sekerami vládnoucí Dalkasané zlomili moc pohanských Norů navždy – těch odpudivých kořistníků, kteří brzdili rozvoj civilizace po staletí.

Bylo to víc než jen bitva mezi Galy a Dány o korunu Irska. Byla to válka mezi Bílým Kristem a Odinem, mezi křesťanstvím a kacířstvím. Byla to poslední výspa pohanů – lidí starých, odpudivých zvyklostí. Po tři století se svět svíjel pod botou vikinga a zde na Clontarfu byla tato metla zažehnána navždy.

Později, stejně jako teď, byl význam této bitvy obyvateli jižních zemí a jejich spisovateli a historiky podceňován. Civilizovaná města jihu, vzhlížející se ve své naleštěné okázalosti, se nezajímala o bitvy barbarů kdesi v zapomenutých severozápadních koncích světa – jejich obyvatelé se nezajímali o místa a lidi, o jejichž jménech měli stěží mlhavé ponětí. Věděli jen, že kruté nájezdy králů moře najednou začaly pustošit jejich pobřeží, ale o století později byl už divoký věk rabování a vraždění téměř zapomenut – to všechno jen díky hrubým, zpola civilizovaným lidem, stěží skrývajícím svou nahotu ve vlčích kůžích, kteří povstali proti dobyvatelům.

Zde nastal Ragnarok, soumrak bohů! Zde padl Odin, když byl jeho náboženství zasazen smrtelný úder. Byl posledním z pohanských bohů, který stál proti křesťanství, a na čas to vypadalo, jako kdyby jeho děti mohly zvítězit a strhnout svět zpátky do temnoty a divošství. Před Clontarfem, praví se v legendách, se často objevoval na zemi svým uctívačům, mlhavě viděn v obětním kouři při smrtelném křiku umírajících nahých lidských obětí. Byl spatřen na oblacích hnaných větrem, divoké kadeře vlající vichřicí, nebo se objevil jako norský bojovník, zasazující hromové údery v čele bezejmenných bitev. Ale po Clontarfu už ho nikdo nespatřil; jeho uctívači se ho marně pokoušeli přivolat divokými písněmi a krutými oběťmi. Ztratili víru v toho, kdo se jim vzdálil v jejich nejtěžší hodině; jeho oltáře se zhroutily, jeho kněží zešedivěli a zemřeli, a muži se obrátili ke svému dobyvateli, Bílému Kristovi. Víra krve a železa upadla v zapomnění, čas králů moří s rukama od krve pominul. Vycházející slunce pomalu, matně osvítilo noc temných věků a lidé zapomněli na Odina, který se už na zemi nevrátil.

Jistě, směj se, pokud chceš! Ale kdo ví, kolik podob hrůzy se zrodilo v temnotách, studeném šeru a hvízdajících černých zálivech severu? V jižních zemích svítí slunce a kvetou květiny; pod modrou oblohou se snadno vysmívá démonům. Ale na severu, kdo může říci, co za prvotní síly zla žije v divokých bouřích zuřících v temnotách! Je možné, že od těch ďáblů noci se lidé dostali k uctívání Krutých, Odina a Thora, a jejich děsivého příbuzenstva.“

Ortali byl na okamžik zticha, jako by byl zaražen mou urputností; potom se začal smát. „Dobře řečeno, ty můj severní filosofe! O těchto věcech budeme diskutovat někdy později. Těžko jsem mohl očekávat, že potomek severských barbarů se vzdá zbytků snů a mýtů svého lidu. Ale na druhou stranu ty nemůžeš očekávat, že budu brát vážně tvoje báchorky. Stále věřím, že tato mohyla neukrývá nic strašnějšího než norského náčelníka, který padl v bitvě – a tvé plamenné řeči o severských ďáblech na věci opravdu nic nemění. Pomůžeš mi dostat se do té mohyly?“

„Ne,“ odpověděl jsem krátce.

„Bude stačit několik hodin, abychom odhalili cokoliv, co může být uvnitř,“ pokračoval, jako by neslyšel. „Mimochodem když už mluvíme o pověrách, není s touhle mohylou spojena nějaká divoká historka týkající se cesmíny?“

„Stará legenda tvrdí, že všechny stromy, nesoucí cesmínu, byly z nějakého neznámého důvodu na legii kolem vykáceny,“ řekl jsem zamračeně. „To je další záhada. Cesmína byla důležitou součástí norské magie. Čtyři Pánové mluví o Norovi – bělovousém starci divokého vzezření, očividně Odinově knězi – který byl rok po bitvě zabit domorodci, když se pokoušel položit na mohylu ratolest cesmíny.“

„Dobře,“ zasmál se, „obstaral jsem si větvičku cesmíny – vidíš? – a budu ji nosit v klopě; třeba mě ochrání proti tvým severským čertům. Jsem si teď jistější než kdy předtím, že mohyla ukrývá jednoho z králů moře – a ti byli vždy ukládáni k odpočinku se vším svým bohatstvím; zlatými poháry, meči s jílci vykládanými drahokamy a stříbrnými krunýři. Cítím, že tato mohyla obsahuje bohatství, bohatství, o které nemotorní irští sedláci zakopávali celá staletí, kdy žili v bídě a umírali hlady. Pche! Měli bychom se sem vrátit o půlnoci, abychom si byli jisti, že nebudeme vyrušeni – a ty mi pomůžeš s kopáním.“

Poslední věta byla pronesena tónem, při kterém se mi před očima objevily rudé mžitky. Ortali se otočil a začal zkoumat mohylu, zatímco mluvil, a moje ruka se téměř nedobrovolně natáhla a sevřela zubatý kámen, který se oddělil z jednoho z balvanů. Pokud vůbec kdy po zemi chodil nějaký potenciální vrah, byl jsem jím já v tom okamžiku. Jedna rána, rychlá, tichá a silná, a byl bych navěky volný od hořkého otroctví, podobného údělu mých keltských předků, trpících pod nadvládou vikingů.

Jako kdyby mi četl myšlenky, Ortali se ke mně otočil. Rychle jsem kámen schoval do kapsy, i když jsem nevěděl, jestli si mého počínání nevšiml. Ale musel si všimnout touhy po krvi, rudě zářící v mých očích, protože se zase odtáhl a jeho ruka znovu hmátla po skrytém revolveru.

Přesto řekl jen: „Rozmyslel jsem si to. Neuděláme to dnes v noci. Raději až později, možná zítra. Někdo by nás mohl sledovat. Teď jdu zpátky do hotelu.“

Neodpověděl jsem, otočil jsem se k němu zády a kráčel jsem mrzutě pryč směrem k pobřeží. On se vydal vzhůru předhořím, za kterým leželo město, a když jsem se za ním ohlédl, právě přecházel hřeben a jeho silueta se ostře rýsovala proti šedivé obloze. Kdyby nenávist mohla zabíjet, byli bychom oba padli mrtvi. Viděl jsem jako skrz rudou mlhu. Tep mi bušil ve spáncích jako gigantické kladivo.

Otočil jsem se zpátky k pobřeží. Najednou jsem se zastavil. Zcela zabrán do svých černých myšlenek přiblížil jsem se na několik metrů k jakési podivné ženě, aniž bych ji spatřil. Byla vysoká a mohutně stavěná, s přísnou tváří, zvrásněnou a zvětralou jako okolní kopce. Byla oblečena podle mého názoru velmi podivně, ale nevěnoval jsem tomu příliš pozornosti, protože jsem věděl, že někteří z mých zpátečnických krajanů se často oblékají dosti kuriózně.

„Co jste dělali u mohyly?“ zeptala se hlubokým, silným hlasem. Pohlédl jsem na ni s úžasem; mluvila galsky, což nebylo divné samo o sobě, ale myslel jsem, že druh galštiny, který používala ona, už z běžné řeči vymizel. Byla to galština učenců, čistá a s podivně archaickým přízvukem. Žena z nějaké odříznuté horské oblasti, pomyslel jsem si, kde lidé ještě stále mluví nefalšovaným jazykem předků.

„Dohadovali jsme se o tajemstvích, která skrývá,“ odpověděl jsem stejným jazykem, nicméně váhavě, protože ačkoliv jsem ovládal modernější formu, vyučovanou ve školách, způsob, jakým mluvila ona, zkoušel mé znalosti do krajnosti.

Pomalu potřásla hlavou. „Nelíbí se mi ten tmavý muž, který byl s tebou,“ řekla ponuře. „Kdo jsi ty?“

„Jsem Američan, přestože jsem se narodil a vyrostl tady,“ odpověděl jsem. „Mé jméno je James O‘Brien.“

Podivné světlo zaplálo v jejích studených očích „O‘Brien? Pak jsi z mého klanu. Narodila jsem se jako O‘Brienová. Vdala jsem se za muže z MacDonnalů, ale mé srdce bylo vždy s lidem mé krve.“

„Žiješ zde?“ zjišťoval jsem, maje na paměti její podivný přízvuk.

„Ano, žila jsem zde před časem,“ odpověděla, „ale byla jsem dlouhou dobu daleko pryč. Všechno se změnilo – všechno. Neměla jsem se vracet, ale byla jsem přivedena zpět voláním, kterému bys nemohl porozumět. Pověz, chcete mohylu odkrýt?“

Zarazil jsem se a pohlédl na ni přesvědčen, že musela nějakým záhadným způsobem vyslechnout náš rozhovor.

„Není to můj nápad,“ odpověděl jsem hořce. „Ortali – můj společník – ji bezpochyby otevře a já jsem přinucen pomáhat mu. Ze své vlastní vůle bych se nikdy neodvážil rušit její klid.“

Její studené oči se mi propalovaly do duše. „Jen blázen se žene do záhuby, aniž by se rozhlédl kolem sebe,“ řekla chmurně. „Co ten muž ví o tajemstvích této prastaré země? Zde byly vykonány činy, které otřásly světem. Tamhle, před dávnými časy, kdy se šumící Tomarův les temně vypínal proti pláni Clontarfu a hradby Dublinu lemovaly jih řeky Liffey, se havrani krmili na padlých a zapadající slunce ozařovalo jezera zrudlá krví. Tam král Brian, předek tvůj i můj, zlomil kopí severu. Přitáhli ze všech zemí, i z mořských ostrovů; přišli v blýskavém brnění a jejich rohaté helmy vrhaly dlouhé stíny na krajinu. Dračí přídě rozbíjely vlny a zvuk jejich vesel byl jako údery bouře.

Na této pláni padali hrdinové jako pšenice za sekáčem. Zde padl Jarl Sigurd z Orknejí a Brodir z ostrova Man, poslední mořští králové, a všichni jejich náčelníci. Padl tu také princ Murrogh a jeho syn Turlogh, bezpočet galských náčelníků a sám král Brian Boru, nejmocnější panovník Erinu.“

„Ano!“ Moje představivost byla vždy rozněcována epickými příběhy mé rodné země. I má krev tu byla prolita, a přestože jsem nejhezčí část svého života prožil v daleké zemi, pouta krve mou duši vážou k tomuto pobřeží.“

Pomalu přikývla a ze své róby vytáhla něco, co se matně třpytilo ve svědě zapadajícího slunce.

„Vezmi si tohle,“ řekla. „Předávám ti to jako symbol pokrevního pouta. Cítím, že se blíží zvláštní a děsivé události – ale tohle tě ochrání od zla i lidu noci. Navzdory mínění lidí je to svátost.“

Překvapeně jsem si od ní tu věc vzal. Byl to krucifix ze zvláštním způsobem zpracovaného zlata, posázený drobnými drahokamy. Řemeslné provedení bylo neuvěřitelně archaické a nezaměnitelně keltské. A najednou jsem si matně vzpomněl na jistou dlouho ztracenou relikvii, popisovanou zapomenutými mnichy v nejasných rukopisech.

„Nebesa!“ zvolal jsem. „To je – to musí být – to nemůže být nic jiného než ztracený krucifix Svatého Brandona Požehnaného!“

„Tak jest.“ Sklonila svou přísnou hlavu. „Kříž Svatého Brandona, vytvořený rukama svatého muže před dávnými časy, dřív než norští barbaři proměnili Erin v rudé peklo – ve dnech, kdy mír a svatost vládly zemí.“

„Ale ženo!“ vykřikl jsem divoce. „Nemohu ho od tebe přijmout! Nemůžeš znát jeho cenu! I jen jako materiál je to neuvěřitelné bohatství – a jako relikvie má nevyčíslitelnou hodnotu – “

„Dost!“ Zarazila mě hlubokým hlasem. „Skoncuj s takovými řečmi, nerouhej se! Neodvažuj se mluvit jedním dechem o kříži Svatého Brandona a ceně. Nikdy nebyl pošpiněn zlatem; šel z ruky do ruky vždy jen jako dar. Dávám ti ho jako záštitu proti silám zla. Neříkej už ani slovo.“

„Ale byl ztracený tři sta let!“ zvolal jsem. „Jak – kde…?“

„Před mnoha lety mi jej daroval Svatý muž,“ odpověděla. „Schovávala jsem jej na prsou – a ležel tam tak dlouho. Ale teď ho dávám tobě; přišla jsem kvůli tomu zdaleka, protože v povětří se vznáší spousta děsivých událostí a ten kříž je mečem i štítem proti lidu noci. Prastarý ďábel se bouří ve svém vězení a ruce zaslepené pošetilostí by jej mohly osvobodit; ale silnější než každý ďábel je kříž Svatého Brandona, který sbíral svou sílu během dlouhých, předlouhých věků, od doby, kdy zapomenuté zlo přišlo na zemi.“

„Ale kdo jsi ty?“ vykřikl jsem.

„Jsem Meve MacDonnalová,“ odpověděla. Potom se beze slova otočila a dlouhými kroky kráčela vstříc prohlubujícímu se soumraku, a já jen ohromeně stál a pozoroval ji, jak přechází předhoří, na hřebeni se otáčí směrem do vnitrozemí a mizí z dohledu. Potom jsem se otřepal jako člověk, probuzený ze sna, a vydal jsem se také vzhůru svahem a napříč plání. Když jsem přešel hřeben, připadal jsem si, jako bych se ocitl v jiném světě; za mnou ležela divoká pustina spící v temném středověku; přede mnou pulsovala světla a hluk moderního Dublinu. Jen jeden dotek minulosti byl patrný na scéně, ležící přede mnou: ve vnitrozemí se rýsovaly nepravidelné a porušené obrysy starobylého hřbitova, už dlouho opuštěného a teď dušeného plevelem, jen těžko rozpoznatelné v houstnoucím šeru. Vtom jsem spatřil vysokou postavu, pohybující se jako duch podél hroutících se hrobek. Potřásl jsem užasle hlavou. Meve MacDonnalová byla jistě stížená šílenstvím, žila v minulosti, snažila se rozdmýchat plaménky z vychladlého popela mrtvých včerejš ků. Vydal jsem se opět na cestu a zanedlouho se začaly objevovat záblesky svítících oken, které postupně vyrostly do mihotajícího oceánu světel zvaného Dublin.

Když jsem byl zpět v předměstském hotelu, kde jsme s Ortalim bydleli, o kříži jsem se mu ani nezmínil. Alespoň tohle vědět nemusel. Měl jsem v úmyslu ponechat si kříž, dokud si jej nevyžádá zpět – tím jsem si byl jist. Když jsem si ji teď znovu vybavoval, v myšlenkách jsem se vrátil k jejímu podivnému oblečení, k jedné jeho součásti, kterou se mé podvědomí obíralo celou tu dobu, ale kterou jsem si vědomě vybavit nedokázal. Meve MacDonnalová měla na nohou sandály, které se v Irsku nenosily už celá staletí. Ale na druhou stranu bylo možná jen přirozené, že se vzhledem ke své posedlosti minulostí pokoušela napodobovat i oděv svých předků.

Obracel jsem kříž obdivně v rukách. Nebylo nejmenších pochyb, že to byl ten kříž, po kterém starožitníci tak dlouho marně pátrali, až nakonec v zoufalství popřeli samotnou jeho existenci. Církevní učenec, Michael O‘Rourke, který vyčerpávajícím způsobem v pojednání sepsaném okolo roku 1690 relikvii obšírně popsal a zmapoval její historii, se zmiňuje, že naposledy byla v majetku biskupa Liama O‘Briena. Ten když roku 1655 umíral, ji daroval své příbuzné; ale kdo byla ta žena, se nikdy nevědělo a O‘Rourke tvrdí, že vlastnictví kříže držela v tajností a že s ní byl uložen do hrobu.

Za jiných okolností by má radost nad objevením relikvie neznala mezí, ale teď byla má mysl příliš naplněna hněvem a doutnající zuřivostí. Když jsem vracel kříž do kapsy, vrátil jsem se v myšlenkách mimoděk ke svým vztahům k Ortalimu, vztahům, které mátly mé přátele, ale které byly v podstatě velice jednoduché.

Před několika lety jsem byl ve skromném spojení s jistou velkou univerzitou. Jeden z profesorů, se kterými jsem pracoval – muž jménem Reynolds – měl nesnesitelnou vlastnost chovat se pánovitě k lidem, které považoval za méněcenné. Byl jsem chudý student, bojující o přežití v systému, který činil samotnou existenci učenců nejistou. Snášel jsem profesorovy urážky tak dlouho, jak jsem jen mohl, ale jednoho dne jsme se střetli. Na důvodu nezáleželo, bylo to něco triviálního. Protože jsem se odvážil odpovědět na jeho urážky, Reynolds mě uhodil a já ho srazil k zemi.

Ještě toho dne se postaral o mé propuštění z univerzity. Jsa postaven tváří v tvář nejen náhlému ukončení mé práce a studií, ale také bezprostřední hrozbě hladu, upadal jsem v zoufalství, a tak jsem se v noci vydal do Reynoldsovy pracovny s úmyslem zničit ho. Našel jsem ho v pracovně samotného, ale v okamžiku, kdy jsem vstoupil, vyskočil a napadl mě jako divoká šelma dýkou, kterou používal jako nůž na papír. Neudeřil jsem ho; ani jsem se ho nedotkl. Jak jsem ukročil stranou, abych se vyhnul jeho útoku, nohy mu uklouzly na malém koberečku. Upadl tak nešťastně, že si dýku při pádu na zem vrazil přímo do srdce. Zemřel okamžitě. V okamžiku jsem si uvědomil své postavení. Bylo známo, že jsem se s ním pohádal a že padlo dokonce několik ran. Měl jsem všechny důvody nenávidět ho. Kdyby mě našli v pracovně s mrtvým tělem, žádný soud na světě by mi neuvěřil, že jsem ho nezavraždil. Ve spěchu jsem odešel cestou, kterou jsem přišel, v domnění, že jsem byl nepozorován. Ale Ortali, sekretář mrtvého profesora, mě viděl. Kd yž se vracel z tancovačky, uviděl mě vcházet do budovy, sledoval mě a pozoroval celou událost oknem. Ale to jsem se dozvěděl až později.

Tělo našla profesorova hospodyně a samozřejmě kolem toho byla spousta rozruchu. Podezření padlo na mne, ale pro nedostatek důkazů jsem nebyl obžalován, a nakonec dospěli k závěru, že to byla sebevražda. Do té doby Ortali mlčel. Až pak přišel ke mně a řekl mi, co ví. Věděl samozřejmě, že jsem Reynoldse nezabil, ale mohl dosvědčit, že jsem byl v pracovně, když si profesora našla smrt. A já jsem věděl, že Ortali by byl schopen vyhrožovat, že odpřisáhne, že mě viděl zabít Reynoldse. A tak začalo systematické vydírání.

Jsem v pokušení říct, že podivněji vydírán snad ještě nikdo nebyl. Po incidentu jsem neměl žádné peníze; Ortali sázel na moji budoucnost, protože si byl jist mými schopnostmi. Poskytl mi peníze a rafinovaným taháním za provázky mi obstaral místo na jedné velké univerzitě. Potom se posadil a čekal na výsledky svých plánů, a časem sklidil ze své setby bohatou žeň. Ve svém oboru jsem se stal velice úspěšným. Brzy jsem za svou normální práci bral víc než skvělý plat a dostával jsem ceny a vyznamenání za obtížné výzkumy nejrůznějšího druhu, z nichž Ortali získával lví podíl – alespoň co se peněz týče. Připadalo mi, jako bych byl stižen Midasovou kletbou. Z vína úspěchu jsem ochutnal jen kal.

Pro sebe jsem neměl ani vindru. Peníze, které prošly mýma rukama, mizely do těžknoucích kapes mého otrokáře, o kterém svět neměl ani ponětí. Přitom byl mužem nevšedního nadání, mohl vyniknout téměř v jakémkoliv oboru, ale jeho zkažené jádro společně s nezměrnou hrabivostí z něj udělaly parazita, krev sající pijavici.

Výlet do Dublinu byl pro mě v podstatě dovolenou. Byl jsem vyčerpán studiem a pokusy. Ale on se někde doslechl o Grimminově mohyle, jak ji nazývali, a jako sup větřící mršinu se vydal po stopě ukrytého zlata. Zlatý pohár na víno by byl, tedy pro něj, dostatečnou odměnou za úsilí probourat se dovnitř a dostačujícím důvodem pro zhanobení nebo dokonce zničení prastaré památky. Byl lidskou hyenou, jeho jediným bohem bylo zlato.

V pořádku, myslel jsem si, když jsem se chystal ke spánku, všechno jednou skončí, to dobré i to špatné. Život se pro mne stal nesnesitelným. Ortali mi tak dlouho stavěl před očima šibenice, až ve mně přestaly budit hrůzu. Potácel jsem se pod tíhou, kterou jsem nesl, protože jsem svou práci miloval. Ale každá trpělivost má své meze. Pěsti se mi sevřely, když jsem pomyslel na Ortaliho, pracujícího vedle mne o půlnoci u osamělé mohyly. Jediný úder takovým kamenem, jaký jsem sebral toho dne, a mé utrpení mohlo být u konce. Život, naděje, kariéra a sny by byly u konce taky, nebylo pomoci. Ach, jak ubohý, ubohý konec mých odvážných snů! Provaz a dlouhý let dvířky propadliště by měly ukončit obdivuhodnou kariéru a plodný život! A to všechno kvůli lidskému upírovi, který si ukájel své zkažené choutky na mé duši a který ze mne udělal vraha a ztroskotance!

Ale já věděl, že můj osud je psán v železných knihách prokletí. Dříve nebo později jsem se musel Ortalimu postavit tváří v tvář a zabít ho, ať už to má za následek cokoliv. Došel jsem na konec cesty. Neustálé mučení ze mne udělalo, domnívám se, polovičního šílence. Věděl jsem, že u Grimminovy mohyly, kde se budeme o půlnoci lopotit, Ortali pod mýma rukama vydechne naposledy a můj vlastní život bude ztracen.

Něco mi vypadlo z kapsy a já to zvedl. Byl to kus ostrého kamene, který jsem sebral z mohyly. Díval jsem se na něj ve zvláštním rozpoložení a přemýšlel, čí podivné ruce se ho ve starých časech dotýkaly a jaké temné tajemství pomáhal skrývat na pustém Grimminově předhoří. Zhasl jsem světlo a ležel v temnotě. Ponořil jsem se do vlastních černých myšlenek, zapomenutý kámen jsem přitom stále svíral v dlani. A postupně jsem sklouzl do hluboké dřímoty.

Nejprve jsem si byl vědom, že sním, jak to často bývá. Všechno bylo nezřetelné a zahalené v příšeří a spojené jakýmsi zvláštním způsobem s kusem kamene, který jsem stále svíral v ruce. Gigantické, chaotické výjevy, krajiny a události se přede mnou rozhrnovaly jako mraky, hnané a trhané vichřicí. Pomalu se ustálily a vykrystalizovaly do podoby jedné výrazné krajiny, známé a zároveň divoce cizí. Viděl jsem širokou, holou planinu, ohraničenou šedým mořem na jedné straně a temným, šumícím hvozdem na straně druhé. Pláň byla proťata kroutící se řekou a za tou řekou jsem viděl město – město, jaké mé bdící oči nikdy nespatřily: obnažené, přísné, masivní, s chmurnou architekturou dřívější, divočejší doby. Na planině jsem jako v mlze viděl ohromnou bitvu. Seskupené šiky se pohybovaly dopředu i dozadu, ocel se blyštěla jako moře zalité sluncem a muži padali pod čepelemi jako pokosené obilí. Viděl jsem muže ve vlčích kůžích, divoké a rozcuchané, třímající krví zbrocené sekery, a vysoké muže v rohatých helmách a třpytivé zbroji, jejichž oči byly chladné a modré jako moře. A viděl jsem sebe.

Ano, ve svém snu jsem viděl a poznával, částečně neosobním způsobem, sám sebe. Byl jsem vysoký a silný. Kolem hlavy mi ve větru vlály vlasy a byl jsem nahý až na vlčí kůži opásanou kolem beder. Běžel jsem uprostřed šiku, ječel jsem a rozdával údery sekyrou a po boku mi stékala krev z ran, které jsem stěží cítil. Mé oči byly studeně modré, zacuchané vlasy a vousy byly rudé.

Na okamžik jsem si byl vědom své dvojí osobnosti, byl jsem divoch, běžící a ohánějící se klínovitou sekyrou, a zároveň spící a snící muž, vzdálený celá staletí. Ale ten pocit rychle zmizel. Už jsem si neuvědomoval žádné jiné já kromě barbara, který běžel a rozdával údery. James O‘Brien už neexistoval; byl jsem Rudý Cumal, válečník Briana Borua, a z mé sekyry kapala krev nepřátel.

Řev bitvy pomalu utichal, i když tu a tam byly stále vidět bojující hloučky válečníků. Podél řeky polonazí muži z klanu, po pás v rudnoucí vodě, bojovali proti válečníkům v helmách, jejichž brnění je nemohla ochránit před údery dalcassanských seker. Za krvavou řekou neuspořádané hloučky klopýtaly branami Dublinu.

Slunce pomalu klesalo za obzor. Celý den jsem bojoval po boku náčelníků. Viděl jsem Jarla Sigurda padnout pod mečem prince Murrogha. Viděl jsem samotného Murrogha umírat v okamžiku vítězství rukou hrozivého obrněného obra, jehož jméno nikdo neznal. Viděl jsem v záplavě nepřátel Brodira a krále Briana padnout společně u vchodu velkého králova stanu.

Ano, byly to hody havranů, záplava rudé krve, a věděl jsem, že dračí flotily ze severu už pochodeň zkázy a ničení přinášet nebudou. Široko daleko leželi Vikingové v lesknoucí se zbroji jako pokosené obilí. Mezi nimi byly tisíce těl soukmenovců oděných do vlčích kůží, ale počet Seveřanů daleko převýšil mrtvé Erinu. Byl jsem znechucený a nemocný z pachu syrové krve. Přesytil jsem svou duši vražděním; teď jsem hledal kořist. A našel jsem ji – mrtvolu bohatě oděného norského náčelníka ležícího nedaleko mořského pobřeží. Sundal jsem mu pancíř zdobený stříbrnými šupinami i rohatou helmu. Padly mi, jako by mi byly vyrobeny na míru, a já si vykračoval okolo mrtvoly a volal na své kamarády, aby obdivovali můj vzhled, přestože jsem se cítil spoutaně, protože Galové zbrojí opovrhují a bojují polonazí.

Při svém pátrání po kořisti jsem se zatoulal daleko do pláně, pryč od řeky, ale těla v brnění ležela stále hustě, horečka bitvy rozptýlila uprchlíky i pronásledované všude po krajině, od temně se rýsujícího Tomarova lesa po řeku a pobřeží moře. A na přímořském svahu Drumnova předhoří jsem narazil na umírajícího válečníka. Byl vysoký a mohutný, oděný v šedé brnění. Ležel částečně v záhybech velkého tmavého pláště, zlomený meč blízko mocné pravé paže. Rohatá helma mu sklouzla z hlavy a rozcuchané vlasy mu vlály ve větru vanoucím ze západu.

Na místě jednoho oka byl jen prázdný důlek, a to druhé zářilo studeně a temné jako Severní moře, přestože se už kalilo přicházející smrtí. Z otvoru v pancíři prosakovala krev. Přibližoval jsem se k němu pomalu, zmocnil se mě podivný strach, kterému jsem nerozuměl. Připraven vyrazit mu sekyrou mozek z hlavy jsem se nad něj naklonil a poznal jsem v něm náčelníka, který zabil prince Murrogha a který kosil bojovníky Galů jako kosou. Kdekoli bojoval, Norové vítězili, ačkoliv ve všech ostatních částech bojiště měli Galové převahu.

A teď ke mně promluvil v norštině a já rozuměl – nedřel jsem snad jako otrok mezi lidem moře tolik hořkých let?

„Křesťané zvítězili,“ sípal hlasem, jehož tón, i když hluboký, ve mně vyvolal neobvyklý záchvěv strachu; jeho podtón byl jako ledové vlny rozbíjející se o severská pobřeží, jako mrazivý vítr šeptající mezi sosnami. „Prokletí a stíny slídí Asgaardem a zde nadešel Ragnarok. Nemohl jsem být na všech částech bitevního pole najednou, a teď jsem zraněn k smrti. Kopí – kopí s křížem na čepeli; žádná jiná zbraň mě zranit nemohla.“

Uvědomil jsem si, že náčelník, vidící mlhavě můj červený vous a norskou zbroj, kterou jsem měl na sobě, mě pokládal za jednoho ze svých. Ale v hloubi mé duše se vzdouvala vzrůstající hrůza.

„Bílý Kriste, ještě jsi nevyhrál,“ mumlal horečnatě. „Zvedni mne, muži, a poslouchej mne.“

Z nějakého důvodu jsem ho poslechl. Když jsem mu pomáhal posadit se, otřásl jsem se a naskočila mi husí kůže, protože jeho tělo bylo jako ze slonoviny – jeho svaly byly hladší, tvrdší a studenější než bylo možné, přestože umíral.

„Umírám, jako umírají lidé,“ mumlal. „Byl jsem blázen, když jsem přijal lidskou podobu, i když proto, abych pomohl lidem, kteří mě uctívají. Bohové jsou nesmrtelní, ale maso může zahynout, i když ho nosí bůh. Pospěš a přines ratolest kouzelné rostliny – cesmíny – a polož mi ji na prsa. A pak, i kdyby nebyla větší než špička dýky, mě osvobodí z vězení masa, které jsem přijal, když jsem přišel bojovat s lidmi jejich vlastními zbraněmi. A já to maso setřesu a znovu se budu hnát s bouřkovými mračny. Potom zkáza všem, kdo přede mnou nepadnou na kolena! Pospěš; budu očekávat tvůj návrat“

Lví hlava padla zpět, tělo se pod pancířem zachvělo a jeho srdce přestalo bít. Byl mrtev, jako umírají lidé, ale já věděl, že pod schránkou lidského těla jen dříme duch ďábla mrazu a temnoty.

Ano, znal jsem ho: Odin, Šedý muž, Jednooký, bůh severu, který na sebe vzal podobu válečníka, aby bojoval za svůj lid. Přijímaje podobu lidského těla, byl omezen lidskými možnostmi. Všichni znali tohoto boha, který často kráčel po zemi v přestrojení za člověka. Odin v lidské podobě mohl být zraněn určitými zbraněmi a dokonce zabit, ale dotyk tajemné cesmíny ho mohl přivést k hrozivému znovuvzkříšení. Touto úlohou pověřil mne, nepoznávaje ve mně nepřítele; v lidské podobě mohl užívat jen lidských smyslů a ty byly ještě zkaleny blížící se smrtí.

Vlasy se mi zježily a začal jsem se třást. Svlékl jsem ze sebe norskou zbroj a bojoval jsem s divokou panikou, která mě nutila slepě se rozběhnout planinou a křičet hrůzou. Zachvácen děsem jsem sbíral kameny a vršil z nich hrubé lože, na které jsem položil tělo padlého boha, i když jsem se chvěl děsem. A když slunce zapadlo a pomalu vyšly hvězdy, stále ještě jsem pracoval s neubývající silou a vršil velké kameny na mrtvolu. Přišli ke mně ostatní soukmenovci a já jim řekl, co zde pohřbívám – doufal jsem, že navždy. A oni, i když se třásli hrůzou, mi začali pomáhat. Větvička kouzelné cesmíny nesměla nikdy spočinout na Odinově hrozivé hrudi. Pod těmi neotesanými balvany měl severský démon spát navěky, až do bouře soudného dne, zapomenut světem, který kdysi úpěl pod jeho železnou rukou. Vlastně ne úplně zapomenut, protože když jsme se lopotili s těžkými kameny, jeden z mých druhů pronesl: „Toto místo už nebude zváno Drumnovým předhořím, ale Předhořím Šedého muže.“

Ta věta obnovila spojení mezi mým snícím a bdícím já. Probudil jsem se ze spánku s výkřikem: „Předhoří Šedého muže!“ Omámeně jsem se rozhlížel, nábytek v místnosti, slabě osvětlené slunečním světlem přicházejícím okny, mi připadal cizí a neznámý, dokud jsem se pomalu zase nezačal orientovat v čase a prostoru. „Předhoří Šedého muže,“ opakoval jsem, „Grey Man – Greymin – Grimmin – Grimminovo předhoří! Dobrý Bože, ta věc pod mohylou!“

Otřeseně jsem vyskočil z postele a uvědomil si, že stále svírám kus kamene z mohyly. Je dobře známo, že nehybné věci dráždí myšlenkové asociace. Kulatý kámen z plání Jericha byl při jednom pokusu umístěn do blízkosti hypnotizované ženy – média, která si najednou začala v mysli vybavovat bitvu, obléhání města a tříštivý pád zdí. Nepochyboval jsem, že ten kus kamene k sobě jako magnet připoutal mou mysl a přenesl ji přes mlhy století do mého předchozího života.

Byl jsem otřesen více, než dovedu popsat, protože celá ta fantastická událost se až příliš dobře shodovala s jistým nejasným podezřením týkajícím se mohyly, které se dosud tísnilo v koutku mé mysli, než abych ji zavrhl jako jednoduše příliš živý sen. Cítil jsem, že bych potřeboval skleničku vína, a vzpomněl jsem si, že Ortali ve svém pokoji vždycky nějaké měl. Ve spěchu jsem se oblékl, otevřel dveře, přešel chodbu a už jsem chtěl zaklepat, když jsem si všiml, že jsou pootevřené, jako kdyby je někdo zapomněl dovřít. Vstoupil jsem a rozsvítil světlo. Místnost byla prázdná.

Uvědomoval jsem si, co se asi stalo. Ortali mi nevěřil; bál se jednoduše zůstávat se mnou v noci sám na osamělém místě. Odložil návštěvu mohyly, jen aby mě zmátl a dostal šanci vyklouznout ven sám.

Má nenávist k Ortalimu byla na okamžik zcela přehlušena hrůzou z pomyšlení na to, co mohlo mít otevření mohyly za následek. Nepochyboval jsem už o autenticitě svého snu. Nebyl to žádný sen; byl to zasutý zlomek paměti, ve kterém jsem znovu prožíval události minulého života. Předhoří Šedého muže – Grimminovo předhoří a pod těmi hrubými kameny hrozivá mrtvola v rouše lidskosti. Nemohl jsem doufat, že vzhledem k nehynoucí podstatě elementárních duchů se během věků rozpadla v prach.

Z toho, co se stalo cestou ven z města a přes ty poloopuštěné končiny, si pamatuji jen málo. Noc byla jako závoj hrůzy, skrz který svítily rudé hvězdy jako číhající oči neznámých příšer, a ozvěna mých kroků se dutě rozléhala kolem, takže se mi opakovaně zdálo, jako by se v mých stopách hnala nějaká stvůra.

Roztroušená světla za mnou zmizela a já vstoupil do království neznáma a hrůzy. Není divu, že vývoj toto místo obešel zprava i zleva a zanechal ho nedotčené, zasutou vzpomínku na noční můry a sny o goblinech. Jen málokdo tušil, že vůbec existuje.

Před sebou jsem nejasně viděl předhoří, ale strach mě zachvátil a já se držel opodál. Měl jsem nejasnou, neurčitou představu, že musím najít Meve MacDonnalovou. Vyrostla a zestárla v obyčejích a tajemstvích tohoto podivného kraje. Mohla mi pomoci, i kdyby ten zaslepený blázen Ortali přivedl zpátky na svět zapomenutého démona, kdysi uctívaného na severu.

Ve svitu hvězd se najednou objevila postava. Vykročil jsem proti ní a skoro jsem ji vylekal. Koktající hlas s výrazným venkovským přízvukem protestoval s opileckou nedůtklivostí. Byl to tělnatý pastevec, který se vracel do své chaty, bez pochyby z nějaké pozdní veselíce v krčmě. Popadl jsem ho a zatřásl jím, mé oči ve svitu hvězd divoce zářily.

„Hledám Meve MacDonnalovou! Znáš ji? Odpověz, starý blázne! Znáš starou Meve MacDonnalovou?“

Po mých slovech najednou vystřízlivěl, jako bych mu do obličeje chrstnul ledovou vodu. V záři hvězd jsem viděl, že jeho tvář zbledla. Pokřižoval se nejistou rukou.

„Meve MacDonnalová! Jsi šílený? Co bys s ní chtěl dělat?“

„Řekni mi to!“ křičel jsem a třásl s ním. „Kde je Meve MacDonnalová?“

„Tamhle!“ zasípal a ukazoval chvějící se rukou, kde se v temné noci cosi nejasně rýsovalo proti stínům. „Ve jménu všech svatých, ztrať se, ať jsi šílenec nebo ďábel, a nech slušného člověka na pokoji! Tam – tam najdeš Meve MacDonnalovou – tam, kde ji pochovali, před třemi sty lety!“

Poslouchal jsem jen napůl, odhodil jsem ho se silným výkřikem, a když jsem se hnal zarostlou plání, slyšel jsem, jak utíká. Poloslepý panikou dostal jsem se až k nízké stavbě, kterou mi ukázal. Když jsem se prodíral plevelem a nohy se mi bořily do mazlavého bláta, uvědomil jsem si najednou s překvapením, že jsem na starobylém hřbitově ve vnitrozemní části Grimminova předhoří, kde jsem večer předtím viděl Meve MacDonnalovou zmizet. Byl jsem blízko dveří největší hrobky. Opatrně jsem se naklonil blíž, abych mohl rozluštit hluboko vyrytý nápis. A zčásti díky slabému svitu hvězd, zčásti díky dotykům pátravých prstů jsem rozluštil slova v polozapomenuté galštině tři sta let staré: Meve MacDonnalová – 1556-1640.

S výkřikem hrůzy jsem odskočil a vytáhl jsem krucifix, který mi dala, v úmyslu mrštit s ním do temnoty – ale najednou jakoby mě neviditelná ruka chytila za zápěstí. Bláznovství a šílenství – ale nemohl jsem pochybovat: Meve MacDonnalová ke mně přišla z hrobky, kde odpočívala po tři století, aby mi dala prastarou, starobylou relikvii svěřenou jí před dávnou dobou příbuzným mnichem. Vzpomněl jsem si na její slova, vzpomněl jsem si na Ortaliho a na Šedého muže. Mé zděšení ještě vzrostlo a já se rychle rozběhl do předhoří, temně se rýsujícího proti hvězdám a moři.

Když jsem přecházel most, zahlédl jsem ve svitu hvězd postavu lopotící se jako šílenec u mohyly. Ortali díky své obvyklé, téměř nadlidské síle odstranil už mnoho balvanů; a jak jsem zpozoroval, otřásaje se hrozivou předtuchou, odkrýval právě poslední vrstvu, a pak jsem slyšel mocný výkřik vítězství, který mě zmrazil uprostřed kroku, několik yardů za ním. Pekelný lesk se zvedl z mohyly a já viděl, že na severu se najednou objevila s hrozivou krásou polární záře, zastiňujíc hvězdy. Vše okolo mohyly pulsovalo podivným světlem, měnícím neotesané kameny ve studeně zářící stříbro. V tom žáru jsem viděl Ortaliho, nic nepozorujícího, jak odkládá krumpáč a dychtivě se naklání nad otvorem, který vytvořil – a pak spatřil hlavu v helmě, ležící na kamenném lůžku, kam jsem ji já, Rudý Cumal, před dlouhou dobou uložil. Viděl jsem nelidskou krutost a krásu v hrozivě řezané tváři, ve které nebyla ani stopa po lidské slabosti, soucitu nebo lítosti. Viděl jsem do hloubi duše mrazící záblesk v jediném oku, které zíralo široce o tevřené s nepříjemně živým výrazem. Po celé délce obrněné postavy zářily a blýskaly studené paprsky a záblesky ledového světla, jako polární záře plápolající na obloze, chvějící se hrůzou. Šedý muž ležel tak, jak jsem ho zanechal před více než devíti sty lety, beze stopy rozkladu, rzi nebo hniloby.

A když se teď Ortali naklonil dopředu, aby prozkoumal svůj objev, vydral se mu ze rtů sípavý výkřik – protože větvička cesmíny, kterou nosil v klopě navzdory „severským pověrám“, sklouzla ze svého místa a v sálající záři jsem jasně viděl, jak dopadla na opancéřovanou hruď, kde zaplála jasněji, než bylo pro lidské oči snesitelné. Můj výkřik byl ozvěnou Ortaliho. Postava se pohnula; mocné údy se napjaly a odsunovaly stranou zářící kameny. Nové světlo zaplálo v hrozivém oku a příliv života zaplavil a oživil rysy.

Zvedl se z mohyly, okolo něj děsivě hrála polární záře. A Šedý muž procházel hrůzyplnou proměnou. Lidská podoba z něj sklouzla jako maska; zbroj sklouzla z jeho těla a rozpadla se v prach; a ďábelský duch ledu a mrazu a temnoty, kterého synové severu uctívali jako Odina, stál nahý ve hvězdách. Okolo jeho strašlivé hlavy plály blesky a mrazivé paprsky polární záře. Jeho antropomorfní podoba byla temná jako stín a zářila jako sníh; tyčil se proti klenbě oblohy.

Ortali se skrčil a neartikulovaně ječel, když se po něm natáhly neforemné spáry. V nehmotných, nepopsatelných rysech té věci nebylo ani stopy vděčnosti k tomu, kdo ji osvobodil – zračila se v nich jen zlá radost z ničení a nenávist ke všem synům lidí. Viděl jsem, jak se ohromné paže natáhly a udeřily. Slyšel jsem Ortaliho jednou vykřiknout – osamocený, nesnesitelný skřek, který se zlomil v nejvyšším bodě. V jediném okamžiku kolem něj zaplála oslepující modrá záře, osvětlující jeho křečovitě stažené rysy a vytřeštěné oči; potom bylo jeho tělo mrštěno na zem jakoby elektrickým šokem tak silně, že jsem zřetelně slyšel tříštění kostí. Ale Ortali byl mrtev dřív, než se dotkl země, zkroucený a zčernalý, přesně jako člověk zasažený bleskem, jemuž také lidé později jeho smrt přičítali.

Příšera, která ho zabila, začala pomalu postupovat proti mně, nehmotná, neforemné ruce natažené, veliké nelidské oči zářící jako tůně v bledém svitu hvězd, děsivé spáry vládnoucí nevím jakými prastarými silami hubícími těla i duše lidí.

Ale já neustoupil a na okamžik jsem se ho nebál, nebál jsem se jeho hrozivého zjevu ani zkázonosných blesků. V oslepujícím záblesku poznání jsem pochopil, proč ke mně Meve MacDonnalová přišla z hrobky, aby mi předala starobylý kříž ležící tři sta let na její hrudi, shromažďující v sobě nesmírné síly dobra a světla, které jsou ve věčné válce s přízraky šílenství a stínů.

Když jsem vytrhl z kabátu starodávný kříž, ucítil jsem ve vzduchu kolem sebe neviditelné síly. Byl jsem jen pěšák ve hře – jen ruka, držící svatou relikvii, symbol sil vzdorujících ďáblům temnoty. Když jsem jej držel, vysoko zvednutý, vyšlehl z něj paprsek bílého světla, nadpozemsky čistého, nesnesitelně jasného, jako kdyby se všechny mocné síly Světla spojily a uvolnily se v jediném šípu hněvu namířeném proti zrůdě z temnot. A démon přede mnou se s hrozivým výkřikem zapotácel a zkroutil před mýma očima. Pak se, za svistotu supích perutí, vznesl ke hvězdám, mizel, ztrácel se mezi záplavou hořících ohňů a světel rozbouřené oblohy, utíkaje zpět do temného předpeklí, které ho zrodilo, jen Bůh ví před kolika temnými věky.

NETVOR NA STŘEŠE

Hřmí hlasitě uprostřed noci

Jejich těžký krok, jako sloni

A já se chvěji ve svém lůžku

A choulím se vyděšený.

Vznáší se velká křídla

Na vrcholech střech vysokých

Chvějí se od úderů

Jejich gigantických kopyt.

Justin Geoffrey, „Z pradávné země“

Začnu tím, že jsem byl udiven, když ke mně Tussman vpadl. Nikdy jsme nebyli blízcí přátelé, protože jeho prodejný charakter mě odpuzoval. Kromě toho byly naše vztahy, od doby před třemi lety, kdy se pokoušel veřejně zdiskreditovat moje „Svědectví přítomnosti kultury Nahua na Yucatánu,“ což byl výsledek mnoha let náročného studia, velmi vzdálené jakékoli srdečnosti. Přesto všechno jsem ho přijal. Byl nepřirozeně roztržitý, jako by zapomněl na naše vzájemné nepřátelství kvůli nějakému velkému vzrušení, které ho ovládlo.

Rychle jsem se dozvěděl, jaký je cíl jelo návštěvy. Chtěl, abych mu pomohl získat první vydání knihy „Bezejmenné kulty“ od von Junzta, známé jako Černá kniha nikoli kvůli barvě obálky, ale pro její pochmurný obsah. Stejně dobře po mně mohl chtít první řecký překlad „Necronomiconu“. Je sice pravda, že jsem po návratu z Yucatánu celý svůj čas věnoval sbírání knížek, ale přitom jsem nenarazil na žádnou známku, z které by se dalo usoudit, že ten v Düsseldorfu vydaný svazek kdekoliv existuje.

A teď pár slov o tomto nezvyklém díle. S ohledem na velkou mnohoznačnost a ponurý obsah bylo dlouhou dobu považováno za výmysl maniaka a sám autor byl na indexu coby šílenec. Bylo však pravdou, že většina jeho tvrzení by se dala jen stěží vyvrátit a také že celých čtyřicet pět let svého života strávil pátraje v exotických zemích a objevoval přitom temná propastná tajemství. První vydání nemělo příliš vysoký náklad a z toho většinu spálili vyděšení čtenáři po tom, když byl jedné noci roku 1840 za tajemných okolností nalezený von Junzt zardoušený ve svém pokoji zamčeném zevnitř. Stalo se to šest měsíců poté, co se vrátil z Mongolska.

O pět let později jistý londýnský vydavatel, nějaký Bridewell, počítal se senzací a vydal levný pirátský překlad knihy. Jeho vydání, plné groteskních rytin, bylo prošpikované nepřesnostmi, překladatelskými chybami a typickými omyly, které způsobil špatný tisk a nevědecký přístup. Výsledkem byl zcela zdiskreditovaný originál, na který vydavatelé a čtenáři zapomněli až do roku 1909, kdy se Golden Goblin Press z New Yorku rozhodl pro třetí vydání.

Text byl otištěn tak pečlivě, že vypustili přes čtvrtinu originálu. Knížka, pěkně vázaná a ozdobená vkusnými ilustracemi Diega Vasqueze, které byly také velmi působivé, měla vyjít ve velkém nákladu. Proti tomu se však postavil umělecký vkus vydavatelů a také stoupající cena tisku způsobila, že se kniha prodávala za obrovské ceny.

Snažil jsem se tohle všechno vysvětlit Tussmanovi, ale ten mi ostře odpověděl, že v těchhle věcech není úplný ignorant. Řekl, že vydání Golden Goblin je ozdobou jeho sbírky a že právě v něm narazil na určitou pasáž, která vzbudila jeho zájem. Jestliže se mi podaří sehnat mu exemplář originálního vydání z roku 1839, nebudu litovat. Věděl, že nemá cenu nabízet mi peníze a tak mi za námahu, kterou v jeho věci vynaložím, nabídl, že odvolá všechno, čím napadal výsledky mých yucatánských studií a navíc se mi na stránkách The Science News veřejně omluví.

Musím přiznat, že mě to zaskočilo. Musela to být velmi důležitá věc, když byl Tussman schopen takových ústupků. Řekl jsem mu, že podle mého názoru jsem před očima veřejného mínění všechny jeho výpady dostatečně vyvrátil a že bych ho nechtěl stavět do tak ponižující pozice. Jsem tedy ochoten udělat všechno proto, aby získal věc, po které tolik touží.

Chvatně mi poděkoval. Když odcházel, řekl mi dosti mlhavě, že chce v Černé knize nalézt úplné vysvětlení jisté věci, která byla v dalších vydání značně zkrácena.

Pustil jsem se do díla. Když jsem rozeslal dopisy přátelům, známým a antikvářům, přesvědčil jsem se, že úkol není z nejjednodušších. Uplynuly tři měsíce, než mé úsilí přineslo výsledek a díky pomoci profesora Jamese Clementa z Richmondu ve Virginii jsem konečně získal to, na čem mi tak záleželo.

Informoval jsem o tom Tussmana a ten přijel z Londýna prvním vlakem. Když se díval na tlustý, zaprášený svazek v silné kožené vazbě se zrezivělými železnými svorkami, plála mu v očích touha a když listoval zažloutlými stránkami, třásly se mu netrpělivě ruce. A když divoce vykřikl a udeřil pěstí do stolu, pochopil jsem, že našel to, co hledal.

„Poslouchejte!“ řekl a pak mi přečetl úryvek pojednávající o velmi staré svatyni ležící v džungli Hondurasu. V té prastaré svatyni uctíval podivného boha národ, který vymřel ještě před příchodem Španělů. Tussman četl nahlas o mumii, která byla ještě zaživa nejvyšším kaplanem ztraceného národa a teď spočívala v dutině vyhloubené ve tvrdé skále rozsedliny, u níž byla postavena svatyně. Na vysušeném krku mumie visel měděný řetěz a na něm velký purpurový klenot vyřezaný ve tvaru ropuchy. Ten kámen, tvrdil dále von Junzt, je klíčem k pokladu svatyně, který je ukryt v podzemní kryptě hluboko pod oltářem.

Tussmanovi planuly oči.

„Viděl jsem tu svatyni! Stál jsem před oltářem! Hleděl jsem na zapečetěný vchod do dutiny v níž, jak tvrdí místní, spočívá kaplanova mumie. Je to zvláštní stavba. Spíše než ruiny, které se zachovaly po prehistorických indiánských národech, připomíná současnou latinskoamerickou architekturu. Indiáni, kteří žijí poblíž prohlašují, že s nimi to místo nemá žádnou spojitost. Říkají, že lidé, kteří postavili tuto svatyni, patřili k jiné rase a žili v té zemi už v době, kdy tam přišli jejich předkové. Osobně se domnívám, že ty zdi jsou pozůstatkem po dávno zaniklé civilizaci, jejíž rozklad se začal tisíc let před příchodem Španělů. Chtěl jsem do zapečetěné krypty vniknout, ale neměl jsem dost času a ani potřebné nářadí. Pospíchal jsem na pobřeží, neboť náhodný výstřel mě zranil do nohy. Tam mě přivedla úplná náhoda. Chtěl jsem to místo prozkoumat důkladněji, ale okolnosti nebyly příznivé. Tentokrát nedovolím, aby mi něco stálo v cestě. Šťastnou náhodou se mi dostala do rukou ta knížka vydaná v Golden Goblin, kde js em objevil úryvek mluvící o svatyni. Byl však málo detailní a o mumii se sotva zmiňoval. Zaujalo mě to a tak jsem si opatřil Bridewellovo vydání, ale tak jsem se dostal do slepé uličky idiotského blábolení. Nejvíc mě znervózňovalo, ze se nějak spletli dokonce i v umístění Svatyně Ropuchy, jak jí nazývá von Junzt a místo do Hondurasu jí lokalizovali v Guatemale. Popis byl nedůkladný. Píše se tam sice o klenotu a o tom, že je to klíč, ale klíč k čemu, o tom už Bridewellova knížka nepíše. Cítil jsem, že se dostávám na stopu velkého objevu, ledaže by von Junzt byl skutečně šílenec, jak se mnozí domnívají. Jisté ale je, že Honduras navštívil, protože kdyby svatyni neviděl na vlastní oči, nedokázal by ji popsat tak detailně, jako to udělal v Černé knize. Nemám ponětí, jak se dozvěděl o klenotu. Indiáni, kteří mi vykládali o mumii, o něm sami nic nevěděli. Mohu se jen domnívat, že se mu nějak podařilo dostat se do zapečetěné krypty. Ten člověk měl nezvyklý talent objevovat ukryté věci… Podle toho, co jsem se dozvěděl, zkoumal Svatyni Ropuchy jen jeden bílý člověk, španělský cestovatel Juan Gonzales, který tu oblast zkoumal v roce 1793. Zmiňuje se o podivné stavbě, zcela se různící od většiny indiánských ruin. Také píše, dost skepticky, že mezi domorodci koluje legenda, podle níž se v podzemí té svatyně ukrývá ,cosi neobyčejné‘. Jsem přesvědčen, že má na mysli právě Svatyni Ropuchy.“

„Můžete si tu knihu nechat, už ji nebudu potřebovat,“ pokračoval Tussman po chvíli mlčení, „zítra, tentokrát dobře připravený, odplouvám do Střední Ameriky. Najdu to cosi, co je ukryté ve svatyni, i kdybych ji měl zbořit. A co by to mohlo být jiného než zlatý poklad? Španělé ho nějak přehlédli. Když se objevili v Americe, byla Svatyně Ropuchy opuštěná a oni nehledali vymřelé národy, ale jen živé Indiány z kterých mučením dostávali informace o pokladech. Ale já ten poklad dostanu.“

S těmi slovy odešel. Otevřel jsem knihu na místě, kde přestal číst a až do půlnoci jsem seděl ponořený do úžasného, podivného a místy zcela nesrozumitelného vyprávění von Junzta. Některé poznámky o Svatyni Ropuchy mě velmi znepokojily tak, že jsem se za svítání pokoušel spojit s Tussmanem. Dozvěděl jsem se jen, že už odplul.

O několik měsíců později jsem od něj dostal dopis, ve kterém mě zval na několik dní do svého sídla v Sussexu. Také mě žádal, abych s sebou vzal Černou knihu.

Došel jsem k jeho usedlosti, zasazené do stráně, těsně po soumraku. Pán domu tu žil v podmínkách téměř feudálních. Vysoká zeď oddělovala od světa obrovský park a břečťanem porostlý dům. Když jsem šel širokou alejí s živým plotem od brány směrem k domu, povšiml jsem si, že během nepřítomnosti majitele nebyla zahrada udržována v náležitém stavu. Plevel rostoucí mezi stromy téměř úplně vytlačil trávu a v zanedbaném křoví poblíž vnější zdi se potulovalo nějaké zvíře. Nejspíš kůň nebo vůl, neboť jsem výrazně slyšel klapot kopyt na kamenech.

Sloužící si mě podezřívavě prohlédl a pak mě vpustil dovnitř. Tussman mě očekával v pracovně. Jako lev v kleci chodil sem a tam po pokoji. Jeho obrovská postava mi připadala ještě štíhlejší a žilnatější než před odjezdem. Tropické slunce dobronzova opálilo jeho ráznou tvář, na níž se objevily nové hluboké vrásky a oči mu planuly žárem mocnějším než obvykle. Z celého jeho chování prosvítal tlumený vztek.

„No jak, Tussmane?“ pozdravil jsem ho. „Měl jste úspěch? Našel jste zlato?“

„Ani unci,“ zabručel. „Celá ta historie je nesmysl… no, snad ne celá. Podařilo se mi dostat do zapečetěné krypty a v ní skutečně mumie byla…“

„A klenot?“ zeptal jsem se.

Vytáhl cosi z kapsy a podal mi to. Zvědavě jsem si to prohlédl. Byl to velký kámen, čistý a průhledný jako krystal, ale zlověstné purpurové barvy. Shodně s textem von Junzta byl vybroušen jako ropucha. Mimovolně jsem se zachvěl, kamenné stvoření bylo neobyčejně odpudivé. Moji pozornost upoutal těžký měděný řetěz s podivnými rytinami, na kterém klenot visel.

„Co je to za znaky?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Těžko říct,“ odpověděl Tussman, „Myslel jsem, že to budete vědět vy. Existuje jistá vzdálená podobnost mezi těmito znaky a částečně setřenými hieroglyfy na monolitu známém jako Černý kámen, který se nachází v maďarských horách. Nedokázal jsem to rozluštit.“

„Vyprávějte mi o cestě,“ poprosil jsem ho. Usedli jsme, nalili si whisky se sodou a Tussman začal s podivným váháním vypravovat.

„Svatyni jsem našel bez větších potíží, přestože se nachází na málo zalidněném a řídce navštěvovaném území. Je postavena vedle skalní rozsedliny v pustém údolí neznámém průzkumníkům a nevyznačeném na mapách. Nebudu se snažit určit její stáří, ale byla postavena z neobvykle tvrdého bazaltu, jaký jsem nikdy nikde neviděl a stupeň jeho zvětralosti svědčí o nepředstavitelném staří. Většina sloupů tvořících fasádu je rozpadlá. Ze zvětralých podstavců trčely polámané pahýly sloupů jako řídké polámané zuby vědmy vyceněné v úsměvu. Vnější zdi se už rozpadají, ale vnitřní jsou celé, stejně jako sloupy, které je přidržují. Zdá se mi, že bez problémů vydrží další tisíciletí stejně jako stěny vnitřní komory. Hlavní sál svatyně je obrovská okrouhlá místnost s podlahou z velkých čtvercových desek. Uprostřed stojí oltář. Je to prostě velký, kulatý, zvláštně vyřezávaný blok kamene. Za ním, vytesaná v lité skále tvořící zadní stěnu sálu, se nachází krypta, ve které spočívá tělo posledního kaplana vymřelého národa. Vloupat se tam mi nečinilo větší potíže. Našel jsem mumii přesně tak, jak to psala Černá kniha. I když byla překvapivě dobře zachovaná, nedokázal jsem ji klasifikovat. Vysušené rysy tváře a tvar lebky připomínaly některé zdegenerované rasy Dolního Egypta a jsem si jist, že kaplan pocházel z lidu příbuzného spíše národům kavkazským než Indiánům. To je všechno, co jsem byl schopen zjistit. V každém případě klenot byl… visel na řetězu na jeho vysušené šíji.“

Od toho okamžiku se Tussmanovo vyprávění stalo tak nejasné, že jsem sotva chápal o čem mluví a přemýšlel jsem, jestli žár tropického slunce náhodou špatně nepůsobil na stav jeho mysli. Za pomoci klenotu otevřel dveře v oltáři, ale neřekl jasně, jak to udělal. Udivilo mě, ze zřejmě sám neměl přesnou představu o funkci krystalového klíče. Ale už samo otevření zapůsobilo na zabijáky, kteří ho doprovázeli tak, že rozhodně odmítli vejít s ním do černě zejícího otvoru, který se tajemně objevil, jak jen se kámen dotkl oltáře.

Tussman šel sám, vyzbrojený pistolí a elektrickou baterkou. Po úzkých kamenných schodech vedoucích po spirále do hloubi země sestoupil do úzké chodby, tak temné, že se zdálo, že čerň zcela pohlcuje úzký paprsek světla. S divnou nechutí se také zmiňoval o ropuše, která před ním skákala celou dobu, kdy byl pod zemí, těsně před světelným kruhem baterky.

Hledal cestu temnými tunely a po schodech, kolem studní téměř hmatatelné černě. Konečně došel k těžkým, fantasticky vyřezávaným dveřím za kterými, to cítil, byla krypta se zlatem ukrytým dávnými vyznavači. Na několika místech k nim přitiskl klenot ropuchu a dveře se konečně otevřely.

„A poklad?“ netrpělivě jsem ho přerušil.

Rozesmál se jakoby se vysmíval sám sobě.

„Nebylo tam žádné zlato, žádné drahé kameny, nic…“ zaváhal. „Nic, co bych si mohl odnést s sebou.“

Jeho vyprávění bylo opět mlhavé a nesouvislé. Pochopil jsem z něj, ze svatyni opustil ve spěchu a domnělý poklad už nehledal. Chtěl s sebou vzít mumii, aby, jak říkal, jí nabídl nějakému muzeu, ale když vyšel z podzemí, nemohl jí najít. Domníval se, že jeho lidé se obávali mít s sebou při cestě na pobřeží takovou společnost a hodili ji do nějaké jeskyně nebo průrvy.

„A tak,“ zakončil, „jsem znovu v Anglii, o nic bohatší než když jsem odjížděl.“

„Máte klenot,“ připomněl jsem mu. “Určitě má velkou cenu.“

Pohlédl na kámen bez nadšení, ale s jakousi téměř šílenou lačností.

„Myslíte, že je to rubín?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nedovedu říct, co by to mohlo být.“

„Ani já ne. Ale půjčte mi knihu.“

Pomalu obracel silné stránky a pohyboval rty, jak četl. Občas zavrtěl hlavou, jakoby ho něco udivilo, až nakonec jedna pasáž upoutala jeho pozornost na delší dobu.

„Jak hluboko ten člověk pronikl do zapovězených věcí,“ řekl nakonec. „Nedivím se, že ho potkal tak nezvyklý a tajemný konec. Musel svůj osud předvídat… tady varuje, aby se lidé nesnažili probudit věci, které spí.“

Na okamžik se zamyslel.

„Ano, věci, které spí,“ zabručel. „Na první pohled mrtvé, ale ony jen leží a čekají na nějakého slepého hlupáka, které je probudí k životu… Měl jsem si důkladně přečíst Černou knihu… a měl jsem zamknout dveře, když jsem odcházel z krypty… Ale mám klíč a nechám si ho třeba navzdory peklu.“

Vytrhl se ze zamyšlení a právě mi chtěl něco říci, když ho náhle přerušil podivný zvuk ozývající se odněkud shora.

„Co to bylo?“ pohlédl na mě.

Zavrtěl jsem hlavou. Běžel ke dveřím a zavolal sloužícího. Ten se, dosti pobledlý, objevil o chvíli později.

„Byl jsi nahoře?“ zavrčel Tussman.

„Prosím byl, pane.“

„Slyšel jsi něco?“ tázal se dál nebezpečně strohým, téměř obviňujícím tónem.

„Slyšel, prosím,“ odpověděl sloužící s nejistým výrazem ve tváři.

„A co jsi slyšel?“

„Tak tedy,“ muž se nejistě usmál. „Obávám se, pane, že mě budete považovat za blázna, ale upřímně řečeno, znělo to přesně jako by nahoře po střeše chodil kolem dokola kůň.“

V Tussmanových očích se zableskl plamen absolutního šílenství.

„Ty hlupáku!“ zařval. „Vypadni odtud!“

Sluha zaskočeně ucouvl a Tussman popadl lesknoucí se kámen tvaru ropuchy.

„Byl jsem hlupák!“ zařval nepříčetně. „Málo jsem si přečetl… a měl jsem zamknout dveře… ale, při Bohu, klíč je můj a nechám si ho navzdory člověku nebo ďáblu!“

S těmi nezvyklými slovy se otočil a vyrazil nahoru. Po chvíli se dveře nahoře v patře zabouchly. Sloužící na ne bojácně zaklepal, ale uslyšel jen vulgární příkaz, aby koukal zmizet a také ostrou hrozbu, že Tussman zastřelí každého, kdo se pokusí vniknout do pokoje.

Kdyby nebylo už tak pozdě, bez nejmenšího váhání bych ten dům opustil, protože jsem byl přesvědčen, že můj hostitel přisel o rozum. V téhle situaci jsem však odešel do pokoje, který mi ukázal vystrašený sluha. Nelehl jsem si, ale otevřel jsem Černou knihu na místě, kde ji četl Tussman.

Jestli se ten člověk doopravdy nezbláznil, pak bylo nepochybné, že se ve Svatyni Ropuchy setkal s čímsi nepřirozeným. Neobvyklý způsob otevření oltářních dveří vyděsil jeho lidi a on sám narazil v podzemní kryptě na něco, co nečekal, že tam uvidí. Byl zřejmě pronásledován celou cestu do Ameriky a důvodem byl klenot, který nazýval klíč.

Snažil jsem se najít nějaké náznaky ve von Junztově textu a ještě jednou jsem si tedy přečetl o Svatyni Ropuchy, o tajemné praindiánské rase, která ji postavila a o obrovském skřehotajícím netvoru s chapadly a kopyty, kterého ti lidé uctívali.

Tussman říkal, že když si knihu poprvé prohlížel, přestal příliš brzy. Přemýšlel jsem o tom nesmyslném tvrzení a pak jsem narazil na úryvek textu, který ho tak vzrušil a který si zatrhl nehtem. Nejdřív mi připadal jen jako další bláznivý výmysl von Junzta, text totiž prostě tvrdil, že bůh svatyně je jejím pokladem. Teprve po chvíli jsem si uvědomil všechny z toho vyplývající důsledky a čelo mi orosil studený pot.

Klíč od pokladu! A pokladem svatyně je její Bůh! A věci uspané se mohou probudit, jestliže se otevřou dveře jejich vezení! Se strašlivou myšlenkou jsem vyskočil na nohy, když vtom se v nočním tichu ozval úder a po něm jsem uslyšel strašlivý smrtelný výkřik lidské bytosti.

Ve vteřině jsem vyběhl z pokoje. Když jsem se hnal po schodech vzhůru, uslyšel jsem zvuky, při kterých jsem pochyboval ve vlastní zdravý rozum. Zastavil jsem se před dveřmi do Tussmanova pokoje s třesoucí rukou a zevnitř jsem uslyšel hnusné vysoké zaskřehotání a pak odporný, jakoby bublavý zvuk jakoby se nějaké velké rosolovité tělo protahovalo oknem. Pak zvuky ustaly a mohl bych přísahat, že jsem uslyšel údery gigantických křídel. Potom bylo ticho.

S velkým úsilím jsem ovládl rozechvění a nervozitu a pak vyrazil dveře. Ve vzduchu se jako žlutá mlha vznášel příšerný, velmi silný smrad. Pokoušely se o mě mdloby. Pokoj připomínal bojiště, ale jak se později zjistilo, neztratilo se nic kromě toho purpurového klenotu vyřezávaného ve tvaru ropuchy, který Tussman nazýval klíč. Už nikdy nebyl nalezen. Okenní rám pokrýval nepopsatelně odporný sliz. Uprostřed, s rozdrcenou, zploštělou hlavou, ležel sám Tussman a na zkrvavených zbytcích tváře a lebky byl výrazně viditelný otisk velkého kopyta.

PAMATUJ NA SMRT!

Dodge City, Kansas

Pan William L. Gordon 3. listopadu 1877

Antioch

Texas

Milý Bille!

Píšu ti, protože mám pocit, že už na tomhle světě dlouho nepobudu. Možná, že tě to překvapí, neboť víš, že když jsem odjížděl se stádem, byl jsem dokonale zdravý, a ani teď mi nic nechybí. Bohužel to nemění nic na tom, že už se považuju za mrtvýho člověka.

Než ti všechno vysvětlím, napíšu ti to ostatní. Se stádem, který čítalo tři tisíce čtyři sta kusů, jsme dorazili do Dodge City bez nejmenších obtíží a předák John Elston dostal od pana R.J. Blaneho dvacet babek za kus. Bohužel jednoho mládence, Joe Richardse, zabil nedaleko brodu přes Canadian splašenej býk. Má sestru, nějakou paní Westfalovou, která žije v okolí Seguinu, a tak bych tě prosil, abys za ní zajel a o bratrovi jí řekl. John Elston jí posílá jeho sedlo, postroj, revolver a peníze.

Tak a teď se ti, Bille, pokusím vysvětlit, proč si myslím, že už jsem jako po smrti. Pamatuješ, jak na konci srpna, krátce před tím, než jsem odjel se stádem, našli starýho Joela, co bejval otrokem plukovníka Henryho, a jeho ženu mrtvý? Myslím toho, co žil v dubovým hájku dole u Zavallskýho potoka. Víš, že jeho ženě se říkalo Jezabel a lidi o ní tvrdili, že je čarodějnice. Byla to míšenka a o dost mladší než Joel. Předpovídala budoucnost a báli se jí i někteří běloši. Já na ty historky nikdy nevěřil.

Když jsme sháněli dobytek a připravovali stádo na Stezku, dostal jsem se jeden den krátce před západem slunce poblíž k Zavallskýmu potoku. Byl jsem hladověj a tak jsem si řekl, že se zastavím u Joela a přiměju jeho ženu, aby mi uvařila nějakej žvanec. Tak jsem dojel k ty jejich chatrči uprostřed dubovýho hájku a Joel akorát sekal nějaký dřevo, aby si mohli dodělat kus hovězího, který Jezabel vařila venku na ohni. Vzpomínám si, že na sobě měla červenozelené kostkovaný šaty. Na to už pravděpodobně do smrti nezapomenu.

Pozvali mě, ať se k nim přidám, a já slezl se sedla a sedl si u ohně. Dali mi pořádně najíst a pak Joel přinesl flašku tequily a napili jsme se a já řek, že bych ho dokázal obehrát v kostkách. On se zeptal, jestli nějaký kostky mám, a já že ne a on zase, že nějaký najde a že budeme hrát o pět centů.

Tak jsme začali hrát ty kostky a pili jsme tequilu a já se pěkně nalil a byl bych odjel, jenže Joel vyhrál všechny mý peníze, což bylo celejch pět dolarů a pětasedmdesát centů. To mě rozzuřilo, tak jsem mu řek, že se ještě napiju, vylezu na koně a jedu domů. Jenže flaška byla prázdná a já chtěl, aby donesl další. On tvrdil, že už další nemá, a to mě rozzuřilo ještě víc, a protože jsem byl namol, tak jsem mu začal nadávat a urážel jsem ho. Z chatrče vyšla Jezabel a pokoušela se mě přesvědčit, abych odjel, ale já jí řek, že jsem svobodnej, bílej a plnoletej a ať si dá pozor, protože nesnáším chytrý mulatky, který ze sebe dělají bůhví co.

To už se ale rozzuřil i Joel a řek, že jo, že má vevnitř další tequilu, ale mně že by ji nedal, ani kdybych měl žízní pojít. Já mu řek: „Tak takhle je to, k sakru? Nejdřív mě opiješ, pak mě svejma falešnejma kostkama obereš o všechny prachy a teď mě budeš ještě urážet? Viděl jsem negry, co viseli za míň!“

A on na to: „A ty se nejdřív nacpeš mým masem, pak se naleješ mou kořalkou a nakonec budeš tvrdit, že nehraju poctivě? To si nesmí žádnej běloch dovolit. Jsem zrovna tak dobrej, jako ty.“

A já zase: „Čert aby tě vzal i s tou tvou černou duší, už toho mám akorát a teď ti nakopu, co se do tebe vejde.“

A on: „Ty bělochu, ty tady do nikoho kopat nebudeš.“ Pak skočil po noži, kterým krájel hovězí, a vrhnul se na mne. Já vytáhl bouchačku a střelil ho dvakrát do břicha. Padl k zemi a já to do něj napálil ještě jednou – prostřelil jsem mu hlavu.

Z baráku vyběhla Jezabel, ječela a nadávala a v rukou měla starou pušku předovku. Namířila na mne a stiskla kohoutek, ale kapsle byla zvlhlá a puška nevystřelila. Řval jsem na ni, ať se klidí, nebo že ji zabiju. Jenže ona se na mě vrhla a chtěla mě praštit mušketou přes hlavu jako kyjem. Stačil jsem jí uhnout, rána mě tak tak minula, sedřela mi kůži na jedný tváři a já jí přitiskl revolver na prsa a vystřelil. Náraz byl silnej, odpotácela se několik kroků zpátky, pak se zatočila a padla na zem. Rukama si svírala hruď a mezi prstama jí tekla krev.

Přistoupil jsem k ní s bouchačkou v ruce a nadával jsem jí. Zvedla hlavu a řekla: „Zabil jsi Joela a mne taky, ale přísahám při Bohu, že nebudeš žít tak dlouho, aby ses tím mohl chlubit. Proklínám té při velkém hadu, černém močále a bílém kohoutovi. Než se příštího roku vrátí dnešní den, budeš už značkovat ďáblům pekelný krávy. Uvidíš, až bude čas, já si pro tebe přijdu.“

Pak jí z pusy vytryskla krev, ona padla na záda a bylo jasný, že je v pánu. V tu chvíli jsem se vyděsil, vystřízlivěl, vylezl na koně a pádil odtama jako šílenej. Nikdo mě neviděl a mládencům jsem druhej den řekl, že tu podlitinu na tváři jsem si udělal o větev, který jsem se nestačil v jízdě vyhnout. Nikoho ani nenapadlo, že ty dva jsem mohl zabít já, a nepřiznal bych to ani teď tobě, kdybych nevěděl, že už to mám spočítaný.

Ta kletba mě pronásleduje a nemá cenu se tomu bránit. Po celý cestě jsem měl dojem, že mě něco pronásleduje. Než jsme dojeli k Červený řece, našel jsem jeden den ráno v botě stočenýho chřestýše a od toho dne jsem spal v botách. Když jsme brodili Canadian, řeka byla mírně nad normál a já jel na špici a stádo se začalo bez jakýhokoliv důvodu plašit a střečkovat a zachytilo mě. Můj kůň se utopil a já bych se utopil taky, kdyby nebylo mladýho Steva Kirbiho, kterej mě chytil do lasa a vytáhl mě zpod kopyt těch zdivočelejch krav. Pak zas jeden z honáků večer u ohně čistil bizoní pušku a ta mu spustila v rukou a kulka mi prolítla kloboukem. V tý době už si ze mne mládenci začali dělat srandu a tvrdili, že jsem poznamenanej.

Jenže když jsme překročili řeku Canadian, splašilo se stádo za nejjasnější a nejklidnější noci, jakou pamatuju. Měl jsem noční hlídku a neslyšel a neviděl jsem jedinou věc, která by je mohla poplašit. Jeden z mládenců mi potom řekl, že těsně před tím, než se stádo splašilo, zaslechl v nedalekým topolovým houští tichý kvílení a zahlíd tam podivnou modrou záři. Prostě a jednoduše, dobytek se splašil tak rychle a nečekaně, že mě málem dostali, a já měl co dělat, abych jim ujel. Byl to skutečně závod o život. Za mnou a po obou stranách se mi hnaly zdivočelý krávy a kdybych byl neseděl v sedle nejrychlejšího koně, kterej se narodil v jižním Texasu, byly by mě rozdupaly na kaši.

No, nakonec se mi jim podařilo ujet, ale celej další den jsme je sháněli bůhví kde. Ten den taky přišel o život Joe Richards. Sháněli jsme ty krávy a hnali jsme spolu k táboru takovou malou skupinku, když můj kůň bez nejmenšího důvodu bolestivě zaržál, vzepjal se a padl i se mnou v sedle na hřbet. Já sice stačil seskočit včas, aby mě nerozmačkal, ale ten pohyb poplašil obrovskýho dlouhorohýho býka, kterej se na mě vrhnul.

Široko daleko nebylo nic silnějšího než obyčejný křoví, takže jsem hrábnul po bouchačce, ale úderník se mi nějakým nepochopitelným způsobem zahákl pod opaskem a já ho nemohl uvolnit. Ten starej ďábel už ode mne nebyl dál než pár kroků, když ho Joe Richards zalasoval, jenže jeho kůň byl novej, takže než se stačil vzpamatovat, strhnul ho ten bejk stranou a na zem. Joe se sice pokusil seskočit, ale ostruha se mu zachytila v řemení a vzápětí ho býk přibodnul sedmdesáticentimetrovým rohem k zemi a pak po něm začal dupat. Byl to strašlivej pohled.

Mezitím se mi podařilo vytáhnout bouchačku a býka jsem zastřelil, jenže co to bylo platný, Joe byl po smrti. Nebyl jsem schopnej podívat se na to, co z něj zbylo. Pohřbili jsme ho přímo na tom místě, kde ležel. Navršili jsme nad tělem malou mohylu, na vrchol zasadili malej kříž a jeho bowijákem na něj vyryli jméno a datum.

Potom mládenci s legráckama rychle přestali. Nikdo se mnou moc nemluvil a já se držel raději stranou, i když přísahám, jak jsem se na to díval, ani jeden z těch malérů jsem nezavinil.

No, nakonec jsme se teda dostali do Dodge City a prodali dobytek. A dnes v noci se mi zdálo, že vidím Jezabel tak jasně, jak člověk vidí bouchačku u boku. Smála se jako ďáblice a říkala něco, čemu jsem nerozuměl, ale ukazovala na mne a já myslím, že chápu, co to znamenalo.

Bille, už mě nikdy neuvidíš. Jsem mrtvej muž. Nevím, jak se to stane, ale cítím, že se nedožiju zítřejšího rána. Proto píšu tenhle dopis, abych ti řekl o všem, co se stalo, a myslím, že jsem byl strašlivej blázen. Taky začínám chápat, že tam se člověk musí vydat poslepu, že neexistuje nějaká jasně osvětlená cesta, kde by viděl, co ho očekává.

Ale ať už se to stane jakkoliv, zastihne mě to vestoje a se zbraní v ruce. V životě jsem se nebál ničeho živýho a neleknu se ani ničeho mrtvýho. Ať se stane co se stane, budu bojovat. Pouzdro nesundávám a nosím ho neustále přivázaný ke stehnu, smyčku z úderníku shozenou. Zbraň čistím a mažu denně, denně taky kontroluju střelivo. A Bille, občas mám pocit, že se zblázním, ale myslím, že je to tím, jak často myslím na Jezabel, protože k čištění bouchačky používám kus tvý starý černobíle kostkovaný košile, tý, kterou jsi dostal vloni na vánoce v San Antoniu. Jenže člověče, občas, když čistím kvér, už mi hadr nepřipadá černobílej. Mění se na červenozelenej, vypadá přesně tak, jak vypadaly Jezabeliny šaty, co měla na sobě ve chvíli, kdy jsem ji zabil.

Tvůj bratr

Jim

PROHLÁŠENÍ JOHNA ELSTONA

4. LISTOPADU 1877

Jmenuji se John Elston. Jsem předák ranče pana J.J. Connollyho z okresu Gonzales v Texasu. Byl jsem předákem mužstva, ke kterému patřil i Jim Gordon. Bydlel jsem s ním ve stejném hotelovém pokoji. Ráno třetího listopadu byl ve špatné náladě, zamyšlený a nemluvný. Odmítl se mnou jít ven a řekl mi, že chce napsat dopis.

Ten den jsem se s ním znovu setkal až večer. Zašel jsem si do pokoje pro nějakou maličkost a on čistil svůj kolt ráže .45. Smál jsem se a v žertu jsem se ho zeptal, jestli náhodou nemá strach z Bata Mastersona a on mi odpověděl: „Johne, to, čeho se bojím, není z masa a kostí, ale jestli mám umřít, bude to s bouchačkou v ruce.“ Já se znovu zasmál a zeptal jsem se ho, čeho se to vlastně bojí, a on řekl: „Míšenky, která už je čtyři měsíce po smrti.“ Pomyslel jsem si, že je opilý, a vydal jsem se do města. Nevím, kolik bylo hodin, ale venku už byla tma.

Živého už jsem ho neviděl. Asi kolem půlnoci jsem procházel kolem saloonu U velkého náčelníka, zaslechl jsem výstřel a do saloonu se hrnuli lidé. Zaslechl jsem, jak někdo říká, že tam někoho zabili. Přidal jsem se k ostatním a dostal jsem se až do zadní místnosti. V otevřených zadních dveřích ležel muž, nohy měl venku v uličce a tělo na prahu. Byl celý od krve, ale podle postavy a oblečení jsem v něm poznal Jima Gordona. Byl mrtev. Nebyl jsem u toho, když byl zabit a nevím víc, než kolik jsem řekl.

PROHLÁŠENÍ MIKE O‘DONNELLA

Jmenuji se Michael Joseph O‘Donnell. Jsem zaměstnán jako barman v saloonu U velkého náčelníka a sloužím většinou v noci. Několik minut před půlnocí jsem si všiml kovboje, který se před saloonem bavil se Samem Grimesem. Vypadalo to, jako když se o něčem dohadují. Po nějaké chvíli kovboj vešel do saloonu a u baru si dal sklenku whisky. Všiml jsem si jej především proto, že měl pouzdro s revolverem, zatímco ostatní už ve městě zbraně většinou nenosí, a pak také proto, že byl bledý a uštvaný. Někomu se mohlo zdát, že je opilý, ale věřte mi, nebyl. V životě jsem neviděl člověka, který by tak strašně vypadal.

Moc jsem si ho nevšímal, protože jsem měl plné ruce práce za barem. V jedné chvíli musel přejít do zadní místnosti. Zhruba o půlnoci se zezadu ozval výstřel, vyběhl odtamtud Tom Allison a křičel, že tam někoho zastřelili. Byl jsem u mrtvého první. Ležel napůl v místnosti a napůl v uličce. Všiml jsem si, že má rytý nábojový opasek a pouzdro mexického stylu, a hned mně bylo jasné, že je to ten muž, kterého jsem si všiml předtím. Pravou ruku měl prakticky utrženou, místo dlaně měl potrhaný krvavý pahýl. Hlavu měl rozdrcenou tak, že něco podobného jsem po zásahu střely nikdy neviděl. Když jsem tam dorazil, bylo po něm a podle mého mínění zemřel okamžitě. Stáli jsme kolem něj, když se zástupem prodral muž, kterého znám jako Johna Elstona, a řekl: „Můj bože, to je Jim Gordon.“

PROHLÁŠENÍ ŠERIFOVA ZÁSTUPCE SAMA GRIMESE

Jmenuji se Sam Grimes a jsem zástupcem šerifa okresu Ford v Kansasu. Setkal jsem se s mrtvým Jimem Gordonem před saloonem U velkého náčelníka zhruba dvacet minut před půlnocí třetího listopadu. Viděl jsem, že má pouzdro se zbraní a ještě k tomu přivázané, jako by se chystal k souboji, proto jsem ho zastavil, zeptal se ho, proč má zbraň, a jestli neví, že je to proti zákonu. Tvrdil, že ji má pro vlastní ochranu. Odpověděl jsem mu, že jestli mu hrozí nějaké nebezpečí, jsem tady já, abych ho před ním ochránil, a že by měl přece jen raději odnést zbraň nazpět do hotelu a nechat ji tam, dokud neopustí město. Podle jeho oblečení totiž bylo jasné, že pochází z Texasu a přihnal jedno z těch velkých stád.

Zasmál se a řekl: „Poslyšte, ani Wayat Earp by mě nedokázal ochránit před mým osudem!“ Pak vešel do saloonu.

Měl jsem pocit, že se necítí dobře a že to má v hlavě trochu v nepořádku, takže jsem ho nesebral. Pomyslel jsem si, že se třeba napije a pak se vrátí do hotelu, aby tam nechal zbraň, jak jsem ho žádal. Chvíli jsem ho pozoroval, abych viděl, jestli se nepokouší provokovat někoho v místnosti, ale on si nikoho nevšímal. Vypil si u baru skleničku a pak odešel dozadu.

O pár minut později odtamtud vyběhl muž, který křičel, že tam někoho zabili. Vydal jsem se do zadní místnosti, a když jsem tam přišel, skláněl se Mike O‘Donnell nad člověkem, ve kterém jsem poznal muže, s nímž jsem hovořil na ulici. Zabila ho jeho vlastní zbraň, která se mu roztrhla v ruce. Nevím, na koho střílel, pokud vůbec na někoho střílel. V uličce jsem nenašel nikoho, ani žádné stopy, které by svědčily o tom, že tam někdo byl. Jediným svědkem úmrtí byl Tom Allison. Našel jsem několik částí vybuchlé pistole spolu s kusem hlavně a předal je koronerovi.

PROHLÁŠENÍ TOMA ALLISONA

Jmenuji se Thomas Allison. Jsem kočí, zaměstnaný firmou McFarlane & Comp. V noci třetího listopadu jsem byl v saloonu U velkého náčelníka. Nevšiml jsem si, kdy tam přišel zesnulý. V saloonu bylo dost plno. Měl jsem několik skleniček, ale nebyl jsem opilý. Viděl jsem, jak se ke vchodu do baru blíží lovec bizonů „Grizzly“ Gullins. Měl jsem s ním nějaké neshody a všeobecně se vědělo, že je to „zlý muž“. Byl opilý a já nestál o žádné nepříjemnosti, tak jsem se rozhodl, že odejdu zadem. Vešel jsem do zadní místnosti a tam jsem uviděl muže, sedícího u stolu s hlavou v dlaních. Nevšímal jsem si ho a došel k zadním dveřím, které byly zevnitř zastrčené na závoru. Odstrčil jsem ji, otevřel dveře a chtěl jsem vyjít ven.

Pak jsem spatřil, že přímo proti mně stojí v uličce žena. Světlo, které pronikalo ven otevřenými dveřmi, bylo špatné, ale viděl jsem jasně, že je to černoška. Nepamatuji si, jak byla oblečená. Nebyla úplně černá, spíš světle hnědá nebo žlutá, to bylo poznat i ve slabém světle. Byl jsem tak překvapen, že jsem zůstal stát na místě a ona mi řekla: „Běž a řekni Jimu Gordonovi, že jsem pro něj přišla.“

Já jí odpověděl: „Kdo u všech čertů jsi a kdo je Jim Gordon?“ Ona prohlásila: „Jim Gordon je ten člověk, který sedí v zadní místnosti u stolu. Běž a řekni mu, že jsem pro něj přišla!“

Najednou mě přešel mráz a já nevěděl proč. Obrátil jsem se, vrátil se do místnosti a řekl: „Jste Jim Gordon?“ Muž u stolu zvedl hlavu a já viděl, že má bledou a strhanou tvář. Řekl jsem: „Venku na vás někdo čeká.“ Zeptal se: „A kdo to je, cizinče?“ Já mu odpověděl: „Nějaká míšenka. Čeká v uličce.“

Potom se zvedl od stolu a odkopl židli stranou. Myslel jsem si, že je blázen, a tak jsem mu ustoupil z cesty. Rozhodně měl šílené oči. Vyrazil ze sebe podivný přidušený výkřik a rozběhl se k otevřeným dveřím. Viděl jsem, jak vyhlédl do uličky a zaslechl jsem, jak se ze tmy někdo zasmál. Pak ten muž znovu vykřikl, sáhnul po zbrani a namířil ji do uličky, kam jsem neviděl.

Vyšlehl záblesk, který mě oslepil, a ozvala se strašlivá rána. Když se trochu rozptýlil kouř, ležel ten muž na zemi a hlavu a tělo měl samou krev. Z rozdrcené lebky mu vytékal mozek a místo pravé ruky měl jen krvavý pahýl. Rozběhl jsem se dopředu do saloonu a volal jsem na barmana. Nevím, jestli střílel na tu ženu nebo na někoho jiného, ani jestli někdo vystřelil po něm. Neslyšel jsem nic jiného, než ten jediný výstřel, při kterém se jeho zbraň roztrhla.

KORONEROVA ZPRÁVA

My, koronerova porota, jsme prozkoumali pozůstatky Jamese A. Gordona z Antiochu v Texasu. Došli jsme k závěru, že jeho smrt byla zaviněna náhodným poraněním při výstřelu. Zranění bylo způsobeno roztržením zbraně zesnulého, který při údržbě zapomněl vytáhnout z hlavně hadr, kterým ji vytíral. Útržky látky které tento závěr nade vši pochybnost potvrzují, byly v hlavni nalezeny. Jedná se o zbytky červenozelené kostkované látky, jaká se používá na laciné ženské šaty.

Podepsán za porotu: J.S.Ordley, koroner

PÍSEŇ JEDNOHO NÁRODA

Bůh Slunce rudě zbarvil nebe večera,

vysoko seděl král Bran na svém trůnu,

pokynul číší tiché dívce do šera:

„Zazpívej mi a popiš tajnou runu.”

Dívka má ústa rudá jako červánky,

o hloubku temných očí moře obírá,

pleť bílá s růží slaví líbánky;

zasněně prsty struny něžně probírá.

Probírá zlatošepté struny lyry

a hledá dávnou duši nástroje.

Král Bran rád dopřává jí víry

když užívá si večer pokoje.

„Co první z lidí my se v dáli zrodili,

v neznámé dálné zemi,” dívka zpívá,

„hory se mračny v nebi brodily,

a moře do očí se Slunci dívá.

Jsme z lidí prvotní i poslední.

Z dávného Mu, kdysi velmoci,

jen legenda na straně polední

a Atlantidou plují žraloci.”

Král seděl jako socha z kamene

stíny se, dlouhá kopí, táhly od západu,

zapřela lyru útlým ramenem

a ze strun prohrábla tu nejvrchnější řadu.

„Poslyš ten příběh, bohem nám byl dán,

proroků ústy mluví božstvo Luny,

vyvrhl škebli z hloubi oceán

a na ní vyryty jsou tajné runy:

‚Jak začali jste kdysi historii Země

v temnotě, jíž zrak jen stěží pronikne,

tak skončíte ji jednou, smutně, temně,

až svět se zhroutí, poboří a zanikne.

Z vás jeden na posledním skalisku

pohlédne dolů do smrti a zmaru,

teď v dýmu konec bude nablízku

a moře v páře vře u zmaru varu.

Vesmírem padá jasný hvězdný prach

na Zemi vítr honí ho věk za věkem.

První poslední budou, neměj strach,

neb bude jeden z vás posledním člověkem.’”

Do ticha její hlas se zvolna ztratil,

byť ozvěna ho hnala k západu.

Přes vřes se lehký vítr s vůní vrátil,

když kraj se halil v noční náladu.

Vzhlížela k němu, temné oči snící,

houkají sovy v noci lůnu obrovském,

jen oko Luny ve tmě září bdící

a Bran dál tiše sedí v trůnu královském.

POMSTA ČERNÉHO VULMEY

Kapitola I.

Z kabiny Papouška Kakadu se vypotácel Černý Terence Vulmea, s dýmkou v jedné a džbánem v druhé ruce. Zůstal stát, nohy ve vysokých botách široce rozkročené, a při pomalém pohybu paluby se mírně kolébal sem a tam. Hlavu měl nepokrytou a rozepnutá košile odhalovala mohutný, hustě zarostlý hrudník. Vyprázdnil džbán, se spokojeným povzdechem ho odhodil pres lodní zábradlí a zaměřil méně rozostřený pohled na palubu pod sebou. Od schůdků na příď až po zadní nástavbu byla pokryta ležícími těly. Loď páchla jako lihovar. Prázdné sudy s proraženými dny stály, nebo se pomalu kutálely mezi ležícími postavami. Vulmea byl jediný člověk na lodi, který stál na nohou. Zbytek posádky, od posledního plavčíka k prvnímu důstojníkovi, ti všichni leželi v opilém bezvědomí po hýření, které trvalo celou předcházející noc. Zašlo to tak daleko, že bylo opuštěné dokonce i kormidlo.

Naštěstí bylo bezpečně přivázáno a na klidném moři nebylo nutné, aby u něj někdo stál. Vál lehký, stálý vítr. Na východě se jako slabá modrá linka rýsovala země. Na ocelově modrou oblohu už vyšlo slunce, ale ještě se nestačilo rozpálit.

Vulmea se rozhlédl po své posádce, shovívavě zamrkal očima a přenesl pohled na levobok. Nedůvěřivě zavrčel a protřel si oči. Tam, kde očekával jen nekonečnou mořskou hladinu, plula loď. Nebyla dál než nějakých sto metrů, rychle se přibližovala k Papouškovi Kakadu a bylo jasné, že má v úmyslu k němu přirazit. Loď byla štíhlá a měla čtvercové plachty, od jejichž bílého plátna se s oslepující jasností odráželo slunce. Na hlavním stěžni vlála modročervená anglická vlajka a lodní zábradlí bylo lemováno hustým zástupem mužů. Dav se ježil zbraněmi, vrtacími a lodními háky a v otevřených střílnách zachytil užaslý pirát stíny dělostřelců a záblesky hořících luntů.

„Posádko, připravit k boji!“ vykřikl zmateně Vulmea. Odpovědí mu bylo jen hlasité chrápání. Ani jeden z mužů se nepohnul.

„Probuďte se, vy mizerní psi!“ zařval kapitán. „U všech ďáblů, vstávejte! Máme na krku královskou loď!“

Místo odpovědi zaslechl rychlé a úsečné rozkazy udělované důstojníky na palubě fregaty, které se zřetelně nesly přes neustále se zužující pruh vody, dělící obě lodě.

„Proklatě!“

Vulmea se s divokými kletbami rozběhl po palubě k otočnému dělu, které stálo nad koncem schodů na zadní nástavbě. Když k němu doběhl, otočil ho tak, aby mířilo na palubu nepřátelské lodi. Cíl se mu sice stále ještě před krví podlitýma očima rozmazával, ale Vulmea se sklonil a vrhl pohled podél hlavně, jako by mířil mušketou.

„Stáhni vlajku, ty prokletý piráte!“ zazněl výkřik na palubě fregaty a když se Vulmea obrátil tím směrem, uviděl na zadní palubě fregaty elegantního muže s mečem v ruce.

„Běž k čertu!“ zařval Vulmea a vyklepl žhavé uhlíky ze své dýmky na zátravku otočného děla. To sebou škublo, z hlavně se vyvalil oblak bílého dýmu a několik hrstí mušketových kulí, kterými bylo nabito, prorazilo krvavou uličku v hustém davu připravených útočníků. Místo odpovědi se ozvalo zahřmění podobné zadunění hromu, když fregata vypálila salvu a Papouška Kakadu zaplavila ocelová smršť. Paluba se proměnila v krvavá jatka.

Plachty byly roztrhané, lana zpřetrhaná, stěžně a ráhna se tříštily a krev a mozek se na palubě mísily s kalužemi rozlitého vína a rumu. Vzápětí do otočného děla narazila dělová koule velká jako lidská hlava, vyrvala ho z ložiska a vrhla ho na muže, který z něj před okamžikem vystřelil. Náraz ho odhodil dozadu přes celou zadní palubu, kde narazil temenem na lodní zábradlí takovou silou, že to bylo příliš i na tvrdou irskou lebku. Černý Vulmea se v bezvědomí svezl na palubu. Neslyšel vítězoslavné výkřiky, ani dupot cizích nohou na palubě Papouška Kakadu a neprohrál se ani během té doby, kdy jeho druhové opouštěli tento svět a ze spánku opilého přecházeli do spánku věčného, aniž věděli, co je zabilo.

Kapitán John Wentyard, velitel fregaty jejího Veličenstva Postrach, usrkl vína a odložil sklenku způsobem, který by u většiny ostatních mužů vypadal afektovaně. Wentyard byl vysoký muž, s úzkým, bledým obličejem, měl nevýrazné oči a velký nos. V porovnání se svými naparáděnými důstojníky, kteří seděli kolem mahagonového stolu v hlavní kajutě, byl oblečen střízlivě, skoro chudě.

„Přiveďte vězně,“ přikázal, a v chladných očích mu spokojeně zablesklo.

Čtyři mohutní námořníci přivedli Černého Vulmeu. Pirát měl ruce spoutané řetězem před sebou a kolem kotníků další řetěz, který mu stěží umožňoval nepohodlnou chůzi. V husté černé hřívě mu zaschla krev. Zadním oknem kajuty viděl špičky stožárů Papouška Kakadu, které právě klesaly pod hladinu. Plná boční salva zničila loď tak, že neměla prakticky žádnou cenu. Teď stál před svými vězniteli a v jejich pohledech nebyla ani špetka slitování. Presto se nezdálo, že by byl Vulmea zkroušený, nebo vystrašený.

Vracel přítomným důstojníkům jejich pohledy jako rovný rovným a v jeho zraku se odrážela jistá dávka zlomyslného pobavení. Wentyard se zamračil. Byl rád, když se před ním jeho zajatci třásli. Cítil se tak ještě víc jako vtělená spravedlnost, do jejíž úlohy se tak rád vciťoval, která z výšky netečně shlíží na utrpení zlých.

„Ty jsi Černý Vulmea, ten smutně proslulý pirát?“

„Jmenuju se Vulmea,“ zněla lakonická odpověď.

„Předpokládám,“ ušklíbl se Wentyard, „že mi teď stejně jako většina těch ostatních lumpů řekneš, že máš jímací list a pověření vydané guvernérem Tortugy? Jenže tahle francouzská pověření pro Její Veličenstvo nic neznamenají. Ty prostě – “

„Šetři si dech, rybí hlavo!“ zaskřípal Vulmeův hlas. „Nemám žádné pověření! Nejsem jeden z těch zbabělých rváčů, kteří se schovávají za cizí jméno a říkají si bukanýři! Já jsem pirát a přepadal jsem anglické, stejně jako španělské lodě. Tak, teď to víš a k čertu s tebou, čapí zobáku!“

Důstojníkům po té záplavě drzostí tak trochu došel dech a Wentyardovi po tváři přeběhl náznak krutého úsměvu. Rty mu zbledly vztekem, který stále ještě držel pevně na uzdě.

„Jistě víš, že mám právo dát tě okamžitě pověsit?“ připomněl zajatci jako by mimochodem.

„To vím,“ odpověděl pirát klidně. „Nebylo by to poprvé, kdy bys mě pověsil, Johne Wentyarde!“

„Cože?“ upřel na něj Angličan udivený pohled.

Ve Vulmeově modrých očích zablesklo a tón jeho hlasu ztvrdl tak, že mu bylo stěží rozumět.

„Bylo to na galwayském pobřeží, před mnoha léty, kapitáne. V té době jste byl mladý důstojník, sotva víc než chlapec, ale všechny své zlé vlastnosti jste měl už tehdy. Šlo o zabavení majetku celé vesnice a vy jste měl s sebou několik vojáků, kteří měli dohlédnout na to, aby nebyly žádné potíže. Ti Irové byli takoví blázni, že se s vámi pustili do boje. Chudí, vyhladovělí venkované, oblečení v hadrech, kteří se s holemi v rukou postavili na odpor po zuby ozbrojeným anglickým vojákům. Po masakru došlo na obvyklé věšení a v té chvíli se tam objevil chlapec, zhruba desetiletý, který vyhlížel ze křoví, protože nechápal, co se to děje. Ty, Johne Wentyarde, jsi ho objevil, přikázal jsi svým psům, aby ho chytili a pověsili vedle rady těch ostatních, kteří ještě kopali nohama ve smrtelném zápase. ,Je to Ir,‘ prohlásil jsi, když mu na krk natahovali smyčku. ,A z malých hadů vyrostou velcí.‘ Ten kluk, to jsem byl já. Jak já se těšil na tohle setkání, ty anglický pse!“

Vulmea se sice stále usmíval, ale na spáncích mu naběhly žíly a na spoutaných pažích mu vyvstaly pletence obrovských svalů. Přestože byl pirát spoutaný a obklopený čtyřmi muži, ucouvl Wentyard proti své vůli před strašlivou nenávistí, která hořela v těch divokých očích.

Rychle se však vzpamatoval. „A jak se ti podařilo uniknout svému zaslouženému trestu?“ zeptal se pak chladně.

Vulmea se krátce zasmál.

„Několika vesničanům se podařilo uniknout masakru a ukrýt se v okolních křovinách. Jakmile jste opustili vesnici, vrátili se nazpět, a protože to nebyli kulturní a civilizovaní Angličané, ale jen obyčejní, ubozí a hloupí Irové, odřízli všechna těla a při tom zjistili, že ve mně zbývá ještě jiskřička života. My, Gaelové, se zabíjíme velice těžko, jak jste vy, Britové, už tolikrát ke své vlastní škodě zjistili.“

„Tentokrát jsi nám padnul do rukou skutečně velice snadno,“ upozornil ho Wentyard.

Vulmea se ušklíbl. V jeho očích teď bylo jen jakési pochmurné uspokojení, ale v srdci mu stále hořela vražedná nenávist.

„Zabil jsi sedm mých mužů,“ pronesl Wentyard.

„A ty jsi zabil všechny mé muže,“ odsekl Vulmea. „Ubožáci, probudí se přímo v pekle a ani jeden z nich nebude vědět, jak se tam dostal.“

Vulmea se znovu vztekle ušklíbl. Pevně se opřel nohama a rozkročil se na podpatcích vysokých bot, aniž si toho jeho hlídači všimli. V žilách mu divoce proudila krev a sbíral všechny své sily. Věděl, že je schopný v jediném strašlivém náporu sil setřást své strážce, bez ohledu na řetězy, které ho poutají, překonat krátkou vzdálenost k Wentyardovi a jediným máchnutím spoutaných pěstí mu těžkými okovy rozbít hlavu. Že vzápětí sám zemře, už nebylo důležité. V tom okamžiku necítil ani strach ani lítost – jen jakési kruté pohrdání všemi těmi tupými Angličany, kteří ho obklopovali. Zasmál se jim do tváří a bavil se při myšlence, že ti hlupáci ani netuší, čemu se směje. Tak oni si myslí, že tygra bezpečně spoutali? Málo věděli o strašlivé síle, která dřímala v jeho obrovských svalech.

Začal se nadechovat, plnil si hrudník pomalu, nenápadně, šlachy se mu napínaly a svaly tuhly. V tom okamžiku se znovu ozval Wentyard.

„Ani v nejmenším nepřekročím svou pravomoc, když tě dám do hodiny pověsit. Viset budeš v každém případě, ať už z ráhna mé lodě, nebo na šibenici v Port Royalu. Jenže život je sladký, a já věřím, že i vy na něm lpíte do posledního okamžiku, který vám rozhořčená společnost dopřeje. Kdybych tě vzal na Jamajku a předal guvernérovu soudu, získal bys několik měsíců života navíc. Možná bych to i udělal, ovšem je tady jedna podmínka.“

„A to?“ Vulmeovy napnuté svaly nepovolily, naopak, začal se pomalu přikrčovat.

„Že mi řekneš všechno, co víš o pirátovi jménem Van Raven.“

V tom okamžiku Vulmeovy svaly povolily, pirát upřel pohled do tváře svého věznitele a změnil svůj plán. Narovnal se a na tváři se mu objevil úsměv.

„A proč tě zajímá právě ten Holanďan, Wentyarde?“ zeptal se klidně. „Proč ne Tranicos, Villiers, McVeigh, nebo celý tucet dalších, kteří škodí Angličanům mnohem víc než Van Raven? Je to snad kvůli tomu pokladu, který získal, když přepadl tu španělskou flotilu? Jistě, věřím, že by král hrozně rád dostal právě tuhle kořist do rukou. Kapitán, který by byl dost chytrý, aby našel Van Ravena a poklad mu sebral, by od královny získal kromě tučného podílu i spoustu jiných výhod. Tak proto jsi urazil celou tu dlouhou cestu kolem mysu Horn, Johne Wentyarde?“

„Mezi Anglií a Španělskem vládne mír,“ odpověděl Wentyard ledově. „A kromě toho, málokomu je tak málo do úmyslů důstojníků královského námořnictva jako tobě.“

Vulmea se mu zasmál do tváře a v očích mu znovu modře zablesklo.

„Kdysi jsem potopil královskou válečnou loď, která vyplula z Hispanioly,“ prohlásil. „K čertu s tebou a těmi tvými žvásty o Jejím Veličenstvu! Ti vaši angličtí králové a královny pro mě neznamenají víc, než jejich váha ve vyplaveném dříví. Van Raven? To je toulavý pták. Kdo ví, kde se plaví? Ale jestli chceš poklad, mohl bych ti ukázat něco, vedle čeho by Holanďanova kořist vypadala jako louže vedle Karibského moře!“

Zdálo se, že ve Wentyardových nevýrazných očích zahořela jiskřička, a většina jeho důstojníků se dychtivě naklonila kupředu.

Vulmea, který se spolehl na hrabivost ukrytou ve Wentyardově srdci, klidně pokračoval. „Deset dní plavby odsud je na pobřeží Ekvádoru bezejmenná zátoka. Zhruba před čtyřmi roky jsem tam kotvil spolu s Dickem Harstonem, anglickým pirátem. Chtěli jsme tam najít drahocenný šperk, náhrdelník nazvaný Satanovy drápy. Setkali jsme se s jedním Indiánem, který nám přísahal, že náhrdelník, jenž je součástí obrovského pokladu, našel. Tvrdil, že je poklad ukrytý ve zřícenině starodávného chrámu, uprostřed divoké a opuštěné džungle, zhruba den pochodu směrem do vnitrozemí. Měl nepřekonatelný strach ze starých bohů a ten mu nedovolil do chrámu vstoupit. Byl však ochotný dovést nás, za podíl na kořisti, až na místo.

Vypravili jsme se do vnitrozemí s oběma posádkami, protože ani jeden z nás tomu druhému nevěřil. Ale abych to celé zkrátil. Nakonec jsme skutečně dorazili do zřícenin prastarého města a v nich jsme pod troskami jakéhosi podivného oltáře našli poklad. Neuvěřitelné množství rubínů, démantů, smaragdů, safírů a kamenů, většinou velkých jako slepičí vejce. Když jsme je zahlédli poprvé, měli jsme dojem, že ty zchátralé ruiny hoří živým ohněm!“

Wentyardovy oči zaplály. Prsty se mu sevřely na stopce sklenice tak, že zbělely jako křída.

„Pohled na to bohatství stačil vyvolat v duši každého z nás tiché šílenství,“ pokračoval Vulmea a upřeně pozoroval anglického kapitána. „Utábořili jsme se tam na noc a začali se dohadovat o podílech, i když tam bylo tolik bohatství, že každý z nás mohl být boháčem na celý život. Nakonec padly první rány a ve chvíli, kdy jsme začali bojovat mezi sebou, přiběhl zvěd se zprávou, že se v zátoce objevilo španělské loďstvo, zahnalo naše lodě a vysadilo na břeh pět set mužů, kteří měli za úkol nás pronásledovat. A věřte mi, u všech ďáblů, že se na nás vrhli dřív, než stačil zvěd dokončit své vyprávění! Jeden z mých mužů však stačil sebrat truhlu s pokladem a ukrýt ji ve starém chrámu. Pak jsme se rozptýlili a snažili se uniknout každý na vlastní pěst. Stěží jsme vyvázli s holými životy. Nakonec se mi podařilo vrátit se, i s větší částí mé posádky, nazpět k pobřeží. Naštěstí se má loď, která unikla Španělům, vrátila pod rouškou noci k pevnině a naložila nás.

Harston na tom byl o něco hůř. I on se sice dostal na svou loď, ale protože ho celou cestu pronásledovali Španělé, se kterými svedl několik bojů, zůstala mu jen hrstka mužů. Později ho zabili divoši na pobřeží Kalifornie.

Dánové mě pak pronásledovali na moři až za mys Horn a od té doby se mi vlastně nikdy nenaskytla příležitost vrátit se do těch míst a poklad vyzvednout – až při téhle plavbě. Měl jsem namířeno právě tam, když jste nás napadli. Poklad leží na svém místě v prastarém chrámu. Slib mi život a já vás k němu dovedu.“

„To je nemožné,“ vyštěkl Wentyard. „Jediné, co ti mohu slíbit, je, že tě předám soudu guvernéra Jamajky.“

„Dobrá,“ přikývl po chvilce rozmýšlení Vulmea. „Třeba bude guvernér shovívavější než ty. A než doplujeme na Jamajku, může se stát všelicos.“

Wentyard neodpověděl, ale rozprostřel na stole mapu.

„Kde je ta zátoka?“

Vulmea ukázal na jedno místo pobřeží. Námořníci ho v té chvíli pustili a Wentyardovu hlavu měl na dosah, ale Ir už své plány změnil a ty nové zahrnovaly i naději na útěk a život – velmi malou, ale přece jen naději.

„Dobrá, odveďte ho do podpalubí.“

Vulmea se svými strážci odešel a Wentyard se pobaveně ušklíbl.

„Gentleman a důstojník loďstva Jejího Veličenstva není povinen dodržet slovo dané kdejakému lumpovi, jako je on. Slibuji vám, pánové, že ve chvíli, kdy se poklad ocitne na palubě Postrachu, zhoupne se ten lump na nejvyšším ráhně.“

O deset dnů později zarachotil kotevní řetěz Postrachu v zátoce, o které Vulmea mluvil.

Kapitola II.

Pobřeží bylo tak opuštěné, že mohlo patřit neobydlenému světadílu. Zátoka představovala jen mělký zářez do rovné linky pobřeží. Úzký pruh bílého písku lemovala neproniknutelná džungle. Mezi palmovými listy poletovala celá hejna pestrobarevných papoušků a nade vším se vznášelo ticho prastarého divokého světa. Od pobřeží však vedla do temně zelených tajemných hlubin pralesa téměř nezřetelná stezka. Z úsvitu naplněného mlhou se právě po té stezce vydalo sedmnáct mužů. V čele kráčel John Wentyard. Na výpravě, která měla najít poklad, nebyl ochoten svěřit velení nikomu jinému než sobě. Patnáct dalších byli vojáci ozbrojení těžkými tesáky a mušketami. Sedmnáctým mužem výpravy byl Černý Vulmea. Irovy nohy byly volné a z rukou mu jeho věznitelé sundali okovy. Zápěstí však měl spoutána před tělem silným provazem, jehož konec držel v rukou mohutný voják. V druhé ruce svíral voják tasenou šavli a byl připraven při jakémkoliv pokusu o útěk Vulmeovi rozetnout hlavu.

Ani Wentyard, ani jeho lidé si nevšimli kradmých tichých stínů, které tiše klouzaly džunglí po obou stranách stezky. Vulmea o nich věděl, ale jen se zachmuřeně usmál sám pro sebe a mlčel. Opatrně, naprosto nenápadně, aby nevzbudil pozornost svého hlídače, už od rána pracoval na svých poutech a neustálým napínáním a kroucením je uvolňoval a zeslaboval. Téměř celodenní práce začala přinášet výsledky a Vulmea cítil, jak pouta pomalu povolují.

Když pirát zastavil a ukázal směrem, kde se stará stezka lomila téměř v pravém úhlu a mizela v ústí rokle, sestupovalo už slunce za koruny stromů na západě.

„V té rokli leží chrám, kde je poklad ukrytý.“

„Tak tedy kupředu!“ zvolal nedočkavě Wentyard, který se ovíval kloboukem s ozdobnými pery. Po tváři mu stékal stružkami pot a smáčel límec jeho karmínově rudého kabátce, vyšívaného zlatem. Zachvátila ho nepřekonatelná netrpělivost, v jeho očích už už plál odraz kamenů, které si při Vulmeově vyprávění tak živě představoval.

Vstoupili do ústí rokle a pomalu postupovali mezi útesy, porostlými celými girlandami lián a převislých křovin. Wentyard se ovíval kloboukem, hryzal se nedočkavostí do rtů a napjatě hledal sebemenší zbytek trosek, o kterých jeho zajatec mluvil. Tvář měl ještě bledší než obvykle, přestože většina jeho mužů, kteří namáhavě postupovali za ním, byla zrudlá námahou a vedrem. Na Vulmeově tváři nebyla ani kapka potu, a zdálo se, že je stejně svěží jako ráno, než se výprava vydala na cestu. Neklopýtal, pohyboval se s pružností a jistotou kočkovité šelmy a bez jediného náznaku nejistoty, který se objevoval v chůzi většiny mužů, zvyklých na lodní palubu. Očima neustále sledoval zelené stěny, které je obklopovaly, a když se některá liána nebo větev zakývala, aniž se do ní opřel vítr, neuniklo mu to.

Rokle se teď pomalu rozšířila na nějakých sedmnáct metrů a její dno bylo pokryto hustým porostem. Horní okraje, vysoké zhruba dvanáct metrů, byly zarostlé palmami. Stěny byly většinou hladké a kolmé, ale tu a tam sestupovaly do rokle jakési přírodní rampy, napůl pokryté splývajícím rostlinstvem. O několik set metrů dále zahlédli potok, který jim mizel z dohledu za skalnatým výběžkem jedné stěny. Z protilehlé stěny vybíhal podobný útvar, a přestože byly oba výběžky pokryté hustým mechem a rostlinstvem, byly až příliš nápadné svou pravidelností. To nebylo dílo přírody, ale lidských rukou.

Vulmea se zastavil nedaleko jedné přírodní rampy, která stoupala šikmo vzhůru po skalnaté stěně. Jeho věznitelé na něj upřeli tázavé pohledy.

„Proč jsi se zastavil?“ otočil se k němu popuzeně Wentyard. V tom okamžiku zavadil nohou o předmět zapadlý ve vysoké trávě a vztekle ho odkopl stranou. Ten se s tichým zachrastěním vykutálel ven a zašklebil se na něj. Byla to napůl zpráchnivělá lidská lebka. Pak se Wentyard rozhlédl a zjistil, že podobných nažloutlých předmětů – lidských kostí a lebek – se v husté zeleni kolem ukrývá mnohem víc.

„Tohle je to místo, kde jste se vy pirátští psi porvali mezi sebou?“ zeptal se s ošklivým úšklebkem. „Tak na co čekáš? Co se to snažíš zaslechnout?“

Napětí ve Vulmeově tváři povolilo a pirát se spokojeně usmál.

„To, co vidíš před námi, bývala brána,“ řekl pomalu. „Ty kamenné zbytky po obou stranách rokle, to byly její podpěrné pilíře. Roklí vedla silnice a mířila do města obydleného spoustou lidí. Je to jediný přístup na místo, kde město stávalo, protože kotlina, ve které bylo vybudováno, je ze všech stran obklopena strmými, neschůdnými útesy.“ Vulmea se drsně zasmál. „Podobá se cestě do pekel, Johne Wentyarde, široká a pohodlná směrem tam, ale vrátí se po ní málokdo.“

„Co to žvaníš?“ zavrčel Wentyard a zuřivě si nasadil klobouk. „Vy Irové jste všichni stejní! Zbabělí a pověrčiví! Tak na co – “

Z džungle od ústí rokle se ozvalo ostré zadrnčení tětivy. Mezi skalami něco jedovatě zasyčelo a ozval se tupý náraz. Jeden z vojáků zasténal a podivně sebou trhl. Mušketa mu vyklouzla z rukou a zazvonila na kamení. Muž mlčky vymrštil ruce k hrdlu, ze kterého mu trčel dlouhý šíp, který se chvěl jako hlava rozzuřeného hada. Pak se voják sesul k zemi, kde se křečovitě zmítal.

„Indiáni!“ vykřikl Wentyard a zuřivě se obrátil ke svému zajatci. „Ty pse! Vidíš to? Tvrdil jsi, že tady široko daleko není jediný divoch!“

Vulmea se pohrdavě zasmál.

„Tomu ty říkáš divoši? Pch! Zbabělí psi, kteří se plíží džunglí, protože mají strach přiblížit se k pobřeží! Copak nevidíš, jak se plíží támhle ve křoví? Stačí jedna salva a vyděsíš je tak, že se neodváží vrátit.“

Wentyard se na něj zaškaredil, ale dobře znal účinek střelných zbraní na většinu obyčejných domorodců a sám teď tu a tam zahlédl v zeleném podrostu hnědé postavy postupujících divochů. Vykřikl příkaz a čtrnáct mušket s hromovým zahřměním vyplivlo svůj smrtonosný obsah do okolní zeleně. V okamžiku, kdy se kouř z hlavní slil v hustý mrak, přerval Vulmea jediným mohutným trhnutím pouta na zápěstích, srazil svého strážce strašlivou ranou do spánku, vyrval mu v pádu šavli a dal se na útěk. Prchal vzhůru po prudké kamenné rampě, hbitý a rychlý jako kočka. Vojáci s prázdnými mušketami za ním jen bezmocně zírali a Wentyardova pistole zahřměla o zlomek vteřiny pozdě. Ze zelené stěny nad jejich hlavami se ozval zlomyslný smích.

„Hlupáci! Stojíte v bráně pekla!“

„Pse!“ zařval Wentyard, zuřivostí bez sebe, ale i v téhle situaci mu chtivost kalila jasný rozum. „Najdeme ten poklad i bez tebe!“

„Nemůžeš najít něco, co nikdy neexistovalo,“ odpověděl mu neviditelný pirát. „Žádný poklad tady nikdy nebyl. Vymyslel jsem si tu lež, abych tě vlákal do pasti. Dick Harston tady nikdy nebyl. Já ano, ale Indiáni pozabíjeli přesně na tomhle místě celou mou posádku, jak dokazují ty kosti a lebky, které ti chřestí pod nohama.“

„Lháři!“ bylo jediné, na co se Wentyard zmohl. „Ty prolhaný pse! Tvrdil jsi, že tady nejsou žádní divoši!“

„Řekl jsem jenom, že sem nikdy nechodí lovci lebek,“ odpověděl Vulmea. „A to je taky pravda. Řekl jsem ti, že lidé, kteří vybudovali to město, jsou mrtví. To je taky pravda. Jenže už jsem ti neřekl, že v okolní džungli žije kmen těch hnědých ďáblů. Nikdy se neobjevují na pobřeží a nenávidí bílé muže, kteří se pokoušejí proniknout do jejich džungle. Myslím si, že to byli oni, kdo vyhubil původní obyvatele města. V každém případě zmasakrovali mé lidi a mně se podařilo uniknout jen díky tomu, že jsem nějakou dobu žil mezi Indiány v Severní Americe a naučil se od nich, jak přežít v přírodě. Jste v pasti, ze které neuniknete, Wentyarde!“

„Vylezte nahoru a chyťte ho!“ zařval Wentyard, který byl nepříčetný zuřivostí. Půl tuctu mužů si skutečně pověsilo muškety na řemeny přes rameno a začalo neohrabaně stoupat po příkrém svahu přírodní římsy, po kterém pirát vyběhl s kočičí snadností.

„Měli byste skasat plachty a připravit se k odražení nepřítele,“ radil jim seshora zlomyslně Vulmea. „Kolem se pohybují celé stovky těch hnědých ďáblů a ani jeden z nich není tak krotký, aby skákal, jak ty budeš pískat!“

Hlas náhle umlkl a v okamžiku, kdy Wentyarda napadlo, jak je možné, že v porostu nahoře Indiáni nejsou, zazmítaly se křoviny na okraji srázu, ozval se zoufalý výkřik a na dno rokliny se s rozhozenými údy zřítilo hnědé tělo. Dopadlo s tupým nárazem a zůstalo nehybně ležet. Byl to silný hnědý válečník, nahý, oblečený jen v bederní roušce z kůry. Mrtvý měl mohutně klenutou hruď, široká ramena a vypracované svaly. Tvář byla poměrně inteligentní, ale nepřístupná a krutá. Krk měl podříznutý od ucha k uchu.

Na horním okraji rokle se rozhýbaly větve a pak znovu o kus dál a Wentyard si pomyslel, že tím směrem pravděpodobně prchá Ir, kterého pronásledují soukmenovci mrtvého válečníka. Bylo jisté, že se k Vulmeovi připlížil ve chvíli, kdy pirát křičel na své bývalé věznitele.

Pronásledování probíhalo v naprostém tichu, zato na dně rokle se rozpoutalo pravé peklo. Při pohledu na padající tělo se od ústí rokle rozlehl zuřivý jekot a hned po něm zasvištěl vzduchem celý mrak šípů. Padl další voják a tři byli raněni a Wentyard odvolal muže, kteří pracně lezli vzhůru po kamenné římse. Wentyard pomalu ustoupil, až se ocitl téměř u ohybu rokle, mezi prastarými podpěrnými pilíři. Měl strach ustoupit dál. Byl přesvědčený, že rokle za branou se hemží ukrytými divochy. Bylo přece nesmyslné, aby je obklíčili ze všech stran a tady jim ponechali otevřenou cestu k útěku.

Na místě, kde zůstal stát, se tyčila skupina balvanů, která připomínala zdi dávno rozpadlé budovy. Tam se Wentyard rozhodl se svými muži ukrýt a bránit. Přikázal mužům zalehnout a místo vidlic použít jako podpěry pro muškety kameny. Jednoho muže poslal střežit rokli za nimi, aby jim domorodci náhodou nevpadli do zad, druhého hlídat rokli směrem k ústí. Wentyard pocítil první záchvěvy strachu. Slunce už zmizelo za korunami stromů a stíny se prodlužovaly. Jak by mohl člověk v temnotě letní noci postřehnout rychlý pohyb mezi kmeny palem, nebo takový cíl dokonce zasáhnout mušketou? A až se skutečně setmí… Wentyard se navzdory pekelnému vedru otřásl.

Roklí neustále svištěly šípy, ale většinou nedoletěly, nebo se roztříštily na kamenech. Jenže pak začali střílet střelci ukrytí na okrajích rokle a proti jejich šípům poskytovaly balvany velmi malou ochranu. Výkřiky mužů, přibodnutých šípy k zemi se rychle násobily. Wentyard viděl, jak se mu jeho oddíl zmenšuje před očima. Jediné, co je zatím zachránilo před úplným vybitím, bylo to, že je Wentyard neustále pobízel ke střelbě do zeleně na okrajích džungle. Hnědí nepřátelé se jakoby propadli do země. Jen výjimečně zahlédli pohyb v křovinách a záblesk hnědé končetiny. Těžké kulky mušket, které naslepo prolétaly křovinami, však přece jen přinutily obléhatele k opatrnosti a déšť šípů podstatně zřídl. Čas od času se po zarachocení muškety ozval z pralesa zoufalý výkřik, který Angličané přivítali chraptivým křikem.

Možná, že právě ten křik přinutil obléhatele k útoku, ale možná, že to byla stejná nechuť, jakou chová většina lidí – totiž bojovat po setmění – a chtěli celou věc skoncovat, než nastane úplná tma. A možná, že už jim jejich pýcha nedovolila skrývat se tak dlouho před pouhou hrstkou bělochů.

V každém případě se vyrojili z husté džungle za ústím rokliny a ve skupinách se vrhli kupředu. Nebyli to žádní ubozí domorodci, nebo pokřivení trpaslíci, ale urostlí svalnatí válečníci, muži, kteří spoléhali na svou silu, z nichž každý byl důstojným protivníkem komukoliv ze zkušených šlachovitých Angličanů. Celé vlny hnědých těl se valily roklinou a další těla se spouštěla po liánách shora. Byly jich celé stovky proti pouhé hrstce vojáků, kteří ještě zbývali. Ti nepotřebovali další rozkazy. Povstali ve svých úkrytech za balvany a postavili se nevyhnutelné smrti tváří v tvář s úpornou tvrdohlavostí buldoků, tak charakteristickou pro jejich rasu. Vystřelili salvu přímo do rozšklebených tváří útočících nepřátel, a pak z nich část tasila šavle a ostatní obrátili muškety, aby je použili jako obušky. Nebyl čas znovu nabíjet. Poslední salva si sice vybrala v záplavě útočníků krutou daň, ale nezastavila ji. Hnědí válečníci vzápětí obklíčili malý ostrůvek bílých mužů a kolem skupinky se roztočil vír smrti.

Čepele šavlí svištěly vzduchem, zakusovaly se do svalů a přetínaly kosti, těžké pažby mušket drtily lebky a rozstřikovaly mozek. Jenže v hasnoucím světle se také blýskaly měděné sekery, válečné palice rozdávaly krvavé polibky a ke každému bělochovi se natahoval alespoň tucet zkrvavělých paží. Roklina se naplnila davem hnědých válečníků, který se čím dál tím pevněji stahoval kolem hrstky zoufale bojujících bělochů.

Zakrvácený Wentyard se pokusil o průlom až ve chvíli, kdy padl jeho poslední muž. Všude kolem se stahoval dav hnědých bojovníků, ale kapitán svíral v ruce jednu nabitou pistoli a byl rozhodnutý využít ji co nejlépe. Namířil přímo do divoce pomalované tváře, kterou měl na dosah, zmáčkl kohoutek a stačil si všimnout, jak se obličej změnil v krvavou masu. Dalšího válečníka srazil k zemí hlavní těžké pistole a s taseným mečem se vrhl do vzniklé mezery. Do cesty mu vskočila divoká postava s pozvednutou válečnou palicí, ale kapitánův meč byl rychlejší. Wentyard vytrhl čepel z rány a divoch padl k zemi. Hustý soumrak se rychle měnil v neproniknutelnou temnotu a v hluboké rokli se setmělo mnohem rychleji než v kraji nahoře. A právě rychlý příchod temnoty zachránil Wentyardovi život, protože poněkud zaskočil i jeho nepřátele. Ve chvíli, kdy padl k zemi probodnutý Indián, zjistil Wentyard, že před sebou momentálně nemá jediného nepřítele, a dal se na útěk. V patách se mu hnala divoce vyjící smečka divochů s pozvednutý mi válečnými kyji.

Slepě prchal roklinou a neohlížel se vlevo ani vpravo. Strach dodával jeho nohám křídla. Netrvalo dlouho a proběhl mezi oběma pilíři, které vyznačovaly místo, kde stávala brána. Kousek za tím místem se roklina rozšiřovala a před Wentyardem se vztyčilo množství pobořených kamenných zdí, které se téměř ztrácely pod vrstvou lián a popínavých rostlin. Jako slepé oči z nich vyhlížely temné otvory oken a dveří. Wentyard prchal a vlasy v zátylku se mu ježily v očekávání, že se mu do zad už už zabodne šíp nebo čepel oštěpu, nebo že mu na hlavu dopadne těžká válečná palice. Srdce mu divoce tlouklo a ve spáncích mu bušila krev tak hlasitě, že nebyl s to odhadnout, zda za nim stále ještě dusají bosé nohy.

O kabát přišel v boji a klobouk ztratil na útěku, košili měl potrhanou a zastříkanou krví, ale jakýmsi zázrakem vyvázl z toho strašlivého masakru nezraněný. Před sebou viděl vysokou kamennou stěnu a černý otvor dveří. Vběhl rychle dovnitř, obrátil se a vysílením klesl na kolena. Vytřel si pot z očí a roztřesenýma rukama rychle nabíjel obě pistole. Roklina venku vypadala jako temná ulice, která se ztrácela v ohybu těsně za branou. Wentyard očekával, že se v záhybu každým okamžikem objeví horda vítězně ječících divochů, ale rokle byla tichá a prázdná. Z jakéhosi nepochopitelného důvodu se ho divoši neodvážili pronásledovat dál než k místu, kde stály oba kamenné pilíře.

Pak ho napadlo, že se domorodci plíží v temnotě za ním a chystají se ho napadnout zezadu. V hrůze vyskočil a s nataženými pistolemi se zmateně rozhlížel na všechny strany.

Stál uprostřed kamenné místnosti, jejíž stěny vypadaly, jako by se měly každým okamžikem zřítit. Místnost neměla strop, ten se dávno propadl, a v mezerách mezi dlážděním vyrůstaly husté chomáče trávy. Propadlým stropem zahlédl kus oblohy, na které se právě rozsvěcely hvězdy, a temný obrys horního okraje útesu, lemovaný křovím a korunami palem. Ve stěně přímo proti vchodu zíval další černý otvor, který vedl do další místnosti, jež byla stejně zpustlá, jako ta první.

Celé trosky halilo až nezvykle hluboké ticho a to teď naplnilo i rokli. Wentyard upřel pohled na pilíře, které se temně rýsovaly na stěnách rokle těsně před ohybem, a čekal. Brána byla prázdná. A přesto nepochyboval o tom, že Indiáni vědí, kam uprchl. Proč se nepustili za ním a dávno mu nepodřízli hrdlo? Obávali se snad jeho pistolí? To těžko, vždyť v boji je zvuk mušket nijak zvlášť nepřekvapil. Nebo skutečně z nějakého neznámého důvodu odtáhli? Plížili se ve zbořeninách za jeho zády a snažili se k němu nepozorovaně přiblížit? A jestliže ano, proč jim to trvá tak strašlivě dlouho?

Vstal, přešel k protějším dveřím a s nataženým krkem opatrně nahlédl dovnitř. Ve vedlejší místnosti nebyl východ z budovy. Bylo v ní několik dveří, ale ty všechny vedly do bludiště dalších pobořených místností, prostor s propadlými střechami, zarostlým dlážděním a napůl rozpadlými stěnami. Dvěma či třemi z nich prošel a měl pocit, že praskot suchých větví, na které občas neopatrně šlápl, a skřípot písku pod podrážkami jeho bot se v tichých místnostech nepřirozeně hlasitě rozléhá. Bludiště se zdálo nekonečné, a proto se zanedlouho vrátil zpět ke vchodu. Z rokliny se neozýval jediný zvuk, ale byla tak temná, že kdyby se byl v době jeho nepřítomnosti někdo doplížil až ke vstupu do zbořeniště, nebyl by ho Wentyard spatřil, ani kdyby stál na dosah jeho paže.

Nakonec nebyl schopen snášet to hrozné napětí dál. Tak tiše, jak to jen dokázal, vyšel ze zbořeniště a pomalu a opatrně se vydal směrem k bráně. Mezera mezi oběma pilíři vypadala jako nekonečný temný tunel. O několik minut později už se opíral o levý pilíř a napínal oči do temnoty za ním. V roklině vládla neproniknutelná tma, jediné, co viděl, byly hvězdy pomrkávající nad jejím okrajem. Vykročil kupředu a jen jeho skvělý sluch, který ho upozornil na téměř neslyšné zašustění trávy pod bosým chodidlem, mu zachránil život. Spíš vytušil než uviděl temný stín, který se proti němu vztyčil, a vypálil naslepo. Záblesk výstřelu ozářil divokou tvář staženou ve smrtelné křeči, vzdálenou sotva na dosah paže, a za ní několik dalších postav, které se k němu rychle blížily.

S přidušeným výkřikem se vrhl nazpět, ale těsně za pilířem zakopl a upadl na zem. Zůstal ležet ochromený hrůzou a se zaťatými zuby čekal, kdy se mu do zad zarazí hrot oštěpu a on ucítí první vlnu bolesti. Nic takového se nestalo. Ani jediný z divochů ho nepronásledoval. Pomalu a nedůvěřivě se postavil na nohy a v roztřesených rukou křečovitě svíral pistole. Byli tam, čekali na něj hned za ohybem, ale ani jeden z nich se neodvážil projít mezi pilíři. Ta skutečnost mu začala čím dal tím neodbytněji pronikat do myšlenek a děsit ho svým pochmurným významem.

Nejistým krokem se vrátil nazpět do zbořeniště, překonal sílící odpor k bludišti rozpadlých místností a prošel temným dveřním otvorem. Propadlým stropem pronikalo dovnitř slabé světlo hvězd, ale kolem stěn se tvořily podivné stíny a dveře k rokli mu připadaly jako tajemná chodba vedoucí neznámo kam. Jako většina Angličanů své doby věřil i John Wentyard zčásti na nadpřirozená zjevení a teď cítil, že jestliže na světě existuje nějaké místo, kde přebývají duchové dávno vyhubeného národa, jsou to tyhle pochmurné ruiny.

Rokle se nedaleko za oběma pilíři rozšiřovala do jakési obrovské mísy, obklopené hladkými stěnami, v nichž jediné přerušení představovala právě rokle, kterou sem pronikl. Wentyardovi připadal horní okraj rokle jako pravidelná, zhruba kruhová linka, kterou teď zdůrazňovala měsíční záře. Ruiny, na jejichž začátku se ukrýval, vyplňovaly prakticky celou tu hlubokou mísu a na třech stranách dokonce přiléhaly ke skalním stěnám. Původní podobu města už z větší části smazal rozklad, počasí a všudypřítomná džungle. Wentyardovi se jevilo jako rozlehlé bludiště bez střech, ze kterého vedlo několik dveří do volného prostranství, kam ústila i rokle. Přesto vyvolávaly tyto trosky podivný, tísnivý dojem cizoty. Nepodobaly se žádným stavbám, které kdy viděl. Volný prostor byl pokrytý hustou nízkou vegetací, která ovšem vyplňovala i některé místnosti. Wentyard neobjevil žádnou cestu k útěku. Jediná cesta z tohoto místa vedla zpět roklinou, kde se stoickým klidem divokých tvorů čekali hnědí válečníci. Kapitán si vzpomněl na V ulmeova zlomyslná slova: „Je to jako cesta do pekla – pohodlná a široká tam, ale málokdo se po ní dostane zpět!“ V duchu vášnivě zadoufal, že toho prokletého Ira divoši opravdu chytili a pomalu umučili k smrti. S nesmírným potěšením by byl pozoroval, jak se Vulmea opéká nad pomalým ohněm.

Nakonec, navzdory hladu, žízni a strachu upadl do spánku. Zdálo se mu o prastarých chrámech naplněných temným duněním bubnů a o podivných postavách v pláštích z papouščího peří, které se jako stíny pohybovaly kouřem obětních ohňů, zdálo se mu o tichém obludném stínu, který se vplížil dveřmi do místnosti, kde on, Wentyard, spal, a pozoroval ho chladnýma nelidskýma očima.

Z posledního snu se vzbudil s vyděšeným výkřikem, zalitý studeným potem a s rukama křečovitě sevřenýma na pažbách pistolí. Když se probral, postavil se do středu místnosti a pokoušel se ovládnout strach a sebrat zmatené myšlenky. Sen si pamatoval jen matně, ale o to strašlivější mu připadal. Zahlédl skutečně ve dveřích beztvarý stín, který mizel právě ve chvíli, kdy se vzbudil, nebo to byla jen součást jeho tíživé noční můry? Narudlý dorůstající měsíc se mezitím přesunul nad západní okraj kaňonu a západní strana kotle byla zahalena hlubokou temnotou, ale do zřícenin přece jen tu a tam pronikaly nějaké odražené paprsky. Wentyard s připravenými pistolemi nahlédl do vedlejší místnosti. I ta byla naplněna odraženým svitem měsíce a na zemi se jako temné čáry rýsovalo několik stop. Tráva byla pošlapaná, ale Wentyard si naštěstí vzpomněl, že on sám místností několikrát prošel.

Proklel svou příliš barvitou obrazotvornost a vrátil se nazpět ke vchodu. Přesvědčoval sám sebe, že si to místo zvolil, protože se dalo nejlépe bránit proti útočníkům přicházejícím směrem od rokle, ale v skrytu duše si neochotně přiznával, že nemá dost odvahy najít si úkryt hlouběji v tajemném bludišti pochmurných zřícenin.

Nakonec usedl přímo na práh, pistole položil na zem vedle sebe a s taseným mečem na kolenou se opřel o stěnu. Oči ho pálily a rty mu praskaly žízní. Pohled na velké krůpěje rosy visící na okolní trávě v něm téměř vyvolávaly šílenství, ale neodvážil se s jejich pomocí uhasit žízeň, protože si stejně jako mnoho dalších lidí té doby myslel, že je rosa jedovatá. Přitáhl si opasek, aby alespoň trochu potlačil svíravý hlad, a přesvědčoval se, že nesmí spát. Jenže navzdory tomu všemu během několika málo minut usnul.

Kapitola III.

Wentyarda probudil ze spánku strašlivý výkřik, který zazněl někde v bezprostředním okolí. Celý omámený vyskočil na nohy a divoce se rozhlížel kolem. Měsíc mezitím zapadl a v místnosti zavládla neproniknutelná tma, ve které se východ jevil jen jako o málo světlejší obdélník. Zvenčí zaznívalo dovnitř dávivé bublání a zvuky, jakoby se tam na zemi kroutilo a zmítalo nějaké tělo. Pak znovu zavládlo ticho.

Ten výkřik pocházel z lidského hrdla. Wentyard zašmátral rukama po zemi, místo pistolí nahmátl meč a s tasenou čepelí v ruce a nervy napjatými k prasknutí pomalu vyšel z budovy. Slabé světlo hvězd přece jen osvětlovalo prostor venku, takže proti neproniknutelné temnotě uvnitř ruin tu bylo o něco světleji, ale přesto kapitán nezahlédl tělo ležící v trávě, dokud o ně doslova nezakopl. Teprve pak začal rozeznávat nejasný tvar, který se rýsoval v trávě těsně u vchodu. Větve na okraji útesu zašuměly ve slabém vánku. Kolem skalních stěn a ve zříceninách byla neproniknutelná tma. Všude kolem se mohl nepozorovaně potulovat nepřítel, ale celé okolí bylo tiché jako hrobka.

Po nějaké chvilce Wentyard poklekl k ležícímu tělu a napínal zrak ve slabém svitu hvězd. Pak tiše zabručel. Mrtvý nebyl Indián, ale černoch, svalnatý ebenový obr, oblečený stejně jako Indiáni do bederní zástěrky z kůry, s pérovou ozdobou na oholené hlavě. Vedle ruky mu ležela těžká měděná sekera a na svalnaté hrudi mu mokvala široká rána. Druhou, menší ránu měl muž na zádech těsně pod lopatkou. Někdo ho bodnul takovou silou, že zbraň projela celým tělem a její hrot vyšel na zádech ven.

Náhle si uvědomil, že je ozbrojen pouze svým mečem. Ze zbořeniště vyběhl v polospánku a pistole, které nebyl s to v prvním okamžiku najít, nechal ležet na zemi. Rychle se vrátil do místnosti a začal šmátrat po zemi, nejdřív jen s rostoucí netrpělivostí, která se však brzo změnila v hrůzu. Pistole byly pryč!

Když si to Wentyard uvědomil, zachvátila ho panika. Vzápětí zjistil, že znovu stojí na volném prostranství před zříceninami, aniž si uvědomuje, jak se tam dostal. Byl zpocený, chvěl se po celém těle a zuby pevně zatínal do rtů, aby nezačal křičet strachem a hrůzou.

Se zoufalým úsilím se pokoušel znovu ovládnout. Takže to skutečně nebyla jen jeho obrazotvornost, která staré trosky obydlela plíživými, nezřetelnými stíny, které se neslyšnými kroky potulovaly místnostmi a pozorovaly ho, zatímco spal. Kromě něj v místnosti muselo být ještě něco – něco, co ukradlo jeho pistole ve chvíli, kdy venku prohlížel mrtvého černocha, nebo – jak strašlivá myšlenka! – už předtím, když ještě spal. Obával se, že spíše to druhé. Když byl venku, nezaslechl ze zbořeniště jediný zvuk. Ale v tom případě, proč mu to tajemné „něco“ nevzalo i meč? Nebo to nakonec byli přece jen Indiáni, kteří se rozhodli hrát s ním nějakou strašnou, jemu naprosto nepochopitelnou hru? Byly to jejich oči, které se na něj upíraly, zatímco byl v polospánku? Jenže všechno ukazovalo, že to Indiáni nebyli. Rozhodně neměli ten nejmenší důvod zabíjet svého černého společníka.

Odvlekl tělo černého muže k bráně a vyhodil je do rokliny. Říkal si, že když nic jiného, zbaví se alespoň společníka, který by mu ve strašlivých vedrech začal velmi rychle otravovat vzduch.

Pak si sedl na zem zhruba na poloviční cestě mezi zříceninami a ústím rokle, meč držel připravený k boji a ve slabém světle hvězd napínal oči do tmy. Cítil, že ho ze zřícenin někdo pozoruje, cítil něčí přítomnost, nevyzpytatelnou, nelidskou, přítomnost něčeho, co čekalo a čekalo…

Stále ještě seděl na svém místě, když časné ráno pomalu zaplavilo džungli a útesy našedlým světlem. Těsně před pilíři se objevil hnědý válečník, natáhl luk a zamířil na postavu sedící na volném prostranství. Šíp se zabodl do země nedaleko Wentyardovy nohy a kapitán ztuhlý chladem a nehybností vyskočil a neohrabaně se rozběhl ke vchodu do ruin. Válečník podruhé nevystřelil. Jako kdyby ho poděsila jeho vlastní troufalost, obrátil se a prchal z dohledu.

Wentyard si pokusil odplivnout vyschlými ústy a vztekle zaklel. Denní světlo zahnalo větší část nočních nejistot a kapitán byl tak žíznivý, že momentálně zapomněl na svůj strach. Byl rozhodnutý, že projde celé trosky, prohlédne každou místnost a výklenek a najde cokoliv, co se tam ukrývá. Teď, v denním světle, se tomu bude moci alespoň postavit tváří v tvář.

Odhodlaně vykročil k vstupním dveřím, ale pak se, se srdcem až v hrdle, zastavil. Těsně za dveřmi stála velká tykev, čerstvá a nedávno vydlabaná, která byla plná vody, Vedle ní se kupila hromádka ovoce a vedle ní další tykvová nádoba – kalebasa, ze které se ještě znatelně kouřilo. Několika rychlými kroky dorazil ke dveřím a nahlédl dovnitř. Spatřil jen prázdnou místnost.

Pohled na vodu a vůně jídla mu zahnaly z mysli jakoukoliv myšlenku, která se netýkala jeho fyzických potřeb. Zvedl tykev s vodou a s hlasitým srkáním začal obrovskými doušky pít, zatímco mu drahocenná tekutina smáčela bradu i hruď. Voda byla čerstvá a sladká a žádné víno, které kdy v životě okusil, mu tak nechutnalo. Maso, které bylo v druhé nádobě, bylo stále ještě vlahé. Jaké je to maso, to nepoznal, a ani se o to nestaral. Hltavě jedl a přitom trhal obrovské kusy masa rukama a zuby. Bylo jasné, že maso se peklo na otevřeném ohni, nebylo ani solené, ani kořeněné, ale hladovému Angličanovi připadalo jako pokrm bohů. Nesnažil se vysvětlit ten zázrak, nenapadlo ho ani, že by jídlo a voda mohly být otrávené. Tajemný obyvatel zřícenin, který mu té noci zachránil život a ukradl mu pistole, se očividně rozhodl udržet ho naživu, alespoň prozatím – a Wentyard přijal jeho dary bez zbytečných otázek.

Když se najedl, natáhl se na zem a usnul. Nevěřil, že by se domorodci odvážili zaútočit na ruiny a koneckonců mu v té chvíli bylo jedno, i kdyby to byli udělali a zabili ho ve spánku. Věřil, že neznámá bytost, která obývala trosky, by ho mohla zabít, kdykoliv by si to přála. Znovu se k němu dostala na dosah a znovu ho ušetřila. Zatím se neprojevovala nepřátelsky, kromě okamžiku, kdy mu ukradla pistole. Kdyby po ní začal pátrat, mohl by vyvolat její hněv a nepřátelství.

Wentyard sice uhasil žízeň a ukojil hlad, ale během minulé noci se dostal do stavu, kdy ho přestaly zajímat souvislosti věcí. Měl dojem, že se jeho svět zhroutil. Své muže zavedl do pasti, a byl svědkem toho, jak byli zmasakrováni. Viděl, jak jeho vězeň uprchl, zatímco on sám se chytil do pasti jako krysa. Bohatství, pro které se pustil do celého toho dobrodružství, bylo jen klam. Unaven marným zápasem s vlastním osudem spal.

Když se vzbudil, stálo už slunce vysoko na obloze. Vedle něj stál Černý Vulmea a díval se mu přímo do tváře.

„Proklatě!“ Wentyard vyskočil a pozvedl meč. V hlavě se mu točil vír zmatených myšlenek, ale co se týkalo fyzických sil, cítil se jako znovuzrozený. Jeho nervy, tak dlouho napínané, ho uvedly do stavu, který hraničil s nepříčetností.

„Ty pse!“ zařval. „Takže tě ti Indiáni nahoře na útesech nakonec nedostali?“

„Myslíš ty rudé šakaly?“ zasmál se Vulmea. „Neodvážili se mě pronásledovat za bránu. Neodvažují se ani přiblížit k okrajům téhle kulaté rokliny. Samozřejmě, že celé místo obklíčili řetězem mužů, ale já mezi nimi dokážu projít, kdy se mi zlíbí! To jídlo jsem tobě – a taky sobě – uvařil já. Přímo jim pod nosem a oni mě nejen nezahlédli, ale ani neucítili!“

„Moje jídlo?“ Wentyard se na něj užasle díval. „Tím chceš říct, že jsi to byl ty, kdo mi donesl vodu a jídlo?“

„A kdo jiný?“

„Ale – ale proč?“ Wentyard nebyl schopen zakrýt svůj úžas a nedůvěru.

Vulmea se zasmál, ale bylo to jen mechanické stažení rtů. V očích mu hořel divoký plamen. „Nejdřív jsem si myslel, že mi bude ke štěstí stačit, když tě uvidím umírat se šípem v břiše. Když se ti ale podařilo uniknout domorodcům a dostat se až sem, řekl jsem si – tím lépe. Domorodci už se postarají o to, aby se to prase odtamtud nedostalo a já se ukryju nahoře na útesu a budu pozorovat, jak ten dobytek pomalu chcípá hladem. Věděl jsem, že se za tebou neodváží. Když tenkrát v rokli nastražili past mně a mé posádce, probil jsem si, stejně jako ty, cestu sem a ani jeden z nich se za mnou neodvážil dál než k těm prokletým pilířům. Jenže já tady z té díry unikl hned první noc. Dnes v noci jsem si dal dobrý pozor, abys náhodou neunikl stejnou cestou jako já tenkrát a pak jsem se hezky usadil, abych nepřišel o tu chvíli, kdy budeš umírat. Po setmění se dokážu dostat do kotliny kdykoliv, stejně jako ji mohu kdykoliv opustit, a ty mě přitom ani nezahlédneš, ani nezaslechneš.“

„Ale v tom případě nechápu – “

„A pravděpodobně tomu ani neporozumíš!“ zavrčel Vulmea. „Uvědomil jsem si, že mi nestačí pozorovat tě, jak umíráš hladem. Toužil jsem po tom zabít tě vlastníma rukama – chtěl jsem vidět, jak ti teče krev a jak se ti z očí vytrácí život!“ Irův hlas zhrubl vražednou vášní a obrovské ruce se mu sevřely v pěsti, jejichž kotníky zbělely. „Jenže jsem nechtěl zabít chlapa napůl mrtvého hladem. Vrátil jsem se nahoru do džungle, obstaral tam ovoce a vodu, srazil kamenem z větve opici a upekl ji. Všechno to jídlo jsem donesl sem a položil ti ho do dveří v době, kdy jsi se vyděšeně krčil venku.“

„A ty jsi mi taky v noci ukradl pistole!“ zavrčel Wentyard s očima upřenýma na rukojeti zbraní, vyčuhující z Vulmeova španělského opasku.

„Samozřejmě! Sebral jsem ti je, zatímco jsi spal. Takové kousky jsem se naučil od severoamerických Indiánů. Nestál jsem o to, abys mě zastřelil, až si s tebou přijdu vyřídit poslední účet. Právě když jsem ti je sebral, zaslechl jsem zvenčí zvuky, jaké mohl vydávat jen člověk – a zahlédl jsem toho černocha. Byl by mě připravil o mou pomstu, proto jsem ho probodl šavlí. Probudil tě jeho smrtelný výkřik, pokud si vzpomínáš, ale já obešel budovu zboku a vstoupil dovnitř jinými dveřmi. Chtěl jsem se s tebou setkat jen za denního světla, a to ve chvíli, kdy budeš v co nejlepším stavu, abychom spolu mohli bojovat.“

„Takže to ty jsi mě pozoroval zevnitř budovy,“ zabručel Wentyard. „Tvůj stín jsem zahlédl těsně před tím, než měsíc zapadl za útes.“

„To jsem nebyl já!“ Vulmeův protest byl opravdový. „Sestoupil jsem do zbořeniště teprve chvíli po západu měsíce, s úmyslem ukrást ti pistole. Pak jsem se vrátil nahoru na útes a znovu se do údolí spustil až těsně před úsvitem a nechal ti tu jídlo. Ale dost těch zbytečných řeči!“ zvolal dychtivě a tasil šavli. „Když pomyslím na galwayské pobřeží, na řadu oběšených mužů, kteří v posledním tažení kopou nohama a na provaz, který mě dusí… vidím rudou mlhu! Ošidil jsem tě, zavedl jsem tě do pasti a teď tě vlastní rukou zabiju!“

Wentyardovi se v očích rozhořel plamen nenávisti a jeho tvář s vyceněnými zuby a planoucíma očima se změnila v neskutečnou masku vzteku a zla.

„Ty pse!“ vykřikl a zaútočil jako blesk, v naději, že se mu podaří zastihnout Vulmeu nepřipraveného.

Jenže zahnutá šavle odrazila bez obtíží rovnou kapitánovu čepel a Wentyard stačil v posledním zlomku vteřiny uskočit, aby se vyhnul vodorovně letící Vulmeově zbrani, která by mu byla srazila hlavu s ramenou. Vulmea se spokojeně zasmál a vrhl se kupředu jako bouře. Wentyard mu skočil vstříc se zoufalstvím a neohrožeností tonoucího muže.

Jako většina důstojníků britského námořnictva ovládal Wentyard dlouhou čepel, kterou nosil, mistrovsky. Byl skoro stejně vysoký jako Vulmea, a přestože vedle mohutné pirátovy postavy vypadal mnohem slabší, věřil, že jeho válečné zkušenosti převáží nad jednoduchou taktikou obrovského Ira, který bude jistě spoléhat především na sílu.

První okamžiky boje mu však přinesly trpké zklamání. Vulmea nebyl ani pomalý, ani neohrabaný. Byl naopak rychlý jako raněná šelma a jeho šermířská taktika a finesy byly přinejmenším stejně dokonalé, jako ty Angličanovi. Nezkušenému divákovi se vsak mohlo zdát, že využívá především svou sílu, protože Wentyarda neustále zasypával strašlivým deštěm ran, ale právě divokost toho útoku byla Vulmeovou nejlepší obranou. Nedávala totiž jeho protivníkovi možnost vzchopit se k účinnějšímu protiútoku.

Síla úderů, které narážely na Wentyardovu zbraň, otřásala Angličanem od hlavy k patě. Zápěstí ztrácelo cit, předloktí mu tuhlo. Zuřivost, ponížení, strach, to všechno napomáhalo připravit kapitána o nervy a logické uvažování. Zrychlený dusot nohou, hlasitější zařinčení oceli a Wentyardův meč odletěl ke kamenné stěně. Angličan uskočil nazpět, tvář zrůzněnou vztekem, v očích výraz šílence.

„Seber si meč,“ zvolal Vulmea, zadýchaný spíš vztekem než námahou. Zdálo se, že ho Wentyard neslyší.

„Pch!“ vykřikl pohrdavě Vulmea a v náhlém záchvatu nechuti odhodil svou šavli. „Cožpak neumíš ani čestně bojovat? Zabiju tě holýma rukama!“

Se zuřivým výrazem udeřil Wentyarda nejdřív přes jednu a vzápětí hned přes druhou tvář. Angličan zaječel a vrhl se mu na hrdlo. Vulmea ho přivítal strašlivou ranou pěstí do obličeje, kterou vzápětí následovala další. Ta zasáhla kapitána jako beran přímo do srdeční krajiny a srazila ho k zemi. Wentyard si pomalu klekl a otřel si krev z obličeje, zatímco Vulmea ho se zachmuřenou tváří a zaťatými pěstmi pozoroval.

„Vstaň,“ procedil Ir mezi zuby, „vstaň, ty vrahu žen a dětí!“

Wentyard mu nevěnoval pozornost. Šátral jednou rukou pod košilí a nakonec vytáhl na světlo něco, na co s bolestnou soustředěností upřel pohled.

„Vstaň, k čertu, slyšíš, nebo ti mám dupnout do obličeje, aby ses – “

Vulmea se najednou nevěřícně odmlčel. Wentyard se krčil nad předmětem, který vytáhl ze záňadří, a plakal hlasitými vzlyky, které otřásaly celým jeho tělem.

„Co to má, u všech čertů, znamenat?“ Vulmea se nahnul kupředu a vyrval věc Wentyardovi z ruky. Byl poháněn neukojitelnou zvědavostí, chtěl vědět, jaký předmět mohl vynutit slzy z očí Johna Wentyarda. Byla to překrásně malovaná miniatura. Úder, kterým Vulmea zasáhl kapitána do prsou, ji sice poškodil, ale přesto na ní byly zřetelně vidět tváře krásné mladé ženy a usmívajícího se dítěte.

„No tohle, to ať do mě – “ Vulmea se střídavě díval na portrét a na muže, který se mu zlomeně choulil u nohou. „To je tvoje žena a dcera?“

Wentyard s obličejem ukrytým v dlaních němě přisvědčil.

Vulmea se nehýbal. Stal a upíral na klečícího Angličana pohled zpod zachmuřeného obočí. Na tváři se mu vystřídalo několik výrazů, až najednou prudkým pohybem vstrčil medailon Angličanovi nazpět do ruky.

„Jsi příliš velký chudák, než abych si s tebou špinil ruce!“ odsekl, obrátil se na podpatku a prošel vnitřními dveřmi do bludiště zřícenin.

Wentyard za ním chvíli upíral nepříčetný pohled, ale pak, stále ještě na kolenou, začal chovat svůj medailon a tiše při tom sténal, jako by pukliny v drobném oválu ze slonoviny byly rány v jeho vlastním těle. Bílí muži se v tropech mnohdy bez zjevné příčiny a náhle hroutili a Wentyard se zhroutil dokonale.

Když se mu za zády ozval dupot bot, který ohlašoval náhlý Vulmeův návrat, Wentyard se ani nepohnul. Teprve bolestivé sevření na rameni ho přimělo zvednout hlavu a kapitán upřel prázdný pohled do Irovy zachmuřené tváře.

„Ty mizerný pse!“ zavrčel Vulmea plný zuřivosti, která se podivně lišila od jeho původní vražedné nenávisti. Pak začal klít a během několika minut pojmenoval Wentyarda snad každým hanlivým přídomkem, který za svůj dlouhý život na moři a v přístavech pochytil. „Měl bych ti rozpoltit lebku,“ pokračoval. „Snil jsem o tom celé roky, zvláště když jsem se opil. Nejsem nic jiného než ubohý hlupák, měl jsem tě zabít hned. Nevím, proč bych k tobě měl mít nějaké ohledy, čert aby tě vzal! Tvoje žena a dítě jsou mi docela lhostejné! Jenže jsem hlupák, jako většina Irů, pitomý idiot se srdcem plným hloupého sentimentu, a nechtěl bych být příčinou toho, že nějaká žena a její dítě zemřou hladem. Vstaň a přestaň fňukat!“

Wentyard na něj upřel nechápavý pohled.

„Ty – ty ses vrátil, abys mně pomohl?“

„Kdybych tě tady nechal, umřel bys hladem, to už bych ti mohl stejně dobře rovnou rozpoltit lebku!“ zařval pirát. „Vstaň a zastrč si to svoje párátko zpátky do pochvy. Kdo to kdy slyšel, aby lump a mordýř jako ty měl ženu a děti, jako nevinný člověk? U ďáblova kopyta! Měli by tě zastřelit! Seber si ten meč! Mohlo by se ti stát, že ho budeš potřebovat ještě dřív, než se odsud dostaneme. Ale pamatuj si, nevěřím ti víc než žralokovi, kterého bych chytil za ocas! Pokus se mě bodnout ze zálohy a rozbiju ti jílcem šavle hlavu, to mi věř!“

Wentyard jako v tranzu schoval opatrně medailon nazpět pod kabát a mechanicky zvedl a zastrčil meč. Jeho otupělé smysly a myšlenky se začaly pomalu vzpamatovávat a on se snažil ze všech sil sebrat.

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Mlč!“ zavrčel pirát. „Pokusím se tě zachránit, ve jménu té dámy a toho dítěte, ale mluvit s tebou nemusím!“ S podivnou logikou však pokračoval v řeči. „Vylezeme z téhle pasti toutéž cestou, kterou jsem se sem dostal já. V jednom místě se zřítil dům, který se opíral přímo o skálu. Stěna sice odpadla od skály a zřítila se do budovy, ale za ní jsem objevil tajné schodiště vysekané přímo do skály, které ústí pod zvláštními padacími dveřmi nahoře na útesu. Dveře jsou zakryty pohyblivou kamennou deskou. Myslím si, že o téhle cestě Indiáni nevědí, protože se neodvažují vstoupit ani na okraje kaňonu. Nikdy se neodváží vstoupit ani sem, dolů. Musí si myslet, že tady žije něco, čeho se bojí – pravděpodobně nějaký duch.“

Wentyard následoval Ira řadou napůl rozpadlých místností, zarostlých plazivkami a vysokou trávou, až Vulmea nakonec zastavil u otvoru ve stěně obrácené k útesu. O stěnu se opírala silná kamenná deska, která očividně sloužila jako dveře. Za ní uviděl Angličan úzké schodiště, vytesané přímo do skály, které vedlo strmou šachtou k vrcholu útesu.

„Chtěl jsem schodiště uzavřít tím, že bych na horní desku navalil balvany,“ pokračoval Vulmea. „Chtěl jsem tě tam nechat zemřít hladem. Věděl jsem, že bys mohl schodiště najít. Pochybuji, že o něm Indiáni vědí, protože jak jsem už řekl, neodváží se vstoupit ani sem, ani nahoru na útesy. Jenže vědí, že se člověk z kaňonu může dostat i jinudy než roklinou, a proto vždycky obklíčí celý pahorek.

Ten černoch, kterého jsem zabil, to bylo něco jiného. Před rokem tady u pobřeží ztroskotala otrokářská loď. Mnoho černochů se zachránilo a uniklo do džungle, takže teď jich tady v okolí žije poměrně velká skupina. Tenhle černoch se očividně nebál do zbořeniště vejít. Jestli je jich takových venku s Indiány víc, mohli by to dnes v noci zkusit znovu. Jenže doufám, že on byl jediný, kdo se nebál, protože jinak by byl nepřišel sám.“

„Proč nevyjdeme nahoru už teď a neukryjeme se do večera na útesu?“ zeptal se Wentyard.

„Obávám se, že by nás mohli zahlédnout válečníci, kteří hlídají u paty kopce. Okamžitě by pochopili, že se večer pokusíme projít mezi jejich hlídkami, a zdvojnásobili by svou ostražitost. Já se tam stejně musím vypravit, abych přinesl další jídlo. Mě neuvidí.“

Později, když si s Wentyardem ve zbořeništi pekli maso, zvedl Vulmea hlavu a napjatě poslouchal.

„Slyšíš něco?“ zeptal se Wentyard.

„Buben,“ odpověděl lakonicky Ir.

„Slyším ho taky,“ přikývl Wentyard po chvíli. „Ale na tom není nic zvláštního.“

„Jenže tenhle zní dost divně, řekl bych. Spíš jako bubny afrických černochů.“

Wentyard souhlasně přikývl. I jeho loď několikrát kotvila v mangrovových porostech u Pobřeží otroků a slyšel, jak si za horkých, vlhkých nocí právě takové bubny navzájem odpovídaly. Zvuk afrických bubnů se od indiánských lišil jiným zabarvením i rytmem.

Přišel večer a s ním soumrak. Dunění bubnů utichlo. V nízkých kopcích za opačným svahem kamenného prstence, zaplály ve stínech stromů ohně, které zdůrazňovaly ostré rysy hnědých a černých tváří kolem.

Indián, jehož ozdoby a chování dávaly tušit, že je náčelník, přidřepl na paty a nehybnou tvář obrátil k obrovskému černochovi, který stál proti němu. Černý obr byl o dobrou hlavu vyšší než kterýkoliv jiný válečník a jeho rozměry zastiňovaly jak největšího z Indiánů sedících kolem ohně, tak největšího ze skupinky jeho černých druhů, kteří se drželi poblíž něj. Přes rozložitá ramena měl nedbale přehozenu nádhernou jaguáří kožešinu a svalnaté paže mu zdobilo množství měděných náramků. Na hlavě měl kroužek z vyřezávané slonoviny a v kudrnatých vlasech několik papoušcích per. Na levé ruce měl zavěšený štít z tvrdého dřeva a tvrzené buvolí kůže a v pravici svíral těžký oštěp, jehož tepaný hrot byl široký jako ruka dospělého muže.

„Když jsem zaslechl buben, vydal jsem se ihned na cestu,“ promluvil v hrdelní směsici španělštiny a domorodých nářečí, která sloužila v této oblasti jako univerzální dorozumívací řeč divochům obou barev. „Věděl jsem, že to volá N‘Onga. N‘Onga se vydal z našeho tábora, aby přivedl Ajumbu, který se zdržoval ve tvém táboře. N‘Onga mi sdělil řečí bubnů, že jste zahnali do pasti bílého muže a Ajumba že je mrtvý. Přišel jsem spěšně. Ty mi teď říkáš, že se neodvážíte vstoupit do Starého města.“

„Už jsem ti řekl, že tam sídlí démon,“ odpověděl s umíněným výrazem Indián. „Ten si chce nechat bílého muže pro sebe. Když se mu ho pokusíš vzít, bude se velmi zlobit. Vstoupit do jeho království znamená smrt.“

Černý náčelník pozvedl svůj obrovský oštěp a výhružně s ním potřásl.

„Dřel jsem jako otrok u Španělů dost dlouho na to, abych věděl, že jediný zlý démon na téhle zemi je bílý muž! Já se tvého démona nebojím. V mé zemi žijí jeho bratři, stejně mocní jako on, a přece jsem jednoho z nich zabil kopím, které se podobalo tomuhle. Od chvíle, kdy se bílý muž ukryl ve Starém městě, uběhla celá noc a den. Proč už ho tvůj démon dávno neroztrhal? Nebo toho druhého, který se ukrýval nahoře na útesu?“

„Démon nemá hlad,“ zabručel Indián. „Čeká, až hlad dostane. Musel se nedávno najíst. Až vyhládne, roztrhá je oba. Já své muže do jeho doupěte nepovedu. Jsou to věci, které nemůžeš pochopit.“

„Vždycky jsem to chápal tak, že Bigomba, král celého kraje, se ničeho nebojí, ani lidí, ani démonů,“ odpověděl jízlivě černý obr. „Řekl jsi mi, že se Ajumba v noci vydal do Starého města a zemřel tam. Viděl jsem jeho tělo. Nezabil ho démon. Probodl ho jeden z těch dvou bílých. Když mohl do Starého města vejít Ajumba a nic se mu nestalo, mohu tam vstoupit i já se svými třiceti válečníky. Vím, že ten velký bílý muž zná cestu z města nahoru na útesy. Ve skále je díra, která vede dolů a místo dveří je nahoře kamenná deska. N‘Onga ho pozoroval a viděl ho z rokle vycházet a zase se tam vracet. Postavil jsem na to místo několik mužů. Jestliže bílý muž znovu vyleze tou dírou, mají příkaz probodnout ho oštěpy. Jestli nevyjde, vypravíme se do Starého města sami, a to hned, jak vyjde měsíc. Tví muži hlídají rokli, tudy nám bílí neutečou. Budeme je v těch zříceninách štvát jako krysy!“

Kapitola IV.

„Teď opatrně,“ zašeptal Vulmea. „Je tady tma jako v pekle.“ Soumrak se změnil v neproniknutelnou temnotu. Oba běloši, kteří se řídili především hmatem, pomalu stoupali příkrým schodištěm. Wentyard upřel pohled dolů a úpatí šachty se mu jevilo jen jako světlejší skvrna v naprosté temnotě. Pokračovali v cestě, pomalu ohmatávali každý kousek cesty, až se nakonec Vulmea s tlumeným varováním zastavil. Wentyardova tápající ruka narazila na Irovo stehno a kapitán cítil, jak se Vulmeovy svaly najednou napjaly. Pochopil, že se Ir právě opřel o kamennou desku, která kryla horní konec schodiště. Uviděl, jak se v temnotě nad ním najednou objevil světlejší pásek, který ostře zdůraznil Irovu skloněnou hlavu a nahrbená ramena.

Kámen se zvedl a do otvoru proniklo slabé světlo hvězd, filtrované krajkovím větví. Vulmea překlopil kamennou desku stranou a začal vylézat z otvoru. Už byl venku větší polovinou těla, když se proti hvězdám bez nejmenšího varování vztyčil temný stín a směrem k Vulmeově hrudi zasvištěla ocelová čepel.

Ir v posledním zlomku vteřiny pozvedl šavli, odrazil hrot oštěpu, ale pod silou úderu se zapotácel. Vytrhl z opasku pistoli a vystřelil po nepříteli z bezprostřední blízkosti. Černoch hlasitě zasténal a zřítil se k zemi tak, že rukama a hlavou visel přes okraj otvoru. V pádu narazil do Vulmey, ten ztratil rovnováhu a spadl do schodištní šachty. Wentyarda při tom strhl s sebou. O tucet schodů níž se oba muži konečně ve změti propletených údů zastavili a když se podívali vzhůru, viděli, že světlý obdélník nad nimi je lemován nezřetelnými temnými ovály – lidskými hlavami, které se rýsují proti svitu hvězd.

„Pokud jsem ti rozuměl, tak jsi říkal, že Indiáni nikdy – “ začal Wentyard.

„To nejsou Indiáni,“ zavrčel Vulmea a začal se zvedat na nohy. „Tohle jsou černoši. Cimaroni – uprchlí otroci a jejich potomci. Patří k těm psům, kteří se zachránili z otrokářské lodi. Tím bubnem, který jsme slyšeli, se navzájem svolávali sem. Pozor!“

Do šachty vletělo několik oštěpů. Některé se roztříštily o kamenné stupně, několik se jich odrazilo od stěn. Oba běloši se vrhli po schodišti dolů, bez ohledu na nebezpečí, že si polámou ruce nebo nohy. Zakrátko byli na úpatí šachty. Vyběhli ven a Vulmea přirazil silnou kamennou desku, která uzavírala dolní konec chodby.

Vulmea se obrátil na Angličana. „Běž do té místnosti, kde jsi přespal, a hlídej rokli. Kdybys zjistil, že se blíží odtamtud, zavolej mě. Kdyby se náhodou některý z nich přece jen rozhodl pro to schodiště, postarám se o něj.“

Když Wentyard procházel ruinami, cítil, jak mu na zádech naskakuje husí kůže. Měsíční paprsky pronikaly spletí lián zarůstajících rozpadlé stropy a všude kreslily ty nejprapodivnější stíny. Nakonec však přece jen dorazil do místnosti, kde ještě doutnaly uhlíky ohně, nad kterým si pekli maso. Vykročil napříč prostorem k vnějším dveřím, když zaslechl jakýsi tichý zvuk, který ho přinutil otočit se. Z hrdla se mu vydral zděšený výkřik.

Z jezírka temnoty v jednom rohu místnosti se zvedl rozkývaný stín. V měsíčním světle se objevila obrovská klínovitá hlava na prohnutém krku. V jediném okamžiku pochopil celé tajemství trosek. Teď už věděl, co ho pozorovalo nehybnýma očima, když ležel v neklidném spánku a co tak tiše zmizelo dveřmi ve chvíli, kdy se probudil. Věděl, proč Indiáni nechtěli vstoupit do kaňonu, ani na útesy, které ho obklopovaly. Stál teď tváří v tvář démonu opuštěného města, v jehož útrobách se konečně probudil hlad. Byla to anakonda takových rozměrů, o jakých se obyčejným smrtelníkům ani nesnilo!

V té chvíli John Wentyard zažil takový strach jaký zažívají lidé jen v těch nejděsivějších snech. Nebyl schopen se pohnout a po prvním zděšeném výkřiku mu jazyk jakoby přirostl k patru. Teprve když se obludná hlava naklonila směrem k němu, probral se z ochromení, ale to už bylo pozdě.

Udeřil po ní divoce a marně. Vzápětí se na něj had vrhl a sevřel ho do záhybů obřího těla, silných a pružných jako ocelová lana. Zoufale vykřikl a pokoušel se vzepřít tomu drtícímu sevření – zaslechl dupot Vulmeových bot, pak dvojnásobný výbuch obou pistolí, ze kterých pirát vypálil, a náraz těžkých kulek do plazího těla. Obluda sebou začala divoce zmítat, závity šupinatého těla povolily, začaly se kroutit a Wentyard z nich vyletěl na zem. Pak se had vrhl s rychlostí blesku na Vulmeu.

Vulmea uskočil stranou a tak se vyhnul nárazu tupého čenichu, který měl sílu a rychlost dobývacího berana. Irova rychlost by zahanbila i útočícího leoparda a vzápětí se v měsíčním světle zaleskla čepel jeho šavle, která se zaťala hluboko do šupinatého těla. Vystříkla krev a obludný plaz se začal svíjet po zemi a tlouct kolem sebe mohutným ocasem, pod jehož údery se chvěly stěny, ze kterých se odlupovaly kameny. Vulmea stačil uskočit, takže ho úder minul, ale Wentyarda, který se právě pracně zvedl na nohy, srazil náraz až do nejvzdálenějšího konce místnosti. Vulmea se právě s pozvednutou šavlí znovu vrhal na obludu, když se plaz převalil stranou a dal se na útěk vnějšími dveřmi, takže bylo slyšet hlasité šustění trávy a praskání větví, které drtil na svém útěku.

Vulmea se vrhl za ním, protože se v něm probudila zuřivá bojovnost, kterou zdědil po svých předcích. Nechtěl, aby se raněný plaz dostal do bezpečí, aby se někde ukryl a pomalu se zotavoval ze svých ran, nebo aby se na ně znovu vrhl odněkud ze zálohy. Pronásledoval raněného plaza místnost za místností a had prchal směrem, kudy se ani jeden z mužů před tím při svém pátrání nevydal. Nakonec se těsně před svými pronásledovateli vplazil do místnosti téměř zcela zaplněné bujnou vegetací. Vulmea si prosekal cestu zelenou spletí tak rychle, že stačili zahlédnout obludu, která mizela v temném otvoru ve stěně. Z díry vycházel silný hadí zápach, který svědčil o tom, že had tuhle cestu používá často. Wentyard, který se třásl po celém těle, se držel Irovi v patách a teď mu zvědavě nahlížel přes rameno. Rychle zjistili, že otvor ve stěně je klenutý a představuje vlastně ústí jakéhosi tunelu, který byl dokonale zamaskován hustou zelení. I tak ale do místnosti pronikalo dost měsíčního světla, aby dvojice rozeznala kousek za začátkem tunelu úpatí schodiště, které pozvolna stoupalo vzhůru.

„Tak tenhle východ jsem neobjevil ani já,“ zabručel Vulmea. „Když jsem našel tamty schody, už mě ani nenapadlo hledat další cestu. Podívej se, jak je práh zasypaný šupinami, které si za tu dlouhou dobu sedřela ta obluda z břicha. Musí se tudy plazit velmi často. Skoro bych věřil, že ty schody povedou jen kousek nahoru a tam se změní v tunel, který prochází celým pahorkem. V celém údolí totiž nežije nic, čeho by se ta obluda mohla nažrat, není tady pramen, kde by se mohla napít. Pokud chce žrádlo a vodu, musí ven, do džungle. Kdyby odsud vycházela roklinou, byla by tam stejně zřetelná stopa, jako je tady. Kromě toho, v tom případě by se Indiáni do rokle neodvážili. Pokud neexistuje ještě další východ, na který jsme ještě nenarazili, musí se dovnitř a ven dostávat tudy a to znamená, že je to spojení s vnějším světem. V každém případě to stojí za zkoušku.“

„Chceš tu obludu následovat tím hnusným tunelem?“ vykřikl užasle Wentyard.

„A proč ne? Musíme ho najít a zabít. A kdybychom náhodou narazili na místo, kde je jich víc… no, dříve nebo později musíme stejně zemřít a když tady budeme čekat na černochy, budou nám už zanedlouho podřezávat krky. Tohle je naše jediná naděje jak z toho ještě vyváznout. Jenže nepůjdeme potmě.“

Vulmea se rozběhl nazpět do místnosti, kde si pekli opici, sebral z hromádky dříví silnou větev a její konec omotal pásem plátna, který utrhl z vlastní košile. Pak ji strčil do doutnajících uhlíků a když se z ní začalo kouřit, rozfoukal ji do malého plamene. Improvizovaná pochodeň blikala a kouřila, ale přece jen poskytovala určité množství světla. Vulmea vykročil k temnému otvoru, kde plaz zmizel. Wentyard se mu, i když velmi nerad, držel v patách, ale oproti Vulmeovi se neustále poplašeně rozhlížel a viděl hada v každém kořenu, nebo liáně, které se jim objevily nad hlavami.

Vystoupali půl tuctu schodů a ty je dovedly k ústí tunelu, který byl zhruba pět metrů široký a od dlážděné podlahy po vrcholek obloukové klenby měřil 2 metry. Hadí pach a dohladka vyleštěná podlaha chodby svědčily o tom, že se tudy had opravdu pohybuje velmi často. Krvavá stopa je vedla dál.

Stěny, strop i podlaha chodby byly v mnohem lepším stavu než venkovní ruiny a Wentyard několikrát užasl nad dovedností, s jakou vyhynulá rasa tohle podzemní dílo vytvořila.

Mezitím se v měsícem ozářené místnosti, odkud se oba běloši před chvílí vydali na cestu, zjevil tiše jako stín obrovský černoch. V měsíčním svitu se zableskl široký hrot těžkého oštěpu a když se rozhlížel sem a tam, šuměla mu na hlavě bohatá ozdoba z papouščích per. Následovali ho čtyři muži.

„Odešli těmihle dveřmi,“ řekl ten, který byl nejblíž, a ukázal na vchod zarostlý liánami a křovím.“ Viděl jsem, jak právě v tomhle otvoru zmizelo blikavé světlo. Jenomže jsem si je sám netroufl následovat, a proto jsem běžel pro tebe, Bigombo.“

„A co ty výkřiky a výstřel, který jsme zaslechli těsně před tím, než jsme došli na úpatí schodiště?“ zeptal se další z nich nejistě.

„Myslím si, že narazili na démona a zahubili ho,“ odpověděl Bigomba. „Pak se pustili tudy. Možná, že je to tunel, který vede ven a ústí někde mimo pahorek. Jeden z vás běžte a přiveďte válečníky, kteří prohledávají ostatní místnosti. Přineste s sebou nějaké pochodně a následujte mě. My s ostatními se okamžitě vydáme po stopě bělochů, protože já, Bigomba, vidím i v temnotě jako lev.“

Vulmea s Wentyardem zatím postupovali tunelem a Angličan pozoroval s rostoucími obavami pochodeň. Nebyla nijak zvlášť dobrá, ale přece jen poskytovala světlo, a při pomyšlení, že dohoří a oni se ocitnou v naprosté temnotě, se kapitán otřásl. Napínal oči do temnoty před nimi a čekal, že se proti nim každým okamžikem vztyčí odporná plazí hlava. Pak se Vulmea náhle zastavil, ale had s tím neměl nic společného. Stáli v místě, kde se od hlavního tunelu oddělovala mnohem menší chodba, směřující vlevo.

„Tak kudy se pustíme?“

Vulmea sklonil pochodeň k zemi a pečlivě prohlížel podlahu tunelu.

„Krvavé stopy vedou vlevo,“ zabručel. „Ta obluda se pustila vlevo.“

„Počkej!“ zvolal v tom okamžiku vzrušeně Wentyard a sevřel mu paži. „Podívej! Tam, před námi! Světlo!“

Vulmea si podržel pochodeň za zády, aby ho neklamalo její blikavé světlo a skutečně kus před nimi zahlédl něco jako našedlou mlhu. Bylo mu jasné, že je to měsíční světlo, které proniká nějakým otvorem do tunelu. Oba muži zapomněli na poraněného plaza a rozběhli se kupředu a vzápětí se ocitli ve velké čtvercové místnosti, vytesané přímo do skály. Vzápětí Wentyard zklamaně zaklel. Měsíční svit sem nepronikal dveřmi, jak si mysleli, ale čtvercovým otvorem, který byl ve stropě vysoko nad jejich hlavami.

V každé stěně se otevíral jeden temný oblouk a ten umístěný proti vchodu, kterým sem vešli, byl opatřen těžkými dveřmi, které ovšem byly napůl zpráchnivělé. U stěny vpravo stála kamenná socha v nadživotní velikosti, její rysy byly pitoreskní směsicí rysů lidských a zvířecích. Mohutné lidské tělo končilo plochou hadí hlavou, v jejímž pohledu nebylo nic lidského. Angličan zauvažoval, jací lidé asi obývali toto kotlinu zapomenutou časem. Před sochou boha stál kamenný oltář, jehož povrch byl popraskaný a pokrytý temnými skvrnami. Na hrudi sochy bylo něco, od čeho se s mrazivým leskem odráželo měsíční světlo.

„U ďábla!“ Vulmea skočil kupředu a strhl tu věc z krku idolu. Pak ji pozvedl – byl to jakýsi podivný obrovský náhrdelník – tvořený spojenými deskami z tepaného zlata, z nichž každá byla široká jako lidská dlaň a posázená neznámými kameny.

„Když jsem ti vyprávěl o tom, že jsou tady kameny a možná i další poklad, vymyslel jsem si to do posledního slova,“ ušklíbl se pirát. „Ale jak se zdá, tolik jsem zase nelhal. Nejsou to sice Satanovy tesáky, ale kdekoliv v Evropě ti za tuhle věcičku zaplatí skutečné bohatství.“

„Co to děláš?“ vyrazil ze sebe Wentyard, když Ir položil náhrdelník na oltář a zvedl šavli. Místo odpovědi Vulmea udeřil do náhrdelníku a rozdělil tak šperk na dvě stejné poloviny. Jednu z nich vstrčil do ruky užaslému Wentyardovi.

„Jestli se odsud dostaneme živí, tohle by mělo být dost pro tvou ženu a dítě,“ zavrčel nevrle.

„Ale ty – “ zakoktával se Wentyard, „ty mě přece nenávidíš – a přece jsi mi zachránil život a teď ještě – dáváš mi – “

„Mlč!“ zasyčel pirát. „Nedávám to tobě! Dávám to tvé ženě a tomu dítěti. K čertu s tebou, nestojím o tvé díky! Nenávidím tě stejně jako když – “

Najednou se zarazil a bleskově se obrátil k ústí tunelu, kterým sem přišli. Pak rychle zašlápl pochodeň, ukryl se za oltář a Wentyarda vtáhl za sebou.

„Lidé,“ zašeptal. „Blíží se tunelem, zaslechl jsem, jak cinklo železo o kámen. Doufám, že nezahlédli naši pochodeň. Doufejme, že ne. V tom měsíčním světle tady vypadala spíš jako uhlík než plamen.“

Oba muži napínali oči do temnoty tunelu. Měsíc se vznášel nad čtvercovým otvorem v klenbě šikmo a část jeho paprsků pronikala do chodby. Od místa, kde se z něj oddělovala užší větev vlevo, však už byla temnota neproniknutelná. Nakonec se z té temnoty vynořily čtyři stíny a jak se přibližovaly, braly na sebe postupně podobu lidí, stejně jako postavy, které se vynořují z husté mlhy. Nakonec se čtveřice zastavila a běloši viděli, jak největší z nich – obr, který o hlavu převyšoval ostatní – ukázal tiše oštěpem nejdřív nahoru tunelem a pak na odbočku. Dva stíny se oddělily od skupiny a zmizely v chodbě. Obr s dalším mužem se pomalu pustili dál tunelem.

„To jsou Cimaroni, kteří jdou po našich stopách,“ zasykl Vulmea. „Rozdělili se, aby měli jistotu, že jim neuprchneme. Ani se nehni, za nimi může jít mnohem větší skupina.“

Stačili se ještě více pokrčit za oltářem a oba černoši už vcházeli do místnosti. Teď už si je mohli běloši prohlédnout podrobněji. Při pohledu na krátké oštěpy se širokými čepelemi, které nesli černoši v rukou, pocítil Wentyard tuhnutí v zátylku. Obrovský černoch se pohyboval s pružností kočkovité šelmy, hlavu nakloněnou vpřed, oštěp připravený, štít pozvednutý k obraně. Byl dokonalým zosobněním nezkrotného divošství a Wentyarda napadlo, zda by se mu mohl některý z bílých mužů, třeba sám Vulmea, postavit s ocelí v ruce a doufat, že z takového souboje vyjde vítězně.

Oba černoši se na okamžik zastavili na prahu a s podezřením se rozhlíželi po tajemné místnosti. Uprchlíci zachytili v šeru záblesky jejich bělem. Menší černoch najednou sevřel paži svého druha, rychle na něco ukázal a Wentyardovi vyskočilo srdce až do hrdla. Byl přesvědčený, že je menší černoch zahlédl, ale ve skutečnosti ukazoval na sochu. Obr pohrdavě zabručel. Možná, že choval až v hysterické úctě fetiše své rodné země, ale bohové a démoni cizích lidí ho očividně nechávali lhostejným.

Nakonec přece jen pomalu vykročil k soše, aby ji prozkoumal, a Wentyard si uvědomil, že jejich odhalení je nevyhnutelné.

Vulmea mu zašeptal do ucha: „Musíme je dostat co nejrychleji! Ty si vezmi toho menšího, já se postarám o náčelníka. Teď!“

Vztyčili se oba najednou a zaskočení černoši při jejich neočekávaném objevení užasle vykřikli. Oba běloši se na ně vrhli.

Menšího černocha situace zaskočila natolik, že zůstal ochromeně stát. Menší byl jen v porovnání se svým obrovským druhem, ale ve skutečnosti byl stejně velký jako Wentyard a pod ebenovou kůží se mu rýsovaly mohutné svaly. Teď však užasle ustupoval, paže s oštěpem a štítem bezvládně svěšené podél těla. K vědomí ho přivedl teprve dotek oceli, ale to už bylo pozdě. Divoce vykřikl a pokusil se zvednout ruce, ale Wentyardův meč se mu zabodl hluboko do hrudi a jeho obrana byla marná. Angličan ukročil stranou a bodl jej dvakrát po sobě, jednou nad a jednou pod okrajem zvednutého štítu. Druhá rána zasáhla černocha do klína, třetí do krku. Domorodec se pomalu zakýval, štít a kopí zaduněly na podlaze a on se pomalu svezl na ně.

Wentyard se obrátil a uviděl, že se za ním odehrává fantastický boj. Ve slabé záři měsíce, padající do místnosti stropní šachtou, proti sobě stáli černý a bílý obr, oštěp a štít proti šavli.

Bigomba, mnohem bystřejší než jeho menší druh, nepodlehl prvnímu náporu svého bílého protivníka. Naopak, do boje se okamžitě zapojily jeho zkušenosti a instinkty. Místo aby ustoupil, vyletěla jeho levá paže se štítem vstříc letící čepeli a jeho kopí vyrazilo k protiútoku. Ir stačil jen tak tak uskočit, ale přesto ho hrot oštěpu škrábl na krku.

Boj se odehrával v pochmurném tichu. Wentyard pobíhal kolem bojující dvojice a neodvažoval se zasáhnout ze strachu, že bodne Vulmeu, který byl neustále v pohybu. Oba soupeři kolem sebe kroužili s rychlostí a jistotou bojujících tygrů. Černý muž sice o něco převyšoval svého protivníka, ale ani jeho sila a obrovský vzrůst nedokázaly překonat svalnatého piráta, jehož šlachy byly jako z ocele. Svaly obou mužů se v měsíčním světle napínaly, stahovaly a převalovaly jako klubka hadů. Jejich souboj se odehrával s takovou rychlostí, že je oko téměř nestačilo sledovat.

Pirát znovu a znovu v poslední vteřině uhýbal hrotu těžkého oštěpu, který poletoval sem a tam jako hlava rozzuřené kobry, a Bigomba znovu a znovu jen s vypětím všech sil odrážel štítem rány zakřivené čepele, z nich každá by ho připravila o hlavu. Vulmeovi pomáhala rychlost nohou a síla zápěstí, protože neměl ani štít, ani nic jiného, čím by se chránil. Díky jeho rychlosti se mu však zatím neustále dařilo uskakovat nebo uhýbat před těžkým hrotem oštěpu nebo ho odrážet stranou vlastní zbraní. Na černého obra se na oplátku sypalo pravé krupobití ran a z těžkého štítu z buvolí kůže zanedlouho zbyl dřevěný rám z tvrdého dřeva, ze kterého visel v pruzích kožený potah. A právě touhle konstrukcí proletěl jako blesk hrot šavle, přejel náčelníkovi po žebrech a ukázala se první krev.

Zasažený Bigomba zařval jako raněný lev a stejně jako raněný lev se vrhl kupředu. Zbytek nepotřebného štítu hodil Vulmeovi do obličeje, pozvedl oštěp a do úderu, který mířil na Vulmeovu hruď, vložil nejen sílu paže, ale i celého svalnatého těla. Útok byl tak náhlý, že Wentyard zděšeně vykřikl, protože nevěřil, že se Vulmeovi podaří i tentokrát uniknout. Pirátova rychlost byla neuvěřitelná. Prohnul se v kyčlích, ukročil stranou a v okamžiku, kdy mu těžká hlavice oštěpu proletěla mezi tělem a paží, ťal. Tentokrát ovšem čepeli nestál v cestě nastavený štít. Šavle se v měsíčním svitu zaleskla jako stříbrný blesk, ale dopadla s ošklivým tupým úderem, jaký nejčastěji slyšíme v řeznických krámech. Bigomba padl jako podťatý strom a zůstal bez hnutí ležet. Hlavu měl téměř oddělenou od těla.

Zadýchaný Vulmea poodstoupil stranou. Hruď pod potrhanou košilí se mu těžce zvedala a tvář mu zaplavoval pot. Konečně potkal soupeře, který se mu vyrovnal, a po tom strašlivém boji se mu chvěla každá žilka v těle.

„Musíme odsud zmizet, než se vrátí ti druzí,“ zalapal po dechu a sebral svou polovinu náhrdelníku. „Ta užší chodba musí vést ven, ale teď jsou v ní ti černoši a my si nemáme čím posvítit. Zkusíme tyhle dveře. Možná, že se ven dostaneme i tudy.“

Staré dveře se skládaly z prohnilých výplní a měděnkou nahlodaného kování. Pod nárazem Vulmeova ramene začaly praskat a odpadaly z nich celé kusy dřeva. Vzniklými otvory Vulmea ucítil čerstvý vzduch a zachytil vlhký bahnitý zápach říčního břehu. Rozpřahoval se k dalšímu úderu, když se za ním ozvaly divoké výkřiky, které ho přinutily otočit se. V temném tunelu zadusaly rychlé kroky bosých nohou, zamíhaly se plameny pochodní. Dvojice bělochů viděla, jak hlavní tunel zaplavuje zástup nepřátelských černých tváří a lesknoucích se oštěpů, které ještě zdůrazňovala narudlá zář pochodní. Černoši zaslechli zvuk boje a rychle se vydali po zvuku. Teď v dálce zahlédli nepřátele a s vlčím vytím se rozběhli chodbou.

„Pospěš si s těmi dveřmi!“ zvolal Wentyard. „Vyraz je!“

„Už na to není čas,“ zavrčel Vulmea. „Měli bychom je v zádech dřív, než bychom se dostali ven. Musíme se bránit tady.“

Rozběhl se přes místnost, aby černochy zadržel v poměrně úzkém prostoru přístupové chodby, a Wentyard se vrhl za ním.

Angličana naplnilo zoufalství a v záchvatu nesmyslné zuřivosti zahodil polovinu zlatého náhrdelníku, který až doposud svíral v ruce. Kameny jako by se mu svými záblesky vysmívaly. Když se postavil vedle obrovského piráta, aby mu pomohl bránit ústí chodby, mamě se snažil z hlavy zapudit myšlenky na ty, kdo ho čekají doma, v Anglii.

Když divoši zahlédli své oběti zblízka, jejich řev ještě zesílil. Mezi pochodněmi se začaly objevovat hroty oštěpů, ale pak najednou do všeho toho hluku zazněl výkřik, který měl poněkud jiný tón. Černoši, kteří se hnali v čele, už téměř doběhli k místu, kde z hlavní chodby odbočoval tunel, a proti nim z chodby vyběhla prchající postava. Byl to jeden z obou černochů, kteří se na pokyn svého náčelníka vydali chodbu prozkoumat. A za ním se hnala krví zbrocená obluda, podobná ztělesněné noční můře. Obrovský plaz se rozhodl zaútočit.

Příšera se ocitla mezi zděšenými válečníky dřív, než si stačili přesně uvědomit, co se vlastně děje. Nenávistné výkřiky se změnily na výkřiky hrůzy a v jediném okamžiku v chodbě vypukl děsivý chaos. Úzký prostor se naplnil chomáči bojujících černých těl, paží a nohou a mezi nimi se svíjely a stahovaly smyčky hadího těla, jež místy zaplňovalo šířku celé chodby. Těžké údery hadího ocasu dopadaly jako rány válečnou palicí a klínovitá hlava útočila hned tady, hned tam. Pochodně vypadávaly bojovníkům z rukou a v dešti jisker hasly na podlaze. Jednoho z mužů sevřely hadí závity a okamžitě rozmačkaly, jiní byli sraženi na zem, nebo je hadí tělo s neuvěřitelnou silou drtilo o kamenné stěny chodby. Plaz byl plný ran, sečných i bodných, byl pravděpodobně smrtelně zraněn, ale visel na životě se strašlivou úporností vlastní jeho druhu a ve slepé zuřivosti se změnil ve strašlivý nástroj ničení a smrti.

Těch několik černochů, kteří přežili řádění obrovského plaza, se dalo vzápětí s výkřiky hrůzy na útěk. Za sebou nechali půltuctů nehybných a polámaných těl a had, který se přestal zajímat o nehybné oběti, vyrazil za nimi a neuvěřitelnou rychlostí se sunul chodbou. Prchající i jejich obludný pronásledovatel zmizeli zakrátko v temnotě tunelu, odkud se ještě dlouhou dobu ozývaly vyděšené výkřiky, které slábly v dálce.

„Můj bože!“ Wentyard si roztřesenou rukou otíral čelo. „A přesně tak to mohlo skončit s námi.“

„Ti černoši, kteří se pustili chodbou, na něj museli narazit na místě, kde se uložil k odpočinku,“ zabručel Vulmea. „Řekl bych, že už se mu nechtělo pořad jen utíkat. Nebo možná věděl, že jsou jeho zranění smrtelná a rozhodl se, že než vypustí svou hadí duši, ještě se někomu pomstí. Teď bude ty černé pronásledovat tak dlouho, dokud je nepobije do posledního, nebo sám nepojde. Možná, že až se dostanou z podzemí, vrátí se jim odvaha a ubodají ho k smrtí. Seber si svou půlku náhrdelníku. Já se jdu podívat, co by se dalo dělat s těmi dveřmi.“

Tři po sobě následující nápory mohutného ramene stačily a prastaré dveře povolily. Přestože za nimi byla neproniknutelná tma, proudil jimi dovnitř svěží vlhký vzduch. Vulmea se jimi bez za váhání vydal a Wentyard ho následoval. Po několika metrech úzká chodba prudce zahýbala vlevo a ústila do širší chodby, která byla plná známého ostrého zápachu. Wentyard se otřásl.

„Tudy se plazíval ten had,“ ozval se Vulmea. „Je to určitě tatáž chodba, kterou jsme přišli a ze které jsme odbočili do místnosti se sochou neznámého boha. Pod všemi těmi útesy musí být celá síť podzemních chodeb a místností. Zajímalo by mě, co všechno bychom našli, kdybychom je pořádně prozkoumali jednu po druhé.“

Wentyard se v duchu zapřísahal, že k průzkumu podzemí by ho nepřinutila ani vyhlídka na Satanovy tesáky, a vzápětí sebou vyděšeně trhl, když Vulmea vykřikl: „Podívej, támhle!“

„Kde? V té temnotě není vidět ani na krok!“

„Před námi, u všech ďáblů! To je světlo na konci tunelu!“

„Máš mnohem lepší oči než já,“ zabručel Wentyard, ale s rostoucí nadějí vykročil za pirátem a zanedlouho i on uviděl drobný našedlý kroužek, který byl zdánlivě zasazen do nekonečného černého prostoru. Angličan měl dojem, že pak museli urazit ještě mnoho kilometrů. Ve skutečnosti to tak daleko nebylo, ale světélko se zvětšovalo jen velmi pomalu, a když nakonec prolezli malým kulatým otvorem, obrostlým křovinami, byl si Wentyard jistý, že jsou od místnosti se sochou slušně daleko. Měli před sebou temnou hladinu řeky, ve které se zrcadlily hvězdy.

„Tohle je tedy ta cesta, kterou se dostával dovnitř a ven,“ pokýval Vulmea hlavou.

Tunel ústil na příkrém břehu a kousek pod ním byla úzká písečná pláž, která byla v době dešťů pravděpodobně pod vodou. Oba muži na ni sešli a rozhlédli se po hustých stěnách pralesa, které se nakláněly daleko nad hladinu řeky.

Vulmea se zastavil ve stínu palem.

„Támhle máš svou loď, kotví přesně tam, kde jsme ji opustili. Stačí, abys přivolal člun, a celé dobrodružství máš za sebou.“

Wentyard obrátil hlavu ke svému společníkovi. Angličan byl zastříkaný od krve, poškrábaný ostnatým křovím a šaty na něm visely v cárech. Málokdo by v něm v té chvíli poznal upraveného kapitána lodi Postrach. Ale ta změna se neomezila jen na jeho zjev. Teď tady stál úplně jiný muž, než ten, který vyrazil se svým spoutaným vězněm na honbu za mýtickým pokladem, složeným z drahocenných kamenů.

„A co ty? Dlužím ti tolik, že ti to nebudu – “

„Nedlužíš mi nic,“ přerušil ho Vulmea. „Já ti, Wentyarde, nevěřím.“

Druhý muž zamrkal. Vulmea netušil, že to byla ta nejkrutější věc, kterou mu mohl říci. Nechtěl být krutý. Řekl prostě to, co si myslel, a vůbec ho nenapadlo, že by tím mohl Angličana nějak poranit.

„Myslíš, že by mě napadlo po tom všem ti ublížit?“ zvolal Wentyard. „Pirát, nebo ne, nikdy bych – “

„Teď jsi plný vděčnosti a tvé srdce přetéká laskavostí,“ odpověděl mu Vulmea a tvrdě se zasmál. „Jenže až vstoupíš na palubu své lodi, mohl bys změnit názor. John Wentyard ztracený v džungli je jeden člověk; kapitán Wentyard na palubě lodi Jejího královského veličenstva je člověk jiný.“

„Přísahám – “ začal Wentyard zoufale, ale pak se zarazil, protože si uvědomil marnost svých protestů. Téměř s fyzickou bolestí si uvědomil, že člověk nikdy neunikne následkům zla, které napáchal, i když mu jeho vlastní oběti odpustí. Jeho trest teď spočíval v tom, že nebyl schopný přesvědčit Vulmeu o své oddanosti a to ho zranilo mnohem hlouběji, než si Ir dokázal představit. Nemohl však očekávat, že mu Vulmea uvěří, to si rychle a s nesmírnou trpkostí uvědomil. V tom okamžiku se proklel za všechno, čím byl, a také za tu samolibou nadutost, která ho nutila bezohledně šlapat po všem, co leželo za kouzelnými hranicemi jeho sobecké přízně. V tomto okamžiku na celém světě neexistovalo nic, po čem by toužil víc, než po pevném stisku ruky muže, který za něj tak skvěle a nezištně bojoval, ale současně si uvědomoval, že si ho nezaslouží.

„Nemůžeš přece zůstat tady!“ protestoval slabě.

„Indiáni sem, na pobřeží, nikdy nechodí,“ odpověděl Vulmea. „Cimaronů se nebojím. Neměj strach.“ Znovu se spokojeně zasmál, protože mu to, že si někdo dělá starosti o jeho bezpečí, přišlo jako dobrý vtip. „Žil jsem už v divočině mnohokrát předtím. Kromě toho nejsem jediný pirát na okolních mořích. Máme domluvená místa schůzek, o kterých vy nic nevíte. Dostanu se tam snadno. Příště, až o mně uslyšíš, budu už zase zpátky na moři s vlastní posádkou a na vlastní lodi!“

Pak se otočil, jako stín zmizel v zelené stěně pralesa a Wentyard, který v jedné ruce svíral polovinu drahokamy posázeného zlatého náhrdelníku, za ním bezmocně upíral zrak.

POMSTA ZE ZEMĚ

I.

„Zaražte hřeby, vojáci! Nechť náš host vidí, jak vypadá dobrá římská spravedlnost.“

Řečník se těsněji zahalil do purpurového pláště a uvelebil se v křesle. Stejně tak by se uvelebil v lóži Cirku Maxima, aby se nechal vzrušovat řinčením gladiátorských mečů. Z každého pohybu tohoto člověka vyzařoval pocit síly. Pro dobrý pocit každého občana Říma byla hrdost nezbytná a Titus Sulla měl nač být hrdý. Byl vojenským velitelem Ebbraca a zodpovídal se pouze římskému císaři. Tento mohutně stavěný muž středního vzrůstu měl jestřábí rysy čistokrevného Římana. Jeho plné rty teď pokřivil ironický úsměv, který způsoboval, že hrdá řeč zněla ještě arogantněji. Oblečen byl jako voják – plášť ze zlatých šupin, zdobený polopancíř, odpovídající hodnosti, u pasu krátký meč. Na kolenou držel stříbřitou přilbu s chocholem. Za ním stál nehybně oddíl ozbrojenců s kopími a štíty – plavovlasí titáni od Rýna.

Před ním se odehrávala scéna, která jej zřejmě velice uspokojovala. Scéna běžná všude, kam dosahovaly rozlehlé hranice Římského impéria. Na holé zemi ležel prostý kříž, k němuž byl přivázán člověk divokého vzhledu – polonahý, svalnatý, s planoucíma očima a hřívou spletených vlasů. Katy byli římští vojáci. Byli připraveni vbít těžkými kladivy železné hřeby do rukou a nohou oběti, aby ji přibili ke dřevu.

Jen nemnoho lidí přihlíželo tomu představení na hrůzném popravišti za branami města – gubernátor a jeho bdělá garda, několik mladých důstojníků a ten, jehož Sulla nazýval „hostem“, a jež stál tiše, podoben soše. Vedle Římanů zářících bohatstvím vypadal jeho šat šedě, temně.

I když byl tmavovlasý, nepřipomínal ničím Římany kolem sebe. Neměl v sobě tu horkou, takřka orientální smyslnost Středozemí, která vyzařovala z jejich rysů. Spíš byl podoben plavovlasým barbarům, stojícím za Sullovým křeslem. Neměl plné, okrouhlé, rudé rty, ani vlnité vlasy, připomínající řecký původ. Také jeho tmavá pleť neměla olivový odstín, typický pro jižany – byla to osmahlost člověka ze severu. Vzhled tohoto muže připomínal stíny, šero, mráz a mrazivé vichřice v holých severních zemích. Dokonce i jeho černé oči byly chladné jako temné ohně, viditelné pod ledovým příkrovem.

Přes sotva střední výšku mel v sobě něco, co nezáviselo na fyzické velikosti, nějakou vrozenou, nezastavitelnou životnost, srovnatelnou jen s vitalitou vlka nebo pantera. Byla zřejmá v každém kousku pružného, robustního těla, v rovných hustých vlasech, postavení hlavy jako u dravého ptáka, širokých ramenou, mohutném hrudníku, úzkých bocích a nevelkých nohou. Byl postaven s úsporností, charakteristickou pro divou zvěř, byl zosobněním dynamických možností ovládaných železnou vůlí.

U nohou mu dřepěl člověk s podobnou pletí – ale tady jejich podobnost končila. Byl to zakrslý obr s kostnatýma rukama, mohutným trupem, nízkým zkoseným čelem. Tvář vyjadřovala tupou ukrutnost, teď zřetelně smíšenou se strachem. Člověk na kříži, i když byl svým způsobem podoben „hostovi“ Tita Sully, o mnoho víc připomínal toho dřepícího, malého giganta.

„Tak co, Partho MacOthna,“ řekl gubernátor s naučenou arogancí, „když se vrátíš ke svému kmeni, budeš moci vyprávět o římské spravedlnosti, která vládne na jihu.“

„Budu moci vyprávět,“ odpověděl tázaný hlasem, který neprozrazoval vzrušení. Na osmahlé, nehybné tváři se neodrážela ani stopa bouře, zuřící v jeho duši.

„Spravedlnost pro všechny pod vládou Říma,“ řekl Sulla. „Pax Romana! Odměna za zásluhy, trest za zločin!“ V duchu se smál vlastním slovům. „Sám vidíš, vyslanče ze Země Piktů,“ pokračoval, „jak rychle trestá Řím zločince.“

„Vidím,“ odpověděl Pikt a v hlase zazněla hrozba, důkaz zadržovaného hněvu. „Vidím, že se s poddaným cizího krále zachází, jako kdyby byl římským otrokem.“

„Byl odsouzen nestranným soudem,“ odvětil Sulla.

„Jistě! Ale žalobcem byl Říman, svědky Římané, soudci Římané! Zavraždil? Ve chvíli hněvu povalil římského kupce, který jej podvedl, využil a okradl a navíc ještě urazil. Ach, a ještě udeřil! Copak je jeho král psem, že Řím může podle chuti ukřižovat jeho poddaného, odsouzeného římským soudem? Copak je ten král příliš slabý, nebo příliš hloupý na to, aby mu dokázal sám vyměřit spravedlnost, pokud bude uvědomen a proti obviněnému bude vznesena formální žaloba?“

„Nu což,“ řekl Sulla cynicky, „můžeš sám informovat Brana Mak Morna. Řím, příteli, se nezodpovídá barbarským vládcům ze svých činů. Když přicházejí divoši mezi nás, musí se chovat tiše, anebo snášet důsledky svého chování.“

Pikt stiskl zuby, až zaskřípěly, což Sullovi řeklo, že na další narážky už neuslyší žádné odpovědi. Říman pokynul katům. Jeden z nich uchopil hřeb, přiložil jej k širokému zápěstí oběti a silně udeřil. Železné ostří vniklo do těla, zavadilo o kost. Člověk na kříži stiskl rty, ale nezakřičel. Instinktivně sebou pohnul, jako když se vlk, chycený do pasti, vrhá na mříž klece. Na skráních mu vystoupily žíly, nízké čelo orosil pot, svaly se napjaly. Nemilosrdná kladiva vbíjela hřeby stále hlouběji do nártů i zápěstí. Potoky krve plynuly po rukou, držících hřeby, poskvrňovaly dřevo kříže. Zřetelně bylo slyšet třesk praskajících kostí. Odsouzenec mlčel. Jen stáhl zčernalé rty tak, až se odkryly dásně, hlavou házel ze strany na stranu.

Partha MacOthna stál jako socha. V nehybné tváři plály oči, svaly obrovským napětím vůle ztvrdly. U nohou si mu přidřepl sluha se zdeformovaným tělem. Zakrýval si oči před hrůzným pohledem a rukama objal nohy svého pána. Stisk rukou byl ocelový a sluha, jako kdyby se modlil, něco neustále mručel pod nosem.

Zazněla poslední rána. Byly přeřezány provazy, aby oběť zůstala viset jen na hřebech. Odsouzenec už sebou přestal zbytečně házet, jelikož to jen zvyšovalo jeho utrpení. Černé, lesknoucí se oči neodtrhoval od tváře toho, jež byl zván Partha MacOthna – objevoval se v nich stín naděje. Vojáci zvedli kříž a postavili jej do předem připraveného otvoru. Ušlapali půdu, aby stál rovně. Pikt zůstal viset na hřebech, vražených do těla, ale z úst se mu stále ještě neozval žádný zvuk. Ještě stále se zrakem vpíjel do tváře vyslance, ale stín naděje v něm již zmizel.

„Bude žít ještě dlouho,“ řekl Sulla klidně. „Ti Piktové mají život tužší než kočky. Nechám tu deset strážců. Budou hlídat ve dne v noci, aby jej nikdo nesejmul, dokud nezdechne. Hej, Valerie, podej mu na počest našeho váženého souseda, krále Brana Mak Morna, pohár vína.“

Mladý důstojník vyšel se smíchem, držel v ruce pohár, naplněný vínem až po okraj. Zvedl se na špičkách a přiložil jej ke zpečeným rtům ukřižovaného. V černých očích odsouzence zaplál plamen nenávisti. Odtáhl hlavu, aby se ani nedotkl poháru a plivnul přímo do očí mladého Římana. Valerius zaklel, hodil pohár na zem, a než mu kdokoli dokázal zabránit, vytrhl z pochvy meč a vnořil jej do visícího těla.

Sulla se zvedl se vzteklým výkřikem. Člověk zvaný Partha MacOthna se chvěl, ale zkousl rty a mlčel. Valerius vypadal, že je jako omámený, když zamračeně čistil meč. Všechno to bylo instinktivní, když reagoval na urážku římského občana – jediný čin, který nedokázal snést.

„Odevzdej meč, mladý pane!“ vykřikl Sulla. „Centurione Publie, uvězni jej. Pár dnů v cele o chlebu a vodě jej naučí držet patricijskou hrdost na uzdě, když se jedná o vůli Impéria. Copak jsi, mladý hlupáku, nepochopil, že jsi mu nemohl věnovat krásnější dar? Kdo by netoužil po rychlé smrti ostřím meče namísto pomalé agónie na kříži? Odveďte jej. A ty, centurione, se postarej, aby tu zůstali strážci a aby tělo nebylo sejmuto, dokud je krkavci neoberou až na holé kosti. Partho MacOthna, odcházím na hostinu do Demetriova domu. Doprovodíš mě?“

Vyslanec zakroutil hlavou a ani na chvíli neodtrhl pohled z bezvládné postavy visící na tmavými skvrnami pokrytém kříži. Mlčel. Sulla vstal a s ironickým úsměvem se vydal k městu. Za ním spěchal tajemník, ceremoniálně odnášející křeslo, a vojáci, které již nic nevzrušilo. Mezi nimi šel se svěšenou hlavou Valerius.

Partha MacOthna si hodil na rámě cíp pláště, zastavil se, aby ještě jednou pohlédl na ponurý kříž a břemeno, jež na něm viselo a rýsovalo se jako temná skvrna na purpurové obloze, na níž se objevily první noční mraky. Pak se pomalu vzdálil a s ním i jeho mlčící sluha.

II.

V jedné z Ebbrackých rezidencí člověk, zvaný Partha MacOthna, přeměřoval místnost jako tygr v kleci. Jeho chodidla v sandálech nevydávala nejmenší zvuk na mramorových dlaždicích.

„Grome,“ obrátil se k sluhovi. „Vím, proč jsi mi tak silně tiskl nohy, proč jsi volal na pomoc Měsíční paní. Bál ses, že se neovládnu a budu chtít pomoci tomu chudákovi. Ó bohové, věřím, že právě to chtěl ten římský pes. Jeho psi, zakovaní v železe, se na mně pozorně dívali a jeho štěkání bylo nesnesitelnější než obvykle. Bohové černí i bílí, temnot i světla!“ ve výbuchu vzteku zvedl zaťatou pěst. „Musel jsem stát a dívat se na svého člověka, zavražděného na římském kříži – bezprávně, bez jakéhokoli soudu, kromě toho divadla! Černí bohové R‘lyehu, požádal bych dokonce i vás, abych zničil a zahubil ty řezníky. Zaklínám se bezejmennými, že lidé s vytím zhynou za tento zločin, a že Řím vykřikne jako žena, která potmě vstoupila na zmiji.“

„On tě znal, pane,“ řekl Grom.

Vyslanec svěsil hlavou a zakryl si dlaní oči.

„Ten pohled mě bude pronásledovat ještě na smrtelném loži. Ano, znal mě a až do konce jsem v jeho očích viděl naději, že mu dokáži pomoci. Bohové a démoni, copak si Řím může dovolit vraždit mé lidi před mýma očima? Nejsem tedy král, ale pes!“

„Ne tak nahlas, ve jménu všech bohů!“ vykřikl vystrašený Grom. „Kdyby se Římané dozvěděli, že to ty jsi Bran Mak Morn, přibili by tě na kříž vedle něj.“

„Dozvědí se to již v krátkém čase,“ odvětil král temně. „Příliš dlouho se tu skrývám v převleku jako vyslanec, abych špehoval nepřátele. Ti Římané se se mnou chtěli pobavit pod maskou přátelství, zakrývající podceňování a pohrdání. Řím je k barbarským vyslancům přátelský. Daruje nám krásné domy, otroky, ženy, zlato, víno i hry, uspokojující touhy, ale pořád se nám směje. Přátelství Římanů je jako urážka a někdy – tak jako dnes – se pohrdání ukáže v plné kráse. Ano, prohlédl jsem jejich léčky, polykal jsem jejich vypracované urážky, ale tohle… Při všech nestvůrách pekelných, tohle člověk nemůže vydržet. Mí lidé se na mne dívají. Pokud je zklamu, zklamu-li třeba jen jediného, i kdyby to byl nejmenší z nich, kdo jim pomůže? Koho požádají o pomoc? Při bozích, na posměch těch římských psů odpovídám černým šípem a ostrou ocelí.“

„A velitel s chocholem?“ Grom tím myslel gubernátora a v hrdelním hlase zazněla touha po krvi. „Zemře?“ Zalesklo se tasené ostří.

Bran se ponuře podíval.

„Je lehčí to říci, než vykonat. Zemře – ale jak toho dosáhnout? Ve dne mu za zády stojí germánská garda, v noci stojí u jeho dveří i oken. Má mnoho nepřátel, ať již mezi Římany nebo barbary. Mnozí Britové by mu s rozkoší podřízli hrdlo.“

Grom uchopil Brana za plášť. Chvěl se, divoká touha strhla okovy jeho klidné povahy.

„Dovol mi jít, pane! Můj život nemá cenu. Probodnu jej přímo mezi strážemi.“

Bran se usmál a poklepal sluhu po rameni takovou silou, která by někoho slabšího povalila.

„Ne, starý vlku. Příliš tě potřebuji. Nedovolím, abys riskoval život. Sulla ti tvůj úmysl vyčte z očí a oštěpy Teutonů tě probodnou dřív, než se jej stačíš dotknout. Toho Římana nezabijeme dýkou ve tmě, ani jedem v poháru, ani střelou zpoza rohu.“

Otočil se a na chvíli zamyšleně, se svěšenou hlavou, měřil místnost svými kroky. Oči mu pomalu potemněly myšlenkou tak strašlivou, že se ji neopovážil vyslovit nahlas.

„Během pobytu v této proklaté směsi mramoru a bláta jsem dokázal trochu poznat bludiště římské politiky,“ řekl. „Za válek u Zdi si tam musí Titus Sulla, jako gubernátor této provincie, pospíšit se svými centuriemi. Ale to neudělá. Není zbabělec, ale i ti nejstatečnější se snaží vyhýbat se některým věcem – každý člověk, i ten nejstatečnější, má své strachy. Pošle tedy místo sebe Gaia Camilla, který v době míru střeží močály na západě, aby se Britové nedostali přes hranice. A Sulla zaujme postavení v Trajánově Věži. Cha!“

Otočil se a železným stiskem uchopil Gromovu ruku.

„Vezmi si rychlého oře a uháněj na sever! Ať tráva již nikdy neroste na místech, kam udeří kopyta koně! Jeď za Cormacem na Connacht a řekni mu, aby se ohněm a mečem obořil na hranice. Nechť se jeho Keltové nasytí krve. Zakrátko budu u něj. Ale zatím musím vyřídit nějaké záležitosti na západě.“

Gromovy oči se zaleskly. Udělal deformovanou rukou prudký pohyb – instinktivní pohyb obyvatele divočiny.

Bran zpod tuniky vytáhl těžkou bronzovou pečeť.

„Toto je můj průvodní list, jako vyslance k římským dvorům,“ řekl temně. „Otevře ti všechny brány mezi tímto domem a Baal-dorem. A kdyby se tě náhodou nějaký úředník příliš vyptával, dám ti toto!“

Zvedl víko železem okované truhlice a vytáhl malý, ale těžký váček, který mu podal.

„Zklamou-li u brány všechny klíče,“ řekl, „vyzkoušej zlatý klíč. A teď už běž!“

Barbarský král nepotřeboval žádná ceremoniální gesta. Grom zvedl na pozdrav ruku, otočil se a vyběhl.

Bran přešel k zamřížovanému oknu a vyhlédl na ulici, zalitou měsíčním světlem.

„Počkám, dokud nezajde měsíc,“ zabručel. „Pak se vydám na cestu do… pekla. Ale předtím… musím splatit dluh.“

Uslyšel dusot kopyt na dláždění.

„S průvodním listem a zlatem nezadrží piktského posla ani Řím,“ zašeptal král. „A teď se prospím až do západu měsíce.“

Pohrdlivě se podíval na mramorové vlysy a drážkované sloupy – symbol Říma, vrhl se na lože, z nějž již dávno strhal podušky a hedvábné matrace, které byly příliš měkké pro odolné tělo. Usnul okamžitě, i když v něm vřela nenávist. První věci, jíž jej naučil tvrdý život, byla schopnost využívat každou vhodnou chvilku ke spánku – jako vlk, spící na lovecké stezce. Většinou spal lehce a beze snů, teď tomu ale bylo jinak.

Ponořil se do šedých hlubin spánku a v bezčasové, mlžné krajině stínů se setkal se štíhlou, šedovousou postavou starce Gonara, kněze Měsíce, nejvyššího královského rádce. A Bran se zastavil se strachem, protože Gonar měl tvář bílou jako padlý sníh a třásl se, jako kdyby měl záchvat malárie. Bran měl ke strachu důvod. Za celý život neviděl, že by moudrý Gonar někdy ukázal strach.

„Jak se daří, starče?“ otázal se král. „V Ball-doru je vše v pořádku?“

„V Ball-doru je vše v naprostém pořádku. Tam, kde mé tělo leží pohrouženo ve spánku,“ odpověděl starý Gonar. „Přešel jsem prázdnoty, abych s tebou bojoval o tvou duši. Copak jsi zešílel, králi, že se ti v mysli zrodila taková myšlenka?“

„Gonare,“ odvětil Bran ponuře, „dnes jsem musel klidně stát a dívat se, jak jeden z mého lidu umírá na římském kříži. Nevím, jaké nosil jméno, ani jakého byl stavu. Nezajímá mě to. Vím jen tolik, že byl můj. První vůní, kterou ucítil, byla vůně vřesu. Prvním světlem, které uzřel, bylo slunce, vycházející nad piktskými horami. Můj byl a ne Říma. Byl-li trest oprávněný, měl jsem jej vyměřit já. Měl-li být souzen, měl jsem jej soudit já. V našich žilách tekla stejná krev, v našich srdcích plál stejný oheň. Jako děti jsme naslouchali stejným pověstem, v mládí jsme zpívali tytéž písně. Spojovala nás stejná pouta, jaká mne spojují s každým mužem, s každou ženou, s každým dítětem v zemi Piktů. To já jej měl ochraňovat. A teď jej musím pomstít.“

„Brane!“ vykřikl mág. „U všech bohů, zvol jinou cestu ke mstě. Vrať se do vřesoviště, svolej bojovníky, spoj se s Cormacem a jeho Kelty a rozlij moře ohně a krve po celé délce veliké Zdi!“

„To všechno učiním,“ řekl Bran. „Ale teď – teď – se pomstím tak, jak se o tom žádnému Římanovi ani nesnilo. Cha! Co oni ví o tajemstvích tohoto prastarého ostrova, na němž se držel podivný národ dávno před tím, než Řím povstal z bahna Ibery?“

„Brane, jsou zbraně příliš odporné na to, aby se daly použít. A to i proti Římanům!“

„Cha!“ Bran štěknul jako šakal, krátce a ostře. „Není na světě zbraně, kterou bych proti Římu nedokázal použít. Jsem přitlačen ke zdi. Při krvi démonů, copak Řím se mnou bojoval poctivě? Jsem barbarský král oblečený ve vlčí kůži, se železnou korunou na hlavě, bojující s hrstkou luků a polámaných štítů s vládci světa. Co mám? Vřesem porostlé hory, hliněné chýše, kopí mých horkohlavých soukmenovců. A bojuji s Římem, s jeho legiemi, s jeho širokými žírnými nížinami a moři, plnými bohatství, jeho horami a řekami, s jeho městy, s jeho ocelí, s jeho zlatem, s jeho mocí i hněvem. A budu s ním bojovat ohněm a mečem, intrikami i zradou, trním i zmijí na stezkách, jedem v pohárech, dýkou ve tmě, ano,“ jeho hlas ztichl, „i s pomocí nestvůr ze země.“

„Ale to je šílenství!“ zvolal Gonar. „Zahyneš, když se budeš pokoušet uskutečnit tento plán! Odejdeš do pekla a nevrátíš se! Co bude pak s tvým lidem?“

„Raději zemřu, když jim nedokážu pomoci,“ řekl král.

„Vždyť se ani nedokážeš dostat k bytostem, které hledáš,“ říkal Gonar. „Od pradávna žijí stranou. Není brány, jíž by ses k nim dostal. Už dávno přeťaly pouta, která je vázala k tomuto světu.“

„Už dávno,“ řekl Bran, „jsi mi říkal, že ve vesmíru není nic odděleného od pramene života – a říkal jsi pravdu, která se mi mnohokrát potvrdila. Každá rasa, každá forma bytí je určitým způsobem spojena se zbývajícím životem a se světem, který znám. Někde je Brána. A já ji najdu v nehostinných močálech západu.“

V Gonarových očích se objevil strach.

„Zhouba! Zhouba! Zhouba zemi Piktů! Zhouba nezrozenému království! Zhouba, temná zhouba synům člověka! Zhouba! Zhouba! Zhouba!“

Bran procitl v tmavé místnosti. V mřížoví okna se odráželo světlo hvězd. Měsíc již nebyl vidět, ale nad střechami domů se stále držela slabá záře. Král se při vzpomínce na sen otřásl a zadržel v ústech kletbu.

Vstal a odhodil plášť i přikrývku. Oděn do lehkého pancíře, opásal se mečem a dýkou. Přistoupil ještě jednou k okované truhlici a vytáhl z ní několik malých balíčků, jejichž zvonivý obsah přesypal do koženého váčku. Pak potichu vyšel z domu, zahalen do širokého pláště. Nebyl tu nikdo, kdo by jej mohl špehovat – rozhodně odmítl přijmout otroky, jimiž Řím dle zkušeností opatřoval barbarské vyslance. Pokřivený Grom uspokojoval veškeré potřeby svého pána.

Stáje stály v přední části dvora. Chvíli hledal po hmatu, než položil dlaň na tlamu velikého oře a čekal, až jej zvíře pozná. Potmě jej osedlal, nasadil mu uzdu a pak jej za sebou vedl do úzké uličky. Měsíc zapadal, temný pruh se podél západní zdi rozšiřoval. Mramorové paláce i hliněné chatrče Ebbraca stály tiše v chladném světle hvězd.

Bran se dotkl váčku, těžkého zlatými mincemi se znakem Říma. Přišel do Ebbraca jako vyzvědač, vydávajíc se za vyslance Piktů. Přesto ale, jako barbar, nedokázal odehrát svou roli se strnulou etiketou a hranou důstojností. V paměti měl namačkány vzpomínky na divoké hostiny, při nichž se z fontán lilo víno, na římské ženy s bílými prsy, které, nabažené civilizovaných milenců, hleděly více než příchylně na mužného barbara, na zápasy gladiátorů a hry, při nichž praskaly kosti a z ruky do ruky přecházely vysoké sloupky zlata. Pil hodně a hrál riskantně podle barbarských zvyků. Za své podivuhodné štěstí vděčil zřejmě klidu, s jakým přijímal vítězství i porážky. Zlato pro něj znamenalo totéž, jako písek, protékající prsty. Ve své zemi je nepotřeboval, ale v hranicích civilizovaného světa se naučil oceňovat jeho moc.

Ve stínu severozápadní hradby rozeznal velikou strážní věž, vztyčenou nad vnější zdí. V jedné z její části byly vězeňské cely. Bran zanechal koně s opratěmi, visícími k zemi, v jedné tmavé aleji, a sám se, jako vlk, vkradl do stínu pevnosti.

Mladého důstojníka Valeria probudil z lehkého, neklidného spánku tichý zvuk u zamřížovaného okna. Posadil se a tiše zaklel, jelikož mu světlo hvězd, dopadající mřížemi na zdi a holou kamennou podlahu, připomnělo ponížení, jež utrpěl. Nu což, pomyslel si, za pár dní se odtud dostanu, Sulla přece nebude příliš přísný na někoho, kdo má tak dobré konexe. Ať se pak pokusí kdokoli, muž nebo žena, se mu vysmívat! Ať je proklet ten drzý Pikt! Počkat, připomněl si náhle, co to bylo za zvuk?

„Pssst!“ zazněl zpoza okna hlas.

Proč takové tajnosti? To nemůže být nepřítel – ale přesto, proč takové tajnosti? Valerius přišel k oknu. Venku, ve slabém světle hvězd, nic neviděl. Postřehl jen nezřetelný stín.

„Kdo je tam?“ přitiskl tvář k mříži, jak se snažil proniknout zrakem tmu.

Odpovědí byl tichý výbuch divokého smíchu a lesk světla na dlouhé čepeli. Valerius se zatočil a upadl na zem. Držel se za krk. Strašlivě chroptěl, pokoušel se křičet. Mezi prsy se mu lila krev a tvořila kolem těla louže, v nichž se matně leskly hvězdy.

Bran venku zmizel jako stín, nezdržel se ani na chvíli, aby nahlédl do cely. Za minutu se stráž na obchůzce vynoří za rohem. Už teď slyšel jejich odměřený krok. Zmizel, než se objevili a oni klidně prošli kolem malého okénka, netušili nic o mrtvole, ležící uvnitř.

Bran dojel k vysoké bráně v západních hradbách, spící hlídky si jej ani nepovšimly. Copak je nějaké nebezpečí útoku na Ebbracum? A nadto ještě jistí dobře zorganizovaní zloději a únosci žen způsobovali, že se nevyplácelo být příliš bdělým. Ale osamocený strážce u západní brány – jeho kamarádi spali opilí v blízkém lupanariu – zvedl kopí a vykřikl výzvu, aby se Bran zastavil a objasnil kdo je. V naprostém tichu přijel Bran blíže. Zahalený do tmavého pláště se Římanovi zdál mlhavým, nezřetelným přízrakem. Ve tmě se leskl jen pár chladných očí. Bran zvedl dlaň a voják ve světle hvězd uviděl lesk zlata, ve druhé zas lesklou ocel. Pochopil a okamžitě si vybral mezi přijetím úplatku a bojem na život a na smrt s tímto neznámým jezdcem, nejspíš barbarem. Zabručel si něco pod nosem, spustil kopí a otevřel bránu. Bran projel a hodil hrst zlatých mincí k Římanovým nohám. Padly jako zlatý déšť, zazvonily o dlažbu, strážce se rychle sehnul, aby je sesbíral, a Bran odjel na západ, podobný přízraku, ženoucímu se nočním kra jem.

Dorazil k mlhám močálů na západe. Studený vítr se proháněl temnými pustinami, jen několik čápů těžce mávalo křídly na šedém nebi. Kolem se vlnily dlouhé stonky rákosu a bahenních trav, jen několik jezírek, ležících za ponurou plání, svou hladinou odráželo matné světlo. Tu a tam se tyčily nepravidelné kopečky, na obzoru uviděl Bran několik řad monolitů – menhirů, vztyčených bůhví jakýma rukama.

Jako nezřetelné modravé pásmo byly na západě vidět pahorky, vyrůstající daleko za horizontem, v divoké hory Walesu, obydleného divokými keltskými kmeny, které ještě nepoznaly římské jho. Pod kontrolou je drželo mnoho dobře zajištěných strážních věží. Dokonce i z tohoto místa Bran uviděl nedobytnou pevnost, zvanou Trajánova věž.

Holé úhory zesilovaly ponurou náladu krajiny, ale i přesto ani tato místa neopustil lidský život. Bran potkával mlčenlivé obyvatele močálů, drsné lidi s tmavými vlasy i očima. Hovořili podivným smíšeným jazykem, jehož slova byla spolu tak dlouho spojována, že již zapomněla na své původně oddělené prameny. Bran si povšiml toho, že je jim poněkud podoben. Díval se na ně s pohrdáním, s jakým se na domorodce dívá urozený patricij.

To ovšem neznamená, že lid v jeho Kaledonii byl čisté rasy. Podsaditá těla a masivní končetiny zdědil po původní teutonské rase, která dorazila na okraj ostrova dříve, než Keltové dobyli celou Británii, kde je pohltili Piktové. Ale náčelníci Branova národa se od úsvitu věků bránili před smíšením krve, takže on sám byl čistokrevným Piktem ze staré rasy. Lidé z bažin byli naproti tomu ovládáni tu britskými, tu keltskými, tu římskými dobyvateli, mísili se s nimi a za tu dobu skoro zapomněli na svůj původ i původní jazyk.

Bran pocházel z neobyčejně staré rasy, která kdysi ovládala v jednom mocném Temném impériu celou západní Evropu. Bylo to předtím, než přišli Árijci, kdy předci Keltů, Helénů a Germánů byli jediným prvotním národem, před obdobím národního rozpadu a cesty na západ.

Jen v Kaledonii, pomyslel si Bran, se jeho národ ubránil náporu Árijců. Slyšel o piktském původu národa Basků, který se mezi stržemi Pyrenejí nazýval neporazenou rasou. Věděl ale, že po dlouhý čas platili daně předkům Keltů, dokud neodešli ze svých horských panství a odpluli do Irska. Jedině Piktové z Kaledonie zůstali svobodní, ale i oni byli rozbiti na malé kmeny, které mezi sebou neustále bojovaly. On sám byl po pěti stech letech prvním všeobecně uznávaným králem, prvním z nové dynastie. Bran snil přímo v tlamě Říma svůj sen o impériu.

Putoval močály a hledal Bránu. O svém cíli lidem z bažin neřekl nic. Sdělovali mu zprávy předávané z úst do úst – příběh o válce na severu, hudbě dud, zaznívající podél Zdi, o věncích planoucích na vřesovištích, o ohni, dýmu i loupežích, o keltských mečích, koupajících se v purpurovém moři krve. Orli legií se vydali na sever a prastará dlažba se rozezněla pravidelným krokem těžkých nohou. A Bran se v západních močálech spokojeně smál.

Titus Sulla v Ebbracu vydal rozkaz najít piktského vyslance s keltským jménem, který byl podezřelý a který zmizel téže noci, kdy byl v cele nalezen mladý Valerius s podříznutým hrdlem. Sulla měl pocit, že náhlý výbuch války u Zdi měl souvislost s popravou odsouzeného piktského zločince. Uvedl do činnosti výzvědnou službu, i když si byl skoro jist, že Partha MacOthna se nachází už mimo jeho dosah. Připravil se k pochodu z Ebbraca, ale nešel s početným oddílem legionářů, táhnoucími k severu. Sulla byl statečný, ale každý člověk má nějaký svůj strach. Pro ebbrackého gubernátora jím byl Cormac z Connachtu, černovlasý keltský kníže. Odpřísáhl, že Titu Sullovi vyřízne srdce z těla a sní je syrové. A tak se tedy velitel s neodlučnou gardou vydal na západ, kde se tyčila Trajánova věž. Jejího vojenského velitele Gaia Camilla nemohlo potěšit nic víc, než to, že zaujal místo ve chvíli, kdy rudá vlna války zalévá Zeď. Byly to podvodné způsoby, ale římský legát jen zřídka navštěvoval daleký ostrov a Titus Sulla byl bohat stvím a schopností intrik nejvyšším vládcem Británie.

Bran to vše věděl a trpělivě čekal na jeho příchod v opuštěné chatrči, kterou si vybral za sídlo.

Jednou večer se pěšky vydal přes vřesoviště – mohutná postava, zřetelně se rýsující v zamlžené purpurové záři zapadajícího slunce. Cítil starobylou historii tohoto spícího kraje, jímž procházel jako poslední člověk po konci světa. Nakonec zjistil stopy lidské přítomnosti – hnědou chatrč z sítí a hlíny, jež stála v rákosím zarostlém srdci močálů.

Z otevřených dveří jej pozdravila žena. Branovy oči se zúžily náhlým podezřením. Nebyla stará, ale v jejím pohledu bylo přesto vidět zlověstnou moudrost věků. Oděv měla chudý a potrhaný, vlasy, nečesané a rozcuchané, jí dodávaly divokosti, která se tak dobře hodila k tomuto ponurému kraji. Rudé rty se usmály a ukázaly ostré špičaté zuby, ale ten smích nebyl smíchem radosti, ale výsměchu.

„Vejdi pane,“ řekla, „pokud se nebojíš dělit se o střechu nad hlavou s Atli, čarodějnicí z Dagonova vřesoviště.“

Bran vešel a posadil se na popraskanou lavici. Žena se začala starat o skromné jídlo, které připravovala na otevřeném ohni, planoucím v zanedbaném ohništi. Díval se na její plavné hadí pohyby, na skoro špičaté uši, na podivně šikmé žluté oči.

„Copak hledáš v bažinách, můj pane?“ otázala se a obrátila se k němu měkkým pohybem celého těla.

„Hledám Bránu,“ odpověděl, podpírajíc si hlavu dlaní. „Znám píseň, kterou bych chtěl zazpívat zemským červům.“

Prudce se vzpřímila. Z rukou jí vyklouzl hrníček a rozbil se na zemi.

„To se neříká ani nechtěně,“ řekla.

„Neřekl jsem to nechtěně. Bylo to schválně.“

Zakroutila hlavou.

„Nevím, oč ti jde.“

„Dobře to víš,“ odpověděl. „Ano, víš to moc dobře! Má rasa je velice stará, vládla na tomto ostrově dříve, než se národy Keltů a Helénů zrodily v lůně světa. Ale můj lid nebyl v Británii prvním. Při jizvách ve tvé kůži, při tvých šikmých očích, při nemocech ve tvých žilách, vím, co mluvím.“

Chvíli stála nehnutě, její ústa se usmívala, ale oči zůstaly neproniknutelnými.

„Člověče, zešílel jsi,“ otázala se nakonec, „že ve svém bláznovství hledáš to, před čím v dávných dobách prchali silní muži s křikem?“

„Chci se pomstít,“ vysvětloval. „Chci pomstu, kterou mohou naplnit jen ti, které hledám.“

Zakroutila hlavou.

„Naslouchal jsi písním ptáků, snil jsi prázdné sny.“

„Slyšel jsem, jak syčí zmije,“ zavrčel, „a nespím. Už dosti slov. Přišel jsem najít spojení mezi dvěma světy. Našel jsem je.“

„Už nemusím déle lhát, člověče ze severu,“ řekla. „Ti, které hledáš, žijí stále pod těmi spícími pahorky. Usídlili se stranou, vzdálili se od světa, který znáš.“

„Ale stále se kradou nocí, aby unášeli ženy, zatoulané ve vřesovištích,“ řekl, dívajíc se do jejích šikmých očí.

Zlostně se usmála.

„Co ode mne chceš?“

„Abys mě k nim zavedla.“

Pohodila hlavou dozadu a vybuchla pohrdlivým smíchem. Bran ji uchopil levou rukou jako železnýma kleštěma za potrhanou sukni, pravou uchopil rukojeť meče. Smála se mu do tváře.

„Uder a buď proklet, můj vlku ze severu! Copak si myslíš, že můj život je tak sladký, abych se jej držela jako nemluvně matčina prsu?“

„Máš pravdu,“ složil ruce. „Hrozby jsou k ničemu. Koupím si tvou pomoc.“

„Jak?“ V pobaveném hlase zazněly pochyby.

Bran otevřel váček a vysypal na dlaň proud zlata.

„Je to větší bohatství, než o jakém se kdy lidem z bažin snilo.“

„Čím je pro mne ten zrezivělý kov? Uschovej si jej pro římské ženy s bílými prsy, které tě podvedou.“

„Urči si cenu,“ naléhal. „Hlava tvého nepřítele…“

„Při krvi v mých žilách s jejím dědictvím pradávné nenávisti, kdo může být mým větším nepřítelem, kromě tebe?“ Smála se stále, když se narovnala a udeřila měkce jako kočka. Dýka ale praskla na pancíři, ukrytém pod pláštěm. Bran ji odstrčil s gestem plným hnusu. Upadla na lůžko z trávy. Ležela tam a vysmívala se mu.

„Určím ti tedy svou cenu, můj vlku! Ale mohou nadejít časy, kdy budeš proklínat ten krunýř, který zlámal mou dýku!“

Vstala a přistoupila k němu. Znepokojivě dlouhýma rukama ho uchopila za plášť.

„Řeknu ti, Černý Brane, králi Kaledonie! Ach, poznala jsem tě hned, když jsi vešel, poznala jsem tvé černé vlasy a chladný pohled! Zavedu tě k bránám pekla, jestli chceš, ale zaplatíš za to královskými polibky. Co mám z toho proklatého, hořkého života já, jíž se smrtelníci bojí a kterou nenávidí? Nepoznala jsme dosud lásku muže, objetí silných rukou, horoucí lidské polibky. Já, Atla, čarodějnice z bažin! Co jsem poznala kromě studených větrů, ponuré záře opuštěných západů slunce, šepotu trav? Tváře mrkající na mne pod povrchem vod, stopy silných bytostí, lesk rudých očí, hrůzyplné vytí bezejmenných bestií v nočních tmách! Aspoň z poloviny jsem ženou. Copak neznám hryzání stesku, smutku, tupou bolest samoty? Dej mi králi, dej mi své prudké polibky a zraňující objetí barbara. Pak, po dlouhá, prázdná léta mé srdce nezničí žárlivost vůči lidským ženám. Budu mít vzpomínku, jakou se jen málokterá z nich může pochlubit – královy polibky! Jedna noc lásky a zavedu tě k bránám pekla!“

Bran se na ni temně podíval. Natáhl se a ocelovým stiskem ji uchopil za ruku. Pomalu přikývl. Přitáhl si ji k sobě a s přemáháním sklonil hlavu k zvednutým ústům.

III.

Kolem Brana se jako vlhká přikrývka vinuly studené, šedé mlhy úsvitu. Obrátil se na ženu, jejíž šikmé oči se leskly v šeru:

„A teď splň svou část úmluvy ty,“ řekl příkře. „Hledal jsem spojení mezi světy a našel jsem je v tobě. Hledám jedinou věc, která je pro ně svatá. Ta bude klíčem, otevírajícím Bránu, stojící mezi nimi a mnou. Řekni, jak ji mám získat.“

„Řeknu.“ Rudé rty se pootevřely v příšerném úsměvu. „Jdi na pahorek, který lidé nazývají Dagonovou mohylou. Odtáhni kámen, uzavírající vchod a vkroč pod kopuli. Podlahu komory tvoří šest kamenných desek kolem sedmé. Zvedni prostřední kámen – pak uvidíš.“

„Najdu tam Černý kámen?“

„Dagonova mohyla je Branou k černému kameni,“ odvětila. „Pokud se odvážíš vydat se tou cestou.“

„Bude hlídaný?“ maně si pohrával s čepelí v pochvě.

Šarlatové rty se posměšně zkřivily.

„Potkáš-li na cestě kohokoli, zemřeš tak, jak již po celé věky neumíral žádný ze smrtelníků. Oni Kámen nehlídají tak, jako lidé své poklady. Snad budou poblíž, snad ne. Je to riziko, kterého se musíš odvážit, chceš-li získat Kámen. Střež se, králi Piktů. Pamatuj na to, že to byl právě tvůj lid, jež kdysi dávno přeťal nit, spojující je s lidským životem. Tehdy byli skoro lidmi – žili na veškeré zemi a znali sluneční světlo. Teď jsou v ústranní. Neznají slunce, utíkají před měsícem, dokonce nenávidí i hvězdy. Daleko, daleko odešli ti, kdož mohli být lidmi, nebýt oštěpů tvých předků.“

Nebe bylo matně šedé, slunce svítilo chladným světlem, když Bran dorazil k Dagonově mohyle, okrouhlém pahorku, porostlému podivnou travou. Na východním úbočí byl vidět vstup do tunelu z hrubě otesaných balvanů, který zřejmě procházel celou mohylou. Vstup do hrobky uzavíral obrovský balvan. Bran se do něj ze všech sil opřel. Kámen se ani nehnul. Pikt tasil meč a ostří vsunul pod okraj kamenné desky. Použil meč jako páku, opatrně viklal balvanem, až se mu podařilo odvalit jej stranou. Z otvoru ucítil odporný mrtvolný puch. Slabý sluneční svit byl tmou panující v tunelu spíše utlumen, než aby ji rozjasňoval.

S mečem v ruce, připraven bůhví nač, šel po hmatu Bran dlouhou úzkou chodbou, postavenou z balvanů, položených na sebe, příliš nízkou na to, aby se v něm mohl narovnat. Buď si jeho zrak zvykl na tmu, nebo ji sluneční světlo dokázalo přece jen trochu rozehnat, podařilo se mu rozeznat kopulovitý tvar komory, když do ní vešel. Kosti toho, pro koho byla nasypána tato mohyla, byly určitě složeny zde. Na kamenné podlaze po nich nezůstala ani stopa.

Bran se hluboce sklonil, napjal zrak a uviděl podivnou, podivuhodně pravidelnou kresbu podlahy – šest přesně opracovaných kamenných desek přiléhalo k sedmé, šestihranné. Vtlačil do mezery mezi nimi čepel meče a opatrně zapáčil. Okraj prostředního kamene se maličko zvedl. Ještě trochu námahy a zvednutý kámen byl opřen o šikmou zeď. Bran se podíval do díry. Uviděl jen neproniknutelnou tmu černé studně, v níž se ztrácely nezřetelné, vyšlapané stupně schodiště vedoucí dále dolů. Na nic nečekal. I přes podivné mravenčení mezi lopatkami vlezl do otvoru a ucítil, jak jej pohlcuje hustá tma.

Po hmatu sklouzával a klopýtal na schodech příliš malých pro lidské nohy, pořád udržoval rovnováhu, opíral se o stěnu, protože se bál pádu do neznámých hlubin, jež nikdy nepoznaly světlo. Schody byly úplné sedřené, přestože byly vytesány v jednolité skále. Čím se dostával hlouběji, tím méně připomínaly schodiště, měnily se v obyčejné uhlazené kameny. Směr chodby se pojednou prudce změnil. Stále vedla dolů, ale spíše jako svážná štola. Šel po ní stále hlouběji, opírajíc se lokty a koleny o prohlubně ve skále, sklánějíc hlavu pod klenutým stropem. Schody už úplně zmizely a skála byla na dotek slizká, jako hadí hnízdo. Nějaké bytosti, pomyslel si, se plazily nahoru a dolů. Po kolik staletí byla tato štola jejich cestou?

Chodba se zužovala a Bran, lezoucí nohama napřed, se jí jen s námahou protahoval. Věděl, že se noří stále hlouběji a hlouběji do nitra země. Nechtěl ani pomyslet na to, jaká vzdálenost jej dělí od zemského povrchu.

V tmavé propasti se zachvělo slabé, svůdné světélko. Bran se neradostně usmál. Zaútočí-li na něj ti, které hledal, právě teď, jak se bude moci bránit v tomto úzkém průchodu? Ale strach ponechal za sebou již ve chvíli, kdy se vydal na tuto výpravu do pekla. Plazil se a myslel jen na cíl. Konečně se prostor kolem něj rozšířil a Bran se mohl narovnat. Neviděl strop, pociťoval ale přesto obrovskou prázdnotu. Tma na něj dorážela ze všech stran, viděl ale za sebou vchod do štoly, která jej dovedla na toto místo – černou skvrnu uprostřed tmy. Před ním stál oltář, vybudovaný z lidských lebek. Vyzařovalo z něj podivné hrůzyplné světlo. Nedokázal zjistit zdroj světla, ale to nebylo důležité – na oltáři ležel jako noc černý pochmurný předmět – Černý kámen.

Bran se nezdržoval děkováním osudu za to, že poblíž nebyli strážci této ponuré relikvie. Uchopil kámen, stiskl jej pod paží a opět se vnořil do štoly.

Když se člověk otočí k nebezpečí zády, lekají jej mrazivé hrozby více, než když k němu stojí tváří v tvář. Bran se plazil vzhůru temnou chodbou, tiskl k sobě kořist a cítil, jak se za ním krade tma, která mu ukazuje tesáky ve strašném úsměvu. Studený pot mu zaléval i oči. Pospíchal ze všech sil, napínal sluch naslouchaje tichým zvukům, prozrazujícím mu, že jej dostihují hnusné bytosti. Chvěl se a krátké vlasy na krku se mu ježily, jakoby do nich vanul ledový vítr.

Když dorazil k prvnímu z vydřených schodů, měl pocit, jako kdyby došel k vnějším hranicím světa smrtelníků. Vydal se nahoru, klouzal a klopýtal, až s hlubokým výdechem úlevy dorazil do hrobky, jejíž přízračná šerost se mu zdála v porovnání s pekelnými hlubinami, jimiž prošel, oslepujícím poledním světlem. Položil prostřední kámen na místo a pospíchal za denním světlem. Ještě nikdy neuvítal žluté, studené slunce vděčněji, než teď, kdy rozehnalo stíny černokřídlých přízraků strachu a šílenství, které, jak se mu zdálo, jej pronásledovaly v ponurých hlubinách. Vsunul na místo veliký balvan, uzavírající vstup do hrobky, zvedl plášť, který tu zanechal a zavinul do něj Černý kámen. Pak rychle odešel. Hrůza, která otřásla jeho duší, mu dala křídla.

Zemi pokrylo tiché šero. Bran ale cítil skrytý život – pod nohama v tmavé půdě – spící. Kdy se probudí a jak strašně?

Prodíral se vysokým rákosím, až dorazil k malému jezírku, jež lidé zvali Dagonův rybník. Modrou hladinu nenarušovala ani jediná vlnka, která by mohla prozradit strašlivou nestvůru, podle legendy obývající tůň. Bran si pozorně prohlížel mrtvou krajinu. Nepostřehl ani stopu života, ať již lidského nebo nelidského. Přesvědčil se ještě, zda instinkt jeho divoké duše nevycítí nějaké neviditelné oči, zahleděné do něj smrtonosným pohledem. Ne, byl sám, jako kdyby zůstal posledním člověkem na zemi.

Rychle rozbalil Černý kámen. Nesnažil se proniknout do tajemství hmoty, z níž byl stvořen tento kus tmy, ani tajemství znaků, které do něj byly vyryty. Potěžkal jej v dlaních, odhadl vzdálenost a vrhl jej tak silně, že Kámen dopadl skoro přesně do středu jezera. Vody se nad ním uzavřely s ponurým žbluňknutím. Ještě chvíli po hladině tančily zářivé záblesky, ale pak se hladina uklidnila a vyrovnala tak, jako předtím.

IV.

Čarodějnice se zaskočeně ohlédla, když se ve dveřích objevil Bran. Šikmé oči se jí údivem rozšířily.

„To jsi ty? Živý! A normální!“

„Byl jsme v pekle a vrátil jsem se,“ zabručel. „A co víc, našel jsem to, co jsem hledal.“

„Černý kámen?“ vykřikla. „Opravdu ses odvážil jej ukrást? Kde je?“

„To není důležité. Ale můj oř ržál v tvé stáji poslední noc. Slyšel jsem, jak mu pod kopyty něco zarachotilo – něco, co rozhodně nebylo stěnou stáje… Ráno, když jsem se šel podívat, byla na podkovách a na zemi krev. A v noci jsem slyšel podivné zvuky, nějaké rachocení pod podlahou, jako kdyby hluboko v zemi ryli nějací červi. Oni už ví, že jsem jim vzal Kámen. Bylas to ty, kdo mě prozradil?“

Zakroutila hlavou.

„Zachovala jsem tvé tajemství. Oni nepotřebují, abych jim to prozradila já, žes to byl ty. Čím jsou vzdálenější světu lidí, tím větši je jejich moc a znalosti tajných věd. Jednou ráno zůstane tvůj dům prázdný a pokud se někdo odváží prozkoumat jej, nenajde nic – kromě drobných hrudek půdy na podlaze.“

Bran se usmál.

„Nenaplánoval jsem si tu výpravu a nenamáhal jsem se proto, abych se stal obětí jejich zločinných drápů. Dostanou-li mne v noci, nikdy se nedovědí, co se stalo s jejich božstvem… nebo co to pro ně je. Promluvím s nimi.“

„Budeš mít tu odvahu jít se mnou v noci a setkat se s nimi?“

„Při blescích všech bohů,“ vykřikl. „Kdo jsi, že se mě ptáš, zda budu mít odvahu? Odvedeš mne za nimi ještě tuto noc a dovol, abych se s nimi dohodl o pomstě. Blíží se den odplaty. Dnes jsem přes vřesoviště zahlédl stříbřité přilbice a lesklé štíty – nový velitel dorazil do Trajánovy věže a Gaius Camill se vypravil ke Zdi.“

V noci odešli král a mlčenlivá čarodějnice přes ponurou pustinu močálů. Noc byla tichá a tak klidná, jakoby se celá ta prastará země pohroužila do spánku. V dálce mrkaly hvězdy, drobné červené body na černé obloze. Jejich světlo bylo slabší než lesk očí ženy, která šla po Branově boku.

Podivné, nejasné, prastaré myšlenky se honily královou hlavou. V tuto noc se v jeho duši zachvěly pradávné svazky, spojující jej s těmito spícími vřesovišti, chvějící se přízraky eonů strašlivých snů. Na bedrech mu ležela tíha věku jeho rasy. Tam, kam šel teď, vyhnanec i cizinec, kdysi vládli černoocí králové, jejichž vlastnosti zdědil. Ve srovnání s jeho lidem byli římští i keltští nájezdníci pouhými hosty na tomto ostrově. Ale i jeho rasa byla, stejně jako ty dvě, rasou nájezdníků. Byl tady lid starší, nežli jeho – lid, jehož původ se ztrácel v temném mraku zapomnění.

Před nimi se tyčilo nevysoké horské pásmo, jež bylo nejvýchodnějším ze všech těch roztroušených horských řetězů, kdesi daleko se měnících ve waleské hory. Žena jej vedla po stezce, kterou nejspíš vyšlapaly ovce. Zastavila se před širokým vchodem do jeskyně.

„Tady je vchod do sídla těch, které hledáš, králi!“ zasmála se nenávistně. „Budeš mít tu odvahu a vejdeš tam?“

Uchopil ji za rozcuchané vlasy a vztekle s ní škubnul.

„Ježte jednou se zeptáš, zda budu mít tu odvahu,“ ujistil ji, „a tvá hlava se rozloučí s krkem! Veď mě!“

Její smích byl jako sladký jed. Vešli do jeskyně. Bran vykřesal jiskru a planoucí troud ozářil velikou, zaprášenou místnost. U stropu visela spousta netopýrů. Zapálil pochodeň, zvedl ji nahoru a spatřil tmavé výklenky. Nenašel nic kromě prázdnoty a prachu.

„Kde jsou?“ zasyčel.

Zakývala na něj ze zadní části jeskyně a – jakoby náhodou – se opřela o drsnou stěnu. Ale královy bystré oči postřehly pohyb ruky, přitisknuté ke skalnímu výstupku. Couvnul a u nohou se mu nečekaně otevřela země. Její smích jej opět ranil jako stříbrná dýka. Sklonil pochodeň a spatřil vydřené schodiště vedoucí do tmavé hlubiny.

„Oni ty schody nepotřebují,“ řekla Atla. „Kdysi je používali, dokud je tvůj lid nezahnal do temnot. Ale ty je potřebovat budeš.“

Postavila pochodeň do výklenku nad vchodem tak, aby vrhala slabé rudé světlo do tmy, panující v otvoru. Ukázala na vchod. Bran si upravil meč v pochvě a vydal se dolů. Když se nořil do tajuplné tmy, něco zakrylo světlo nad jeho hlavou. Na chvíli si myslel, že Atla zakryla otvor, ale pak si uvědomil, že sestupuje za ním.

Nesestupovali dlouho. Bran nečekaně pocítil, že stojí na pevné půdě. Nedokázal odhadnout rozměry místa, kde se ocitl. Atla se protáhla kolem něj a postavila se do matného kruhu světla padajícího shůry.

„Nahoře je mnoho jeskyní,“ její hlas zněl v prázdnotě slabě a podivně hluše. „Toto jsou pouze dveře ke větším jeskyním, ležícím v hloubi. Stejně jako slova člověka i jeho činy ukazují temné jeskyně ponurých myšlenek a záměrů, ležících za nimi a pod nimi.“

Bran ucítil nějaký pohyb v temnotách. Šero naplnily kradmé zvuky, nepodobající se žádným zvukům, provázejícím kroky člověka. Ve tmě se náhle začaly objevovat a vlnit slabounké jiskřičky, něco jako světlušky. Přibližovaly se, až jej nakonec obklíčily širokým půlkruhem. Za nimi se zaleskly jiné, celé moře, pomalu mizely v šeru, až bylo vidět jen drobné světelné body. Branovi bylo jasné, že jsou to šikmé oči bytostí, které za ním přišly v takovém počtu, že cítil závrať už jen při myšlence na to – a také na rozlohu jeskyně.

Nebál se, když tak stál tváří v tvář s odvěkými nepřáteli. Cítil, jak z davu vyzařuje vlna strašlivé nenávisti, nelidské hrozby pro tělo, mysl i duši. Lépe než kdokoli z mladší rasy si uvědomil hrůzu svého postavení. Ale přesto se nebál, i když se zde setkal s největší hrůzou ze snů a legend svého lidu. V žilách mu pulsovala krev a ne strach. Byl vzrušen.

„Vědí, že máš Kámen, králi,“ řekla Atla a i když věděl, že se bojí a přímo cítil její snahu o ovládnutí chvění těla, nepostřehl v jejím hlase ani náznak strachu. „Jsi ve smrtelném nebezpečí. Již dávno znají tvůj rod – ach! Vzpomínají si na chvíle, kdy jejich předkové byli lidmi! Nedokážu tě zachránit. Oba dva budeme ale umírat tak, jak již od pradávna neumíral nikdo z lidí. Chceš-li, promluv k nim. Rozumí tvé řeči, i když ty jejich nerozumíš. Ale to nám nepomůže. Jsi člověk… a Pikt.“

Bran se rozesmál a před divokou krutostí jeho smíchu ohnivý prsten ustoupil vzad. S hrůzyplným řinčením tasil meč a opřel se zády o něco, co, jak doufal, byla pevná skála. Vztáhl k lesknoucím se očím meč a dýku, kterou držel v levé ruce, a zasmál se. Jeho smích zněl jako štěkání krvežíznivého vlka.

„Ano!“ zařval. „Jsem Pikt, syn těch bojovníků, kteří hnali před sebou jako vítr rozfoukávající plevy vaše prokleté předky! Těch, kdo tuto zemi umyli vaší krví a vztyčili vysoké mohyly z vašich lebek k poctě Měsíční Paní! Vy, kteří odpradávna prcháte před mým lidem, se teď opovažujete vrčet na svého pána? Vrhnete se na mne, máte-li dost odvahy, a já vás budu rubat jako sekáč, kosící zralý ječmen! Z vašich usekaných hlav postavím věže, z vašich těl postavím zeď! Psi temnot, červi pekla, chrobáci země, přijďte a okuste tuto ocel! Až mne najde smrt v těchto temnotách, budou vaší živí výt nad množstvím těch, kteří zahynuli, a váš Černý kámen už nikdy nenajdete, jelikož pouze já vím, kde je ukryt a ani muka vašich pekel z mých úst nedostanou toto tajemství!“

Zavládlo naprosté ticho. Bran se díval do mrkajících jiskřiček v temnotách, bdělý jako vlk v pasti, připravený k útoku. Po boku se mu choulila žena, jejíž oči plály. Pak se z mlčícího kruhu, čekajícího za světelným kruhem, ozvalo hrozné syčení. Bran se zachvěl, i když byl připraven na vše. Bohové, copak to syčení bylo řečí bytostí, jež se kdysi zvaly lidmi?

Atla se vzpřímila a pozorně naslouchala. Z jejích úst se ozývalo stejně ohavné syčení a Bran – i když znal pochmurné tajemství této bytosti – si pomyslel, že se jí už nikdy nedokáže dotknout bez pocitu hnusu.

Podívala se na něj. Rudé rty jí zkřivil podivný úsměv, jen nezřetelně viditelný v přízračném světle.

„Bojí se tě, králi! Při ponurých tajemstvích R‘lyehu, kdo jsi, že se před tebou třese samo Peklo? Ne tvůj meč, ale tvá duše, tvrdá jako ocel, vystrašila tyto podivné bytosti. Koupí od tebe Černý kámen za jakoukoli cenu.“

„Dobře,“ Bran vsunul meč do pochvy. „Slíbí mi, že tě nebudou pronásledovat za to, že jsi mi pomohla. A ještě něco…“ jeho hlas zazněl jako řev lovícího tygra, „…předají mi do rukou Tita Sulla, ebbrackého gubernátora, současného velitele Trajánovy věže. Dokážou to, i když nevím jak. Vím ale, že když za starých časů vedl můj lid války s Dětmi noci, mizely děti z hlídaných domů a nikdo nikdy nespatřil ani přicházející ani odcházející únosce. Pochopili mě?“

Znovu se ozvaly příšerné hlasy a Bran, jež se nebál jejich hněvu, se zachvěl, když uslyšel ty zvuky. „Pochopili tě,“ řekla Atla. „Zítra, až zemi opět pokryje tma, jež předchází ránu, přineseš Černý kámen do Dagonova kruhu. Polož jej na oltář. Tam ti dopraví také Tita Sulla. Můžeš jim věřit. Už po staletí se nepletli do záležitostí lidí, ale dané slovo dodrží.“

Bran přikývl, otočil se a s Atlou za zády se vydal na cestu vzhůru. Nahoře se ohlédl a uviděl lesknoucí se moře šikmých očí, zahleděných do něj. Majitelé těchto očí si ale dávali pozor, aby se neocitli v nezřetelném kruhu pochodně, takže nespatřil jejich těla. Slyšel jen tichou, syčivou řeč a zachvěl se, když očima představivosti spatřil dav bytostí ne dvounohých, ale myriády svíjejících se a kolébajících hadů, hledících na něj lesklými zřítelnicemi bez víček.

Vyšplhal se do horní jeskyně a Atla položila na místo kámen, uzavírající vchod. Byl podivuhodně přesný – Bran neviděl ani nejmenší obrys kamene na podlaze jeskyně. Atla se pohnula, jako by chtěla uhasit pochodeň, ale král ji zadržel.

„Jen ji nech, dokud nevyjdeme z jeskyně,“ zabručel. „Ve tmě bychom mohli šlápnout na zmiji.“

Atlin smích, naplněný sladkou nenávistí, se vznesl v šílené melodii až pod strop temné jeskyně.

V.

Už jen krátký čas zbýval do západu slunce, když se Bran podruhé ocitl u Dagonova rybníku. Shodil na zem plášť, sňal pás s mečem, svlékl krátké kožené kalhoty. Pak, s dýkou v zubech, vstoupil do vody bez nejmenšího žbluňknutí, jako tuleň. Doplaval do středu malého jezírka a ponořil se.

Rybník byl hlubší než si myslel. Zdálo se mu, že se nikdy nedostane až na dno, a když se mu to konečně podařilo, nemohl najít to, co hledal. Když jej varovaly údery krve v uších, vyplaval k hladině.

Zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu a opět se ponořil – a opět marně. Až potřetí rukama narazil na známý předmět, zarytý v měkkém dně. Uchopil jej a mohutně se odrazil vzhůru.

Kámen nebyl veliký, ale těžký. Bran plaval pomalu, když najednou ucítil neznámý pohyb vody kolem sebe, který nebyl výsledkem jeho vlastních pohybů. Ponořil tvář do vody a snažil se zrakem proniknout blankytnou hlubinu a zdálo se mu, že vidí obrovský plovoucí stín.

Začal plavat rychleji, nebojácněji, ale opatrně. Nohama dosáhl dna mělčiny a pospíšil si ke břehu. Ohlédl se a spatřil, jak voda zavířila a klesla. Zaklel a potřásl hlavou. Nevšímal si staré pověsti, která z Dagonova rybníku dělala hnízdo bezejmenné vodní nestvůry, ale přesto cítil, jak málo jej dělilo od smrti. Časem vybledlé mýty prastaré země v jeho očích dostávaly tvar a život. Bran se dokonce ani nechtěl domýšlet, jaká nestvůra se to schovává pod hladinou zrádného rybníka. Pochopil ale, že lidé z močálů měli dostatečné důvody vyhýbat se tomuto místu.

Bran se oblékl, nasedl na černého hřebce a vydal se na cestu, ne do svého domova, ale na západ, za sluncem schovávajícím se za obzorem, směrem k Trajánově věži a Dagonově kruhu. V rukou držel Černý kámen, zabalený do pláště. Když míli za mílí uháněl ke svému cíli, objevily se na nebi rudé hvězdy. Minula už půlnoc bezměsíčné noci a Bran pořád jel. Srdce mu bilo silněji, když si připomněl blížící se setkání s Titem Sullou. Atla se radovala při myšlenkách na Římana, svíjejícího se bolestí při mučení, ale Piktovi byly takové myšlenky vzdálené. Gubernátor dostane šanci bojovat se zbraní v ruce – bude vyzbrojen Branovým mečem a setká se s piktskou dýkou, jíž bude vyzbrojen král. Bude žít, nebo zahyne. To bude záležet na jeho mužnosti. A i když byl Sulla znám jako vynikající šermíř, neměl Bran žádné pochyby o výsledku souboje.

Dagonův kruh ležel nedaleko od Věže – ponurý kruh na hraně stojících kamenů a uprostřed oltář z hrubě tesaného kamene. Římané na tyto menhiry hleděli s nechutí, protože byli přesvědčeni, že je vztyčili druidové. Keltové si zase mysleli, že je postavili Piktové. Ale Bran věděl dobře, čí ruce v dávno zapomenutých dobách postavily tyto monolity, i když se mohl jen domnívat k čemu.

Nevydal se ke Kruhu přímo. Byl zvědav, jak splní jeho noční spojenci slib. Byl si jist, že dokáží unést Sullu, střeženého svými oddíly, a byl přesvědčen, že ví, jak to udělají. Trápily jej nějaké divné předtuchy, jako kdyby využíval síly nepředstavitelných rozměrů a uvolnil mocnosti, jež nedokáže ovládnout. Vždy, když si vzpomněl na hadí syčení a šikmé oči, proběhl mu po těle mrazivý záchvěv. Už tehdy, kdy je jeho lid zahnal do jeskyní pod horami, byli dostatečně odporní. Co z nich učinila staletí degenerace? Zachovali si alespoň nějaké lidské znaky?

Nějaký instinkt mu přikázal, aby se vydal k Věži. Věděl, že už není daleko, že by měl, i přes hustou tmu, spatřit její obrysy, rýsující se na obzoru, dokonce i teď by ji měl spatřit. Zachvátilo jej nějaké divné, strašlivé tušení. Pobodl koně do cvalu.

Náhle se v sedle posunul, jako kdyby dostal zásah, tak šokující byl pohled, který uviděl. Nedobytná Trajánova věž neexistovala. Udivený Branův pohled spočinul na obrovské hromadě trosek – rozsypaných kamenů a rozbitého granitu. Mezi nimi trčely rozšklebené konce vylámaných vzpěr. V jednom rohu, uprostřed mraku rozsypané omítky vyrůstala věžička nachýlená na bok, jako kdyby něco vyrazilo polovinu jejích základů.

Bran zkamenělý údivem slezl z koně a přistoupil blíž. V některých místech příkop naprosto vyplňoval rum a vyražené kusy zdí. Překročil jej a vešel do ruin. Tam, kde dlažba ještě před několika hodinami duněla pochodovým krokem těžkých bot, kde se od zdí odrážela ozvěna řinčení ocele a zvuku trub, vládlo strašlivé ticho.

U Branových nohou se pohnula nějaká postava a ozval se výkřik. Král se sklonil nad legionářem, ležícím v široké, rudé kaluži vlastní krve. Jeden pohled oka Piktovi řekl jasně, že ten strašně zraněný člověk umírá.

Bran zvedl zkrvavenou hlavu raněného a přiložil svou čutoru k opuchlým rtům. Říman se instinktivně přes polámané zuby napil. Ve slabém světle hvězd bylo vidět, že se jeho skelné oči pohnuly.

„Zdi pukly,“ zašeptal. „Padly, jako když padá nebe ve dni zhouby. Ó, Jupitere, z nebe padal déšť granitu a mramorové krupobití.“

„Necítil jsem žádné zemětřesení,“ zachmuřil se Bran.

„To nebylo zemětřesení,“ zašeptal Říman. „Začalo to ještě před východem slunce, slaboučké, nezřetelné škrábání a drápání pod zemí, někde hluboko. My, strážci, jsme slyšeli… jako kdyby krysy hloubily tunel, nebo červi kopali zemi. Titus se smál, ale my ten hluk slyšeli po celý den. A o půlnoci se věž zachvěla a spadla, jako kdyby někdo vykopal základy…“

Po těle Brana Mak Morna přešel mráz. Nestvůry ze země! Tisíce jich jako krtci rylo pod zemí, hluboko pod pevností a vykopávali základy… bohové, ta země se všemi těmi tunely a jeskyněmi musí vypadat jako medová plástev… ta stvoření měla méně lidských vlastností, než si myslel… jaké to přivolal na pomoc přízračné bytosti z temnot?

„Co je s Titem Sullou?“ otázal se, když opět přiložil čutoru k legionářovým ústům. V této chvíli byl umírající legionář skoro jeho bratrem.

„Když se věž zachvěla, uslyšeli jsme z gubernátorovy komnaty strašný výkřik,“ vysoukal ze sebe voják. „Běželi jsme tam… když jsme vyrazili dveře, uslyšeli jsme jeho ječení… zdálo se, že mizí do… nitra země! Vběhli jsme dovnitř… komnata byla prázdná. Jen jeho zkrvavený meč tam ležel… v kamenné podlaze zela černá díra. Tehdy se věž… zatočila… střecha… spadla… plazil jsem se… troskami… pukající… zdi…“ Voják se křečovité zachvěl. „Polož mne, příteli,“ zašeptal, „umírám.“

Jeho dech se zastavil ještě dřív, než mu Bran stačil odpovědět. Pikt vstal a bezmyšlenkovitě si utřel ruce. Odešel a po chvíli již uháněl temným močálem. Černý kámen ovinutý pláštěm jej tížil jako tíží ohavný přízrak prsa spáče.

Přiblížil se ke Kruhu a uviděl podivuhodnou záři, linoucí se zevnitř. Kameny se v noční temnotě rýsovaly jako žebra kostry, v jejíchž prsou plane kouzelný oheň. Hřebec zaržál a prudce se zastavil. Bran jej přivázal k jednomu z menhirů. S kamenem v rukou vešel do Kruhu a spatřil tam u oltáře stojící Atlu. Její hbité tělo se kolébalo v hadím pohybu. Celý oltář zářil příšerným světlem a Bran se domyslel, že jej někdo – určitě Atla – natřel fosforem z nějakého vlhkého bahna nebo rašeliny. Přišel blíž, rozbalil Kámen a hodil jej na oltář. Proklatý fetiš!

„Já jsem vyplnil svou část smlouvy,“ zavrčel.

„A oni svou,“ odpověděla. „Podívej se! Přicházejí!“

Ohlédl se. Dlaň měl instinktivně položenou na rukojeti meče. Kůň, ponechaný za Kruhem, divoce ržál a snažil se přetrhnout opratě. V trávě se proháněl noční vítr, který přinášel odporné, tiché syčení. Mezi menhiry se pohybovala ponurá temná vlna, která se neuspořádaně vlnila. Kruh se naplnil svítícíma očima, zavěšenýma mimo dosah zářícího oltáře. Někde z temnot se ozýval zvuk lidského hlasu, který něco nesouvisle blábolil. Bran ztuhl, mysl mu zaclonil stín hrůzy.

Napjal zrak a snažil se postřehnout tvary postav, které se tlačily okolo. Viděl ale pouhý stín, jež se vzdouval, vlnil, svíjel, skoro jako by byl tekutý.

„Ať splní svou část smlouvy!“ vykřikl.

„Dívej se tedy, králi!“ V Atlině hlasu uslyšel posměch.

Vlnící se stíny zavířily a zavřely a z temnot vylezl po čtyřech jako zvíře, pozůstatek člověka. Padl k Branovým nohám, plazil se, vyl a křičel, zvedal hlavu a vyl jako zdechající pes. Otřesený Bran uviděl v přízračném světle skleněné oči, tvář, z níž se vytratila krev, pěnou pokrytá ústa, která bez ustání něco blábolila – bohové, copak toto je Titus Sulla, hrdý vládce života a smrti hrdého města Ebbrace?

Bran obnažil meč.

„Myslel jsem si, že tento úder bude řídit msta,“ řekl tiše. „Ale já ti jej uštědřuji z milosrdenství. Vale Caesar!“

Zaleskla se ocel a Sullova hlava spadla k oltáři. Tam se zastavila a nevidoucíma očima hleděla do černé oblohy.

„Oni mu nic neudělali,“ přerušil ticho nenávistný Atlin smích. „To, co spatřil a poznal mu narušilo rozum. Stejně jako celá jeho rasa, nevěděl nic o tajemstvích této prastaré země. V tu noc poznal nejhlubší prostory pekla, kde bys zbloudil i ty.“

„Přešťastní Římané, že neznají tajemství tohoto prokletého kraje,“ zvolal pobouřený Bran. „Ani jeho jezera, obydlená nestvůrami, ani hnusné čarodějnice, ani skryté jeskyně a podzemní země, kde se v temnotách hemží pekelné bytosti!“

„Kdo je více hoden pohrdání? Oni, nebo smrtelníci, hledající jejich pomoc?“ otázala se Atla s urážlivou útěchou. „Vrať jim jejich Černý kámen!“

Strašný hnus naplnil vztekem Branovu duši.

„Ano, vezmete si svůj prokletý Kámen!“ vykřikl, zvedl jej z oltáře a hodil mezi stíny s takovou silou, že po úderu zapraskaly nějaké kosti. Ozval se rychlý blábol ohavných hlasů a Bran vykřikl hnusem, i když zahlédl jen kratičký obraz široké, podivně ploché hlavy, svíjejících se povislých rtů a hrůzně znetvořeného zakrslého těla, jež se mu zdálo šupinaté, a nade vše ty hadí oči bez víček. Proboha! Mýty jej připravily na schůzku s hrůzou v lidské podobě, hrůzou se zvířecí tváří a se znetvořeními, ale toto byla hrůza z noční můry.

„Vraťte se do pekel a odneste si svého bůžka!“ vykřikl a zvedl k nebesům zaťaté pěsti. Hustý stín ustoupil a odtekl od něj jako nečisté vody nějakého potoka. „Vaši předkové byli lidmi, i když podivnými a znetvořenými, ale vy – u všech bohů! – vy jste se skutečně stali těmi, o nichž můj lid hovoří s takovým pohrdáním! Nestvůry z hlubin země, vraťte se do der a chodeb! Znečisťujete vzduch, na čisté zemi ponecháváte stopy hadího slizu, neboť jste hadi! Gonar měl pravdu – jsou náčiní příliš hnusné, než aby se daly použít i proti Římu!“

Vyběhl z Kruhu tak, jako člověk utíká před dotekem hada. Odvázal koně. Vedle sebe uslyšel Atlin smích. Z čarodějnice spadly všechny znaky lidství jako plášť za noci.

„Králi Piktů!“ zvolala. „Králi hlupáků! Doopravdy se bojíš takové maličkosti? Zůstaň a ukážu ti skutečné plody pekel! Ha, ha, ha! Utíkej, hlupáku, utíkej! Ale jsi poznačený hnilobou – zavolal jsi je a oni si to budou pamatovat! A v pravý čas za tebou přijdou znovu!“

Beze slov zaklel a otevřenou dlaní ji udeřil po tváři. Zapotácela se, z jejich rtů vytryskla krev, ale její příšerný smích se rozléhal ještě víc.

Bran vyskočil do sedla. Toužil po čistém vřesu a chladných blankytných horách severu, kde mohl použít meč v otevřeném boji a vykoupat duši v rudém bitevním víru, zapomenout na hrůzu, skrývající se pod močály západu. Uchopil opratě a uháněl nocí jako pronásledovaný přízrak, až konečně pekelný smích čarodějnice zmizel ve tmě.

SVATYNĚ ODPORNOSTI

„Stát!“ zavrčel Wulfhere Harskalifn. „Vidím mezi stromy prosvítat obrysy zdí. Při Thorově krvi, Cormacu! Nevedeš nás do léčky?“

Vysoký Kelt se snědou, jizvami zbrázděnou tváří, zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsem neslyšel, že by tu byl nějaký hrad. Ani místní vesnice nejsou postaveny z kamene. Snad je to stará římská ruina…“

Wulfhere zaváhal a pohlédl na sevřenou řadu bradatých bojovníků, jejichž hlavy byly ověnčeny rohatými helmami.

„Co takhle vyslat zvědy?!“ navrhl.

Cormac Mac Art se ironicky rozesmál.

„Alarik vedl Góty přes Forum Románum před více než osmdesáti lety a vy, barbaři, se stále chvějete při pouhém zvuku slova Řím. Přestaňte se konečně bát, v Británii už nejsou legie. Myslím, že je to svatyně druidů a těch se nemáme proč bát. Tím spíše, že jsme vytáhli proti jejich zuřivým nepřátelům.“

„Cedrikova banda bude výt jako smečka zbabělých vlků, až na ně udeříme ze západu, místo z jihu nebo východu,“ přitakal Viking s radostným šklebem. „To byl chytrý nápad, Cormacu, ukrýt náš drakkar na západním pobřeží a projít touhle zemí abychom se dostali k Sasům. Chytrý, ale šílený.“

„V mém šílenství je metoda,“ odpověděl Kelt.

„Vím, že v okolí je málo bojovníků. Většina vůdců spolu s lidmi se shromáždila kolem Arthura Pendragona a udeří pod jeho vedením. Pendragon - ha! Není synem Uthera Pendragona o nic víc než ty. Uther byl černobradý šílenec. Proudilo mu v žilách víc římské než britské krve a ještě víc keltské než římské. A Arthur, tak světlý jako Erik, je čistokrevný Kelt. Dáreček od jednoho z divokých rodů západu, které se nikdy nesklonily před římskou nadvládou. To Lancelot mu vtloukl do palice, aby se stal králem, jinak by byl dál divoký náčelník zapadlé vesnice, který provádí nájezdy na hranice sousedů.“

„Je tak uhlazený a slizký jako Římané?“

„Arthur? Ha! Každého z tvých Dunů by vedle něho měli za chůvu. Je to šílený divoch a nade vše miluje boj.“ Cormac si sáhl na jizvy a ušklíbl se. „Na krev bohů! Jeho meč žízní po krvi! Je hoden nás, pirátů z Erin!“

„Chtěl bych se s ním setkat,“ zabručel Wulfhere a prstem přejel ostří ohromné sekery. „A Lancelot?“

„Galskořímský renegát, který se naučil podřezávat krky jako nikdo druhý. Četl Petronia a vzdělal se v umění dvorských intrik a spiknutí. Gonac není čistokrevný Kelt jako Arthur, ale má římské příbuzné. Umřel bys smíchy, kdybys viděl, jak obskakuje Lancelota. Ale válčí jako krvežíznivý démon. Bez těch dvou by byl Arthur náčelník obyčejných lupičů. Vždyť on ani neumí číst a psát.“

„A co má být?“ nadskočil Dun. „Já taky ne… Podívej! Svatyně!“

Došli na palouk, na jehož opačném konci spatřili nevysokou, stromy stíněnou budovu, která na ně hleděla zpoza řady sloupů.

„Tohle není svatyně Britů,“ řekl rozhodně Wulfhere. „Vypadá to spíš jako shromaždiště té nové sekty… křesťanů.“

„Římskobritští míšenci,“ odfrkl si Cormac. „Keltové ctí stará božstva, stejně jako my. Na krev Bohů, dokud žijí druidové, nikdy nezměníme víru!“

„Co jsou zač, ti křesťané?“ zeptal se Viking.

„Říká se, že při obřadech jedí vlastní děti.“

„Ale říká se také, že druidové upalují lidi v klecích ze zeleného dřeva.“

„To je lež, kterou rozšířil Caesar a věří jí jen hlupáci!“ zařval Cormac. „Nemám je dvakrát v lásce, ale nikdo na ně nebude plivat v mé přítomnosti. Jsou moudří! A zkušení! A ti křesťané tvrdí, že se sluší úklonou poděkovat za ránu!“

„Že co?!“ nevěřil svým uším obrovský Dun. „Je to tedy pravda, že se pak klaní jako otroci?“

„Aha. Odplatit zlo dobrem a odpustit svému trýzniteli.“

Obr o tom chvíli uvažoval a pak prohlásil.

„To nejsou zásady. To je obyčejná zbabělost. Ti křesťané musí být banda šílenců. Cormacu, až nějakého potkám, ukaž mi ho. Vyzkouším sílu jeho víry,“ zamával výmluvně sekerou a pokračoval. „Ale všeobecně je to špatné a nebezpečné. Mohlo by se to jako mor rozšířit mezi lidmi a zabít statečnost v bojovnících, pokud se to nerozdrtí jako mladý had.“

„Ukaž mi takového a s chutí ho rozšlápnu.“ odpověděl Cormac. „Ale dost o tom. Musíme prozkoumat svatyni. Počkejte tady, jsem stejné víry jako Britové, i když jiné rasy. Ti druidové požehnají naši výpravu proti Sasům. Nevidím důvod, proč bychom si nemohli získat jejich přízeň.“

Po těch slovech prošel mezi sloupovím a zmizel.

Wulfhere se opřel o sekyru. Zdálo se mu, že z nitra budovy zaslechl lehký dupot, jakoby po mramorové podlaze přeběhl kozel. Ale jeho pozorování přerušili ostatní.

„Tohle je zlé místo,“ zaprorokoval Osvic Jarlsbane. „Před chvílí se mi zdálo, že na nás z vrcholu sloupu hleděla jakási divná tvář.“

„To se jen vinná réva rozvlnila větrem,“ nesouhlasil s ním Černý Hrothgar. „Podívej, obrůstá celou budovou. Svíjí se a napíná, úplně jako duše zatracených…“

„Oba jste padlí na hlavu,“ přerušil ho Hákon Snorri. „Viděl jsi kozla. Já viděl jen rohy, ale…“

„Držte huby,“ zabručel Wulfhere a nejistě pohlédl ke svatyni.

Odtamtud zazněl krátký, ale příšerný skřek a zběsilý dupot, jakoby se stádo koz vrhlo do útoku. Potom svist taseného meče a těžký úder. Wulfhere pevněji sevřel sekeru a vyrazil ke schodům, když se mezi sloupy objevil Cormac Mac Art. Při pohledu na něj Viking v němém údivu vyvalil oči a pod rohatou helmou mu hrůzou vstaly vlasy na hlavě. Dosud nikdy, a prožili toho spolu už hodně, nebyl totiž svědkem toho, že by Keltovy železné nervy prozradily jakékoli emoce. Teď byla Cormacova tvář bledá jako plátno a v očích měl výraz člověka, který pohlédl do bezedné propasti. Po ostří jeho meče stékala krev.

„U Thora, co…“ zachrčel Wulfhere a nejistě pohlédl na svatyni.

Cormac si z čela otřel krůpěje ledového potu.

„Při krvi bohů, tohle byla ta nejodpornější věc, jakou jsem kdy v životě viděl. Vyběhlo to úplně nečekaně ze tmy, a málem mě to dostalo. Sotva jsem stačil vytáhnout meč. Skákalo to jako kozel, ale běželo rovně a podle toho, co jsem v pološeru viděl, vypadalo to podobně jako člověk!“

„Zbláznil ses?!“ Ve Vikingově hlasu zněla výrazná nedůvěra. Jeho pantheon neobsahoval něco takového jako je satyr.

„Ano?“ zavrčel Cormac. „Leží to v první místnosti. Pojďte se mnou a dokážu vám, jaký jsem šílenec.“

Otočil se na patě a vyrazil ke sloupoví. Wulfhere, chtě nechtě, udělal to samé a přitom pevně svíral připravenou sekyru. Ostatní Vikingové šli za nimi, semknuti do těsného houfu. Prošli mezi sloupy bez ozdob a ocitli se v nitru budovy. Do hlavního sálu vedla široká chodba ozdobená sloupy z jakéhosi černého kamene. Na vrcholku každého z nich byla vyřezávaná jakási bytost, ale pološero, které zde panovalo, znemožňovalo jejich přesnou identifikaci, ale i tak vypadaly podivně znetvořeně.

„No, kde je ten tvůj netvor?“ zeptal se Wulfhere netrpělivě.

„Tady padl!“ ukázal Cormac mečem „a… u všech démonů…“

Podlaha byla prázdná.

„Mámení a šílenství.“ Viking posmutněle zavrtěl hlavou. „To všechno ta zatracená keltská přecitlivělost. Nevídáš občas duchy, Cormacu?“

„Ano?“ dotázaného zřejmě znervóznil tón otázky. „A kdo viděl v Helgolandu trolla a křikem zburcoval celý tábor? A kdo držel všechny na nohou do úsvitu a nutil je udržovat oheň, až lidé začali usínat vstoje, protože se mu zdálo, že kolem tábora krouží démoni? Já snad?“

Vůdce si nenápadně odfrkl a hněvivě pohlédl na ty, co stáli za ním. Byl to dost účinný způsob, aby je přešla chuť se ironicky šklebit.

„Podívej!“ Cormac se mezitím uklidnil a bedlivě zkoumal podlahu, na níž byla patrná krvavá šmouha.

Wulfheremu stačil jediný pohled. Napřímil se a ostražitě rozhlédl kolem. Zbytek instinktivně udělal to samé. Nastalo ticho plné napětí.

„Za mnou!“ rozkázal Cormac a s celým oddílem v patách vyrazil dolů chodbou.

Až dosud si mezi zlověstnými sloupy nepovšimli žádných postranních chodeb. Trochu se před nimi rozjasnilo a po chvíli vešli do rozlehlé, kruhové místnosti, kde stropní otvory propouštěly slabé světlo zapadajícího slunce. Bojovníci konečně viděli více pravidelně rozmístěných sloupů a mohli si prohlédnout ozdoby, které je věnčily. Při pohledu na ně Cormac zaklel a Wulfhere si s odporem odplivl. Figury představovaly lidské postavy, ale ani ten nejzdegenerovanější a nejperverznější úchylník dekadentního Řecka nebo úpadku Říma by nedokázal vymyslet deformace tak odporné, jaké v těch kamenech oživilo jakési individuum. To, co zde bylo představované na mnoha místech přesahovalo možnosti rozumu i přírody. Deformace byly tak velké, že překračovaly možnosti, jaké skýtalo lidské tělo. Cormac ucítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě. Prostředí kolem ho pomalu, ale nemilosrdně vtahovalo do sebe, do svého vlastnictví…

*

Kromě dveří, kterými sem vešli tu bylo ještě čtvero dalších, ani ne tak dveří, jako spíše kamenných, ostře klenutých otvorů, které se nikdy ničím nezavíraly. Nikde tu však nebylo nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo oltář. Cormac došel ke středu sálu a zastavil se přímo pod dopadajícími paprsky světla. Rozhlédl se kolem a pak jeho pohled spočinul na podlaze. Byla celá pokrytá sítí v centru místnosti se sbíhajících čar, které tvořily jeden obrazec, osmiúhelník, na kterém právě stál.

Ve chvíli, kdy to zjistil, se mu deska pod nohama nehlučně rozevřela a on si uvědomil, že padá do temného podzemí.

Zachránila ho jen neobyčejná obratnost a rychlost. Nejblíže stál Thorfin Jarlsbane a právě jeho pásu se v zoufalé snaze zachytil. Nebo spíš chtěl chytit, protože prsty minul cíl a sevřel pochvu Thorfinova meče. Ten se instinktivně rozkročil a na nekonečně dlouhý okamžik závisel Cormacův život na síle stisku a na pevnosti pásu přidržujícího pochvu. V příští sekundě ho Thorfin chytil za ruku a Wulfhere řvoucí na poplach se mu vrhl na pomoc. Společně ho vytáhli z temného otvoru a posadili na kamennou podlahu. Zachráněný to ocenil němou grimasou a pohlédl dolů.

„Při Thorově krvi!“ vykřikl Wulfhere, který byl tím, co se stalo, otřesený víc než Cormac. „Byl to moment a… U Thora, stále ještě tiskneš meč!“

„Pustím ho teprve až budu mrtev. Chci si ho s sebou vzít i do pekla, ale na to je čas. Teď se chci podívat tam, kde jsem se málem ocitl.“

„Může tu být víc takových pastí,“ Viking vypadal, že ho ten nápad příliš nepotěšil. „Stěny jsou dobře viditelné,“ informoval ho Cormac, „ale na dno nedohlédnu… Jaký puch je odtamtud cítit!“

„Pojďme odtud,“ odtušil rychle Viking. „V tom smradu není nic pozemského. Musí to být cesta do nějakého římského podsvětí nebo do jeskyně, kde hadi shromažďují pro Lokiho jed!“

„Teď vidím, jak to funguje. Ten kámen je opřený o trám a přidržuje ho podpěra. Jak to bylo postaveno už je jiný problém, ale funguje to dokonale. Pod tíhou se podpěra vychyluje a celé se to sklápí dolů…“

Hlas ztichl a jeho majitel se sklonil nad okrajem otvoru. „Krev! Tady je krev!“ řekl náhle.

„To, co jsi zabil,“ zabručel Wulfhere, „se sem doplazilo a…“

„Jestli se mrtvola může plazit, pak máš pravdu. Zabil jsem to! Někdo to sem přinesl a hodil dovnitř. Poslouchej!“

Piráti se k nim přiblížili. Odněkud zdola se rozlehl vzdálený zvuk. Odporný chichot smíšený s dalšími zvuky, které nebyl nikdo z nich schopen ani popsat, ani identifikovat. Jako jeden muž odskočili od otvoru, pevněji stiskli zbraně a vyměnili si mezi sebou pohledy.

„Kámen nehoří,“ prohlásil s lítostí Wulfhere. „Není tu ani zlato, ani nic lidského, pojďme odsud!“

„Počkej!“ Cormac byl proslavený vynikajícím sluchem a teď zřejmě zaslechl něco, co uniklo pozornosti ostatních. „Někdo tam sténá! Neslyšíte?!“

Wulfhere si přiložil dlaň k uchu.

„Aha! Dolů, tou chodbou!“

„Za mnou!“ zavrčel Kelt. „Držte se blízko sebe. Wulfhere, chytni se mého pásu. Hrothgare, chyť se jeho pásu, Hákon ať se chytí tvého a tak až do konce. Takových nepříjemných překvapení tu může být víc. A mějte připraveny zbraně!“

Tak také prošli portálem a ocitli se v chodbě, která byla značně širší, než předpokládali. Byla dost tmavá, ale v dáli spatřili cosi, co vyhlíželo jako sluneční jas. Došli k tomu světélku a to, co spatřili je zastavilo. Světlo sem dopadalo z otvorů vytesaných ve stropu a dost důkladně osvětlovalo obscénní dekoraci stěn a nahé tělo vyhublého muže, které bylo přikováno k jedné z nich a které bylo v napůl vzpřímené poloze přidržováno řetězy. V první chvíli se Cormac domníval, že je mrtvý a při pohledu na stopy, po mučení a amputacích, jakými bylo tělo poznačeno, si v duchu řekl, že je to pro toho nešťastníka tak lepší. Po chvíli se hlava zavěšeného zvedla a ze zmasakrovaných rtů se ozval tupý sten.

„U Thora!“ překvapeně vykřikl Wulfhere. „On žije!“

„Vodu! Proboha vodu!“ zašeptal muž.

Cormac chytil Hákonův měch a přiložil ho visícímu k ústům. Ten pil dlouhými doušky a pak s viditelným úsilím zvedl hlavu a pohlédl na něj hlubokýma očima s podivně klidným výrazem.

„Blahoslavenství nechť je s tebou, můj pane,“ ozval se slabý a chvějící se hlas, ve kterém však byly stopy dávné moci a jistoty. „Jak dlouho jsem již v Ráji?“

Wulfhere a Cormac na sebe překvapeně pohlédli.

„Ne, to není Ráj,“ zašeptal mezitím nešťastník. „Stále ještě jsem v řetězech.“

Viking zaklel, důkladněji se na ně podíval a pak popadl sekeru a zdvihl ji nad hlavu. Krátký, ale mocný úder je přesekl jako nitky a muž se bezvládně skácel Cormacovi do náruče. Byl zbaven řetězů, ale ocelové obruče stále ještě svíraly jeho končetiny a zrezivělý kov se vežral dost hluboko do živého masa.

„Nemyslím, že máš před sebou příliš mnoho času,“ řekl Cormac. „Řekni nám, jak se jmenuješ a odkud pocházíš, abychom mohli uvědomit tvé blízké.“

„Jmenuji se Fabricius, můj pane,“ slova z něj vycházela s výraznou námahou, „a pocházím z města nad zátokou…“

„Soudě podle tvých slov jsi křesťan.“

„Jsem kaplan Boha, ale na to teď není čas. Nechtě mě tady a prchejte, dřív než vás dostihne zlo.“

„Při Odinově krvi,“ zavrčel Wulfhere, „neodejdu odsud, dokud se nedovím, kdo dělá něco podobného s lidmi!“

„Zlo temnější než odvrácená strana Měsíce,“ zašeptal Fabricius. „Tváří v tvář mu mizí všechny rozdíly mezi lidmi, takže mi připadáš jako bratr, Sase.“

„Nejsem Sas,“ ošil se Dun.

„To nevadí. Všichni lidé přirozených tvarů jsou bratři. To jsou slova Pána, která jsem nechápal, dokud jsem se nedostal na toto místo!“

„U Thora! Tohle není svatyně druidů?“ otázal se zaskočený Viking.

„Není,“ odpověděl umírající. „Bože, dostali mě do svých rukou. Démoni z temných věků, monstra z krvavého chaosu a vyjícího pekla. Netvoři skrývající se na římských lodích dovezených z Orientu a sející hnilobu po čistých zemích poctivé Británie. Monstrum starší než druidi sloužící ještě strašnějšímu, který se objevuje jen při měsíci…“

Nevýrazná slova utichla a Cormac jím jemně zacloumal. Umírající se rozhlédl kolem jako člověk, který se právě probudil z hlubokého spánku.

„Prosím vás, odejděte,“ zašeptal. „Mně už nic horšího udělat nemohou, ale vám… Zlomí vaše duše kouzly a těla mučením tak, jako to udělali se mnou. On sem přijde, Netvor, nejvyšší kaplan zla s legiemi prokletých. Je pozdě. Poslouchejte! Už se blíží! Snad vás Bůh ochrání, protože jestli ne…“

Cormac prskl jako rozvzteklený tygr a obrovský Viking se otočil na patě se sekerou v hrsti. Jednou z vedlejších chodeb se skutečně něco blížilo. Zvuky, které sem doléhaly, připomínaly klapot tisíců kopyt o kameny.

„Sevřít šiky!“ zavrčel Wulfhere. „Krýt se štíty a umírat s krví na ústech!“

Vikingové bleskurychle utvořili kolem umírajícího půlměsíc naježený ocelí a chráněný štíty a hleděli do ústí chodby, z něhož se v tom okamžiku vynořili útočníci.

To, co vyběhlo z temnot, se podobalo vlně černého šílenství a krvavé vřavy. Většinou to byla kozly připomínající stvoření, která se pohybovala po dvou, měla lidské ruce a rysy jejich tváří tvořila směs lidských a kozích. Ale mezi nimi byli ještě další. Tvorové s trčícími kly, červenýma očima, blanitými křídly nebo ještěřími ocasy. A za nimi Cormac spatřil ještě jednu postavu oděnou do černého a zářící jakoby krvavým jasem. Člověka z něhož však vyzařovalo tolik nelidského, že předešlí tvorové mu připadali celkem příjemní a neškodní. Jeho pozorování byla prudce přerušena, když se stádo srazilo se stěnou dřeva a oceli. Tvorové nebyli ozbrojeni, ale příroda je vybavila kly, rohy a drápy a bojovali tak, jak bojují divoké bestie. Vikingové bojovali s šílenstvím, ke kterému je dohnal strach jaký dosud nezažili, a v ničem si s nimi nezadali. Kly a drápy rvaly těla z nichž vytékaly proudy krve, ale přesto Dunové chráněni štíty a helmami neutrpěli téměř nic proti tomu, co dělaly oštěpy a sekery s ničím nekrytými útočn íky.

„U Thora a jeho krve!“ Zařval Wulfhere a rozťal dalšího útočníka jednou ranou zkrvavené sekery, „přesvědčí se, že porazit ozbrojené muže je těžší než umučit nahého kněze!“

Před Vikingy se vytvořil val mrtvol a pekelné příšery se obrátily na útěk, ale ve stínu napůl viditelný černě oděný muž je voláním divných a nezopakovatelných slov otočil zpět. Vrhli se tedy znovu do vzteklého útoku až těly pokryli podlahu a ještě zvýšili val obklopující Vikingy, pak teprve několik přeživších tvorů uteklo chodbou, ze které se vynořili. Wulfhere zastavil své lidi, kteří měli velkou chuť tvory pronásledovat, ale nedokázal zastavil Cormaca, který se vrhl za černě oděnou postavou.

*

Proběhli řadou chodeb, až nakonec, když se ocitli v rozlehlé místnosti, prchající se zastavil a otočil. Byl to vysoký muž s nelidsky studenýma očima, divnou, temnou tváří a lysou lebkou, která byla potetována různými fantastickými vzory. S krátkým a podivně zdobeným mečem v ruce se vydal Cormacovi vstříc, ale krvavá zuřivost, která Cormaca zcela ovládala, mu nedala žádnou šanci. Kýmkoli nebo čímkoli ten nejvyšší kaplan byl, byl smrtelný, neboť sténal a klel v divném jazyku, když Cormacovo ostří jednou a podruhé prošlo jeho obranou a zkrvavilo mu prsa a rameno. Cormac ho zuřivým útokem zatlačoval stále dál a dál, až se ocitli na samém okraji otvoru zejícího v podlaze. A tady, zasažený do prsou, do něj s divokým křikem spadl. Ještě hodnou chvíli se ten křik ozýval ze stále větší a větší vzdálenosti, až náhle utichl. Cormac se nenávistně usmál. To byl nejlepší důkaz, že právě poslal mučitele jednoho ze svých bližních přímo do pekelných propastí…

Otočil se a vydal se zpět ke svým pirátům. Několik rohatých tvorů se mihlo před ním, ale prchali tak rychle, že nemělo smysl je honit. Po několika minutách vzájemného volání se připojil ke svým druhům, kteří ho očekávali na krvavém bojišti.

„Zabils ho,“ zašeptal Fabricius. „Vidím jeho krev na tvém meči. Prosvítá přes pochvu. Jiní to nevnímají, ale já to vidím a vím, že jsem konečně volný a mohu mluvit. Před Římem a dokonce před skutečnými keltskými druidy, dokonce před Pikty, byl on Učitel Člověka. Tak se jmenoval a byl to poslední z Hadích lidí, poslední z rasy, která světu vládla před člověkem. To jeho ruka podala Evě jablko a poslala za ní Adama. Kull z Atlantidy, velký a mocný vládce, vybil do posledního všechny jeho pobratimy v zoufalé válce na život a na smrt, ale on jediný přetrval, aby mohl dál sít zlo a zmar. Teď vidím plno věcí, které jsou za života člověku ukryté a vnímá je teprve otevřenou branou smrti. Hadí lidé byli před člověkem a ještě před nimi byli nejstarší s hlavami ve tvaru hvězd. To oni stvořili lidstvo a později tohle tady, když pochopili, že člověk neplní jejich očekávání. Tahle svatyně je posledním místem, jaké po jejich civilizaci zbylo na zemském povrchu a pod ní bylo království posledního ze Shoggotů. Teď se budou vš ichni před člověkem skrývat pod zemí až do dne, kdy je Bůh povolá před svou tvář v den soudu…“ stařec se zakuckal a zmlkl.

Cormac pocítil divné mravenčení v kříži. Příliš mnoho z toho, co říkal Fabricius, se zdálo přivolávat divné a strašlivé vzpomínky v jeho duši.

„Upokoj se,“ řekl. „Tahle svatyně tu už dlouho stát nebude.“

„Aey,“ souhlasil podivně dojatý Wulfhere. „Každý kámen hodíme do té studny a nezůstane tu po ní sebemenší stopa.“

„Ať už křesťan nebo ne, byl jsi odvážný člověk,“ řekl Cormac a pocítil podivný smutek. „Pomstíme tě…“

„Ne!“ Fabricius natáhl chvějící se ruku a tvář mu naběhla úsilím. „Umírám, ale pomsta je pro moji duši něčím nepřijatelným. Přišel jsem do této svatyně zla nesa kříž, promlouval jsem slovy Pána a smířil jsem se se smrtí, jen abych zbavil svět Toho, který už způsobil tolik neštěstí. A bůh vyslechl mé modlitby, poslal sem vás a vy jste zabili Hada. Teď už ta stvoření mohou jen umírat kde chtějí anebo utéci do lesa a tam zdechnout. A Shoggot už nikdy nebude škodit lidem.“

Fabricius vzal Cormacovu pravou ruku do svojí levé a Wulfhereho levici do své pravé ruky a řekl:

„Kelt nebo Norman, jste bratři, i když různých ras a přesvědčení. Pohleďte!“ Tvář se mu jakoby rozjasnila a tělo se zvedlo, když se opřel o loket. „Náš Pán mi řekl: Všechny rozdíly mezi námi ustupuji před hrozbou sil Temnot. Ano, všichni jsme bratři…“

Fabriciovi rozzářené oči pohlédly do prázdna a zavřely se. Cormac mlčky stál a tiskl meč. Po chvíli se zhluboka nadechl a uvolnil se.

„Co to říkal nakonec?“ zeptal se.

„Nevím,“ zavrtěl hlavou Wulfhere. „Zešílel a šílenství ho zabilo. Ale byl odvážný a nebál se smrti. A vůbec nejlíp uděláme, když se sebereme a zmizíme odsud! Tohle je zlé místo…“

„Jasně. A čím dřív to uděláme, tím líp,“ souhlasil Cormac. „Vzhůru do Wessexu. Očistíme si zbraně v dobré saské krvi!“

TEMNÁ SOCHA

Vločky sněhu poletovaly v nárazech silného větru. Vlny se rozbíjely o divoký břeh a v dáli, v hloubi moře neustále hučely jejich dlouhé, temné hřebeny. V šerém světle úsvitu, které se pomalu vpíjelo do oblohy nad pobřežím Connachtu, šel pomalu rybář, tvrdý jako země, která ho zrodila. Špatně vydělaná kůže chránila jeho chodidla, dlouhý kabát z jelení kůže sotva zakrýval tělo; nic jiného na sobě neměl. Kráčel vpřed s tupým úsilím, nevšímal si kousající zimy. Byl jako divoké zvíře, které na první pohled oka připomínal. Náhle se zastavil. Za oponou sněhu a mlhy se vynořil druhý člověk. Před rybářem stál Turlogh Dubh.

Byl přesně o hlavu vyšší než rybář a měl postavu bojovníka. Nestačilo prohlédnout si ho zběžně – každý, kdo ho potkal, ať už muž nebo žena, by si ho dlouho prohlížel. Turlogh Dubh byl šest stop a šest palců vysoký a dojem, že je hubený, který vyvolával na první pohled, míjel po důkladnější prohlídce. Byl silný, ale přiměřeně stavěný, měl mohutná ramena a široký hrudník. Spojoval v sobě sílu býka s rychlostí a pružností pantera. Každý sebemenší jeho pohyb byl nezvykle koordinovaný, jak je typické pro vynikající bojovníky. Turlogh Dubh – Černý Turlogh, kdysi z klanu O‘Brienů. Skutečně měl černé vlasy a temnou pleť, pod hustým, černým obočím jako dva vulkány planuly modré oči. V jeho hladce oholené tváři byla nevlídnost hor a oceánů o půlnoci. Stejně jako rybář byl také částí této divoké západní krajiny. Na hlavě měl jednoduchou přilbu bez hledí, chocholu nebo znaku. Od krku do poloviny stehen ho chránila vypasovaná drátěná košile, zatímco kilt z drsné, hrubé látky, kterou nosil pod ní, sahal do kolen. Na nohác h měl boty z kůže tak tvrdé, že by zastavila ostří meče, byly ale obnošené a odřené dlouhými cestami. Na širokém opasku visela v černé pochvě dlouhá dýka. Na levém rameni nosil nevelký kulatý štít ze dřeva tvrdého jako ocel, pokrytého kůží, pobitého a vyztuženého železem. Ve středu štítu byl krátký a těžký bodec. V pravé ruce držel sekyru a právě k ní se upíraly rybářovy oči. Zbraň s třípatrovým topůrkem a ostřím plným elegance se zdála lehká a drobná při srovnání s těžkými sekyrami pirátů ze severu. A přece, pamatoval, uplynuly sotva tři roky od doby, kdy stejné sekyry rozdrtily severní nájezdníky, když jim přinesly krvavou porážku a navždy rozlomily pohanskou moc.

Sekera měla vlastní osobnost, podobně jako její majitel. Nepřipomínala žádnou sekyru, které kdy rybář viděl. S jedním ostřím a trojhrannou špicí na vrcholu i týlu byla těžší než vypadala, stejně jako člověk, který ji nosil. S lehce ohnutým topůrkem a nádherným ostřím dělala dojem zbraně profesionála – rychlé, nebezpečné a smrtelné jako kobra. Sekera byla nejlepší irská práce, což v těch dobách znamenalo – nejlepší na světě. Topůrko, vyřezané ze dřeva stoletého dubu, vytvrzené v ohni a zpevněné ocelí se nedalo zlomit.

„Kdo jsi?“ zeptal se rybář drsným tónem, charakteristickým pro obyvatele krajin Západu.

„A kdo jsi ty, že se mne na to ptáš?“ odsekl ten druhý.

Zrak rybáře zabloudil k jediné ozdobě, jakou bojovník nosil – těžké, zlaté sponě na levém rameni.

„Hladce oholený a nakrátko ostříhaný, u všech normanských bohů,“ zamručel, „a tmavý… Musíš být Černý Turlogh, vyhnanec z klanu O‘Brienů. Daleko cestuješ, naposled, jak jsem slyšel, olupoval jsi v horách Vichlov O‘Reillye z Oastwany.“

„Člověk musí něco jíst, ať už je vyhnancem nebo ne,“ zabručel Dalkazjan.

Rybář pokrčil rameny. Být vyhnancem je těžké. V systému klanů se muž, odvržený vlastním rodem, podobal před pomstou prchajícímu synu Izmaelovi. Všechny ruce se obrátily proti němu. Rybář slyšel o Turloghu Dubhu – o nezvyklém, zhořklém člověku, strašném bojovníku, schopném stratégovi, kterého ale náhlé výbuchy divného šílenství označily cejchem, dokonce i v tomto kraji a v těchto časech, které šílenství přály.

„Dnes je špatný den,“ prohodil rybář.

Turlogh si nevlídně prohlížel jeho spletené vousy a divoce rozcuchané vlasy.

„Máš loď?“

Tamten pokývl hlavou směrem k nevelké zátoce, chráněné před větrem. Stála tam bezpečně zakotvená loď, vyrobená s dovedností získanou stovkami pokolení lidí, kteří za svou existenci vděčili nebezpečnému moři.

„Nevypadá, že by se hodila k plavbě,“ odhadl Turlogh.

„Nevypadá? Ty, narozený a vychovaný na západním pobřeží, by ses měl vyznat v lodích! Přeplul jsem na ní sám do zátoky Drumchiff i zpátky, v době, kdy všichni démoni větru se snažili rozervat ji na třísky.“

„Při takovém počasí se nedají lovit ryby.“

„Copak si myslíš, že pouze vy, vůdcové, pociťujete radost, když vám jde o krk? U všech svatých, plavil jsem se v bouři do Ballinskellings a zpátky pouze pro potěšení.“

„To mi stačí,“ řekl Turlogh, „vezmu si tu loď.“

„Čerta starého si vezmeš! Co jsou to za hlouposti? Jestli chceš opustit Irsko, jeď do Dublinu a jdi na loď svých dánských přátel.“

„Zabíjel jsem za méně urážlivá slova,“ ostrý pohled změnil tvář Turlogha v děsivou masku.

„A nespřáhl ses s Dány? A nevyhnal tě tvůj klan právě proto, abys zdechl hlady na vřesovištích?“

„Závist bratrance a hněv ženy,“ zavrčel bojovník. „Lež, samá lež. Ale dost už o tom. Neviděl jsi v posledních dnech od jihu připlouvat dlouhého hada poháněného vesly?“

„Ano… před třemi dny jsem viděl loď plynoucí s větrem a s drakem na přídi. U břehu nepřistála. Opravdu, nic jiného než pořádné údery nemohou ti piráti od rybářského západu očekávat.“

„To byl určitě Thorfel Krásný,“ zamručel Turlogh a zahoupal sekyrou. „Věděl jsem to.“

„Piráti něco uloupili na jihu?“

„Banda lupičů zaútočila v noci na zámek Kilbaha. Vypukl boj, a ta verbež unesla Moire, dceru Murtagha, vůdce Dalkazjanů.“

„Slyšel jsem o ní,“ potvrdil rybář. „Teď začnou na jihu ostřit meče a orat Červené moře krve, není-liž pravda, můj černý klenote?“

„Její bratr, Dermond, se nemůže hýbat po ráně mečem do nohy. Mac Murroughové útočí na zemi jeho klanu od východu, O‘Connorové od severu. Nemnoho lidí je možno odsunout od obrany – klan bojuje za přežití. Grunt Erinu se třese před dalkazjanským trůnem od doby, co zahynul velký Brian. Přesto všechno se Cormac O‘Brien vydal stíhat únosce, ale pluje za stopou divokých ptáků, když soudí, že útočníci byli Dánové z Coningbegu. Nu což, my vyhnanci máme své vlastní způsoby, jak získávat informace – byl to Thorfel Krásný, který ovládá ostrov Slyne, zvaný vikingy Helm, na Hebridách. Tam ji unesl a tam za ním půjdu. Půjčíš mi svou loď?“

„Zešílel jsi!“ zakřičel rybář. „Co to mluvíš? Z Connacht na Hebridy v otevřené lodi? V takovém počasí? Věděl jsem, že jsi šílený.“

„Stejně to udělám,“ odsekl roztržitým hlasem Turlogh. „Půjčíš mi loď?“

„Ne.“

„Mohl bych tě zabít a vzít si ji.“

„Mohl bys,“ potvrdil klidně rybář.

„Ty špinavá svině!“ zavrčel Turlogh upadající v hněv. „Princezna Moire hyne v prackách rudovousého lupiče ze severu a ty smlouváš jako Sas.“

„Člověče, přece musím žít!“ zařval rybář s nemenším hněvem. „Sebereš mi loď a budu hladovět. Kde najdu druhou takovou? Je nejlepší svého druhu.“

Turlogh sáhl pro blýskavou sponu na svém rameni.

„Zaplatím ti. Tohle je spona, kterou mi před bitvou u Clontarf připnul vlastní rukou král Brian. Umíral jsem hlady, maje ji na rameni, ale teď, v krajní nouzi…“

„Ne. Má chata není místem pro sponu, které se dotýkaly ruce krále Briana. Nech si ji… a vezmi si loď ve jménu všech svatých, jestli pro tebe vůbec něco znamenají.“

„Dostaneš ji zpět. A s ní možná ještě zlatý řetěz, který zatím visí kolem volského krku nějakého piráta ze severu.“

Den byl šedý a zachmuřený. Vítr vyl a neustávající monotónní šum moře rodil trápení v lidských srdcích. Rybář stál uprostřed skal a díval se na křehkou loď. Její cesta se jako had svíjela mezi balvany, dokud do ní neudeřilo svou silou otevřené moře, které ji jako pírko vyneslo do výše. Náraz škubl stěžněm a štíhlá loď skočila kupředu, zachvěla se, narovnala a rozletěla se s větrem. V pohledu se zmenšovala, až se proměnila v malý bod, tančící na vlnách. Pak vše zakryla vánice a ona se ztratila z očí.

Turlogh částečně věděl o těžkostech tohoto šíleného předsevzetí. Byl však vychován, aby bojoval s nebezpečím. Zima, led, zařezávající se sníh s deštěm by někoho slabšího udolaly, jeho pouze pobízely k ještě většímu vypětí. Byl tvrdý i mrštný zároveň jako vlk. Byl výjimečný dokonce i mezi těmi, jejichž výdrž udivovala nejvíce, zocelenými Vikingy. Když byl dítětem, hodili ho do závěje, aby zjistili, jestli má právo žít. Dětství a mládí strávil v horách, na pobřeží a uprostřed západních vřesovišť. Dokud nedosáhl věku muže, nenosil žádnou tkaninu. Jediným oblečením syna vůdce Dalkazjanů byla vlčí kůže. Než byl vyhnán, dokázal unavit koně, když běžel celý den po jeho boku. Plavání neměl nikdy dost. Nyní, když ho intriky závistivých příbuzných vyhnaly od lidí, zocelil se natolik, že to civilizovaný člověk není schopen pochopit.

Sníh přestal padat, počasí se vylepšilo, ale vítr stále foukal. Turlogh se z nezbytnosti držel blízko břehu, manévruje mezi útesy, na které – zdálo se – co chvíli narazí jeho loď. Bez odpočinku pracoval u stěžně, rumpálu a vesel. Turloghovi se dařilo vykonat tisíckrát více než kterémukoli jinému člověku. Aniž by pustil z rukou kormidlo, posiloval se ze skromných zásob, které mu dal rybář. Než dohlédl na Malin Head, nádherně se vyčasilo. Moře bylo stále rozbouřené, ale vítr zeslábl a pouze silná bríza popoháněla loď kupředu. Dny i noci se spolu slévaly, Turlogh plul na východ. Jednou přirazil ke břehu, aby nabral čerstvou vodu a několik hodin se vyspal. Když seděl u kormidla, myslel na poslední slova rybáře: „Proč chceš nasazovat život pro klan, který vypsal odměnu za tvou hlavu?“

Pokrčil rameny. Krev je hustší než voda. Holá pravda o tom, že ho jeho lid vypudil, aby jako stíhaný vlk zahynul uprostřed vřesovišť, nezměnil fakt, že to byl jeho lid. Malá Moire, dcerka Murtagha a Kilbahy se ničím neprovinila. Pamatoval si ji dobře. Často si spolu hráli, když byl výrostek a ona ještě dítětem. Pamatoval si její tmavošedé oči, lesknoucí se černé vlasy, pěknou tvář. Už jako dítě byla nezvykle krásná – vlastně pořád byla ještě dítětem, neboť on, Turlogh, byl mladý, i když o mnoho let starší než ona. A teď plula na sever, aby se proti své vůli stala milenkou norského lupiče. Thorfel Krásný… Turlogh ho proklel jménem bohů, kteří neznali znak kříže. Před očima mu vířila rudá mlha, moře získalo barvu krve. Irská dívka jako kořist v skalle norského piráta… Prudkým pohybem kormidla Turlogh zamířil na otevřené moře. V jeho očích se objevil lesk šílenství.

Dlouhá je cesta z Malin Head na Helm, kterou si vybral Turlogh přímo přes zpěněné moře. Mířil k malému ostrůvku, který podobně jako mnoho jiných malých ostrůvků ležel mezi Mull a Hebridami. Dokonce i současný mořeplavec s mapou a kompasem by měl těžkosti s jeho odhalením. Turlogh je neměl. Plul tak, jak mu napovídaly znalosti a instinkt. Znal tyto vody jako svůj vlastní dům, plavil se po nich jako pirát i jako mstitel, a jednou dokonce jako zajatec, přivázaný k palubě dračí lodi.

Stopy byly ještě teplé. Dým, vznášející se nad břehem, plující trosky, kusy spálených dřev potvrzovaly, že Thorfel na cestě pokračoval v loupežích. Turlogh zavrčel s divokým uspokojením – kromě značného zpoždění byl blízko Vikinga. Ten totiž pálil a olupoval břehy po cestě, zatímco Turlogh plul přímým kursem jako letící střela.

Byl ještě daleko od Helmu, když uviděl jiný malý ostrůvek, ležící poněkud stranou kursu lodi. Znal jej od nepaměti. Byl neobydlený, mohl na něm ale najít vodu. Zamířil k němu. Nazýval se Ostrov mečů, nikdo ale nevěděl vlastně proč. Když se přiblížil k pláži, zpozoroval něco, co ho ihned zaujalo. Na písek byly vytaženy dvě lodi, jedna hrubá, podobná té, na které plul, ale značně větší; druhá dlouhá a nízká, nepochybně patřila Vikingům. Obě byly prázdné. Turlogh chvíli naslouchal, očekávaje třesk zbraní a válečný pokřik. Panovalo ale ničím nerušené ticho. Rybáři ze skotských ostrovů, pomyslel si. Banda pirátů je vypátrala z moře nebo z jiného ostrova a pronásledovala je v dlouhé lodi s vesly. Pronásledování trvalo déle, než čekali – na širé moře by nevypluli v otevřené lodi. Rozpáleni chtivostí smrti dokázali se ale lupiči hnát za svými obětmi po vzbouřeném moři přes stovky mil dokonce takovou lodí, jestli to bylo nutné.

Turlogh připlul ke břehu, vyhodil přes palubu kámen, sloužící za kotvu, sekyru v ruce a vyskočil na písek. Nedaleko zpozoroval podivnou hromadu podezřelých tvarů. Několik kroků a stanul tváří v tvář tajemství. Patnáct rudovousých Dánů leželo v nerovném kruhu v kalužích vlastní krve. Žádný z nich nedýchal. Uvnitř tohoto kruhu, promíchané s těly pirátů, ležela jiná těla, těla lidí, jaké Turlogh ještě nikdy nepotkal. Nevysocí, s velmi temnou kůží, jejich smrtí zasklené oči byly černější než všechny, jaké kdykoli v životě viděl. Ozbrojeni byli málo. Mrtvé, ztuhlé dlaně ještě držely zubaté meče a dýky. Tu a tam ležely jejich šípy, zlomené o hrudní pancíře Dánů, a Turlogh si s údivem všiml, že mnoho z nich mělo křemenné hroty.

„To byla urputná bitva,“ zabručel. „Málokdy se taková bitva přihodí. Kdo jsou ti lidé? Na žádném z ostrovů jsem podobné neviděl. Sedm… to jsou všichni? Kde jsou ostatní, kteří jim pomohli pobít dvakrát více pirátů? Nejsou silní, jejich zbraně jsou ubohé, a přece…“

Zarazilo ho něco jiného. Proč se cizinci nerozeběhli a neutekli, aby se ukryli mezi stromy? Myslel, že zná odpověď. Přímo uprostřed mrtvého kruhu leželo něco neobvyklého: socha z nějakého tmavého materiálu, připomínající člověka. Dlouhá nebo spíše vysoká okolo pěti stop, připomínala natolik živou bytost, že se Turlogh podivil. Opřený o sochu, ležel trup starého muže, posekaný tak, že téměř nepřipomínal lidské tělo. Jedna hubená ruka starce objímala sochu, dlaň druhé držela ještě dýku, po rukojeť vraženou do prsou Dána. Turlogh prohlédl strašné rány, které tak znetvořily starce. Ano, pomyslel si, bylo těžké je zabít, bojovali, dokud nebyli doslova rozsekáni na kusy. Umírajíce, nesli ještě smrt svým vrahům. Tolik usoudil z toho, co viděl. Strašlivá neústupnost se rýsovala na osmahlých tvářích.

Prohlédl si mrtvé dlaně, stále ještě vpletené ve vousech nepřátel. Jeden z cizinců ležel pod tělem mohutného Vikinga, na kterém Turlogh nepozoroval žádné rány – dokud nepřišel blíže a neuviděl zuby tmavého muže, které byly jako zuby dravce zahryznuty v silném hrdle protivníka.

Sehnul se a vytáhl z hromady těl sochu. Starcova ruka ji držela pevně, musel použít celou svou sílu, aby ji odtrhnul. Zdálo se, že stařec hlídá svůj poklad dokonce i po smrti; Turlogh cítil, že právě za tento obelisk dali život nevysocí muži s temnou kůží. Mohli se rozprchnout a skrýt se před nepřítelem, ale to by znamenalo zanechat sochu v rukách pirátů. Volili proto raději smrt vedle ní.

Turlogh pokýval hlavou. Jeho nenávist k Vikingům, dědictví mnoha křivd a zneuctění, byla živá, planoucí, téměř nekonečná, a přivádějící občas k šílenství. V jeho divokém srdci nebylo místa pro lítost – pohled na Dány ležící u jeho nohou ho naplňoval krutou radostí. A přece v těchto tichých mrtvých lidech cítil vášeň silnější než byla jeho, hrot sahající hlouběji než jeho nenávist. Hlouběji a dále do minulosti. Ti nevysocí muži se mu zdáli staří, ne způsobem, jaký může být starý člověk, ale takovým, jakým bývá stará celá rasa. Dokonce jejich mrtvá těla vyzařovala nezachytitelnou, prvotní záři. A socha…

Kelt se sehnul a chytil sochu, aby ji zvedl. Očekával velkou tíhu a byl udiven – socha nebyla těžší než kdyby byla vyrobena z lehkého dřeva. Zaťukal na ni, dutá nebyla. Zpočátku se domníval, že je ze železa, později usoudil, že je to kámen; ale kámen, jaký ještě neviděl. Věděl, že takový nenajde nikde na Britských ostrovech ani kdekoli ve známém mu světě, protože tak jako mrtví, i socha se zdála stará. Hladká a neotlučená, vypadala jako včera vytesaná, ale mimo to byla symbolem vzdálené minulosti. Turlogh o tom věděl. Představovala muže velice podobného těmto nevysokým válečníkům. Byla však mezi nimi určitá odchylka. Cítil, že je to obraz člověka, který žil už dávno, neboť neznámý sochař určitě pracoval podle živého modelu. A dokázal svému dílu vdechnout život. Široké plece, hruď, mohutné svaly ramen – silueta očividně vyjadřovala sílu. Silně zvýrazněná čelist, rovný nos, vysoké čelo ukazovalo na vysokou inteligenci, velkou odvahu, neústupnou vůli.

Ten člověk byl určitě králem, pomyslel si Turlogh. Nebo bohem. A přece nenosil korunu. Jediným jeho oděvem bylo něco podobného bederní roušce, vyřezané s takovou pečlivostí, že byl vidět i nejmenší záhyb nebo zmačkání. Byl to jejich bůh, pomyslel si Turlogh, když se rozhlížel kolem sebe; utíkali před Dány, ale na konec padli za svého boha. Co je to za muže? Odkud přišli? Kam mířili?

Stál opřený o svou sekyru a v jeho duši se objevovaly divné pocity. Otevřely se před ním nekonečné propasti času a prostoru. Viděl podivné věčné a bez konce plynoucí lidské zástupy, narůstající a ustupující jako mořský příboj. Život byl jako dveře, otevřené mezi dvěma cizími, temnými světy. Kolik lidských ras, jejich nadějí a úleků, lásky i nenávisti prošlo těmito dveřmi na své cestě z temnoty do temnoty? Turlogh si povzdechl. Kdesi v hloubi se v něm probouzel mystický keltský smutek.

„Byls kdysi králem, Temná socho,“ pověděl k soše. „Možná jsi byl bohem a vládl jsi celému světu. Tvůj lid pominul, jak pomine i můj. Byls kdysi vládcem Křemenného lidu, rasy, kterou zničili mí keltští předkové, ano, i my jsme měli své dny, ale i my dnes odcházíme. Ti Dánové, kteří leží u tvých nohou… dnes jsou dobyvatelé. Teď mají své dny, ale i ony pominou. Ale ty poputuješ se mnou, Temná socho, ať už jsi král, bůh nebo ďábel. Myslím, že mi přineseš štěstí a to budu potřebovat, jen co dopluji k Helmu.“

Opatrně upevnil sochu na přídi lodě. Znovu vyplul na moře. Obloha se zatáhla, začal padat sníh – drobné, bolestně bodající vločky. Temné vlny nesly kusy ledu, vichr narážel s vytím do otevřené lodi. Turlogh necítil strach. Loď plula jako nikdy předtím. Prorážela oblaka sněhu a Dalkazjanovi se zdálo, že to od Černé sochy se mu dostává pomoci. Bez pomoci nadpřirozených sil by byl už stokrát mrtev. Plavba vyžadovala všechny jeho námořní znalosti a měl pocit, jako by neviditelná ruka držela naviják, táhla veslem, jako by mu síla, větší než lidská, pomáhala vztyčovat stožár.

Pak se celý svět skryl za bílý závěs a dokonce keltský instinkt nepomohl Turloghovi nalézt směr. Zdálo se mu, že kormidluje podle pokynů tichého hlasu, který se k němu dostává odkudsi zpoza hranice vědomí. Nepřekvapilo ho, že když přestal padat sníh a mraky odkryly studený stříbrný měsíc, rozpoznal před přídí zemi, ostrov Helm. A ještě nadto věděl, že hned za ostrůvkem najde zátoku, ve které měl Thorfel zakotvenou svou dračí loď. Sto yardů dál stála Vikingova skalli. Turlogh se divoce zasmál. I kdyby znal všechna tajemství mořeplavby, nedokázal by se dostat přesně k tomuto místu – to bylo prostě štěstí… ne, něco většího než štěstí. Protože tohle bylo nejlepší místo ze všech možných míst, které dovolovalo přirazit ke břehu položenému necelé půl míle od vrahova sídla a ukrytému před lidskými zraky za vyčnívajícím mysem. Kelt pohlédl na neodhadnutelnou, jakoby zamyšlenou Temnou sochu. Měl podivnou jistotu, že všechno bylo jejím dílem, a on, Turlogh, je pouze pěšákem v její hře. Kým byla tato postava? Jaká dáv ná tajemství viděly vyřezané oči? Proč o ni válečníci s temnou kůží bojovali s takovou obětavostí?

Turlogh zamířil s lodí ke břehu, do malé zátoky. Vyhodil kotvu a vyskočil na zem. Naposledy pohlédl na Temnou sochu ponořenou v zamyšlení a rychle se vydal po úbočí mysu. Snažil se být sám neviděn. Na vrcholu se rozhlédl. Necelou půl míli od něho kotvila Thorfelova dračí loď. O něco dál uviděl jeho skalli: dlouhou nízkou budovu z hrubě otesaných klád. Jasné světlo svědčilo o ohních planoucích uvnitř. V nehybném mrazivém ovzduší bylo výrazně slyšet zvuky slavnosti. Turlogh zatnul zuby. Slavnost! Oslavují trosky a smrt, domovy změněné na dýmající spáleniště, zabité muže, znásilněná děvčata. Ano, tihle Vikingové byli pány světa. Všechny kraje na jihu byly před nimi na kolenou a jejich obyvatelé žili proto, aby jim dodávali zábavu – a otroky. Turlogh se prudce zachvěl, jako by kolem přešla smrt. Touha po krvi ho trápila jako tělesná bolest, ale překonal v sobě vášeň, která mu zatemňovala mozek. Přišel sem ne proto, aby bojoval, ale aby jim unesl děvče, které oni sami unesli.

Pozorně prohlédl terén. Objevil hustě rostoucí stromy hned za skalli. Menší domy – sklady a chaty sluhů – stály mezi hlavním domem a zátokou. Na břehu planul velký oheň, u kterého pilo a zpívalo několik válečníků, ačkoliv mráz způsobil, že většina z nich se schovala ve velkém sále hlavního stavení.

Turlogh se začal plazit dolů po hustě zarostlém svahu. Mířil k lesu, který se širokým obloukem přibližoval ke břehu. Držel se hranice stínu lesa. Přibližoval se ke skalli oklikou, protože se obával pouštět přes otevřený terén, kde ho mohli zahlédnout Thorfelovi strážci. Bože, kdybych měl s sebou bojovníky z Clare, jako za dávných časů! Nemusel bych se plížit mezi stromy jako vlk! Železným stiskem sevřel rukojeť zbraně, když si představoval tu scénu: útok, výkřiky, potoky krve, svištění dalkazjanských seker… Těžce vzdychl. Je vyhnancem. Už nikdy nepovede válečníky svého klanu do bitvy.

Padl náhle do sněhu a nehybně ležel ukrytý za nízkým keřem. Přicházeli nějací lidé z téže strany, ze které přišel i on. Hlasitě oddechovali a těžce dupali. Za okamžik je spatřil: dva silné Vikingy oděné do plátkové zbroje, která ve světle měsíce vypadala jako stříbrné šupiny. S velkou námahou něco nesli. Turlogh s údivem poznal Temnou sochu. Pomyslel si, že našli jeho loď, ale znepokojení nad tím se ztrácelo velkým údivem. Ti Vikingové byli obři s ocelovými svaly, a přesto se potáceli pod vahou nákladu. Temná socha vážila v jejich rukách snad stovky liber, ačkoliv Turlogh ji sám zvedl jako pírko. Málo chybělo, aby z údivu zaklel. Ostatně, ti dva byli určité opilí.

„Položme ji,“ zasípal jeden z nich. „Na Thorovu smrt, váží snad tunu! Musíme si odpočinout.“

Druhý Viking něco zamumlal na odpověď a oba začali sochu pokládat na zem. Náhle jednomu z nich uklouzla ruka a Temná socha těžce spadla do sněhu. Viking, který předtím navrhoval odpočinek, zavyl.

„Ty zkurvysynu! Upustil jsi mi ji na nohu! Aby tě čerti vzali, mám ji rozbitou!“

„Vytrhla se mi z rukou! Ona žije, říkám ti, že je živá!“

„Tak ji zabiju!“ zařval poraněný Viking a vytaženým mečem udeřil z celé síly ležící postavu.

Rozletěly se jiskry, když se čepel roztříštila na sto kousků. Nor zavyl bolestí, protože mu úlomek oceli rozťal čelo.

„Sedí v ní ďábel!“ křiknul, když odhazoval rukojeť meče. „Ani jsem ji neškrábl. Ber ji! Jdeme do pivnice a ať si s ní Thorfel poradí sám.“

„Jen ať tu leží,“ zabručel jeho druh, když z čela otíral krev. „Krvácím jak zaříznuté prase. Vrátíme se. Řekneme Thorfelovi, že nikdo lodě z ostrova nekrade. Přece proto nás poslal k mysu.“

„A co s lodí, ve které jsme našli tohleto? Možná to byl nějaký skotský rybář, kterého bouře odchýlila z kursu. Určitě se teď schovává v lese jako krysa. No, ber ho. Ať je to bůh nebo ďábel, zaneseme ho k Torfelovi.“

S námahou znovu zvedli sochu a pomalu vykročili, jeden klením kulhal, druhý občas potřásal hlavou, když mu krev zalévala oči. Mráz přeběhl Turloghovi po zádech. Každý z obou mužů byl silný jako on, a přece nesení předmětu, se kterým si on hravě poradil, od nich vyžadovalo veškerou sílu. Udiveně zakroutil hlavou a vyrazil dál.

Konečně se dostal na místo uprostřed stromů, odkud bylo nejblíže ke skalli. Přiblížil se rozhodující okamžik: Musel se nějakým způsobem dostat do stavení a nepozorovaně se v něm schovat. Po obloze pluly mraky. Počkal, až jeden z nich zakryl měsíc a nehlučně přeběhl jako stín přes sněhovou pláň, podoben stínu. Křik a zpěv doléhající z vnitřku ho ohlušoval. Přitisknut k nerovným trámům blížil se k rohu domu. Piráti určitě nebyli příliš ostražití. Cožpak se Thorfel mohl obávat nepřátel? Žil v přátelství se všemi lupiči severu, a nikdo jiný by se v takové noci nevydal na moře.

Jako stín uprostřed temnoty, pohyboval se Turlogh okolo domu. Objevil boční vchod a přibližoval se k němu. Okamžitě ale couvnul a přitiskl se ke stěně. Uvnitř někdo posouval závoru. O chvíli později se otevřely dveře, vyšel mohutný muž a dveře za sebou zavřel. Potom teprve uviděl Turlogha. Otevřel ústa ke křiku, ale ve stejné chvíli Keltova dlaň se silou ocelových kleští sevřela jeho hrdlo. Výkřik hrůzy byl udušen v zárodku. Viking jednou rukou chytil útočníka za zápěstí, druhou mu vytrhl dýku a bodl zezdola. Byl už ale v bezvědomí, čepel jen tiše zazvonila o Dalkazjanovu drátěnou košili a zbraň spadla do sněhu. Nor se bezvládně sesul. Železný, smrtelný stisk mu doslova rozdrtil krk. Turlogh pustil tělo a než se znovu obrátil ke dveřím, plivnul s pohrdáním na mrtvou tvář.

Dveře byly trochu pootevřené a závora nezapadla. Turlogh se opatrně podíval dovnitř. V místnosti, plné beček piva, nebyl nikdo. Neslyšně vešel a přivřel dveře tak, aby nezapadly. Přemýšlel, jak by někde schoval mrtvolu, ale neměl tušení, jak to udělat. Musel se spolehnout na své štěstí a věřit, že si ve vysokém sněhu nikdo mrtvoly nevšimne. Přešel přes místnost a ocitl se v další, která se nacházela u vnitřní stěny. Byl to také sklad, ale prázdný. Otvor ve stěně, bez dveří, pouze zakrytý koženým závěrem, vedl do hlavního sálu, jak si domyslel, když slyšel odtamtud hlasy. Přišel blíže a podíval se pozorně dovnitř.

Před očima měl velkou místnost, sloužící majiteli skalli za hodovní síň, poradní místnost i obytný pokoj. Tato místnost, se začernalými trámy od dýmu, s hučícím ohněm v ohništích a hustě zastavěná stoly, byla této noci scénou strašného hýření. Silní bojovníci se zlatými bradami a divokým pohledem seděli nebo leželi rozloženi na lavicích z otesaného dřeva, procházeli se nebo byli nataženi na podlaze. Pili zpěněné pivo z rohů a kožených měchů, jedli krajíce žitného chleba a kusy masa, které uřezávali noži z celých pečených kanců. Panovala zde divná směsice lidí, s jejich primitivními písněmi a pokřiky kontrastovaly cenné poklady, visící na stěnách, dokazující vysoce rozvinutou civilizaci svých tvůrců. Byly tu nádherné koberce, tkané normanskými ženami, bohatě zdobené zbraně, patřící knížatům Francie a Španělska, zbroje a nádherné šaty z Byzancie a Orientu, protože až tam se dostaly dračí lodě. Mezi nimi byly umístěny lovecké trofeje, aby dokázaly, že Vikingové si dovedou poradit se zvířaty zrovna tak dobře jak o s lidmi.

Současný člověk by těžko dokázal porozumět pocitům, jaké k těmto lidem cítil Turlogh O‘Brien. Byli to pro něho ďábli, vlkodlaci, žijící na severu výlučně proto, aby přepadali klidné obyvatele jihu. Celý svět byl odkázán na jejich rozmary, mohli brát a vybírat, ničit nebo šetřit životy, v závislosti na svém přání. Krev bušila Turloghovi ve spáncích. Nenáviděl – jak jen může Kelt nenávidět – jejich velkopanskou ignoranci, jejich boty, sílu, pohrdání všemi jinými rasami, jejich nelítostné zachmuřené oči, nade všechno nenáviděl ty oči, které s hrozbou a posměchem pohlížely na svět. Keltové byli také krutí, ale mívali občas chvíle citlivosti a něžnosti. V srdcích Vikingů nic takového nebylo.

Pro Turlogha byl pohled na tuto hostinu jako rána do tváře. Pouze jedno ještě chybělo, aby se naplnilo jeho šílenství. A to právě spatřil. Na čestném místě seděl Thorfel Krásný, mladý, přitažlivý, arogantní, zrůžovělý od vína a hrdosti. Opravdu, byl velmi přitažlivý. Postavou trochu připomínal Turlogha, ale byl o něco mohutnější. Ale na tom se jakákoli podoba končila. O kolik měl Turlogh tmavší kůži než jeho lid, o tolik byl Thorfel světlejší uprostřed svých světlovlasých Vikingů. Jeho vlasy a vousy byly jako čisté zlato, světlešedé oči měl přivřené. A vedle něho… Turlogh zatnul pěsti, až mu nehty probodly kůži.

Moire z klanu O‘Brienů zcela jasně nepatřila mezi tyto světlovlasé obry a jejich silné ženy. Byla jemná, téměř křehká, její temné vlasy hořely barvou bronzu. Jen tvář měla stejně bílou jako oni, ale s jemným růžovým odstínem, jaký neměly ani nejkrásnější severské ženy. Její plné rty byly bledé strachy, když tak seděla schoulená uprostřed všeho křiku a rámusu. Turlogh viděl výrazně, jak se zachvěla, když ji Thorfel neurvale objal kolem ramen. Celý sál se mu zachvěl před očima, zacloněný krvavou mlhou. Jen s velkým úsilím se ovládl.

„Osric, Thorfelův bratr je po jeho pravici,“ zamumlal si pro sebe. „Z druhé strany Tostig, Dán, který jak se povídá, může jedním úderem svého meče rozetnout vola. A tam sedí Halfgar, Swein, Oswick a Sas Athelstane, jediný člověk v tomhle stádu. A… k čertu… co to znamená? Kněz?“

Opravdu, byl to kněz, bledý a nehybný uprostřed oslav, mlčky se modlil růženec. Jeho pohledy plné soucítění směřovaly ke štíhlé irské dívce sedící vedle Thorfela. A potom Turlogh uviděl ještě něco. Na menším, vedlejším stole, jehož bohaté zdobení svědčilo o tom, že byl ukraden někde daleko na jihu, stála Temná socha. Jak je vidět, oba zranění Vikingové ji nakonec donesli. Její vzhled Turlogha překvapil a zchladil jeho horkou hlavu. Pouze pět stop vysoká? Teď se zdála mnohem vyšší. Jako bůh se vznášela nad hodujícími, pohroužena do věcí tajemných a temných, které překračují možnosti chápání lidského hmyzu, hemžícího se u jejích nohou. Jako vždy, když hleděl na Temnou sochu, tak i teď se před Turloghem otevřela brána vedoucí do vnějšího prostoru, k větru vanoucímu z hvězd. Čeká… čeká… na koho? Možná její vyřezávané oči vidí přes stěny skalli, přes sněžnou pustinu, přes mys… Možná ty nevidomé oči už spatřily pět lodí, plujících přes temné, klidné vody. Turlogh ale přesto nevěděl nic o lodích, ani o veslař ích – nevysokých mužích s temnou kůží a s neproniknutelnými pohledy.

„Hej, přátelé!“ Thorfelův hlas přebil rámus v sále. Všichni ztichli a podívali se na něho. Mladý král moře vstal. „Dnes v noci,“ křiknul, „se žením!“

Řev nadšení zatřásl dýmem zčernalými trámy. Turlogh zaklel bezmocným vztekem.

Thorfel uchopil Moiru a s nemotornou jemností ji posadil na stůl.

„Copak se nehodí na ženu Vikinga?“ křikl. „Pravda, je trochu stydlivá, ale to je přirozené.“

„Všichni Irové jsou zbabělci!“ křikl Oswick.

„Což je vidět na příkladu Clontarfa a jizvy na tvé čelisti!“ zaduněl Athelstane, a jeho přátelské poklepání způsobilo, že si Oswick málem sednul, což vyvolalo salvy drsného smíchu.

„Dávej si na ni pozor, Thorfele!“ zavolal bystrooký mladý Juno sedící mezi bojovníky. „Irská děvčata mají drápy jako kočky!“

Thorfel se rozesmál jako člověk přivyklý absolutní poslušnosti.

„Dám jí několik lekcí pořádnou rákoskou. Ale dost řečí. Je pozdě. Kaplane, oddej nás.“

„Dcero,“ řekl nepevným hlasem kněz, když vstal. „Ti pohané mne sem přivedli násilím, abych provedl křesťanský obřad v tomto bezbožném domě. Chceš si z vlastní vůle a nepřinucení vzít za manžela tohoto muže?“

„Ne! Ne! Ó Bože, ne!“ zakřičela divoce Moire. Na Turloghově čele vystoupily krůpěje potu. „Svatý pane, zachraň mne od takového osudu. Unesli mne z mého domu, zabili bratra, který mne bránil! Tenhle člověk mne odnesl, jako bych byla ranec, zabité zvíře!“

„Ticho!“ zařval Thorfel a uhodil ji do tváře, lehce, ale s dostačující silou, aby se na jejích temných ústech objevila krev. „U Thora, jsi nějaká neposlušná. Rozhodl jsem se oženit a žádné pištění neposlušné děvky mne nezastaví. No co, nevděčnice, copak si tě nechci vzít křesťanským způsobem pouze vzhledem na tvé hloupé předsudky? Pamatuj si, já nedbám na obřady a jestli si tě nevezmu jako ženu, tak si tě vezmu jako otrokyni.“

„Dcero,“ promluvil chvějícím se hlasem kaplan, který se obával ne o svůj, ale o její osud. „Přemýšlej. Ten člověk ti dává více než by dalo mnoho jiných. Nabízí ti přinejmenším řádný stav manželství.“

„Přesně tak,“ přerušil ho Athelstane. „Vdáš se jako dobré děvče a měj z toho prospěch. Nejedna žena z jihu spí v severské manželské posteli.“

„Co mám dělat?“ ptal se sám sebe Turlogh a tato otázka mu drásala mysl. Mohl udělat pouze jedno: počkat na konec obřadu až Thorfel se vzdálí a později, jak možno nejtišeji, ji unést. Potom… neosměloval se dělat plány tak dalece sahající do budoucnosti. Udělal a udělá, co jen bude moci. To, co vykonal, z nezbytnosti vykonal sám. Člověk bez klanu nemá přátel, dokonce ani mezi vyhnanci.

Neměl prostředek, aby uvědomil Moiru o své přítomnosti. Musí vydržet celou slavnost bez nejmenšího stínu naděje na osvobození, naděje, kterou by jí dala známka jeho blízkosti. Instinktivně pohlédl na zachmuřenou Temnou sochu stojící v ústraní. U jejích nohou bojovalo nové se starým, pohané s křesťany, ale Turlogh dokonce v této chvíli cítil, že nové, i staré bylo stejně mladé pro tuto postavu.

Zdalipak kamenné uši obelisku slyšely charakterický šelest, když přídě lodí drhly o písek? Tichý úder nožem v temnotě, chrapot unikající z podřezaného hrdla? Shromáždění v skalli slyšelo pouze vlastní křik, a ti u ohnišť na dvoře se bavili a zpívali si bez vědomí, že okolo nich se vznáší nehlučná smrt.

„Tak dost!“ zařval Thorfel. „Vem růženec, kaplane, a říkej svoje modlitby! A ty, děvko, pojď sem a budem se brát.“

Stáhnul dívku ze stolu a postavil ji před sebe. Vytrhla se mu. Její oči hořely, bouřila se horká keltská krev.

„Ty žlutovlasá svině!“ zvolala. „Copak si myslíš, že princezna Clare, v jejíchž žilách plyne krev Briana Bora, usedne na lavici v barbarově domě a bude pirátovi ze severu rodit žlutohlavá štěňata? Ne! Nikdy nebudu tvou ženou!“

„Tak si tě vezmu násilím!“ zařval a chytil ji za ruku.

„To se ti nepodaří, svině,“ křikla s pocitem vítězství, zapomínajíc na strach. Jako blesk mu od pasu vytrhla dýku, a než ji stačil zadržet, bodla úzké ostří do vlastní hrudi. Kněz zaúpěl, jako by byl sám raněn, skočil kupředu a chytil padající dívku do rukou.

„Buď proklet, Thorfele, proklet bohem všemohoucím!“ zavolal. Jeho hlas hřměl jako hlas hromu, když nesl dívku, aby ji položil na blízké lůžko. Thorfel stál zaskočen.

Chvíli panovalo ticho a než ta chvíle minula, Turlogha O‘Briena se zmocnilo šílenství.

„Lamh Laidir Abu!“ bojový výkřik O‘Brienů rozťal ticho jako řev raněného tygra. Všichni se obrátili, aby zjistili místo jeho zrodu, a šílený Kelt vpadl do sálu jako vichr z pekel. Zmocnilo se ho černé keltské šílenství, proti kterému bledne dokonce šílená vikingská zuřivost. S ohněm v očích a pramínkem pěny na zkřivených rtech se řítil mezi zaskočené hosty. Děsivý pohled dopadl na Thorfela v protějším rohu sálu, ale v běhu bil nalevo i napravo. Jeho útok připomínal cestu tornáda, které za sebou nechávalo pruh mrtvých a umírajících.

Lavice se převracely, lidé křičeli, pivo teklo z převržených pohárů. Turloghův útok byl rychlý, než se ale dostal k Thorfelovi, stačili mu zastoupit cestu dva bojovníci s obnaženými meči – Halfgar a Oswick. Viking s jizvou na tváři zahynul dříve než stačil pozvednout zbraň. Kelt odrazil štítem Halfgarův úder a s bleskovou rychlostí udeřil znovu. Ostří jeho sekyry proseklo drátěnou košili, žebra i páteř.

V sále vznikl strašný zmatek. Muži brali zbraně a ze všech stran spěchali tam, kde tiše a strašně zuřil osamocený Dalkazjan. Turlogh Dubh připomínal ve své zuřivosti raněného tygra. Jeho pohyby rozmazané rychlostí, byly explozí dynamické síly. Halfgar ještě nestačil spadnout a on už přeskočil jeho tělo a hnal se k Thorfelovi, který omámený stál nehybně s obnaženým mečem v ruce. Okamžitě ale mezi ně vpadnul zástup bojovníků. Meče létaly nahoru a dolů, jako blesk mezi nimi svítila dalkazjanská sekyra. Bojovníci útočili zprava i zleva, zepředu i zezadu. Z jedné strany se blížil Osric mávající dvouručním mečem, z druhé dotíral s kopím jiný Viking. Turlogh uhnul před úderem meče a současně udělal dvojitý úder, vpravo a vzad. Thorfelův bratr upadl s rozťatým kolenem, druhý Viking byl zabit na místě, když mu týlní hrot sekyry prorazil lebku. Narovnávaje se, Kelt udeřil štítem do tváře protivníka, útočícího zepředu. Vystupující bodec změnil obličej protivníka na krvavou kaši. O chvíli později, když se Dalkazjan s ko čičí mrštností obrátil, aby odvrátil útok zezadu, ucítil, jak se na něho snáší stín smrti. Ztráceje rovnováhu upadl na stůl, ale koutkem oka ještě uviděl, jak se Tostig zaměřuje svým těžkým, obouručním mečem. Věděl, že tentokrát ho neochrání ani jeho nadlidská rychlost. A potom svištící meč zavadil o Temnou sochu stojící na stole a s hromovou ranou se rozpadl na tisíc modravých jisker. Tostig se zatočil omámením. Stále ještě držel bezcennou rukojeť, když Turlogh bodnul sekyrou jako mečem. Svrchní ostří zasáhlo Dána do oka a proniklo mu do mozku.

Přesně v témže okamžiku byl v sále slyšet tichý svist a křik bolesti. Mohutný bojovník se zvednutou sekyrou se pohnul nemotorně směrem k Turloghovi, který mu rozpoltil lebku dříve, než si stačil všimnout šípu s křemenným hrotem, který trčel Vikingovi v hrdle. Prostor protínaly třpytivé paprsky bzučící jako včely, nesoucí rychlou smrt. Kelt pohlédl směrem k hlavnímu východu na druhé straně sálu. Vléval se jím dovnitř nezvyklý zástup – nevysocí muži s temnou barvou kůže, s nehybnými tvářemi a očima jako korálky. Ačkoli byli málo ozbrojeni, měli meče, oštěpy a luky. Teď, na malou vzdálenost, vypouštěli své dlouhé šípy s černým opeřením téměř nazdařbůh, a Vikingové padali jako mouchy.

Přes velký sál skalli prošla krvavá vlna boje, bouře zápasů, která lámala stoly, tříštila lavice, ze stěn strhávala ozdoby a trofeje, zanechávala za sebou na podlaze kaluže krve. Cizích mužů bylo méně než Vikingů, ale překvapení a mrak šípů vyrovnávaly jejich šance. Přímo v boji ukázali, že nejsou horší než jejich mohutní nepřátelé. Norové, omámení nenadálým útokem a pivem vypitým při hostině, nemajíce dostatek času, aby se úplně vyzbrojili, bojovali s divokou krásou charakterizující jejich rasu. Ale primitivní zuřivost útočících byla rovna bojovnosti Vikingů. A na konci sálu, pobledlý kněz ochraňoval umírající dívku. Černý Turlogh sekal a bodal posedlý šílenstvím, před kterým se jak bojovnost, tak zuřivost zdály ničím.

Nad tím vším se vznášela Temná socha. Turloghovi, když k ní ve chvílích mezi zábleskem meče a úderem sekyry vrhal rychlé pohledy, se zdálo, že socha roste, rozšiřuje se a prodlužuje, jako obr hledící z výšky na válečné pole. Hlava sochy dosahovala k smolným stropním trámům a mohlo se zdát, že se jako černý mrak vznáší nad hmyzem, který si u jeho nohou podřezává hrdla. Zahlcený bleskovou výměnou úderů, Turlogh pochopil, že boj je pravým živlem Temné sochy. To on rozněcoval u protivníka zuřivost a krutost. Ostrý pach čerstvě prolité krve byl pro něj vůní, a padající světlovlasá těla byla jako oběti skládané na jeho oltář.

Bouře bitvy zatřásla velkým sálem. Skalli se proměnila v jatka, lidé klouzali po krvi, padali a umírali. Z ramen padaly hlavy ještě cenící zuby, ozubená kopí vytrhávala z probodaných prsou ještě bijící srdce, tříštící se mozky špinily ostří seker, dýky, bodající zezdola, rozřezávaly břicha a rozhazovaly po podlaze vnitřnosti. Údery a zvonění oceli ohlušovaly. Nikdo neprosil o slitování, a nikdo je nedával. Jeden raněný Viking skočil na útočníka, povalil ho a škrtil bez ohledu na nůž, který mu oběť zabodávala do těla. Jeden z tmavých mužů chytil dítě, které vyběhlo s pláčem odkudsi z vnějších místností, a rozbil mu hlavu o stěnu. Jiný uchopil jednu z žen za její zlaté vlasy, povalil na kolena a podřezal jí hrdlo; ona mu plivala do tváře. Kdokoliv by očekával pláč nebo prosby o slitování, neuslyšel by nic. Muži, ženy i děti umírali, ale nepřestávali sekat a drápat. S posledním vydechnutím ze sebe vyráželi vzlyk bezmocného vzteku nebo chrapot neuhasínající nenávisti. Červené vlny zabíjení zalévaly stůl, na kter ém stála nehybně jako hora Černá socha. U jejích nohou umírali Vikingové i cizinci. Kolik takových pekel šílenství a zabíjení viděly tvé vyřezávané oči, Socho?

Rameno při rameni bojovali Thorfel a Swein. Sas Athelstane, s rozcuchaným zlatým vousem, plný radosti z boje, se opřel zády o stěnu. S každou ranou jeho těžké sekery padali protivníci na zem. Přiběhl Turlogh. Plynulým pohybem trupu uhnul před silným úderem. Teď se ukázaly lepší vlastnosti irské zbraně, protože než stačil Athelstane znovu pozvednout svou těžkou zbraň, Dalkazjanova sekera udeřila jako útočící kobra. Sas se zatočil. Ostří mu rozťalo pancíř a dostalo se k žebrům. Po dalším úderu spadl a krev mu proudila ze spánků.

Teď už pouze Swein stál Turloghovi na cestě k Thorfelovi. Kelt skočil jako gepard k bránící se dvojici, ale někdo ho předešel. Velitel cizinců proběhl jako stín pod Sweinovým mečem a svou čepel zabořil do Vikingova těla od spodu drátěné košile. Turlogh a Thorfel stanuli před sebou sami. Nor nebyl zbabělec a boj ho těšil. Rozesmál se a první udeřil. Na Keltově tváři nebyla žádná veselost, ale pouze šílený vztek, který mu znetvořil tvář a měnil oči na dva modravé plameny.

Při prvním zkřížení zbraní praskl Thorfelův meč. Mladý král moře skočil jako tygr a snažil se dosáhnout protivníka zbytkem ostří. Turlogh se divoce rozesmál, když mu ten zbytek rozsekl tvář. Ve stejné chvíli sekl Vikinga sekerou z levé strany. Ten těžce upadl a s vypětím se zvedl na kolena a po hmatu hledal dýku. Oči se mu zakrývaly mlhou.

„Skonči to! A buď proklet!“ křikl.

Turlogh se rozesmál.

„Kde je tvoje hrdost a síla?“ vysmíval se. „Ty, který jsi si chtěl násilím vzít irskou princeznu… ty…“

Nenávist v něm náhle vybuchla se strašnou silou. Zavyl jako šílený vlk. Ostří sekery udělalo široký oblouk a zaseklo se do Thorfelova těla, roztínajícího od ramene až k hrudi. Další úder odsekl hlavu. S touto ponurou trofejí v ruce přišel Turlogh k lůžku, na kterém ležela Moire O‘Brien. Kaplan ji držel hlavu a u bezkrevných rtů ji přidržoval pohár vína. Zamlžené šedé oči se dívaly na Turlogha nepříliš přítomným pohledem. Po chvíli se mu přece jen zdálo, že ho Moire poznává a pokouší se usmát.

„Moiro, krvi mého srdce,“ pověděl s bolestí. „Umíráš v cizí zemi. Ptáci z pohoří Cullane budou pro tebe plakat a vřes bude marně tesknit za kroky tvých malých nohou. Ale nebudeš zapomenuta. Pro tebe krev zašpiní ostří seker, pro tebe se budou potápět lodě a hořet velká města za hradbami. A aby tvá duše neodcházela do kraje Tir-man-Oga bez uspokojení, skládám před tebe tento znak pomsty.“

Natáhl k ní ruku se zakrvácenou Thorfelovou hlavou.

„Ve jménu Božím, synu!“ pověděl kaplan hlasem ztuhlým hrůzou. „Svět je u konce. Copak chceš své strašné činy páchat v přítomnosti… Pohleď, ona už nežije. Bůh se slituje ve své nekonečné milosti nad její duší, protože ačkoli si sama vzala život, odešla tak, jak žila, nevinná a čistá.“

Turlogh sklonil hlavu, ostří jeho sekery se opřelo o podlahu. Plamen šílenství uhasl a nechal po sobě pouze černý smutek a hluboký pocit marnosti činů a námahy. V sále bylo ticho. Nebyl slyšet křik raněných. Zapracovaly tu nože cizinců a vynechaly pouze své raněné. Dalkazjan si všiml, že živi se shromáždili kolem Temné sochy dívali se na ni nehybnýma očima.

Kněz se modlil růženec nad tělem mrtvé dívky. Zadní stěnu pohlcoval oheň, ale nikoho to nezajímalo. Náhle se z hromady mrtvých nejistě zvedla mohutná postava. Sas Athelstane, kterého cizí bojovníci vynechali, se opřel o stěnu a omámeně se rozhlížel dokola. Krev mu tekla z ran na prsou a na spánku, v místě, kde irská sekera sklouzal po kosti.

Turlogh k němu přišel.

„Necítím k tobě žádnou nenávist, Sase,“ řekl pomalu. „Krev ale žádá krev. Musíš zemřít.“

Athelstane na něho mlčky pohlížel. V jeho velikých šedých očích byla vážnost, ale ne strach. Byl také barbar, spíše pohan než křesťan. On také znal zákony války klanů. Ale když Turlogh pozvedl sekeru k úderu, skočil mezi ně se zvednutýma rukama kaplan.

„Dost! Zakazuji ti ve jménu božím! Ó, Všemohoucí, copak už nevyteklo v této strašné noci dost krve? Ve jménu Nejvyššího beru tohoto člověka do ochrany.“

Turlogh spustil sekeru.

„Je tvůj. Ne z důvodu tvého zaklínání, ani z důvodu tvé víry, ale proto, že jsi také člověk a udělal jsi pro Moiru všechno, co bylo v tvých silách.“

Obrátil se, když ucítil dotek na svém rameni. Velitel cizinců na něho pohlížel nehybnýma očima.

„Kdo jsi?“ zeptal se Kelt lhostejně. Odpověď ho nezajímala, cítil se unaven.

„Jsem Brogar, náčelník Piktů, příteli Temné sochy.“

„Proč mne tak nazýváš?“

„Plula na přídi tvé lodi a vedla tě přes vítr a déšť. Zachránila ti život, když zlomila velký Vikingův meč.“

Turlogh se podíval na Sochu pohrouženou v přemýšlení. Zdálo se mu, že za divnýma očima se skrývá lidská nebo dokonce nadlidská inteligence. Jestlipak to byla pouze náhoda, že Tostigův meč sekl do sochy, když ho Viking zvedal ke smrtelnému úderu?

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Jediný bůh, který nám zůstal,“ se smutkem řekl Brogar. „Je to socha našeho největšího krále, Brana Mak Morna. Kdysi sjednotil rozdělená plemena Piktů a vytvořil jeden mocný národ, který před sebou hnal Vikingy i Brity, a rozbíjel římské legie. Bylo to před mnoha staletími. Jistý čaroděj vytvořil tuto sochu, když velký Morn ještě žil a vládl. A když zahynul v poslední velké bitvě, jeho duše přešla do této sochy. To je náš bůh.

To my jsme kdysi vládli, než přišli Keltové, Britové a Římané, my jsme ovládali ostrovy západu. Naše kamenné oltáře se tyčily ke slunci. Opracovávali jsme kámen i kůži a byli jsme šťastní. Pak přišli Keltové a zatlačili nás do neobydlených krajů. Oni žili na jihu, my na severu. Ale byli jsme silní. Řím zlomil odpor Piktů a zaútočil na nás. Tehdy se uprostřed Piktů objevil Mak Morn z rodu Brula Kopiníka, přítele Kulla, vládce Valuzie, který vládl před mnoha tisíci lety, než se Atlantida potopila do vln oceánu. Bran se stal vládcem Kaledonie. Rozdrtil železnou římskou armádu a legie před ním prchaly na jih, za Zeď.

Bran padl v bitvě a náš národ se rozpadl. Začaly občanské války. Přišli Keltové a na ruinách Cruithne vybudovali království Dabriadii. A když Skot Kenneth Mac Alpin rozbil království Galloway, zbytky piktského impéria roztály jako sníh na úbočí hor. Teď žijeme jako vlci – na zapomenutých ostrůvcích, uprostřed horských lesů a mlžných hor Galloway. Náš lid vymírá. Odcházíme. Ale Temná socha trvá – on, veliký král Bran Mak Morn, jehož duše žije věčně v kamenné podobě.“

Jako ve snu uviděl Turlogh, jak starý Pikt, velmi podobný tamtomu, v jehož mrtvých pažích poprvé spatřil Temnou sochu, ji zvedl ze stolu. Ruce starce byly jako suché větve, jako u mumie vysušená kůže přiléhala k lebce, a přece snadno uzvedl sochu, kterou s těžkostmi vlekli dva silní Vikingové.

„Pouze přítel se může beztrestně dotknout sochy,“ řekl tiše Brogar, jako by četl Turloghovy myšlenky. „Věděli jsme, že jsi náš přítel, protože on plul ve tvé lodi a neublížil ti.“

„Odkud to víte?“

„Ten stařec,“ Brogar ukázal na šedovousého Pikta, „je Gonar, nejvyšší kněz Temné sochy. Duše Brana Mak Morna ho navštěvuje ve snu. Grok, nižší kněz a jeho lidé ukradli sochu a vypluli lodí na moře. Gonar se za nimi ve snu vydal. Dokonce více, ve spánku poslal svou duši společně s duší velkého Morna. Viděl útočící loď Vikingů, viděl boj a řež na Ostrově mečů. Viděl také, jak jsi připlul ty a našel Sochu, a dověděl se, že duch velkého krále je s tebou spokojený. Smrt nepřátelům Mak Morna! Ale jeho přátelům bude přát štěstí.“

Turlogh poslouchal jako v transu. Na tváři cítil teplo sálající od požáru. Mihotající se plameny chvílemi osvětlovaly hlavu Temné sochy a když ji její uctívači vynášeli z budovy, mohlo se zdát, že je živá. Cožpak opravdu žil v tom studeném kameni duch dávno zemřelého krále? Bran Mak Morn svůj lid miloval s divou láskou a strašně nenáviděl jeho nepřátele. Copak je možné do tohoto mrtvého studeného kamene vdechnout tuto lásku a nenávist tak, aby přetrvala věky?

Turlogh vzal do náruče drobné nehybné tělo mrtvé dívky a vynesl ji ze sálu, zachváceného požárem. V zátoce kotvilo pět dlouhých otevřených lodí. Uprostřed zbytků ohniště ležela těla vikingských stráží.

„Jak jste se dokázali dostat k nim nepozorovaně?“ zeptal se Turlogh, „A odkud jste připluli v těchto lodích?“

„Ti, kteří žijí potají, umějí se připlížit jako stín,“ odpověděl Pikt. „A ti zde byli opilí. Pluli jsme za Temnou sochou z Ostrova Oltáře, ležícího blízko břehů Skotska. Právě odtamtud Grok ukradl Temnou sochu.“

Turlogh neznal ostrov s takovým názvem, ale s obdivem pomyslel o odvaze lidí, kteří se odvážili vyplout na širé moře v takových lodích. Vzpomněl na svou loď a požádal Brogara, aby pro ni poslal několik svých lidí. Při čekání, než loď obepluje mys, pozoroval kaplana, ošetřujícího raněné, kteří nehybní a mlčící, neříkali ani slovo nářků nebo díků.

Rybářská loď poháněná větrem se vynořila zpoza mysu právě ve chvíli, kdy první paprsky úsvitu zkrvavily moře. Piktové nastupovali do svých lodí a přenášeli do nich své raněné a mrtvé. Turlogh vstoupil na svou loď a opatrně na ní uložil své smutné břemeno.

„Spočine ve své zemi,“ řekl smutně. „Nebude pochována na tomto studeném, cizím ostrově. A ty, Brogare, kam míříš?“

„Doneseme Temnou sochu na její ostrov, na její oltář,“ odpověděl Pikt. „Děkuji ti ústy svého lidu. Spojuje nás pouto krve a možná přijdeme znovu, abychom ti pomohli v tísni, tak jako Bran Mak Morn, velký král Piktů přijde ke svému lidu, až přijde čas.“

„A ty, dobrý Jerome, nepopluješ s námi?“

Kněz zavrtěl záporně hlavou a ukázal na Athelstana. Raněný Sas ležel na jednoduchém loži z kůže položené do sněhu.

„Zůstanu zde, abych ho mohl ošetřovat. Je těžce raněný.“

Turlogh se rozhlédl kolem. Stěny skalli se bortily a změnily se na hromadu dýmajících trámů. Brogarovi lidé zapálili sklady a Thorfelovu dračí loď. Dým a plameny zatemnily denní světlo.

„Zmrzneš nebo zahyneš hlady. Pluj raději se mnou.“

„Najdu dost jídla pro oba. Nepřesvědčuj mne, synu.“

„Je to pohan a lupič.“

„To není podstatné. Je to člověk, živý tvor. Nemohu ho zde nechat na pospas jisté smrti.“

„Ať je tedy po tvém.“

Turlogh se začal chystat k odplutí. Lodě Piktů už obepluly mys a výrazně slyšel rytmus jejich pádel. Neohlíželi se, byli zcela zaujati veslováním. Podíval se na již ztuhlá těla na břehu, na zuhelnatělé trámy skalli, na ještě hořící zbytky lodi. V záři rána se kaplan, hubený a bledý, podobal bytosti z jiného světa, možná svatému ze starého iluminovaného rukopisu. Na jeho tváři, zbrázděné vráskami, byl smutek větší než lidský, větší než pouhá únava.

„Podívej!“ zvolal náhle a ukázal na moře. „Moře je plné krve. Podívej, jak vlny rudnou v záři slunce. Můj lide, krev, kterou jsi v hněvu prolil, zbarvuje moře do ruda. Dokážeš to překonat?“

„Připlul jsem ve sněhu a dešti,“ odpověděl Turlogh, který mu zpočátku nerozuměl. „Odplouvám, jak jsem připlul.“

Kaplan zavrtěl hlavou.

„To není obyčejné pozemské moře. Tvoje ruce jsou rudé krví, popluješ přes rudé, krvavé vody, ale není to pouze tvoje vina. Všemohoucí pane, kdy skončí tahle vláda krve?“

„Nikdy, dokud trvá tato rasa.“

Ranní bríza napnula plachtu lodě. Turlogh Dubh O‘Brien plul na západ jako stín utíkající před vycházejícím sluncem. A tak zmizel z očí kaplana Jeroma, který pohlížel za ním a clonil si vyschlou rukou unavené čelo, dokud se loď nestala pouze malým bodem na rozhoupané hladině modrého oceánu.

ÚDOLÍ ČERVA

Vyslechněte si příběh o Njordovi a Nestvůře. Existuje mnoho verzí tohoto příběhu. Hrdina se v nich jmenuje Tyros, Perseus, Siegfried, Beowulf nebo svatý Jiří, ale ve skutečnosti to byl Njord, kdo se setkal s nestvůrou, plazící se z pekelných propastí. Díky tomuto setkání vznikla řada hrdinských legend, opakovaných tak dlouho, až se z nich vytratilo i poslední zrnko pravdy, které zmizelo na smetišti zapomenutých pohádek. Vím, o čem mluvím, protože Njordem jsem byl právě já.

Ležím a čekám na smrt, která se ke mně plazí jako hlemýžď, ale mé sny jsou plné zářivých obrazů a nádherných scén. Nesním o obyčejném, nemocí zničeném životě Jamese Allisona, ale o zářivých hrdinech velikých představení, které se už odehrály a ještě se odehrají. Vidím totiž, i když jen nezřetelně, nejen stíny, táhnoucí se za mnou z minulosti, ale i ty, které teprve přijdou, stejně, jako pěšák v dlouhém průvodě vidí daleko před sebou řadu postav co jej předešly, jak mizí za odlehlým pohořím. Jsem jedním z nich a všemi najednou v této přehlídce masek, přestrojení a tvarů, které byly, jsou a budou viditelnými projevy marnivého, nehmotného ducha, jež ale přesto žije a nosí nyní dočasně, krátkodobě jméno Jamese Allisona.

Každý muž a každá žena na světě jsou částí i celkem podobné kavalkády bytostí a stínů, ale nemohou se na to pamatovat – jejich mysli nedokážou překročit úzké a strašlivé propasti temnot, jež oddělují tyto krátkodobé tvary, jež putující duch, bytí nebo duše používá jako tělesnou schránku. Já si pamatuji. To, že to dokážu, je možná nejpodivnější ze všech příběhů. Když tady ale takto ležím a nade mnou se pomalu rozprostírají černá křídla smrti, odvíjejí se mi před očima obrazy minulých životů a vidím se v mnoha podobách a formách – hrdiny, hrdopýška, milence, hlupáka – v každé, jež kdykoli byli nebo budou.

Byl jsem v mnoha zemích a mnoha podmínkách vždy Člověkem. A přesto i to je zajímavé – má řada převtělení jde jednou přímou cestou. Nikdy jsme nebyl někým, kdo by nenáležel k té neklidné rase, zvané kdysi lidem z Nordheimu, pak Árijci, a která je dnes nazývána mnoha jmény a názvy. Jejich historie je mou historií – od prvního zakvílení mláděte holé bílé opice někde v arktických pustinách, až po smrtelný výkřik posledního zdegenerovaného potomka nejvyšší civilizace v nějaké vzdálené, neznámé budoucnosti.

Jmenoval jsem se Hialmar, Tyros, Bragi, Hora, Erik a John. S rukama zbrocenýma krví jsem kráčel po prázdných ulicích Říma za plavovlasým Brennem, s Alarikem a jeho Góty jsem procházel zničenými plantážemi a všude kolem bylo jasno jako ve dne, protože hořící statky osvětlovaly svět ve dnech, kdy Impérium naposledy vydechlo pod našimi meči. To já jsem se s mečem v ruce hnal zpěněným příbojem z Hengistovy lodi, abych položil základy Anglie. Když Leif Šťastný poprvé spatřil široké světlé pláže neznámého pobřeží, stál jsem vedle něj na přídi drakaru a vítr si pohrával s mým plavým vousem. Když Godfried de Bouillon vedl křižáky na hradby Jeruzaléma, byl jsem mezi nimi i já v ocelovém pancíři a přilbou na hlavě.

Já ale nechci mluvit o žádném z těchto příběhů. Zavedu vás do minulosti tak vzdálené, že doby Brennovy i Říma jsou vedle nich včerejškem. Nepovedu vás staletími a tisíciletími, ale celými epochami, skrytými eony let, o nichž nemají tušení dokonce ani ti nejšílenější z filozofů. Dál, dál a dál se musíme ponořit do temné minulosti, abychom se dostali až k počátkům mé rasy – rasy modrookých, plavovlasých tuláků, vrahů, milenců, nepřekonatelných lupičů a cestovatelů.

Poslyšte příběh o Njordovi, přemožiteli Nestvůry, o pravzoru celého cyklu hrdinských legend, jež ještě nedosáhl konce, o strašlivé osnově reality, ukryté v časem znetvořených mýtech o dracích, příšerách a nestvůrách.

Nebudu mluvit jen Njordovými ústy, jsem stejně tak Jamesem Allisonem, jako jsem byl Njordem. Když budu vyprávět, budu podávat některé jeho myšlenky, sny a činy ústy soudobého člověka, aby se pro vás jeho sága nestala nesmyslným blábolem. Jeho krev koluje ve vašich žilách, jelikož jste syny téže rasy, ale leží mezi vámi temné propasti času. Činy a touhy našeho hrdiny by se vám zdály tak cizí, jak se zdá džungle, obydlená lvy, cizí bílým sténám městských domů.

Byl to podivný svět, v němž žil, miloval i bojoval Njord. Je tak vzdálený, že ani má paměť, uvyklá překračovat minulé doby, v něm nedokáže rozeznat charakteristické rysy. Ne jednou, ale mnohokrát se od těch dob změnila tvář země, objevovaly se a mizely celé světadíly, moře měnila podobu a řeky koryta, přišly a zmizely ledovce, hvězdy a souhvězdí na obloze mizely a měnily tvary.

Bylo to už tak dávno, že má rasa ještě žila v Nordheimu, ale historické pouti mého lidu už začínaly. Modrooké, světlovlasé kmeny se vydávaly na východ, jih i západ a staletí trvající cesty je vedly kolem světa. Zanechávali kosti a stopy v prapodivných zemích a v divokých pustinách. Také já jsem vyrostl a zmužněl za jedné takové pouti. Mé znalosti o vlasti, ležící někde na severu, byly utvořeny ze vzpomínek, nezřetelných jak sny, na oslnivě bílé pláně, na ledová pole, na veliké ohně, planoucí v kruhu kožených stanů, na světlé vlasy vlající ve vichřici, na slunce, zapadající za ponurou stěnu šarlatových mraků, rozpalující udusaný sníh, na němž v kalužích červenějších než plamen západu, ležely nehybné postavy.

Tato poslední vzpomínka je zřetelnější než ostatní. Týká se, jak jsem se dozvěděl za mnoho let, Jotunheimských plání, na nichž se odehrála ta strašná bitva – legendární bitva Esirú – že se o ní zpívaly písně ještě po mnoho staletí, a že ještě i dnes žije nezřetelná vzpomínka na ni v legendách o Ragnaroku a Goetterdaemmerungu. Díval jsem se na ni jako nemluvně u prsu, takže jsem musel žít asi… ne, neřeknu to, protože bych byl považován za blázna a geologové i historici by se proti mně postavili, aby mně znemožnili.

Vzpomínky na Nordheim byly ale jen nezřetelné a zamlžené, překryté obrazy dlouhého putování, za něhož jsem prožil svůj život. I když jsme nemuseli udržovat stále stejný směr, směřovali jsme stále k jihu. Nejednou jsme se zdržovali na nějakou dobu v žírných horských údolích nebo na řekami oplývajících pláních, vždy jsme se ale znovu vydávali na cestu. Nejen proto, že byl hlad nebo sucho. Často jsme odcházeli ze zemí bohatých zvěřinou a divoce rostoucím obilím, abychom se vydávali do pustin. Neznali jsme odpočinek, i když nás poháněly jen naše nepokojné touhy. A přesto to všechno bylo v souladu s kosmickými zákony, jejichž existence nám byla jasná asi tak, jak je jasná divokým husím za jejich letů kolem světa. A tak jsme nakonec dorazili do Země nestvůry.

Začnu příběh ve chvíli, kdy jsme se blížili k džunglemi porostlým horám, páchnoucím hnilobou a kypícím množícím se životem. Za horké, dusné noci bylo neustále slyšet rytmus divošských tamtamů. Přišli za námi a pokoušeli se zpochybnit naše právo k průchodu – nevysocí, robustní, černovlasí, pomalovaní, krutí, ale bezpochyby bílí lidé. Už dávno jsme znali jejich rod. Byli to Piktové, nejbojovnější ze všech cizích ras. Už dříve jsme se setkávali s jejich kmeny v hustých lesích nebo u horských jezer, ale uplynulo již mnoho měsíců od posledního setkání s nimi.

Tento kmen byl, jak soudím, nejvýchodnější větví své rasy. Byl nejprimitivnější a nejdivočejší ze všech, se kterými jsme se dosud setkali. Byl už velice podoben černým divochům z džunglí, i když v tomto prostředí žil teprve několik generací. Tyhle lidi pohlcovala džungle, stírala jejich staré znaky a přizpůsobovala je svým strašným požadavkům. Přímou cestou směřovali k lovu lidských hlav, od kanibalismu je dělil jen krok, který, jak soudím, ještě než vyhynuli, stačili učinit. Tyto záležitosti jsou přímým důsledkem života v divočině. Piktové se neučili od černých lidí, jelikož v pohoří v těch dobách žádní černoši nežili. Později přišli z jihu a Piktové si je nejdříve zotročili, ale pak jimi byli pohlceni. Moje sága o Njordovi se ale tohoto příběhu netýká.

Vkročili jsme na toto strašné kopcovité území, volající propastmi barbarství a primitivity. Náš národ šel pěšky – starci s vyhublými končetinami, podobni vlkům s dlouhými vousy, silní bojovníci v nejlepších letech, nahé děti, běhající kolem průvodu, plavovlasé, rozcuchané ženy s nemluvňaty v náručí, nemluvňata, která nikdy neplakala – snad jen ze vzteku. Nevzpomínám si, kolik nás bylo. Pouze to si pamatuji, že nás bylo asi pět set bojovníků. Bojovníci byli všichni muži, od dětí, které byly schopné unést luk, až po nejstarší ze starců. V těch strašných, krutých dobách byl bojovníkem každý. Byly–li jimi naše ženy přitlačeny ke zdi, bojovaly jako tygřice. Viděl jsem také dítě, které otočilo hlavu a zakouslo se do nohy, která jej ušlapávala k smrti.

Ano, byli jsme bojovníky! Dovolte mi, abych vám vyprávěl o Njordovi. Jsem na něj hrdý, zvlášť když vidím ubohé, ztuhlé tělo Jamese Allisona, jež je nyní mou dočasnou schránkou. Njord byl vysoký, širokoplecí, měl silné ruce a nohy. Dlouhé a mohutné svalstvo neznamenalo jen sílu, ale také rychlost a vytrvalost. Dokázal bez únavy běžet třeba celý den. Ohromující rychlost pohybů jej měnila v rozmazanou skvrnu. Kdybych vám začal vyprávět o jeho síle, nazvali byste mě lhářem. Na světě dnes nežije člověk, který by byl schopen napnout luk, který Njord běžně používal. Rekord ve střelbě z luku drží jistý turecký lukostřelec, který vyslal šíp do vzdálenosti 482 yardů. V mém kmeni nebylo mladíka, který by nedokázal zlepšit tento výsledek.

Když jsme vkročili do džungle, uslyšeli jsme tam–tamy, které se ozývaly z tajuplných údolí, dřímajících mezi horami. Na široké otevřené pláni jsme se setkali s nepřáteli. Nebylo možné, aby nás ti Piktové znali alespoň z pověstí, protože by se tak nebojácně nevrhli do útoku, i když byli početnější než my. Nepokoušeli se o žádnou lest. Seskakovali ze stromů, tančili, zpívali válečné písně, vykřikovali barbarské hrozby. Naše hlavy budou viset u nohou jejich bůžka, naše plavovlasé ženy budou rodit jejich syny. Ho! Ho! Ho! Při Ymirovi! To se rozesmál Njord a ne James Allison. Právě tak jsme se smáli my, Esirové, když jsme slyšeli ty výhrůžky, hlubokým smíchem, burácejícím z širokých, mohutných hrudí. Naši cestu poznamenával oheň a krev, byli jsme zabiječi, lupiči, kteří kráčeli s mečem v ruce celým světem. Hrozby tohoto kmene probudily náš smysl pro černý humor.

Vydali jsme se k nim, byli jsme pod vlčími kůžemi nazí, mávali jsme bronzovými meči. Náš zpěv zněl nad planinou jako hřmění. Piktové vystřelili z luků a my jim odpověděli stejně. Ve střelbě se nám nemohli rovnat. Mraky našich šípů na ně padaly se svištěním a oni padali jako listí na podzim. Konečně se s vytím a pěnou u rtů jako divocí psi vrhli proti nám do boje muž proti muži. Také my, zachváceni bojovnou horečkou, jsme odhodili luky a vrhli se na ně, jako milenci běžící za svou láskou.

Při Ymirovi! Ta bitva byla k zešílení, dokázala vás opojit zuřivostí a krveprolitím. Piktové byli stejně bojovní jako my, ale my jsme je převyšovali mohutností těla, ostřejšími smysly, většími taktickými schopnostmi. Vítězili jsme, protože jsme byli vyspělejší rasou, ale nebylo to snadné vítězství. Těla padlých pokryla krví nasáklou zem, než konečně zakolísali a my je zabíjeli, když prchali k okraji lesa.

Popsal jsem tu bitvu několika suchými slovy. Nejsem schopen vylíčit to šílenství, zápach krve a potu, těžké vzdechy, napjaté svalstvo, třesk kostí praskajících pod těžkými ranami, trhání a sekání těl a především nelítostnou, bezmeznou krutost celého toho výjevu, v němž neplatila žádná pravidla a každý bojoval jak chtěl a uměl. Kdybych to dokázal všechno popsat, zachvěli by jste se hrůzou. Dokonce i já ve své současné podobě, i když si uvědomuji to, že jsem součástí té doby, trnu hrůzou při vzpomínce na ta jatka. Milosrdenství se tehdy ještě nezrodilo, snad jen ve formě individuálních činů. O pravidlech boje se nikomu ani nesnilo. V těch dobách člověk bojoval již od narození zuby nehty a neprojevoval ani nečekal milost.

Takže jsme vyvražďovali prchající Pikty a naše ženy vešly na bitevní pole, aby kameny dobíjely raněné nepřátele, anebo aby jim měděnými noži podřezávaly hrdla. Nikoho jsme nemučili. Nebyli jsme krutější než bylo třeba. Životní zákony byly nelítostné, ale dnes je více nesmyslné krutosti, než jsme si tehdy vůbec dokázali představit. Nevraždili jsme raněné zajatce z nějaké neospravedlnitelné touhy po krvi. Prostě jsme věděli, že naše šance na přežití roste s každým zabitým nepřítelem.

Přesto ale došlo k několika činům milosrdenství. Tak tomu bylo i v této bitvě. Byl jsem zaměstnán bojem se zvlášť mužným nepřítelem. Neuspořádané černé vlasy toho muže dosahovaly sotva k mé bradě, přesto byl sestaven z ocelových svalů a i blesk by byl zřejmě jen o málo rychlejší než on. Měl železný meč a kožený štít. Já bojoval palcátem. Tento boj nasytil i mou po boji toužící duši. Krvácel jsem z několika ran, než konečně jeden ze strašných úderů rozbil jeho štít jako kousek hadru a chvíli nato se můj palcát setkal s nechráněnou hlavou. Ó, Ymire! I teď mi mrzne úsměv na rtech a zůstávám udiven tvrdostí lebky tohoto Pikta. Po takovém úderu se mozek musel rozstříknout jako voda. Na Piktově hlavě se otevřela strašná rána a on sám padl omráčen na zem. Nechal jsem ho v přesvědčení, že je mrtev a přidal jsem se k vraždění prchajících bojovníků.

Když jsem se páchnoucí potem a krví vrátil na bojiště, v rukou palcát, ušpiněný mozky a škraloupy krve, uviděl jsem, že můj nepřítel ožil a nahá rozcuchaná dívka se připravuje zabít jej kamenem, který sotva unesla. Chvilkový rozmar mě přiměl, abych ránu zadržel. Boj mi způsobil radost a obdivoval jsem tvrdost nepřítelovy lebky.

Tábor jsme postavili opodál. Na veliké hranici jsme spálili těla našich padlých a oloupená těla nepřátel byla svržena z planiny do údolí jako hostina pro hyeny, šakaly a supy, kteří se tam již shromažďovali. Tu noc jsme postavili bdělé hlídky, ale nikdo na nás nezaútočil. Daleko v džunglích jsme ale viděli rudé záblesky ohňů, a když se vítr otočil, uslyšeli jsme dunění tam–tamů a ďábelské výkřiky a řev – snad pláč za mrtvými, snad prostě výkřiky vzteku.

Ani v dalších dnech na nás nezaútočili. Ošetřili jsme zranění našeho zajatce a rychle jsme se naučili jeho primitivní řeči. Tak moc se lišila od naší, že si nedokážu představit, že by oba jazyky mohly pocházet ze stejného základu.

Jmenoval se Grom a byl, jak se chlubil, velikým lovcem a bojovníkem. Ochotně s námi mluvil a nezlobil se. Široce se usmíval, přičemž ukazoval tesákům podobné zuby. Drobné oči se leskly zpod nečesané černé hřívy, padající na nízké čelo. Jeho obratné klouby byly jako opičí.

Velice jej zajímali jeho přemožitelé, i když nedokázal pochopit, proč byl ušetřen. Až do konce toto tajemství nerozluštil. Piktové se řídili zákony boje o život ještě bezohledněji než my, Esirové. Byli praktičtější, což bylo důsledkem usedlého způsobu života. Nikdy se nepouštěli tak daleko a tak bezcílně jak my. A přesto jsme byli ve všech směrech vyšší rasou.

Pod dojmem naší inteligence a válečných schopností nám Grom navrhl, že se vrátí do hor a v našem jménu uzavře mír se svým lidem. Bylo to pro nás bezvýznamné, ale dovolili jsme mu odejít. O otrokářství neměl nikdo ještě ani tušení.

Tak se tedy Grom vrátil a my na něj zapomněli. Jen za lovů jsem byl opatrnější. Myslel jsem si, že někde leží a čeká, aby mi poslal šíp do zad. Až jednoho dne jsme uslyšeli dunění tam–tamů a na okraji džungle se objevil Grom s tváří roztaženou gorilím úsměvem. S ním přišli i pomalovaní, oblečení do kůží a ozdobeni ptačími péry náčelníci klanů. Naše bojovnost je vylekala a ještě větším dojmem zapůsobilo to, že jsme ušetřili Groma. Nechápali milosrdenství – podle jejich názoru jsme si je cenili příliš málo na to, abychom se namáhali zabít někoho, kdo byl v naší moci.

A tak jsme uzavřeli mír. Bylo hodně kraválu, přísah, mnoho podivných zaklínání a rituálů. My jsme přísahali jen při Ymirovi a nikdo z Esirů takovou přísahu nikdy neporušil. Oni se zaklínali živly, svým bůžkem, sedícím v chýši, v níž hořel věčný oheň a zcvrklá stařena mu vyhrávala celou noc na koženém bubnu a také ještě jinou bytostí, příliš strašnou, aby ji nazvali jménem.

Pak jsme usedli do kruhu kolem ohniště, ohryzávali jsme maso z kostí a pili ohnivý nápoj z divoce rostoucího obilí. Udivuje mě, že se ta hostina nezměnila v masakr, protože tento nápoj měl tu ďábelskou moc, že jsme měli pocit, jako by se našimi mozky provrtávali červi. Ale z pitky nevzniklo nic strašného a my od těch dob žili s našimi barbarskými sousedy v míru. Naučili nás mnoha věcem a přejali od nás ještě daleko víc. Ukázali nám ale, jak se vyrábí a opracovává železo, protože to uměli, jelikož v jejich horách se nenacházela měď. Ale rychle jsme je předstihli i v tomto umění.

Klidně jsme chodili do jejich vesnic – skládaly se z několika hliněných chýší na svazích kolem štítů, ve stínu obrovských stromů. My jsme Piktům také dovolovali navštěvovat naše tábory – řídké řady kožených stanů na planině, kde se odehrála bitva. Naši mládenci si nevšímali jejich podsaditých dívek s očima jako uhlíky, a naše štíhlé dívky s plavými vlasy také nepřitahovali barbaři s chlupatými hrudníky. Dlouholeté spolužití by určitě odstranilo vzájemnou nechuť a obě rasy by se nakonec smísily v jeden lid. Než k tomu ale došlo, Esirové odešli a zmizeli v tajemných mlhách jihu. Před tím exodem jsme ale ještě prožili hrůzu ze setkání s Nestvůrou.

Často jsem chodil na lov s Gromem, který mě doprovázel neobydlenými, spícími údolími i nahoru, do strmých hor, kde dosud nestanula lidská noha. Byla tam ale kotlina; daleko, uprostřed celého toho bludiště na jihozápadě, do níž nechtěl za žádnou cenu vkročit. Na jejím dně bylo vidět zbytky rozbitých sloupů, pozůstatků dávno zapomenuté civilizace. Grom mi je ukázal ze strží, které ležely na obvodu tohoto tajemného místa. Nechtěl ale do kotliny sejít a odrazoval mě od této výpravy. Bál se otevřeně mluvit o nebezpečí, číhajícím v kotlině, které muselo být hroznější než tygr, nebo dokonce mohutní sloni, jejichž zkázonosná stáda občas přicházela z jihu.

Ze všech zvířat na světě se Piktové báli, jak mi to hrdelním jazykem vysvětlil Grom, pouze Sathy, velkého plaza, a vyhýbali se místům, kde bydlel. Ale existovalo ještě něco, čeho se také báli a to něco mělo jakousi souvislost s Údolím popraskaných balvanů, jak zvali místo, kde ležely rozbité sloupy. Bylo tomu už dávno, co jejich předkové teprve dorazili do tohoto kraje a kdy se odvážili vejít do tohoto údolí a celý jejich klan zahynul okamžitě hrozným, nikdy neobjasněným způsobem. Alespoň Grom mi to nedokázal vysvětlit. Hrůza přišla odněkud ze země a nebylo dobré o tom mluvit. Věřili totiž, že to lze přivolat tím, že se o tom bude mluvit – ať již to bylo cokoli.

Grom byl ale ochoten lovit se mnou kdekoli jinde. Byl to největší z Piktských lovců a prožili jsme spolu mnoho nebezpečných dobrodružství. Když jsem železným mečem, který jsem si sám vykoval, zabil nejstrašnější ze všech bestií – starého šavlozubého tygra, který sice více než cokoli jiného připomínal tygra, ale ve skutečnosti měl stavbu těla spíše jako medvěd i když s nepochybně kočičí hlavou. Měl mohutné tlapy a nízké, podsadité tělo. Zmizel ze zemského povrchu, protože byl příliš strašlivou šelmou i na tyto temné doby. Síla svalů a krutost vzrůstala, ale mozek se zmenšoval, až nakonec šavlozubec ztratil pud sebezáchovy. Zničila jej příroda, dbající o zachování rovnováhy. Kdyby totiž byla jeho síla spojená s inteligencí, zničil by všechny ostatní formy života. Byl to výsledek evoluce – šíleného vývoje, zaměřeného na zuby a drápy, na ničení a zabíjení.

Zabil jsem šavlozubce v boji, který si sám o sobě zaslouží píseň. Ležel jsem pak po dlouhé měsíce se strašnými ranami, nad nimiž kroutili hlavami i nejtvrdší bojovníci. Piktové tvrdili, že se dosud nikomu nepodařilo zabít tuto bestii bez pomoci. A přesto jsem se, ke všeobecnému údivu, uzdravil.

V době, kdy jsem ležel u bran do království smrti, došlo k rozkolu v našem kmeni. Takové mírové rozkoly se stávaly velice často a ve značné míře přispívaly k tomu, aby se plavovlasé kmeny rozšířily po celém světě. Čtyřicet pět mladých mužů si vybralo družky a odešli, aby si založili vlastní klan. Nedošlo k žádné revoltě. Tento národní zvyk přinesl plody v pozdějších dobách, kdy se kmeny pocházející z téhož základu setkávaly po staletích odloučení a s živelnou radostí si podřezávaly hrdla. Arijské a praárijské národy měly vždycky tendenci k tomu, aby se rozdělovaly, klany se oddělovaly od hlavního kmene a drobily se.

Ti mladí lidé, které vedl můj druh ve zbrani Bragi, si vzali dívky a vydali se k jihozápadu, kde si za sídlo vybrali Údolí popraskaných balvanů. Piktové je varovali, připomínali jim strašlivý osud, který tam na ně čeká, ale Esirové se jenom smáli. Vlastní strašáky jsme ponechali na ledových pustinách smutného, dalekého severu, strašidla jiných národů na nás nedělala žádný dojem.

Jen co jsem byl opět při síle, připjal jsem si meč a vydal se planinou navštívit Bragiho klan. Grom mě nedoprovázel. Už několik dnů se v ležení Esirů neobjevil. Presto jsem ale našel cestu. Dobře jsem si to místo, z něhož jsem se díval na jezero v horním konci údolí a na hustý les na jeho dolním konci, pamatoval. Ohraničovaly je strmé strže, ostré svahy je oddělovaly z obou stran od okolí. U níže ležícího, severozápadního vchodu do údolí bylo místo hustě poseté zničenými sloupy. Některé z nich se tyčily vysoko nad stromy, jiné se rozpadly a vytvořily hranice mechem porostlého kamení. Jaká rasa je vybudovala, nevěděl nikdo. Vylekaný Grom se ale přesto zmínil o vlasatém, opici podobném stvoření, tančícím za měsíčního světla při hudbě píšťalek, vzbuzující šílenství a strach.

Sešel jsem z planiny, na níž jame rozbili tábor, sešel jsem ze svahu dolů. Prošel jsem mělkou, plně zarostlou roklinkou a vkročil do hor. Půl dne normální chůze mne dělilo od hřebene, za nímž ležela dolina se sloupy. Po celou cestu jsem nenarazil ani na stopu lidské existence – sídla Piktů ležela daleko odtud, na východě. Vystoupil jsem na hřeben a podíval se do spícího údolí, na klidné modré jezero, tiché svahy a na rozbité sloupy, tyčící se mezi stromy. Neviděl jsem žádný kouř, i když jsem jej očekával. Zato jsem uviděl supy, pomalu kroužící nad skupinkou stanů, stojících u jezera.

Pomalu, opatrně jsem se vydal dolů a pak ke ztichlému táboru. Tady jsem se zastavil, protože mě zachvátila hrůza. Viděl jsem smrt v nejrůznějších podobách, mnohokrát jsem před ní prchal a mnohokrát jsem se sám zúčastnil jatek, při nichž tekla krev jako voda a na zemi zůstávaly hromady mrtvol. Tady jsem se ale setkal se zkázou, jejíž rozměry mé vyděsily a omámily. Z Bragiho klanu nezůstal naživu nikdo. Ani jedno tělo nebylo celé. Některé stany ještě stály, jiné vrazila do země obrovská váha. Přemýšlel jsem i o tom, zda se táborem nepřehnalo stádo splašených slonů. Ale takovou zkázu by nedokázali způsobit žádní sloni. Tábor připomínal jatka, posetá kusy lidských těl – ruce, hlavy, nohy, vnitřnosti… Kolem ležely zbraně, z nichž některé byly pokryty zelenkavým slizem, podobným tomu, který vytéká z rozšlápnuté housenky.

Nikdo z lidí by nedokázal takovou příšernost. Pohlédl jsem na jezero. Přemýšlel jsem nad tím, zda právě z jeho vod, jejichž modř ukazovala na to, že je nesmírně hluboké, nevylezla nějaká bezejmenná, krvežíznivá nestvůra. A pak jsem uviděl stopu, kterou tu vrah zanechal. Byla to brázda, jakou by dokázala vyrýt snad jen nějaká obrovská dešťovka; brázda široká několik yardů, stáčející se k dolní části údolí. Uvnitř brázdy byla tráva slisována a malé stromky polámané a vtlačené do země, vše pokryto zeleným slizem.

Když jsem uchopil meč a se zuřivostí v duši se vydal podél brázdy, uslyšel jsem volání. Ohlédl jsem se a spatřil podsaditou postavu, sestupující do údolí. Byl to Grom, Pikt. Když si uvědomím odvahu, kterou potřeboval k přemožení všech instinktů, které mu naočkovaly tradiční znalosti a vlastní zkušenosti, začínám oceňovat jeho hluboké přátelství.

Přidřepl si na břeh jezera s kopím v ruce, vystrašeně si prohlížel spící zarostlé svahy údolí a vyprávěl mi o hrůze, jež za měsíčního svitu napadla Bragiho klan. Předtím mi ale vyprávěl to, co se dozvěděl od starců svého lidu. Dávno, dávno tomu přišli Piktové po dlouhé cestě ze severovýchodu a dorazili k těmto horám, porostlým džunglí. Byli unaveni. Krajina slibovala hojnost zvěřiny i plodin, poblíž nebyla ani žádná nepřátelská plemena. Zastavili se tedy zde a postavili si tu chýše.

Část z nich, celý klan početného kmene, si za sídlo vybrala Údolí popraskaných balvanů. Objevili sloupy a za nimi ukrytou svatyni mezi stromy. Ve svatyni nebyla kaple ani oltář, jen černá chodba nebo studně, mizející v hloubi země. Nebyly tam žádné schody, jež by mohly být vytesány a užívány člověkem.

Postavili si v tom údolí vesnici. V noci, při měsíci, na ně zaútočila hrůza, která po sobě zanechala jen rozbité stěny chýší a slizem pokryté zbytky těl.

V těch dobách se Piktové nebáli ničeho. Shromáždili se bojovníci ostatních klanů, zpívali válečné písně, tančili válečné tance. Šli po široké stopě slizu a krve, až dorazili k díře ve svatyni. Vykřikovali hrozby a házeli dolů kameny. Nikdo ale neslyšel, že by dopadly na dno. Pak uslyšeli vysoké tóny hudby. Z díry vyskočila hnusná, člověku podobná bytost, která tančila za doprovodu píšťalky, kterou držela v nestvůrných dlaních. Bojovní Piktové se při pohledu na tuto bytost velice podivili. Hned za ní se z podzemní chodby vynořila ohromná bílá masa, slizká příšera, kterou střely prorážely, ale nedokázaly zastavit, do níž se zasekávaly meče, které ji nedokázaly zabít. Slizká nestvůra se vrhla na bojovníky. Rozdrtila je na rudou kaši, roztrhala na kousky tak, jak chobotnice trhá malé rybičky, vysála z nich krev a požírala je, i když se ještě bránili a křičeli. Ti, kterým se podařilo přežít se dali na útěk a nestvůra je pronásledovala až k samému okraji údolí, z něj ale nedokázala obrovské tělo vytáhnout.

Nikdy víc se už neodvážili vejít do tohoto tichého údolí. Mrtví ale přicházeli jako sny k šamanům a starcům a sdělovali jim neobyčejná, strašná tajemství. Vyprávěli o prastaré rase napůl lidských bytostí, která kdysi žila v těchto místech a která k tajemným, nikdy nevyjasněným cílům vztyčila ty sloupy. Bílá příšera ze studně byla božstvem těch bytostí, božstvem, povolaným z pekel pomocí lidem neznámých kouzel. Chlupatá bytost byla pomocníkem, stvořeným proto, aby božstvu sloužil. Byl to beztvarý, prvotní duch, povolaný z hlubin a oblečený do těla, jež je organické, ale přesto mimo lidské chápání. Prastará, napůl lidská rasa již dávno zmizela v pekle, odkud vyšla za temného úsvitu světa, ale její zvířecí božstvo a jeho nelidský otrok stále ještě žili. Oba dva, byli ale vytvořeni z organické hmoty, takže je bylo možno poranit, ale lidé neznali zbraň, která by byla dost mocná na to, aby je zabila.

Bragi a jeho klan dokázali v údolí přežít dlouhé týdny, než ta hrůza přišla. Teprve včerejší noci byl Grom, který lovil v okolí, což byl důkaz jeho odvahy, vystrašen vysokými tóny ďábelské melodie. O něco později uslyšel šílenou vřavu lidských hlasů. Padl tváří k zemi a ležel, kryjíc si hlavu v trsu trávy. Nedokázal se pohnout, ani potom, kdy utichl křik vystřídaný hnusným mlaskáním a zvuky strašlivé hostiny. Za úsvitu se se strachem vydal ke strži a podíval se do údolí. Pohled na pohromu, přestože se díval zdaleka, jej dohnal k panickému útěku. Pak si uvědomil, že musí varovat náš národ. Cestou do tábora na planině mě spatřil, jak scházím do údolí.

Toto mi vyprávěl Grom a já, bradu opřenou o dlaň, se pohroužil do smutných myšlenek. Současný jazyk nedokáže vyjádřit ty kmenové svazky, které v těch dobách hrály důležitou roli v životě každého muže a ženy. Ve světě, v němž se ze všech stran vztahovaly drápy a hrozily zuby, kde se všechny ruce, kromě těch, které patřily členům kmene, zvedaly proti jednotlivci, v tom světě byl pocit sounáležitosti něčím silnějším, něčím víc než jen prázdným slovem, jímž se stal dnes. Byla to stejná část člověka, jako jeho srdce nebo pravá ruka. Tak to muselo být. Jen tak, sloučeno do nedělitelných skupin, mohlo lidstvo přežít v příšerných podmínkách pradávného světa. A tak tedy žal, který jsem cítil po Bragiho smrti, žal po hbitých mladých mužích a rozesmátých, bílých dívkách mizel v moři smutku a vzteku, jehož intenzita a hloubka měla určitě kosmické rozměry. Seděl jsem zamračený a vedle mne dřepící Grom se díval střídavě na mně a na hrůzné údolí, kde se jako rozbité zuby kvákajících čarodějnic z moře listí tyčily proklaté sloupy.

Já, Njord, jsem nepatřil mezi ty, kteří příliš namáhají mozek. Žil jsem ve světě, kde rozhodovala fyzická sila; za mne mysleli starci kmene. Patřil jsem ale k rase, jejímž osudem nebyla jen fyzická, ale i duševní dominance. Prostě jsem nebyl jen svalnatým zvířetem. Seděl jsem tedy a nejprve nezřetelně a pak již naprosto zřetelně se mi v hlavě zrodil plán, který vyvolal můj krátký a krutý smích.

Vstal jsem a požádal Groma o pomoc. Na břehu jezera jsme navršili velikou hromadu suchého dřeva, polámaných stanových tyčí a kopí. Posbírali jsme ponuré pozůstatky a všechno, co zbylo z Bragiho klanu jsme položili na hranici. Pak jsem vykřesal oheň.

Tmavý, hustý dým se zvedl k obloze a já se obrátil ke Gromovi a navrhl mu, aby mne doprovodil do džungle tam, kde se skrývala ta hrozba, pokrytá šupinami – Satha, velký plaz. Pikt se na mne udiveně podíval. Ani největší z piktských lovců se nikdy nesnažil najít velikého plaza. Moje vůle byla ale jako vítr který jej strhl s sebou. Vydali jsme se na cestu. Opustili jsme údolí jeho výše ležícím východem, překročili okraj, vyšplhali po svahu a ponořili se do jižních houštin, kde žili pouze nebezpeční obyvatelé džungle. Museli jsme se dostat daleko, než jsme dorazili k dolnímu okraji údolí. Země byla temná a vlhká pod liánami, visícími ze stromů, byla pokryta houbovitým porostem, z kterého pod našima nohama tryskaly pramínky vody a lepkavé tekutiny. Byla to, jak tvrdil Grom, země, kterou navštěvoval Satha, veliký plaz. Poslechněte si, jak Satha vypadal. Nic takového již na zemi není a ani nebylo po nesčíselné věky. Stejně jako draví dinosauři nebo šavlozubec byl příliš strašný, než aby přežil – zbytek po časech, kdy život i jeho formy byly daleko surovější a hroznější. V mých dobách už nežilo mnoho představitelů jeho druhu i když snad ještě dokázaly přežít dál na jihu, v páchnoucích močálech v džunglích. Byl větší než kterýkoli z pythonů, které můžeme vidět dnes. Ze zubů mu vytékal jed tisíckrát smrtelnější, než jed kobry královské.

Čistokrevní Piktové jej nikdy neuctívali. Dělali to ale černoši, kteří přišli později. Toto uctívání přežilo i ve smíšené rase, která vznikla zkřížením černochů s bílými vítězi. Pro všechny ostatní byl Satha ztělesněním zla a strachu. Pověsti o něm se dostali do oblasti démonologie a v pozdějších dobách se stal ďáblem bílých ras. Strygijci jej nejdříve uctívali, ale pak, když se z nich stali Egypťané, jej nenáviděli jako Seta, Prvotního hada. Pro Semity byl Leviathanem a Satanem. Byl plíživou smrtí, dostatečně strašnou, aby se stala bohem. Podařilo se mi vidět slona, který padl, po tom co jej Satha kousl, na místě. Viděl jsem jej, viděl jsem jak se plíží po stezce džunglí, viděl jsem, jak útočí na oběti, ale nikdy jsem jej nelovil. Byl příliš nebezpečný i pro toho, kdo zabil starého šavlozubce.

Teď jsem jej ale stopoval, stále více se noříc do páchnoucí džungle. Dokonce ani přátelství nedokázalo přimět Groma k tomu, aby mě doprovázel. Radil mi, abych si pomaloval tělo a zazpíval píseň smrti, ale já jsem šel kupředu a nebral ohled na jeho slova.

Na stezce, točící se mezi vysokými stromy, jsem nastražil past. Našel jsem veliký strom, měkký, s pórovitými vlákny, ale se silným a těžkým kmenem. Nasekl jsem ho u země tak, aby padl do větví na druhé straně rostoucího menšího stromu. Pak jsem osekal spodní větve a našel tenký, tvrdý kmínek, který jsem osekal do špice a vrazil kolmo pod ležící velký kmen. Když jsem sťal stromek, který jej podpíral, opřel se těžký kmen o tenký kmínek, k němuž jsem přivázal liánu silnou jako zápěstí.

Pak jsem se vydal na cestu prastarým šerem džungle. Ochromující, ohavný smrad mě udeřil do nozder a mezi bujnými rostlinami se vynořila Sathova odporná hlava, která se hrozivě kolébala sem a tam. Rozeklaný jazyk kmital a obří, strašné, žluté oči se na mne chladně dívaly. Plála v nich zlověstná moudrost temného pradávného světa, jež nebyl světem lidí. Ustoupil jsem. Necítil jsem strach, jen podivný chlad kolem páteře. Satha se vydal za mnou. V hypnotizujícím tichu se jeho osmdesátistopové tělo zavlnilo nad hnijícími zbytky rostlin. Klínovitá hlava byla větší než hlava nejmohutnějšího koně, tělo silnější než lidský trup, šupiny se leskly tisíci proměnlivými barvami. Byl jsem pro něj jako myš pro kobru královskou, ale měl jsem zuby, jaké žádná myš nikdy neměla.

Byl jsem rychlý, ale věděl jsem, že nedokážu uhnout před bleskovým úderem trojúhelníkovité hlavy. Nemohl jsem si jej pustit příliš blízko k tělu. Prchal jsem stezkou a slyšel za sebou zvuky plazícího se hbitého těla, které se podobaly šelestu větru v trávě.

Byl už blízko, když jsem proběhl pastí. A když se pod stromem ocitlo dlouhé lesklé tělo, uchopil jsem oběma rukama liánu a prudce trhl. Obří kmen s rachotem padl na šupinatý Sathův hřbet, asi šest stop za hlavou.

Doufal jsem, že mu ten úder zláme vaz, ale nemyslím si, že se tak stalo. Obrovské tělo se svinulo a zkroutilo, mohutný ocas bil kolem sebe a srážel křoviny jako cep. Když kmen spadl, veliká hlava se otočila a se strašlivou zuřivostí zaútočila na strom. Mohutné zuby rozdrásaly kůru a dřevo jako ostří dýky. Po chvíli Satha jakoby pochopil, že bojuje s neživým nepřítelem a otočil se ke mně. Stál jsem mimo jeho dosah. Zvedl šíji porostlou šupinami, rozevřel čelisti a ukázal stopu dlouhé zuby. Jed, který z nich tekl, by dokázal propálit i skálu.

Myslím si, že kdyby nebylo zlomené větve, která se vnořila hluboko do jeho boku a držela jej jako harpuna, dokázal by se díky obrovské síle dostat zpod kmene. Jeho sykot přehlušoval hlasy džungle, oči se do mne vpalovaly s výrazem tak koncentrované nenávisti, že jsem se otřásl. Ó ano, věděl, že jsem to já, kdo jej chytil. Přiblížil jsem se tak blízko, nakolik mi dovolila odvaha a rychlým, silným hodem jsem probil jeho krk kopím hned za otevřenou hlavou. Kopí jej přibilo ke kmeni. Dost jsem riskoval. Byl daleko od smrti a věděl jsem, že stačí chvilka, aby se vyrval z pasti a získal svobodu pohybů, důležitou k tomu, aby mě udeřil. Ale právě během té chvíle jsem přiběhl, vložil do úderu mečem veškerou sílu a usekl odpornou hlavu.

Svíjení uvězněného Sathy nebylo ničím proti křečovitým pohybům bezhlavého těla po smrti. Ustoupil jsem a odtáhl sebou velikou hlavu. V bezpečné vzdálenosti od svíjejícího se těla jsem se pustil do práce. Obcoval jsem s čistou smrtí – ještě nikdy nikdo z lidí nepracoval opatrněji než já v té chvíli. Z kořenů velikých zubů jsem vytáhl jedové váčky, pak jsem v jedu namočil ostří jedenácti šípu. Pečlivě jsem si hlídal, aby se do styku s jedem dostaly pouze bronzové hroty, protože jed by snadno rozežral dřevěné části šípů. V té době se, hnán zvědavostí a přátelstvím, objevil v houští Grom. Když spatřil Sathovu hlavu, roztáhl ústa.

Po dlouhé hodiny se hroty šípů namáčely v jedu, až se jejich povrch pokryl smrtonosným jedovatým povlakem a sem tam se objevily drobné body, místa, kde jed prožral bronz. Pak, i když už nastala noc a kolem bylo slyšet jen řev lovících dravců, jsme se spolu s Gromem vydali džunglí zarostlými horami, abychom za úsvitu stanuli na okraji strže nad Údolím popraskaných balvanů.

U vchodu do údolí jsem zlámal své kopí, z toulce vytáhl a polámal všechny neotrávené šípy. Pomaloval jsem si tvář a ruce tak, jak si je Esirové malují pouze tehdy, když se vydávají na jistou smrt. Vítr čechral mou plavou hřívu, když jsem tváří otočený k východu zpíval píseň smrti. Pak jsem se s lukem v ruce vydal do údolí.

Grom neměl odvahu jít se mnou. Zůstal ležet na zemi na břiše a vyl jako umírající pes.

Přešel jsem kolem jezera a přes tichý tábor, kde stále ještě doutnaly zbytky pohřební hranice. Vešel jsme mezi stále silnější kmeny stromů. Kolem se tyčily sloupy – beztvaré hromady, zbytky dávno zmizelých dob. Stromy rostly stále hustěji vedle sebe a světlo bylo ponuřejší pod korunami, bohatě obsypanými listovím. V šeru jsem uviděl trosky svatyně, rozpadlé kyklopské zdi, hromady opadané omítky, kamenné bloky, ležící v prachu. O asi šest set yardů blíže se tyčil za mýtinou před svatyní asi osmdesát nebo devadesát stop vysoký sloup. Byl tak poničený, proděravělý časem a počasím, že by se na něj bez nesnází vyšplhalo kterékoli dítě z mého kmene. Když jsem jej uviděl, změnil jsem plán.

Došel jsem k troskám. Spatřil jsem mohutné rozpadávající se zdi, které podpíraly kopuli střechy, která byla tak děravá, že připomínala mechem porostlá žebra kostry nějakého mýtického tvora. U vchodu stály mohutné sloupy, mezi nimiž dokázalo projít deset slonů vedle sebe. Na nich snad byly kdysi vyryty nějaké hieroglyfy nebo nápisy, ale již dávno je setřel čas. Řada lépe dochovaných sloupů uvnitř ohraničovala velikou místnost. Na každém ze sloupů byl vztyčen plochý piedestal. Nezřetelná instinktivní představa mi vybavila nejasný obraz odporných, hnusných bytostí, sedících na těch piedestalech během nepředstavitelných obřadů, které měly původ někde za temného úsvitu světa.

Nebyl tam žádný oltář. Jen otvor v kamené podlaze, vedoucí do studně nebo štoly, a kolem něj podivné, hrozné plastiky. Vytrhával jsem z rozpadajících se základů veliké kusy kamenů a házel je do štoly, která zešikma mizela dole, v naprosté tmě. Slyšel jsem, jak se kameny odrážejí od stěn, ale ani jednou nebyl slyšel dopad na dno. Kámen za kamenem padal do díry a za každým letělo prokletí. Až jsem konečně uslyšel něco, co nebylo ozvěnou padajících kamenů. Ze studně se ozýval magický, démonický zvuk píšťalky, úplná symfonie šílenství. Hluboko v temnotách jsem postřehl hrůzyplný lesk obrovské bílé masy.

Čím víc byla hudba slyšet, tím víc jsem ustupoval. Širokou branou jsem vyšel ven. Uslyšel jsem drápání a šramocení a po chvíli se z průchodu mezi sloupy vynořila neobyčejná tančící postava. Byla vzpřímená jako člověk, ale porostlá kožešinou; nejhustší na místě, kde by měla být tvář. Pokud vůbec měla uši, nos a ústa, já je neviděl. Z kožešinové masky se díval jen pár vytřeštěných rudých očí. Ve znetvořených rukou tento tvor držel podivuhodnou soupravu píšťalek, do kterých neustále foukal, když tančil a dělal groteskní pohyby a skoky a šel ke mně.

Ze svatyně jsem uslyšel odporný zvuk třaslavé masy, která se škrábala ze studně. Napjal jsem luk, vytáhl šíp a se zasvištěním jej poslal přímo do prsou tančícího tvora. Padl, jako by jej zasáhl blesk, ale k mému údivu zněla píšťalka dál, i když vypadla ze znetvořených rukou. Rychle jsem utekl za sloup a bez ohlížení se na něj vydrápal. Když jsem dosáhl vrcholu a pohlédl dolů, způsobil šok a údiv to, že jsem málem spadl.

Ze svatyně se vynořil strašlivý obyvatel temnot. Očekával jsem hrůzu, ale v pozemské formě. To, co jsem spatřil, bylo ztělesněním noční můry. Nevím z jakého pekla ta nestvůra vylezla před věky, ani z kterých dob pocházela. Nebylo to zvíře podle lidského chápání toho slova. Z nedostatku lepšího pojmenování by jej bylo možno nazvat červem. Žádný z lidských jazyků nemá slovo, které by mohlo být jeho jménem. Mohu jen říci, že připomíná spíše červa než chobotnici, hada nebo dinosaura.

Byl bílý a měkký a táhnul třaslavé tělo jako červ po zemi. Měl ale široké placaté tlapy, masitá chapadla a ještě jiné výrůstky, jejichž účel nedokážu vysvětlit. Měl také dlouhý chobot, kterým pohyboval jako slon. Jeho čtyřicet očí, tvořících otřesný kruh, bylo složeno z tisíců fazet, jiskřících tisíci barvami, které se neustále měnily. Přes tuto hru světel a lesku z těch očí stále hleděla nepřátelská inteligence – ani lidský, ani zvířecí rozum, v temnotách zrozených myšlenek, jejichž silný puls bije v černých propastech mimo hranice našeho vesmíru a jež občas pociťujeme ve spánku. Nestvůra byla obrovská. Mamut by vedle ní vypadal jako trpaslík.

Chvěl jsem se strachem z tohoto tvora, který nepocházel z našeho světa. Přesto jsem natáhl tětivu až k uchu a vyslal za ním šíp. Nestvůra se ke mně blížila jako pohyblivá hora, ničící cestou trávu i keře. Střílel jsem ale přesto jednu střelu za druhou, svou strašlivou silou a smrtonosnou přesností. Nemohl jsem chybit tak obrovský cíl. Šípy se až po péra nořily do třaslavého těla, některé v něm zmizely úplně, a každý z nich sebou nesl dost jedu na to, aby povalil slona. A přesto se nestvůra ke mně blížila neúprosnou rychlostí. Neohlížela se na šípy ani na jed na jejich hrotech. A po celou tu dobu zněl doprovod strašné melodie, který mě dováděl k šílenství, z píšťalky, která ležela na zemi a nikdo se jí nedotýkal.

Moje víra ve vítězství zmizela – i Sathův jed byl bezmocný vůči té pekelné bytosti. Poslední střelu jsem vyslal do chvějící se bílé masy takřka přímo pod sebe – už tak blízko byla. A tehdy se najednou změnila její barva. Po velikém těle proletěla vlna přízračného blankytu, nestvůra se křečovitě zachvěla, což připomínalo zemětřesení, a padla na spodní část mého sloupu, což ho změnilo v hromadu rozbitého kamení. Zároveň s tím jsem se odrazil daleko dopředu, abych dopadl na její hřbet.

Houbovitá masa se poddávala pod tlakem nohou. Uchopil jsem meč a vrazil jej do nestvůry až po rukojeť a sekal jsem měkké tělo, otevírajíc strašlivou ránu dlouhou jeden yard, z níž vytryskl pramen zeleného slizu. O chvíli později mě úder silného chapadla shodil z obrova hřbetu a odhodil mě na tři sta yardů vzhůru. Padl jsem do koruny mohutného stromu.

Úder musel přerazit aspoň polovinu mých kostí. Nedokázal jsem pohnout ani rukou, ani nohou, když jsem se znovu snažil uchopit meč a dát se opět do boje. Viděl jsem ale nestvůru a věděl jsem, že jsem i přes pád zvítězil. Obrovské tělo se zvedalo a vzpínalo, chapadla se šíleně míhala vzduchem, svíjela se a kroutila. Běloba, která přiváděla k mdlobám, se změnila v bledou, ponurou zeleň. Bestie se neohrabaně otočila a vydala se zpět ke svatyni, kolébajíc se jako vrak na rozbouřeném moři. Stromy se ohýbaly a praskaly, když se o ně otírala tělem.

Plakal jsem vztekem, že nemohu uchopit meč a zahynout, při tom, kdy bych mohutnými údery utišoval vztek planoucí v duši. Bůh–červ byl ale přesto poznamenán smrtí a mé ostří už bylo bezmocné. Pekelné píšťalky stále vyhrávaly ďábelskou melodii, píseň smrti pro nestvůru. Uviděl jsem, jak klopýtající příšera chytila mrtvé tělo svého otroka. Opičák na chvíli visel ve vzduchu, spoutaný chapadlem podobným trubce. Pak jím nestvůra mrštila o zeď svatyně s takovou silou, že se chlupaté tělo změnilo v beztvarou kaši. Teprve tehdy píšťaly strašlivě zaječely a umlkly.

Kolos se chvěl na okraji štoly. A pak došlo k další změně – strašlivé změně, jež nedokážu popsat. I teď, když se to pokouším klidně promyslet, si jen nezřetelně uvědomuji, k jak nepřirozené, kacířské a šokující změně formy i hmoty tam došlo. Pak se to prapodivné zvíře sesulo do studně, aby dopadlo do naprosté tmy, odkud přišlo, a já už věděl, že je mrtvé. A když se skřípěním, které trhalo uši, zmizelo v otvoru, zachvěly se rozbité zdi svatyně a kopule padla s mohutným rachotem. Na chvíli byl vzduch naplněn odštěpky a prachem rozbitého kamení, v němž jsem viděl vztekle se klátící koruny stromů, jakoby v bouři nebo za zemětřesení. Pak se opět vyjasnilo a já se díval očima, z nichž jsem setřásal krev. Tam, kde stála svatyně, ležela jen obrovská hromada rozbitých zdí a rozbitého kamení. Všechny sloupy v údolí padly a zanechaly po sobě hromady trosek.

V tichu, které zavládlo, jsem uslyšel Gromův hlas, který zpíval pohřební píseň nad mým tělem. Řekl jsem mu, aby mi do dlaně vložil meč. Udělal to a sklonil se, aby si vyslechl to, co jsem mu chtěl říct. Můj čas se totiž naplňoval.

„Nechť si to můj národ uchová v paměti,“ řekl jsem pomalu. „Nechť zvěst o této události putuje od vsi ke vsi, od tábora k táboru, od klanu ke klanu, aby se všichni dozvěděli, že ani člověk, ani démon, ani zvíře se nemohou beztrestně přiživovat na plavovlasém lidu z Asgardu. Nechť mi na tomto místě nasypou mohylu. Ať mne tam pochovají s lukem a s mečem v ruce, abych navždy mohl střežit údolí. Pokud z hlubin přijde duch boha, jehož jsem zabil, bude můj duch vždy připraven postavit se mu.“

Grom plakal a bil se po chlupaté hrudi, když mne smrt našla v Údolí strachu.

VLČÍ HLAVA

Strach? Pardon, Messieurs, ale neznáte plný význam slova strach. Ne, na tom budu trvat. Jste vojáci, dobrodruzi. Stáli jste tváří v tvář regimentům dragounů, bojovali s běsnícím rozbouřeným morem. Ale strach, opravdový strach, při kterém vám vlasy vstávají hrůzou a chvějete se děsem, jste nepoznali. Já ano; ale dokud se legie prokletých nevyřítí z pekelných bran a svět nevzplane plamenem zkázy, lidé takový strach už nepoznají.

Poslouchejte, povím vám příběh. Udal se před mnoha lety na opačném konci světa, a nikdo z vás nespatří muže, o němž bude řeč, a pokud ano, nepoznáte ho.

Vraťte se se mnou zpátky v čase do dne, kdy jsem já, bezstarostný mladý kavalír, vystoupil ze člunu, který mě přivezl z lodi kotvící v přístavu. Proklel jsem bláto pokrývající celou plochu primitivních doků a vydal jsem se k zámku, kam mě pozval Dom Vincente da Lusto.

Dom Vincente byl zvláštní, prozíravý muž – energický člověk, který dovedl vidět věci přesahující rozměr doby. V jeho žilách snad kolovala krev starých Féničanů, kteří, jak tvrdí kněží, kdysi vládli mořím a budovali ohromná města v dalekých krajích. Jeho plány byly šílené, ale přesto úspěšné. Jen málo lidí by je dokázalo vymyslet; ještě méně z nich by je dokázalo uskutečnit. Rozhodl se usadit se na západním pobřeží černého, tajemstvími opředeného kontinentu, ráje všech cestovatelů – Afriky.

Na pobřeží malé zátoky vymýtil džungli, postavil svůj zámek a hospodářské budovy a nemilosrdnou rukou začal ze země rvát její bohatství. Měl čtyři lodi: tři menší škunery a velkou galeonu. Cestovaly bez ustání mezi jeho panstvím a španělskými, portugalskými, francouzskými, a dokonce anglickými městy, naložené vzácnými dřevy, slonovinou, otroky a tisícem dalších vzácných věcí, které Dom Vincente získal obchodem nebo dobýváním.

Vysoké riziko, vysoký zisk. A jestliže na černém kontinentu nevybudoval opravdové impérium, bylo to kvůli Carlosovi, jeho synovci s krysím obličejem – ale už zase odbíhám od příběhu.

Podívejte, Messieurs, nakreslím na stole mapu prstem namočeným do vína. Tady leží malý, mělký přístav a tady velké doky. Výkladiště bylo tady, v mírném svahu, s boudami skladišť po obou stranách, a tady končilo širokým, nepříliš hlubokým příkopem. Přejdete přes úzký můstek a narazíte na vysokou palisádu z klád zapuštěných do země. Ta ohrazovala celý zámek. Zámek sám byl postaven podle vzoru zámku jiného, daleko staršího; popravdě řečeno byl spíš účelný než krásný. Kámen na jeho stavbu byl přivezen zdaleka; díky rokům úsilí tisíců černochů lopotících se pod bičem otrokářů jeho zdi pomalu rostly, a teď, po dokončení, byl téměř nedobytnou pevností. To bylo také záměrem stavitelů, jednak kvůli pirátům, slídícím podél pobřeží, a pak kvůli stále sílící hrozbě útoku domorodců.

Prostor na půl míle okolo hradu byl vyčištěn a přes bažinatý terén byly zbudovány pevné cesty. To vše vyžadovalo ohromné množství práce, ale lidská sila byla snadno k maní. Stačil dárek náčelníkovi a ten už zařídil vše potřebné. A Portugalci už vědí, jak lidi donutit k práci!

Méně než tři sta yardů od hradu tekla široká, mělká řeka, která ústila do přístavu. Na její jméno si už nevzpomenu; byl to nějaký domorodý název a já si na něm vždycky mohl zlomit jazyk.

Brzy jsem zjistil, že jsem nebyl na hrad pozván sám. Vypadalo to, že zhruba jednou ročně si Dom Vincente pozval na své osamělé sídlo zástup veselých přátel a několik týdnů odpočíval, aby se pak pro zbytek roku vrátil k tvrdé práci.

Když jsem přijel, byla už téměř noc, a tak byl ohromný banket v plném proudu. Byl jsem přivítán s nadšením, pozdravil jsem se s přáteli a byl jsem představen několika neznámým tvářím.

Byl jsem příliš unaven na to, abych výrazněji přispěl k zábavě, takže jsem tiše jedl a pil, naslouchal povídání a zpěvu a pozoroval jsem hosty.

Doma Vincenta jsem samozřejmě znal, byl to můj přítel už dlouhá léta; stejně tak i jeho krásnou neteř, Niece, která byla jedním z důvodů, proč jsem přijal pozvání do této nehostinné divočiny. Jeho synovce Carlose jsem také znal a upřímně jsem ho nesnášel – byl to zlomyslný, afektovaný člověk s tváří jako lasička. Potom tam byl můj starý přítel, Ital Luigi Verenza a jeho půvabná sestřička Marcita, která házela očima po mužích jako obvykle. Dále malý, podsaditý Němec, který si říkal Baron von Schiller, a hubený, tmavý a tichý Španěl, s rapírem málem větším než on sám.

Samozřejmě tam byla i rada dalších mužů i žen, ale je to už dlouho a všechny si je už nepamatuji.

Ale byl mezi nimi jeden, jehož tvář nějakým způsobem přitahovala mou pozornost, jako alchymistův magnet přitahuje železo. Byl to úsporně stavěný muž o málo víc než střední postavy, nevýrazně, skoro prostě oblečen a u pasu měl kord skoro tak dlouhý jako Španělův.

Ale nebyly to šaty ani zbraň, co upoutalo moji pozornost. Byla to jeho tvář. Oduševnělá, aristokratická tvář, hluboko zbrázděná vráskami, které jí dávaly unavený, přepadlý výraz. Na bradě a čele měl tenké jizvičky, jako od drápů nějakého zvířete, a mohl bych přísahat, že čas od času jsem v jeho šedých očích zahlédl vyplašený, štvaný výraz.

Otočil jsem se ke koketce Marcitě a zeptal jsem se na jeho jméno, protože jsem ho od chvíle, kdy jsme si byli představeni, už zapomněl.

„De Montour, z Normandie,“ odpověděla. „Divný pavouk. Nemám ho příliš ráda.“

„Pak ti tedy vyklouzl, ty malá čarodějko?“ Zamumlal jsem, protože díky dlouhému přátelství jsem byl imunní vůči jejímu hněvu i půvabům. Ale naštěstí se nerozzlobila a odpověděla mi jen ostýchavým pohledem zpod dlouhých řas.

V průběhu večera jsem de Montoura často pozoroval, byl jsem jím podivně fascinován. Jedl střídmě, hodně pil a málo mluvil, většinou jen odpovídal na otázky.

Po chvíli, když se připíjelo hostiteli na zdraví, jsem si všiml, jak ho přátelé povzbuzují, aby se postavil a pronesl přípitek. Nejprve odmítal, potom se na jejich opakované naléhání zvedl a na okamžik tiše stál s číší v ruce. Na chvíli zmlkl veselý hovor a upřely se na něj zraky všech přítomných. Potom se zasmál hlubokým, hrdelním smíchem a pozvedl číši.

„Na Šalamouna,“ vykřikl, „který spoutal všechny ďábly! A třikrát buď proklet za to, že někteří unikli!“

Přípitek a prokletí v jednom! Všichni pili tiše, se spoustou kradmých, pochybovačných pohledů.

Té noci jsem se odebral na lože poměrně brzy, protože jsem byl unaven dlouhou cestou po moři a hlava mě bolela ze silného vína, kterého měl Dom Vincente vždy úctyhodnou zásobu.

Můj pokoj byl téměř na vrcholku zámku, a tak jsem měl dobrý výhled na lesy na jihu i na řeku. Nábytek byl v hrubém, primitivním stylu, stejně jako celá budova.

Stál jsem u okna a pozoroval arkebuzýra, přecházejícího po nádvoří před palisádou; holý prostor, nezřetelně se rýsující v měsíčním svitu, a ztichlou řeku.

Z domorodých chatrčí blízko u břehu řeky se neslo drnkání nějaké primitivní loutny hrající barbarskou melodii.

V temných stínech lesa zlomyslný noční pták pozvedl hlas v posměšné parodii na její nápěv. Začaly se ozývat tisíce drobných zvuků – ptáci, zvířata, čertví co ještě! Velká šelma kdesi v džungli vydala zlověstný skřek. Otřásl jsem se a odstoupil od okna. V pochmurných hlubinách džungle žili podivní tvorové, skrývající se tam před slunečním svitem.

Potom jsem uslyšel klepání na dveře. Otevřel jsem a přivítal de Montoura.

Přešel k oknu a pohlédl na měsíc, zářící nad vrcholky stromů.

„Měsíc už je téměř v úplňku, že, Monsieur?“ poznamenal a otočil se ke mně. Přikývl jsem a mohl bych přísahat, že se při těch slovech zachvěl.

„Omlouvám se, Monsieur. Nebudu vás již déle obtěžovat.“ Otočil se k odchodu, ale u dveří se otočil a pohlédl mi přímo do očí.

„Monsieur,“ téměř šeptal se zuřivou naléhavostí, „ať už budete dnes v noci dělat cokoliv, ujistěte se prosím, že jste zavřel dveře a zastrčil závoru!“

Pak byl pryč a já zůstal ohromeně stát.

Šel jsem spát, vzdálené výkřiky hostů mi zněly v uších. Přestože jsem byl unaven, nebo možná právě proto, spal jsem jen lehce. Protože se nikdy nevzbudím dřív než ráno, zvuky a hlasy mne provázely závojem spánku, a jednou se mi dokonce zdálo, jako by něco bušilo a vráželo do zavřených dveří.

Jak se dalo předpokládat, většina hostů se po bujném večeru ráno necítila zrovna nejlépe, takže zůstali ve svých pokojích. Kromě Doma Vincenta vlastně zůstali střízliví jen tři muži: de Montour, Španěl de Seville (jak si říkal) a já. Španěl se vína ani nedotkl a de Montour, přestože ho zkonzumoval neuvěřitelné množství, nejevil sebemenší známky opilosti.

Dámy nás přivítaly vlídně.

„Opravdu, Signore,“ poznamenala rozpustile Marcita a podala mi ručku s tak graciézním výrazem, že jsem se musel pousmát, „jsem šťastná, že se v této společnosti přece jen najdou gentlemani, pro které je naše společnost lákavější než sklenice vína – většina z našich přátel bude zřejmě dnes ráno příliš unavena!“

Podívala se na mě těma nejnebezpečnějšíma očima. „Zdá se mi, že někdo se minulou noc příliš opil, než aby byl diskrétní – nebo neopil dostatečně. Protože pokud mne mé ubohé smysly neklamou, někdo se v noci ochomýtal okolo mých dveří.“

„Ha!“ vykřikl jsem v návalu vzteku, „někdo – “

„Ne, pšt.“ Rozhlédla se kolem, jakoby se chtěla ujistit, že jsme sami, a pokračovala: „Není zvláštní, že Signor de Montour, předtím než se odebral na lože, mi poradil, abych pečlivě zajistila dveře?“

„Zvláštní,“ zamumlal jsem, ale neřekl jsem jí, že stejnou věc radil i mně.

„A není podivné, Pierre, že přestože Signor de Montour odešel z večírku dokonce ještě před tebou, vypadá teď, jako kdyby byl vzhůru celou noc?“

Pokrčil jsem rameny. Myšlenky žen se někdy ubírají podivnými cestami.

„Dnes v noci,“ řekla se čtveráckým výrazem, „závoru zavírat nebudu – a uvidíme, kdo se chytí.“

„Doufám, že něco takového bys neudělala.“

Ukázala své krásné zoubky ve shovívavém úsměvu a vytáhla malou, ošklivě vypadající dýku.

„Poslouchej, čertíku. De Montour mě varoval stejně jako tebe. Cokoliv už věděl, kdokoliv se v noci potuloval halou, byl to daleko spíš vrah než tajný milenec. Měj dveře pevně zavřené. Máš společný pokoj s lady Ysabel, že?“

„Ne. A svou služku jsem na noc poslala do křídla pro otroky,“ řekla a uličnicky na mě pohlédla zpod přivřených víček.

„Kdyby tě někdo poslouchal, rozhodně by tě nepovažoval za slušně vychovanou dívku,“ řekl jsem jí s otevřeností mládí a dlouhého přátelství. „Ukázněte se trochu, mladá dámo, nebo budu nucen říct vašemu bratrovi, aby vám naplácal.“

A s úsměvem jsem odešel, abych složil poklonu Ysabel. Portugalská dívka byla pravým opakem Marcity, skromná a tichá, možná ne tak krásná, ale velice přitažlivá půvabným, téměř dětským výrazem. Občas mě napadlo… ale co! Byl jsem mladý a pošetilý.

Omlouvám se, Messieurs. Mysl starého člověka už zase odbíhá. Chtěl jsem vám vyprávět o de Montourovi – o de Montourovi a synovci Doma Vincenta s krysím obličejem.

Branami se tlačila skupina ozbrojených domorodců, držených v odstupu portugalskými vojáky. Mezi nimi bylo několik desítek nahých mladých mužů a žen, připoutaných k sobě řetězy, které měli kolem krků. Byli to otroci, zajatí nějakým bojovným kmenem a přivedení na prodej. Dom Vincente si je přišel prohlédnout osobně.

Následovalo dlouhé dohadování a tahanice, která mě brzy přestala bavit. Otočil jsem se k odchodu a přitom jsem přemítal, jak se člověk tak vznešený jako Dom Vincente může snížit k tak ponižujícímu handrkování.

Ale rozmyslel jsem si to, když se najednou objevil jeden z domorodců z nedaleké vesnice a přerušil obchod dlouhou řečí k Domu Vincentovi.

Zatímco mluvili, objevil se de Montour. Za okamžik se Dom Vincente otočil k nám a řekl: „Jednoho z dřevorubců z vesnice včera v noci roztrhal leopard, nebo nějaké podobné zvíře. Byl to svobodný, mladý a silný muž.“

„Leopard? Viděl ho někdo?“ zeptal se rychle de Montour, a když mu Dom Vincente odpověděl záporně, otřel si třesoucí se rukou z čela studený pot.

„Podívejte se, Pierre,“ řekl mi Dom Vincente, „mám tu otroka, který si, zázrak nad zázraky, přeje patřit vám. I když jen bůh ví proč.“

Vybídl z řady mladého štíhlého Jakriho, jehož největší předností se zdál být široký úsměv.

„Je váš,“ řekl Dom Vincente. „Je dobře vycvičený a bude vám skvěle sloužit. A jak uvidíte, otrok je daleko výhodnější než sluha, protože všechno, co potřebuje, je jídlo, bederní rouška a čas od času polechtat bičem, aby si uvědomil, kde je jeho místo.“

Nedlouho poté jsem se dozvěděl, proč si Gola přál „patřit mně“ a vybral si mně mezi všemi ostatními. Bylo to kvůli mým vlasům. Jako spousta mladých šviháků té doby jsem měl dlouhé a vlnité vlasy, sahající až na ramena. Čirou náhodou jsem byl na oslavě jediný, kdo je takto nosil, a Gola vydržel sedět a dívat se na ně celé dlouhé hodiny, nebo alespoň dokud jsem pod jeho upřeným pohledem neznervózněl a neposlal ho pryč.

Té noci doutnající nepřátelství mezi Baronem von Schillerem a Jeanem Desmarte, dosud s obtížemi skrývané, propuklo naplno.

Jako obyčejně, příčinou byla žena. Marcita se pustila do odvážných flirtů s oběma najednou.

To nebylo zrovna moudré. Desmarte byl mladý, prudký blázen, von Schiller byl naproti tomu chlípné zvíře. Ale kdy, Messieurs, vůbec ženy jednaly moudře?

Jejich vzájemná nenávist vzplála vražedným plamenem, když se Němec pokusil Marcitu políbit.

V okamžiku řinčely kordy. Ale dřív, než je mohl Dom Vincente zarazit, se Luigi vrhl mezi bojující, srazil jejich čepele a odhodil je rozzlobeně stranou.

„Signoři,“ řekl měkce, ale rozhodně, „hodí se snad pro urozené signoři, aby bojovali jako kluci o moji sestru? Stačí říct, a můžete zkřížit kord s mým! Ty, Marcito, jdi do svého pokoje a nevyjdeš z něj bez mého svolení.“

A ona poslušně šla, přestože jinak byla zcela samostatná, neodvážila se odporovat útlému, zženštile vypadajícímu mladíkovi, jehož rty byly teď zkrouceny hněvem a oči plály vražedným světlem.

Sokové se jeden druhému omluvili, ale z pohledů, které na sebe vrhali, nám bylo jasné, že hádka nebyla zapomenuta a že může vzplanout znovu kvůli sebemenší zámince.

Pozdě v noci jsem se najednou probudil s podivným, tajemným pocitem hrůzy. Nevěděl jsem proč. Postavil jsem se, pohledem se ujistil, že dveře jsou pečlivě zajištěny a rozzlobeným kopnutím jsem probudil na podlaze spícího Golu.

Právě když rozmrzele vstával a protahoval se, ticho prořízl zděšený výkřik, který se rozlehl po celém zámku, výkřik dívky vystrašené k smrti.

Gola zavřískl a skočil za divan. Já jsem ve spěchu otevřel dveře a pospíchal dolů temnou chodbou. Pádil jsem po schodišti, ale na jeho konci jsem se s někým srazil a oba jsme upadli na zem.

Muž vyjekl a podle hlasu jsem poznal Jeana Desmarta. Pomohl jsem mu na nohy a s ním v patách jsem se dal opět do běhu. Křik už ustal, ale v celém hradě teď vládl chaos, ozývaly se zmatené výkřiky a řinčení zbraní, světla se postupně rozsvěcela, Dom Vincente křičel na vojáky rozkazy, ozbrojení muži naplnili místnosti a s rámusem klopýtali jeden přes druhého. Uprostřed všeho toho zmatku jsme Desmarte, Španěl a já dorazili ke dveřím Marcitina pokoje, právě když Luigi vrazil dovnitř a zachytil svou sestru do náručí.

To už vpadli do pokoje i ostatní, v rukou nesli zbraně a světla a křikem se dožadovali vysvětlení.

Dívka tiše ležela v bratrově náručí, temné vlasy měla rozhozené po ramenou. Její elegantní noční úbor byl roztrhán na cáry a vystavoval tak na odiv její půvabné tělo. Paže, ňadra a ramena jí křižovaly hluboké škrábance.

Po chvilce otevřela oči, otřásla se, divoce vykřikla, zoufale se přitiskla k Luigimu a plačtivě ho prosila, ať jí ochrání před něčím děsivým.

„Dveře,“ vzlykala. „Nechala jsem je nezajištěné. A něco se v temnotě vplížilo do mého pokoje. Zaútočila jsem na to dýkou, ale mrštilo to se mnou na zem a trhalo a drásalo. Pak jsem omdlela.“

„Kde je von Schiller?“ zeptal se Španěl s divokým leskem v očích. Všichni se podívali na své sousedy. Byli tam všichni, chyběl jen Němec. Zaznamenal jsem de Montoura, zírajícího na vyděšenou dívku. S údivem jsem si všiml, že nemá zbraň.

„K čertu, von Schiller!“ vykřikl Desmarte zuřivě. Polovina z nás následoval Doma Vincenta ven na chodbu a dychtíce po pomstě jsme prohledávali hrad. V jedné tmavé chodbě jsme našli von Schillera. Ležel tváří k zemi v rostoucí karmínové kaluži.

„To musel udělat nějaký domorodec!“ vykřikl se zděšenou tváří Desmarte.

„Nesmysl,“ zahřměl Dom Vincente. „Nikdo z domorodců z venku nemohl projít přes vojáky. Všichni otroci, von Schillerovi mezi nimi, byli bezpečně zavřeni v křídle pro otroky, kromě Goly, který spal v Pierrově pokoji, a Ysabeliny služky“.

„Kdo jiný by mohl udělat něco takového?“ vykřikl v návalu vzteku Desmarte.

„Vy!“ řekl jsem příkře. „Proč byste jinak tak hbitě pospíchal z Marcitina pokoje?“

„Ty prokletý lháři!“ zařval a v mžiku tasený kord už svištěl proti mé hrudi; ale přestože byl rychlý, Španěl byl ještě rychlejší. Desmartův rapír zazvonil o zeď a on sám ztrnul jako socha, protože nehybný hrot Španělova kordu mu mířil na hrdlo.

„Svažte ho,“ řekl Španěl klidně.

„Skloňte prosím své ostří, Done Florenzo,“ poručil Dom Vincente, prodral se dopředu a ovládl scénu. „Signore Desmarte, jste jedním z mých nejlepších přátel, ale zde jsem já jediným zákonem a povinnostem musí být učiněno zadost. Vaše slovo, že se nepokusíte o útěk.“

„Máte ho mít,“ odpověděl Gaskoněc chladně. „V rozčilení jsem jednal unáhleně. Omlouvám se. Nechtěl jsem se úmyslně vzdálit, ale ztratil jsem se v chodbách a komnatách toho prokletého hradu.“

Všichni z nás, pravděpodobně až na jednoho, mu věřili.

„Pánové!“ De Montour vykročil dopředu. „Ten mladík je nevinen. Obraťte Němce.“

Dva vojáci tak učinili. De Montour pokrčil rameny a ukázal na něj. My ostatní jsme tam pohlédli jen jednou a pak v hrůze odvrátili tvář.

„Mohl něco takového udělat člověk?“

„Snad s dýkou – “ začal někdo.

„Žádná dýka nezpůsobí taková zranění,“ odbyl ho Španěl. „Němec byl roztrhán drápy nějakého velkého zvířete.“

Rozhlédli jsme se kolem sebe, napůl očekávajíce skrytou příšeru sápající se ze stínů.

Prohledali jsme celý hrad. Ale po tajemné šelmě jsme nenašli ani stopu.

Už svítalo, když jsem se vrátil ke své komnatě, abych zjistil, že se Gola zavřel uvnitř. A trvalo mi téměř půl hodiny, než jsem ho dokázal přesvědčit, aby mě pustil dovnitř.

Dal jsem mu pořádný pohlavek a vyčetl mu jeho zbabělost. Potom jsem se mu pokoušel vysvětlit, co se vlastně stalo, protože francouzsky částečně rozuměl, a dokonce mluvil divokou směsicí, které hrdě říkal francouzština.

Poslouchal s otevřenou pusou a když se příběh chýlil ke konci, z očí mu byla vidět jen bělma.

„Džu džu!“ šeptal vystrašeně. „Šaman!“

Slyšel jsem neurčité příběhy, o málo víc než zbytky legend, o ďábelském leopardím kultu, který existoval na západním pobřeží. Žádný běloch nikdy nikoho z jeho uctívačů nespatřil, ale Dom Vincente nám vyprávěl příběhy o zvířecích lidech, oděných do leopardích kůží, kteří se plížili půlnoční džunglí, ničili a zabíjeli. Mráz mi přeběhl po zádech a v okamžení jsem Gólu držel tak pevně, až vyjekl bolestí.

„Byl to leopardí muž?“ syčel jsem a vztekle s ním cloumal.

„Massa, massa,“ sípal. „Já být dobrá hoch! Džu džu muž dostat! Víc lépe neříct!“

„To mi tedy řekneš!“ zaskřípal jsem a zesílil sevření, dokud nezamával rukama v chabém protestu a neslíbil, že mi poví vše, co ví.

„Ne leopardí muž!“ šeptal a oči se mu rozšířily neskutečným strachem. „Měsíc, být úplněk, najít dřevorubec, moc potrhaná. Najít jiný dřevorubec. Velký Massa (Dom Vincente) říct, ‚leopard‘. Nebýt leopard. Ale leopardí muž přijít a chtít zabíjet. Něco zabít leopardí muž! Moc potrhaná! Hai, hai! Měsíc být opět úplněk. Něco přijít do samotná chata, roztrhat ženu, roztrhat když spát. Muž najít roztrhaná žena. Velký Massa říct ‚leopard‘. Úplněk znovu, a dřevorubec opět najít, moc potrhaná, a teď to přijít do zámek. Ne leopard. Ale vždy najít stopy od člověka!“

Podíval jsem se na něj zmateně a nechápavě.

Gola měl pravdu. Z dějiště vraždy vždycky vedly stopy člověka. Proč potom domorodci neřekli Domu Vincentovi, že se honí za přízrakem? Teď Gola nasadil vychytralý výraz a pošeptal mí do ucha, že vždycky to byly stopy muže v botách!

I když jsem předpokládal, že Gola možná lže, zmocnil se mě nevysvětlitelný strach. Kdo si potom myslí, že spáchal ty děsivé vraždy?

A on odpověděl: Dom Vincente!

Tenkrát, Messieurs, se mé myšlenky točily v jednom velkém zmateném víru.

Co to všechno vlastně znamenalo? Kdo zabil Němce a pokoušel se zmocnit Marcity? A když jsem o tom zločinu přemýšlel podrobněji, připadalo mi, že cílem útoku byla spíš vražda než znásilnění.

Proč nás de Montour varoval, ačkoliv potom se zdálo, že o zločinu něco věděl a dokonce řekl a dokázal, že Desmarte je nevinen?

Bylo to na mě všechno trochu moc složité.

Řeči o vraždění se začaly šířit i mezi domorodci, navzdory našemu úsilí, a ti brzy začali být neklidní a nervózní. Třikrát během dne byl Dom Vincente donucen potrestat je bičem za neposlušnost. Atmosféra neklidu prostoupila pomalu celým zámkem.

Měl jsem v úmyslu jít s Golovým příběhem za Domem Vincentem, ale rozhodl jsem se ještě chvíli počkat.

Toho dne dámy zůstaly ve svých komnatách a muži byli neklidní a podráždění. Dom Vincente oznámil, že všechny stráže budou zdvojeny a hlídány budou i některé hradní chodby. Přistihl jsem se při cynickém pomyšlení, že pokud byla Golova podezření pravdivá, stráže mnoho platné nebudou.

Rozhodně nejsem, Messieurs, muž, který by se dovedl s takovou situací vyrovnat s klidem. A byl jsem mladý. Takže předtím, než jsme se odebrali na lože, mrštil jsem pohárem na stůl a rozzlobeně oznámil, že jakémukoliv člověku, zvířeti nebo samotnému ďáblovi navzdory, dnes v noci budu spát s dveřma otevřenýma dokořán. A odvrávoral jsem do svého pokoje.

Stejně jako první noci přišel de Montour. A měl výraz člověka, který nahlédl do otevírajících se bran pekla.

„Přišel jsem,“ řekl přiškrceným hlasem, „abych vás požádal – ne, Monsieur, úpěnlivě vás prosím – abyste změnil své ukvapené rozhodnutí.“

Netrpělivě jsem potřásl hlavou.

„Jste již opravdu pevně rozhodnut? Potom vás prosím, abyste mi učinil laskavost a až odejdu do svého pokoje, zavřel za mnou pevně zvenčí dveře.“

Splnil jsem jeho prosbu a když jsem se vracel zpět, byl jsem zmaten a překvapen. Poslal jsem Golu do křídla pro otroky a rapír i dýku jsem položil na dosah. Nešel jsem ani do postele, ale schoulil jsem se ve tmě do křesla. Měl jsem co dělat, abych neusnul. Abych se udržel vzhůru, začal jsem znovu přemítat o podivném de Montourově přání. Zdálo se, že je velice rozrušen; oči měl upřené do neznáma k tajemstvím známým jen jemu samému. A jeho tvář určitě nebyla tváří ničemy.

Najednou se mě zmocnilo nutkání jít do jeho pokoje a promluvit si s ním.

Procházet těmi potemnělými chodbami byl strašidelný pocit, ale po chvíli jsem konečně stanul před dveřmi de Montourova pokoje. Tiše jsem zavolal jeho jméno. Ticho. Natáhl jsem ruku a narazil na roztříštěné dřevo. Spěšně jsem vytáhl křemen a ocílku, které jsem měl s sebou, a ve světle hořícího troudu jsem spatřil veliké dubové dveře visící z mohutných pantů – rozbité a vyražené zevnitř! A de Montourův pokoj byl prázdný.

Z náhlého popudu jsem se rozběhl zpátky do svého pokoje, rychle, ale tiše – naštěstí jsem měl bosé nohy. A když jsem se blížil ke dveřím, uvědomil jsem si, že v temnotě přede mnou se cosi skrývá. Něco, přicházející z postranní chodby a plížící se skrytě vpřed.

V náhlém záchvatu strachu jsem vyrazil kupředu a naslepo jsem udeřil do temnoty. Má sevřená pěst narazila na lidskou hlavu a něco se se žuchnutím zřítilo k zemi. Znovu jsem rozsvítil světlo. Na podlaze ležel muž v bezvědomí – a byl to de Montour.

Upevnil jsem svíčku do držáku na zdi. V ten okamžik se de Montourovi oči otevřely a po chvilce se nejistě postavil.

„Ty!“ vykřikl jsem a vztekem jsem ani nevěděl, co říkám. „Zrovna ty!“

Jen přikývl.

„Ty jsi zabil von Schillera?“

„Ano.“

S výkřikem hrůzy jsem se odtáhl.

„Poslouchej.“ Zvedl ruku. „Chop se rapíru a probodni mě. Nikdo se tě ani nedotkne.“

„Ne,“ vykřikl jsem. „To nemohu.“

„Tak rychle,“ řekl ve spěchu, „vrať se do svého pokoje a zavři dveře. Pospěš si! Vrátí se to!“

„Co se vrátí?“ zeptal jsem se a roztřásl se hrůzou. „Pokud to ublíží mně, ublíží to i tobě. Pojď do pokoje se mnou.“

„Ne, ne!“ zavřeštěl a odskočil od mé napřažené ruky. „Pospěš si, dělej! Na okamžik mne to nechalo, ale vrátí se to.“ A potom hlubokým hlasem, v nepopsatelné hrůze pokračoval: „Už se to vrací. Už je to tu zas!“

V tom okamžiku jsem pocítil nehmotnou, beztvarou přítomnost něčeho děsivého.

De Montour stál se ztuhlýma nohama, ruce napjaté a sevřené pěsti. Pod kůží se mu napjaly svaly, oči se mu rozšířily, na čele vystoupily žily jako při nesmírné fyzické námaze. Ke své hrůze jsem pozoroval, jak beztvará, nepojmenovatelná věc začíná nabývat zřetelnějších obrysů! Jako stín pomalu obklopovala de Montoura.

Zmocňovalo se ho to! Dobrý Bože, ta věc ho prostupovala a splývala s ním!

De Montour zakolísal a ze rtů mu unikl výkřik. Černý stín zmizel. De Montour se zachvěl. Potom se ke mně otočil a Bůh dá, abych takovou tvář už nikdy nespatřil!

Byl to odporný, zvířecí obličej. Oči plály divokým vztekem a rty, ze kterých vycházelo divoké vrčení, odkrývaly lesklé zuby, které k mé rostoucí hrůze připomínaly daleko spíš než lidské zuby zvířecí tesáky.

Ta věc (nemohu to nazývat člověkem) pomalu postupovala proti mně. Vyjekl jsem hrůzou a vrhl se do dveří, právě když ta věc vyskočila do vzduchu směrem ke mně. Zabouchl jsem dveře a křečovitě je držel, zatímco ta věc se proti nim znovu a znovu vrhala.

Konečně se to vzdalo a pomalu se to odplížilo chodbou. Ochable a vyčerpaně jsem se posadil, čekal a naslouchal. Otevřeným oknem vanul vítr přinášející vůni Afriky, kořeněnou a nečistou. Z vesnice přicházely zvuky domorodých bubnů. Vzhůru po řece od džungle jim odpovídaly další. Potom se hluboko z džungle ozvalo dlouhé, kvílivé vlčí zavytí. Víc si už nepamatuji.

Ráno přineslo zprávy vyděšených vesničanů o domorodé ženě potrhané podivnou noční příšerou. Žena jen stěží vyvázla živá. Vydal jsem se za de Montourem.

Cestou jsem potkal Doma Vincenta. Byl rozrušený a rozzlobený.

„V zámku se děje nějaká lotrovina,“ řekl. „Minulou noc, i když jsem o tom nikomu nic neřekl, se něco vrhlo na záda jednoho z arkebuzýrů, servalo mu z ramen koženou vestu a pronásledovalo ho to až do kasáren. Navíc někdo zamkl de Montoura v jeho pokoji a ten musel vyrazit dveře, aby se dostal ven.“

Pokračoval v cestě, mumlaje si pro sebe. Sešel jsem po schodech, zmaten ještě víc než předtím.

De Montour seděl na pohovce a vyhlížel z okna. Kolem něj se vznášel neviditelný oblak únavy.

Jeho dlouhé vlasy byly rozcuchané a neučesané a oděv měl potrhaný. S úlekem jsem si všiml, že na rukou má krvavé skvrny a nehty byly polámané.

Když jsem vešel, vzhlédl ke mně a pohybem ruky mi nabídl místo. Jeho tvář byla unavená a vyčerpaná, ale byla to tvář člověka.

Po chvíli ticha promluvil.

„Povím ti svůj podivný příběh. Nikdy předtím jsem ho nikomu neřekl a nejsem si jist, proč ho vlastně vyprávím tobě, když vím, že mi stejně nebudeš věřit.“

A potom jsem vyslechl ten nejdivočejší, nejfantastičtější a nejpodivnější příběh, jaký kdy kdo slyšel.

„Před lety,“ začal de Montour, „jsem byl za vojenským posláním v severní Francii. Byl jsem přinucen sám projít lesy Villefére plnými nepřátel. Tam jsem byl napaden nelidskou příšerou – vlkodlakem. Za úplňku jsme zápasili na život a na smrt, a já tu věc zabil. A pravda je taková: pokud je vlkodlak zabit ve své pololidské podobě, jeho duch bude svého vraha pronásledovat navěky. Ale pokud je zabit jako vlk, pohltí ho peklo. Opravdový vlkodlak není, jak se mnozí domnívají, člověk, který na sebe bere podobu vlka, ale vlk, měnící se v člověka!

Teď dobře poslouchej, příteli, povím ti strašné tajemství, které jsem draze zaplatil mnoha děsivými skutky. Na počátku byl svět podivný a znetvořený. Jeho džunglemi se potulovaly pitoreskní příšery. Z jiného světa přišli prastaří démoni a přízraky a usadili se v novém, mladším světě. Po celé věky spolu bojovaly síly dobra a zla.

Podivné zvíře, známé jako člověk, se potulovalo mezi ostatními zvířaty, a protože dobro i zlo na sebe k dosažení svých cílů musí vzít konkrétní podobu, duchové dobra vstoupily do člověka. Zlo vstoupilo do jiných zvírat, do plazů a ptáků, a vedli spolu dlouhý a urputný boj. Ohromní draci a hadi byli zahubeni a spolu s nimi i démoni. Konečně Šalamoun, moudrý nad ostatní, s nimi svedl velikou bitvu, a díky své moudrosti je přemohl, zmocnil se jich a spoutal je. Ale nejsilnější a nejmocnější z nich Šalamoun sice vyhnal, ale přemoci je nedokázal. Ti na sebe vzali podobu vlků. Během věků se pouto mezi vlky a démony upevnilo. Ďáblové už nedokázali vlčí tělo opouštět po libosti. V mnoha případech vlk zvítězil nad silou démona a podmanil si ho, takže se stal opět jen zvířetem, sice lítým a úskočným, ale pouze zvířetem. Ale dokonce ještě dnes zbyla spousta vlkodlaků.

A za úplňku na sebe vlk může vzít úplnou nebo částečnou podobu člověka. Když je měsíc v zenitu, zvířecí duše opět získá nadvládu a vlkodlak se stane zase jen obyčejným vlkem. Ale pokud je zabit v lidské podobě, jeho duch je volný a může svého přemožitele pronásledovat celé věky.

Teď poslouchej. Domníval jsem se, že jsem to zabil, až když se to vrátilo do své pravé podoby. Ale zabil jsem o okamžik dříve. Měsíc, přestože se již blížil zenitu, ho ještě zcela nedosáhl a ta věc ještě nebyla úplně vlkem.

To jsem ale nevěděl a pokračoval jsem svou cestou. Ale když se přiblížil úplněk, pocítil jsem podivný, zlověstný dotek čehosi cizího. Ve vzduchu visel strach a cítil jsem nejasné, tajuplné nutkání. Jedné noci, v malé vesničce uprostřed pralesa, mne ten pocit najednou ovládl zcela. Byla noc a měsíc, téměř v úplňku, právě vycházel nad vrcholky stromů. A mezi sebou a měsícem jsem ve vzduchu spatřil nejasný, neurčitý obrys vlčí hlavy!

Z toho, co se stalo potom, si pamatuji jen málo. Matně si vzpomínám, jak jsem se plížil ztichlou ulicí, pamatuji si boj, krátký, marný odpor, a zbytek je zahalen do krvavého oparu, dokud jsem dalšího rána nepřišel k sobě. Na mém oblečení byly skvrny od krve a já vyslechl zděšené vyprávění vesničanů o páru tajných milenců zavražděných děsivým způsobem jen několik kroků od vesnice, roztrhaných na kusy zřejmě divokým zvířetem, pravděpodobně vlkem.

Z té vesnice jsem rychle utekl, ale neutíkal jsem sám. Ve dne jsem přítomnost svého vládce ani necítil, ale když přišla noc a vyšel měsíc, běhal jsem lesem, vrah lidí, ďábel v lidské podobě.

Bože, kolik marných bitev jsem svedl! Ale vždycky to zvítězilo a vzápětí jsem toužil jen po další oběti. Ale jakmile se měsíc dostal do úplňku, moc té věci začínala zvolna slábnout. Poznenáhlu se vytratila úplně a znovu se vrátila až tři noci před úplňkem.

Zabil bych se už dávno, ale neodvážil jsem se. Duše sebevrahů je totiž prokletá a můj duch by navěky trpěl v žáru pekelných plamenů. A to nejhorší, nejstrašnější ze všeho je, že mé mrtvé tělo by se navěky toulalo po zemi, ovládané a obývané duší vlkodlaka! Může být vůbec něco děsivějšího?

Zdálo se, že mi lidské zbraně nemohou vážněji ublížit. Mnohokrát jsem byl probodán mečem a nespočetněkrát mě zranili dýkami. Mé tělo je plné jizev. Ale přesto se jim nikdy nepodařilo srazit mě k zemi. V Německu mne spoutali a vsadili do klády. Už jsem se domníval, že tam pokojně zemřu, ale ta věc se mne opět zmocnila, přerval jsem pouta a uprchl. Křížem krážem jsem se toulal světem a v mých stopách kráčela hrůza a smrt. Řetězy, zdi vězení, nic mě nemohlo zadržet. Ta věc je ke mně připoutána na věky.

V zoufalství jsem přijal pozvání Doma Vincenta, abych se s tebou setkal. O mém druhém životě nikdo nevěděl, protože v moci démona mne nikdo nepoznal, a jen málo z těch, kteří mne spatřili, přežilo, aby o tom mohli vyprávět. Na mých rukou je krev, má duše propadla věčným plamenům zatracení a má mysl je rozervána hrůzou nad zločiny, které jsem spáchal. A přesto mi není pomoci. Věř mi, Pierre, nikdo ještě nepoznal utrpení, jaké jsem zakoušel já.

Ano, zavraždil jsem von Schillera a měl jsem v úmyslu zabít i Marcitu. Proč jsem ji ušetřil, to opravdu nevím, protože v minulosti jsem bez milosti hubil ženy stejně jako muže. Teď, pokud budeš tak laskav, se chop meče a zab mě, a s posledním dechem, který opustí mé rty, ti dám i požehnaní. Ano?“

Když jsem opouštěl de Montourův pokoj, mé myšlenky vířily ve zmatku. Nevěděl jsem kudy kam. Vypadalo to, že nás snad zabije všechny, ale přesto jsem se nemohl přinutit jít za Domem Vincentem a všechno mu povědět. V hloubi duše jsem totiž de Montoura litoval.

Byl jsem tedy zticha a v následujících dnech jsem ho vyhledával při nejrůznějších příležitostech a rozmlouval s ním. Začínalo mezi námi klíčit opravdové přátelství.

Zhruba tou dobou ten černý rarach, Gola, kolem sebe začal šířit atmosféru potlačovaného vzrušení, jakoby zoufale chtěl něco říci, ale nemohl nebo se neodvážil.

A tak plynuly dny plné hodování, pitek a lovu, dokud jedné noci de Montour nepřišel do mé komnaty a beze slova ukázal na měsíc, který právě vyšel na oblohu.

„Podívej se,“ řekl, „mám plán. Oznámím, že odcházím do džungle na lov a zdržím se tam patrně několik dní. Ale na noc se vrátím do zámku a ty mě zamkneš do kobky ve sklepení, která teď slouží jako skladiště.“

Tak jsme také učinili. Dvakrát denně jsem nepozorovaně vyklouzl ven a přinesl svému příteli jídlo a pití. Trval na tom, že bude zůstávat ve sklepě i ve dne, protože ačkoliv démon ho nikdy za světla nenavštívil a on sám se domníval, že za dne je bezmocný, nechtěl mu dát ani tu nejmenší šanci.

V té době jsem si také povšiml, že synovec Doma Vincenta s krysí tváří, Carlos, upřel svou pozornost k Ysabele, své druhé sestřenici, která se tím ale nezdála být příliš potěšena.

Já osobně bych ho vyzval na souboj i pod tou nejmenší záminkou, ale toto se mne opravdu netýkalo. V každém případě však Ysabela vypadala, jakoby z něj měla strach.

Mimochodem, můj přítel Luigi byl roztomilou Portugalkou okouzlen a jeho láska rostla každým dnem.

De Montour seděl ve své cele a přemítal o svých strašných skutcích, pokud se nepokoušel holýma rukama vyrazit závory.

Don Florenzo bloudil po hradě jako Mefístofeles.

Ostatní hosté se bavili, hašteřili a pili.

Gola se plížil kolem a po očku na mě pokukoval, jako by mi naznačoval něco důležitého. Není divu, že mé nervy byly napjaté k prasknutí.

Den ode dne byli domorodci nervóznější, neposlušnější a vzpurnější.

Jedné noci, nedlouho před úplňkem, jsem vstoupil do kobky, kde seděl de Montour.

Rychle zvedl zrak.

„Máš docela odvahu, když ke mně přicházíš v noci.“

Pokrčil jsem rameny a posadil se.

Malým, zamřížovaným oknem proudily dovnitř zvuky a vůně noční Afriky.

„Zase se ozývají bubny domorodců,“ řekl jsem. „V posledních týdnech znějí téměř neustále.“

De Montour souhlasil.

„Ti domorodci jsou neúnavní. Myslím, že mají za lubem nějakou čertovinu. Všiml sis, že Carlos je často s nimi?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „ale vypadá to, že už brzy se mezi ním a Luigim něco strhne. Luigi se dvoří Ysabele.“

Tak jsme si povídali, když tu najednou de Montour ztichl, začal být mrzutý a odpovídal jen jednoslabičně.

Měsíc už vyšel a zářil za zamřížovaným okénkem. De Montourova tvář byla zalita měsíčními paprsky.

Potom mne sevřela hrůza. Na zdi za De Montourem se objevil stín, stín ve tvaru vlčí hlavy!

Ve stejném okamžiku jeho přítomnost vycítil i on a s výkřikem vyskočil ze židle.

Vrhl se rozzuřeně vpřed a když jsem o zlomek vteřiny později třesoucí se rukou zasunoval závoru na dveřích, cítil jsem, jak se do nich opřel celou svou váhou. Když jsem se hnal nahoru po schodech, slyšel jsem divoký řev a bušení na železem okované dveře. Ale ty naštěstí odolaly i ohromné síle vlkodlaka.

Právě když jsem vešel do pokoje, vtrhl dovnitř Gola a vychrlil ze sebe příběh, který v sobě dusil celé dny.

Nevěřícně jsem ho vyslechl a okamžitě jsem se rozběhl za Domem Vincentem.

Bylo mi řečeno, že Carlos ho požádal, aby ho doprovodil do vesnice a pomohl mu při nákupu otroků.

Řekl mi to Don Florenzo, a když jsem mu potom vyprávěl celý Golův příběh, připojil se ke mně.

Společně jsme prošli branou, stručně se ohlásili strážím a vydali se přístavištěm k vesnici.

Když jsme je dostihli, byli už nedaleko vesnice. „Dome Vincente!“ vykřikl jsem. „Vraťte se prosím okamžitě do zámku. Carlos vás prodal do rukou domorodců! Gola mi řekl, že dychtí po vašem majetku a po Ysabel! Vystrašení domorodci mu napovídali bůhvíco o otiscích bot u místa vraždy obou dřevorubců a on jim namluvil, že vrahem jste vy! Dnes v noci se mají domorodci vzbouřit a povraždit všechny na hradě s výjimkou Carlose! Slyšíte mě, Dome Vincente?“

„Je to pravda, Carlosi?“ zeptal se Dom Vincente ohromeně.

Carlos se ošklivě zasmál.

„Ten blázen mluví pravdu,“ ušklíbl se, „ale vám to nijak nepomůže. Ha!“

Vykřikl a skočil po Domu Vincentovi. Vtom se v měsíčním světle zableskla ocel a Španělův kord proklál Carlose dřív, než se stačil pohnout.

Okolo nás vyrostly stíny. Vzájemně jsme si kryli záda, tři muži proti stu. Zableskla se kopí a z desítek mohutných hrdel vyšel děsivý křik. Odrazil jsem tři domorodce a pak jsem se zhroutil pod omračující ranou válečného kyje. O okamžik později prese mne padl Dom Vincente s oštěpem v paži a dalším zabodnutým ve stehně. Nad námi stál Don Florenzo, rapír v jeho rukou se svíjel jako živý, dokud se nepřihnal oddíl vojáků, nevyčistil břeh řeky a neodnesl nás do zámku.

Černé hordy vzápětí zaútočily na návrší, překonávaly příkop a přelézaly palisády, A znovu a znovu je palba stovky obránců srážela zpátky.

Záře hořících, vypleněných skladišť soupeřila s jasem měsíce. Domorodci se shlukli okolo velkého skladiště na druhé straně řeky a začali ho rabovat.

„Kdyby tak někdo z nich upustil pochodeň,“ řekl Dom Vincente, „je tam pěkných pár tisícovek liber střelného prachu. Neodvážil jsem se skladovat trhaviny na této straně řeky. K čertu, k útoku na nás se spojily snad všechny kmeny z okolí a všechny mé lodi jsou zrovna na moři. Nějakou dobu si je můžeme udržet od těla, ale nakonec palisády překonají a to bude náš konec.“

Pospíchal jsem do kobky, kde seděl de Montour. Zvenčí jsem zavolal jeho jméno a podle hlasu, kterým mi odpověděl, jsem poznal, že ho démon alespoň na chvíli opustil.

„Černoši povstali,“ oznámil jsem mu.

„To jsem si domyslel. Jak se vyvíjí bitva?“

Vyprávěl jsem mu podrobnosti o Carlosově léčce, o bojích a zmínil jsem se i o střelném prachu za řekou. Vyskočil na nohy.

„Na mou proklatou duši,“ vykřikl, „ještě jednou si s peklem zahrajem kostky! Rychle, vyveď mě z hradu! Jednoduše přeplavu řeku a vyhodím ten prach do vzduchu!“

„To je šílenství!“ zděsil jsem se, „mezi hradbami a řekou je nejméně tisícovka černochů a třikrát tolik za ní! A řeka se hemží krokodýly!“

„Zkusím to!“ odpověděl a v jeho tváři jsem četl nezvratné odhodlání. „Pokud se mi to podaří, bude o nějakou tu tisícovku černých lotrů míň. Pokud zahynu, moje duše bude volná a možná, že když položím život za dobrou věc, dostane se mi milosti.“

„Pospěš,“ vyrazil ze sebe vzápětí, „démon už se vrací! Už cítím jeho moc! Pospěš!“

Utíkali jsme k bráně. De Montour namáhavě oddechoval, jakoby s něčím sváděl krutý boj.

U brány se vrhl dopředu a prosmýkl se mezi mohutnými křídly. Přivítal ho rozzuřený křik domorodců.

Vojáci křičeli nadávky a kletby na něj i na mě. Z vrcholku palisády jsem viděl, jak se nejistě rozhlíží ze strany na stranu. Zástup domorodců postupoval nezadržitelně vpřed, v rukou svírali oštěpy.

Potom k obloze vzlétlo strašlivé vlčí zavytí a de Montour se vyřítil vpřed. Domorodci se v úžasu zastavili a dřív, než se stačili pohnout, byl mezi nimi. Zazněly výkřiky, ale namísto nenávisti v nich byla hrůza a děs.

Překvapení vojáci sklonili zbraně.

De Montour běsnil ve středu černého davu a když se konečně dali domorodci na útěk, tři z nich zůstali na zemi v krvi.

Tucet kroků je pronásledoval; pak ztuhl jako z kamene. Na okamžik tak stál, zatímco kolem něj pršela kopí. Pak se otočil a rychle se rozběhl směrem k řece.

Několik kroků od břehu řeky mu zastoupila cestu další skupina černochů. V planoucí záři hořících domů byla celá scéna jasně osvětlená. Vržené kopí proklálo de Montourovi paži. Bez zastavení ho vyrval a nabodl na něj domorodce, kterým pak mrštil mezi ostatní.

Člověku posedlému démonem se nemohli postavit. S křikem prchali, de Montour skočil jednomu z nich po zádech a srazil ho k zemi.

Vztyčil se, na okamžik se zapotácel a skočil na kraj řeky. Na krátkou chvíli se zastavil a potom zmizel mezi stíny.

„Jméno toho ďábla!“ oddechoval Dom Vincente. „Co je to za člověka? Byl to de Montour?“

Přikývl jsem. Nad práskáním arkebuz zněly divoké výkřiky domorodců. Byli shluknuti kolem velkého skladiště za řekou.

„Připravují velký útok,“ řekl Dom Vincente. „Myslím, že tentokrát se dostanou přes palisádu. Pozor!“

Ozvala se rána, která roztrhla oblohu vedví. Výbuch plamenů vyšlehl až ke hvězdám. Celý zámek se otřásl výbuchem. Pak nastalo ticho a pomalu se rozptylující kouř odhalil kráter na místě, kde ještě před okamžikem stálo skladiště.

Mohl bych vám vyprávět, jak Dom Vincente, sám zraněný, vedl vojáky branami zámku a dolů ze svahu na vyděšené černochy, kteří unikli výbuchu. Mohl bych vám vyprávět o nelítostném zabíjení, o našem vítězství a pronásledování uprchlíků.

Mohl bych vám také, Messieurs, vyprávět, jak jsem byl odtržen od naší skupiny a ztratil se hluboko v džungli, neschopen najít cestu na pobřeží.

Mohl bych vám vyprávět, jak jsem padl do zajetí bandy lovců otroků, a jak se mi podařilo jim uniknout. Ale to nemám v úmyslu. To samo o sobě by vydalo na další vyprávění, a já chci mluvit o de Montourovi.

Hodně jsem přemýšlel, jestli se opravdu de Montourovi podařilo dostat se ke skladu a vyhodit ho do vzduchu, nebo jestli to všechno bylo jen dílem náhody.

Že by člověk, byť posedlý ďáblem, mohl přeplavat řeku plnou krokodýlů, se mi zdálo nemožné. A pokud se mu to přece jen nějakým zázrakem podařilo, musel vyletět do vzduchu společně s prachárnou.

Jedné noci jsem na pokraji vyčerpání vyšel z džungle a spatřil pobřeží a blízko břehu malou chatrč. Vydal jsem se k ní, měl jsem v úmyslu tam přespat, pokud to dovolí hmyz a hadi.

Překročil jsem práh a zarazil se uprostřed kroku. Za ručně zhotoveným stolem seděl muž. Když jsem vstoupil, zvedl hlavu a světlo měsíce mu zalilo tvář.

Sevřela mne hrůza. Byl to de Montour, a měsíc byl v úplňku!

Stál jsem tam, neschopen pohybu. Pomalu se postavil a přistoupil blíž. A jeho tvář, přestože byla vyčerpaná jako tvář někoho, kdo nahlédl až na dno pekla, byla tváří normálního člověka!

„Pojď dál, příteli,“ řekl a jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně, „pojď dál a neboj se mě. Ten démon je navždy pryč.“

„Ale řekni mi, jak jsi ho přemohl?“ vykřikl jsem, když jsem nadšeně tiskl jeho ruku.

„Když jsem běžel k řece, sváděl jsem strašlivý boj,“ odpověděl. „Ale poprvé za celou tu dobu má mysl získala navrch, alespoň na okamžik, právě tak dlouhý, abych splnil své poslání. A věřím, že svatí mi přišli na pomoc, protože jsem dával život svůj za životy jiných. Skočil jsem do řeky a v okamžiku se kolem mne hemžili krokodýli. Bojoval jsem s nimi, opět v moci démona, a pak mě najednou ta věc opustila.

Vylezl jsem z vody a podpálil sklad. Výbuch mě odhodil stovky stop daleko a celé dny jsem se potuloval džunglí v zatemnění smyslů.

Ale přišel úplněk, po něm další, a démon už se nevrátil. Jsem volný, konečně jsem volný!“

A radostné nadšení zabarvilo jeho slova: „Má duše je volná. Zní to neuvěřitelně, ale ten ďábel teď leží někde na dně řeky, nebo možná obývá tělo jednoho z těch ohromných plazů, kteří brázdí vody Nigeru!“

ZAHRADA STRACHU

Kdysi jsem se jmenoval Hunwulf – Tulák. Toto vědomí nejsem schopen vysvětlit žádným přirozeným, ani nadpřirozeným způsobem a ani se o to nepokouším. Každý člověk si pamatuje, co se mu přihodilo v minulosti, já i to, co jsem prožil v minulých životech. Tak, jak si jednotlivec pamatuje svět, který vnímal jako dítě, chlapec nebo mladík, já si pamatuji bytosti, kterými býval v dávných dobách James Allison. Proč to tak je, vám nemohu vysvětlit, stejně jako nejsem schopen vysvětlit nekonečné množství přírodních zákonů a úkazů, se kterými se denně setkávám jak já, tak všichni ostatní smrtelníci. Ale teď, když ležím a čekám, až mě smrt osvobodí z mé dlouhé nemoci, vidím jasně a přesně to obrovské panorama životů, které se táhnou mou minulostí. Vidím nejen muže, ale i divoké tvory, kterými jsem býval.

Mé vzpomínky totiž nezačínají s příchodem lidstva. Jak by mohly, když divocí tvorové se prolínají s člověkem tak, že není možné vyznačit hranici, která je dělí. Právě v tomto okamžiku vidím šerou pěšinu vedoucí mezi obrovskými stromy pradávného pralesa, na kterou nikdy nevstoupila noha chráněná vydělanou kůží. Vidím obrovské chlupaté a přihrbené tělo, které se po ní pohybuje – neohrabaně, ale rychle, chvílemi po čtyřech, chvílemi po dvou. Pátrá pod hnijícími padlými kmeny po koříncích a hmyzu a malé kulaté uši jsou neustále ve střehu. Chvílemi zvedne hlavu a vycení zažloutlé tesáky. Je to primitivní lidoop, a přece jasně cítím jeho příbuzenství s myslící entitou, která se dnes jmenuje James Allison. Mé tělo je měkké, bílé a holé, jeho svalnaté, tmavé a porostlé srstí. Přesto jsme bývali jedno a v jeho malém, pomalém mozku se už tenkrát začínaly tvořit a spojovat lidské myšlenky a touhy, hrubé, zmatené, prchavé, které však byly základem pro všechny ty ctižádostivé a vznešené vize, které člověk snil v letech n ásledujících.

Ale ani tam mé vzpomínky nekončí. Vracejí se dál, mnohem dál, po prastarých, dávno zapomenutých stezkách, které se neodvažuju sledovat ani v duchu, do temných a děsivých hlubin, jež lidské vědomí nedokáže změřit. Ale i v oněch místech jsem si vědom svého já a své osobnosti. Tvrdím, že výjimečný jedinec není nikdy ztracen, ani v té temné hlubině, ze které jsme kdysi vylezli, skřehotající a hluční, ani v té budoucí Nirváně, do které se jednoho dne ponoříme. I tu jsem už zahlédl, daleko před sebou, zářící jako namodralé světélkující jezero mezi horskými hřbety hvězd.

Ale dost. Budu vám vyprávět o Hunwulfovi. Och, bylo to dávno, strašlivě dávno! Jak dávno, to se ani neodvažuji určit. Proč vlastně bych měl jen pro nesmyslný lidský odhad a přibližné časové zařazení hledat slova k popisu říše nepopsatelně, nepochopitelně vzdálené? Od toho času změnila Země mnohokrát svou tvář a osud mnoha národů se naplnil.

Byl jsem Hunwulf, syn zlatovlasých Aesiřanů, kteří z ledových plání pochmurného Asgardu vysílali výpravy svých modrookých synů na cesty světem. Ta putování trvala často celé desítky let a naše stopy se nacházely na těch nejpodivnějších místech. Já se narodil při jedné takové výpravě na jih a nikdy jsem neviděl rodnou zem svého národa, kde většina Seveřanů stále ještě žije ve stanech z koňských kůží, postavených uprostřed sněhových plání.

Na té dlouhé cestě jsem dosáhl mužství, divokého, nepoddajného a nezkrotného mužství Aesiřanů, kteří znají jediného boha – mrazivého Ymira s ledovým vousem a jejichž sekery jsou zakaleny v krvi mnoha národů. Svaly jsem měl jako hedvábím opředená ocelová lana. Žluté vlasy, podobné lví hřívě, mi padaly na široká ramena. Bedra mi halila leopardí kožešina. A svou těžkou kamennou sekeru jsem stejně dobře ovládal pravou jako levou rukou.

Rok za rokem se můj kmen posouval dál a dál na jih. Někdy jsme uhnuli velkým obloukem na východ, nebo na západ, někdy se usadili na celé měsíce, nebo dokonce roky v některém z úrodných údolí, ale při tom všem jsme pomalu, ale neodvratně postupovali k jihu. Čas od času naše pouť vedla nekonečnými pustinami, které ještě nikdy nezaslechly lidský křik, jindy se nás neznámé domorodé kmeny pokoušely vychýlit ze směru a pak naše cesta vedla přes krví zbrocený popel jejich zničených vesnic. A v průběhu našeho putování, lovů a krvavých střetnutí, jsem dospěl v muže a zamiloval se do Gudrun.

Co bych měl říci o Gudrun? Jak chcete popsat barvy slepci? Mohl bych říci, že její kůže byla bělejší než mléko, že v jejích vlasech barvy tekutého zlata jako by se zachytilo samo slunce, a tvary jejího těla by zahanbily i sen, ze kterého vzešly řecké bohyně. Ale těžko bych vám popsal tu směs ohně a dokonalosti, která se jmenovala Gudrun. Nemáte s čím srovnávat; znáte ženství jen podle příslušnic své vlastní doby a ty by vedle ní vypadaly jako plamínek svíčky vedle měsíce v úplňku. Už celá tisíciletí po zemi nekráčela žena, která by se mohla rovnat Gudrun. Kleopatra, Thais, Helena Trojská, to všechno byly jen odlesky její krásy, nepříliš zdařilé napodobeniny květu, který se mohl rozvinout do plné krásy jen v těch pradávných časech úsvitu lidstva.

Pro Gudrun jsem se vzdal svého kmene a odešel do divočiny, uprchlík a vyvrženec s krvavýma rukama. Byla z našeho rodu, ale ne z mého kmene, ztracené dítě, které jsme našli opuštěné bloudit pralesem, kde ji zapomněl nějaký jiný potulný kmen naší krve. Vyrostla u našeho kmene a když dospěla do plného květu mladého ženství, připadla Heimdulovi Silnému, nejmocnějšímu lovci kmene.

Jenže sny o Gudrun probouzely v mé duši plamen šílenství a kvůli ní jsem zabil Heimdula, rozdrtil jsem mu svou kamennou sekerou lebku dřív, než si stačil Gudrun odnést do svého stanu z koňských kůží. Šla se mnou dobrovolně, protože mě milovala láskou aesirských žen, podobnou nenasytnému plameni, který pohlcuje každou slabost. Oh ano, byl to divoký věk, život byl pochmurný a zbrocený krví, byl to čas, kdy slabí umírali rychle. Nebylo na nás nic jemného nebo něžného, vášeň se podobala bouři, vzplanutí boje, útoku lva. Naše lásky byly stejně strašné jako naše nenávisti.

Tak jsem unesl Gudrun z kmene a v patách se nám hnali mstitelé – zabijáci. Štvali nás celý den a celou noc, až do chvíle, kdy jsme přeplavali stoupající řeku, ječící zpěněný proud, který se ani Aesiřané neodvážili překonat. Jen my, v šílenství naší lásky, jsme si probojovali cestu záplavou a potrhaní a polomrtví dostihli protějšího břehu.

Pak jsme mnoho dnů bloudili pralesem náhorní roviny, hemžícím se tygry a leopardy, až jsme jednoho dne dorazili k mohutnému pásu hor, který se tyčil jako modrá hradba vysoko k nebi. Úbočí následovalo úbočí, od vrcholu jsme zvedali oči k vrcholu.

V horách na nás zaútočily mrazivé vichry a hlad a z nebe se na nás s hromovým duněním křídel vrhali obrovští kondoři. V bojích při průchodu několika průsmyky jsem přišel o všechny šípy a nešťastnou ranou roztříštil svůj oštěp s kamenným hrotem, ale nakonec se nám přece jen podařilo překonat černou páteř horského masivu a když jsme začali sestupovat po jižních úbočích, narazili jsme na vesnici. Byly to dva tucty primitivních chýší slepených z jílu a obývaných mírumilovnými lidmi světle hnědé pleti, kteří mluvili podivným jazykem a měli ještě podivnější zvyky. Přivítali nás znamením míru, odvedli do své vesnice, kde nám nabídli maso, chléb z ječmene a nápoj ze zkvašeného mléka. Zatímco jsme jedli, přidřepli si do velkého kruhu kolem nás a ženy tiše pleskaly dlaněmi do tamtamů tvaru mělkých mis, aby nám tak vyjádřily příslušnou úctu.

K vesnici jsme dorazili za soumraku a během hodování se snesla noc. Na všech stranách se proti hvězdám rýsovaly útesy a vrcholky hor. Malý chomáč jílových chatrčí a několik ohňů se topily v černočerné noci. Gudrun pocítila samotu, tísnivý tlak té nekonečné temnoty a přitiskla se ke mě; ramenem se opřela o mou hruď. Já měl těsně vedle ruky svou těžkou kamennou sekeru a byl jsem spokojený. Nikdy v životě jsem nepoznal, co je to strach.

Všude kolem nás dřepěly drobné hnědé postavičky, ženy i muži, a pokoušely se s námi dohovořit pohyby štíhlých rukou. Nikdy nežili jinde než ve své vesnici, v relativním klidu a bezpečí, a proto jim docela chyběla jak síla, tak bezohledná divokost potulných Aesiřanů. Jejich ruce se ve svitu ohňů pohybovaly v přátelských gestech.

Podařilo se mi vysvětlit jim, že jsme přišli od severu, překonali velké hory a ráno že máme v plánu sestoupit dolů, na zelené pláně, které jsme viděli z horských vrcholů. Když mi nakonec porozuměli, rozpoutala se bouře výkřiků, všichni divoce vrtěli hlavami a ženy začaly vzrušeně bít do bubnů. Chtěli mi zřejmě sdělit něco velmi důležitého, všichni najednou začali mávat rukama, takže mě spíš zmátli, než aby mi něco vysvětlili. Jediné, co jsem nakonec pochopil, bylo, že si nepřejí, abychom sestupovali z hor. Na jih od vesnice se ukrývala jakási hrozba, ale zda je to člověk, nebo zvíře, jsem přes veškerou jejich snahu nepochopil.

A právě ve chvíli, kdy se moje pozornost plně soustředila na jejich posuňky, se to stalo. První náznak útoku představovalo náhlé zapleskání mohutných perutí. Z noční temnoty se snesl temný stín a v okamžiku, kdy jsem se zvedal na nohy, mě do hlavy děsivou silou zasáhlo obrovské křídlo. Padl jsem na zem, ozval se Gudrunin výkřik a já cítil, jak ji něco táhne od mého boku. Vyskočil jsem plný touhy trhat a zabíjet, ale už jsem zahlédl jen temný stín, který se ztrácel na nočním nebi. V pařátech se mu zmítala bílá postava a marně se pokoušela vymanit se z toho děsivého sevření.

S řevem plným bolesti a vzteku jsem sebral se země sekeru a vrhl se do tmy – jen abych se vzápětí zastavil. Byl jsem zoufalý a bezradný, protože jsem nevěděl, kudy se dát.

Malí hnědí lidé zmateně pobíhali sem a tam, křičeli a na zmateném útěku do úkrytu vlastních chýší rozkopali všechny ohně. Teď se pomalu vraceli zpátky a při tom kňučeli jako zpráskaní psi. Shromáždili se kolem mě, dotýkali se mě nesmělýma rukama a štěbetali svým nesrozumitelným jazykem. Bezmocně jsem klel, protože bylo jasné, že mi chtějí sdělit něco důležitého a já jim nebyl s to porozumět.

Nakonec jsem se od nich dal odvést nazpět k ohni a nejstarší muž vesnice přinesl pruh vydělané kůže, hliněný hrnek s jakousi barvou a přiostřenou hůlku. Na kůži pak nakreslil hrubý obrázek okřídleného stvoření, unášejícího bílou ženu – ano, ten obrázek byl opravdu velmi neumělý, ale snadno jsem pochopil. Pak začali všichni ukazovat k jihu a hlasitě křičeli svým nesrozumitelným jazykem. Bylo jasné, že to nebezpečí, před kterým se nás zvečera pokoušeli varovat, byla právě ta okřídlená bytost, která unesla Gudrun. Až doposud jsem si myslil, že ji odnesl jeden z těch obrovských horských kondorů, ale obrázek, který nakreslil starý muž černou barvou, připomínal spíše okřídleného člověka než cokoliv jiného.

Pak začal pomalu a pracně kreslit něco, co jsem nakonec poznal jako neumělou mapu – ale ano, i my v těch dávných dnech, jsme měli své primitivní mapy, i když žádný dnešní muž by jim nebyl schopen porozumět, tak rozdílné byly symboly, které jsme používali.

Trvalo to dlouho. Než stařec skončil a já porozuměl jeho kresbě, byla už půlnoc. Konečně bylo všechno jasné. Když se vydám směrem naznačeným na mapě, dál úzkým dlouhým údolím, na jehož horním konci leží vesnice, zdolám skalní stěnu a vylezu na rozlehlou planinu. Tu musím přejít a pokračovat řadou divokých úbočí, projít dalším údolím a tam narazím na místo, kde se ukrývá stvoření, které uneslo mou družku. Na tom místě nakreslil starý muž něco, co vypadalo jako pokřivená chýše, a všude kolem ní spoustu podivných rudých značek. Ukázal na ně, pak na mě a divoce zavrtěl hlavou. Při tom vydával křik, který už jsem té noci slyšel několikrát a který, jak jsem pochopil, znamenal v jazyce těch lidí nebezpečí.

Pak se mě pokoušeli posuňky přemluvit, abych nechodil, ale já, bez sebe nedočkavostí, vzal pomalovanou kůži, přijal vak potravin, který mi sami nabídli (na lidi té doby měli opravdu podivné zvyky), zvedl sekeru a vydal se do bezměsíční noci. Mé oči však byly bystřejší, než by byl novodobý mozek ochoten pochopit, a orientačním smyslem bych zahanbil i vlka. Jakmile jsem si jednou mapu vtiskl do paměti, mohl jsem ji klidně zahodit, a přece dojít na každé místo na ní vyznačené, ale i tak jsem ji stočil a zasunul za opasek.

Cestoval jsem tak rychle, jak jsem to ve svitu hvězd dokázal, a byl jsem odhodlán nevyhnout se žádnému tvoru, který by mi stál v cestě, ať už by to byl člověk, jeskynní medvěd nebo šavlozubý tygr. Čas od času jsem zaslechl zaskřípění písku pod plíživými tlapami, zachytil jsem záblesk žlutozelených očí planoucích v temnotě a zahlédl stíny obrovských pružných těl. Pokračoval jsem však neustále dál se srdcem natolik plným zoufalství a zuřivostí, že jsem nebyl ochoten vyhnout se žádnému, sebedivočejšímu zvířeti.

Prošel jsem údolím, překonal horskou stěnu a ocitl se na náhorní planině, rozryté koryty potoků a poseté velkými balvany. Tu jsem přešel, a za šera, ještě před příchodem rána, se pustil do sestupu po zrádných úbočích na druhé straně. Sestup se zdál nekonečný a úpatí hor stále ještě leželo v neproniknutelné temnotě. Sestupoval jsem však rychle a bez ohledu na vlastní bezpečí, nezdržel jsem se ani tak dlouho, abych odvinul z ramen dlouhý kotouč lana z nevydělané kůže, který jsem nesl s sebou. Spolehl jsem na to, že s trochou štěstí a díky své obratnosti dorazím dolů, aniž si srazím vaz.

Když ráno pozlatilo vrcholky hor prvními slunečními paprsky, ocitl jsem se na dně širokého údolí ohraničeného strmými útesy. V místě, kde jsem stál, bylo údolí směrem od východu k západu velmi široké, ale dál k jihu se rychle zužovalo. Mělo tvar obrovského vějíře s rukojetí obrácenou k jihu.

Jeho dno bylo rovné a středem tekla klikatá říčka. Stromy tam rostly jen řídce, křoví skoro žádné, ale zato koberec vysoké trávy, která byla v téhle roční době skoro suchá. Jen kolem břehů potoka se táhly zelené pásy a na nich se pásly skupinky mamutů – obrovských hor masa, svalů a rezavé srsti.

Ty jsem opatrně obešel, protože s takovými obry bych si neporadil ani já. Byli si vědomi své síly a dobře jsem věděl, že s výjimkou jediné věci se nebojí ničeho na zemi. Když jsem se přiblížil příliš, vztyčili kornouty uší, výhružně pozvedli choboty, ale nezaútočili na mě. Rychle jsem se proplétal mezi řídkými stromy a slunce ještě nevystoupalo nad nejvyšší vrcholky hor, když jsem dorazil k místu, kde se skalní stěny, ohraničující údolí, stýkaly. Dlouhý noční sestup neměl žádný vliv na mé ocelové svaly. Necítil jsem únavu, zuřivost ve mně hořela neztenčenou silou. Nevěděl jsem, co mě na druhé straně útesů čeká, a nehodlal jsem o tom přemýšlet. V mozku jsem měl jen touhu po krvi a zabíjení.

Útesy se nespojovaly docela. Zůstala v nich úzká soutěska, široká sotva několik desítek metrů. Jejím středem protékala říčka a její dno pokrýval hustý prales. Prošel jsem tímhle úsekem, který byl zhruba stejně dlouhý i široký a ocitl jsem se v dalším údolí, nebo spíš v pokračování toho předchozího, které se hned za soutěskou znovu rozšiřovalo.

Skalní stěny rychle ustupovaly na obě strany a tvořily kolem údolí nepřekonatelnou hradbu tvaru obrovského oválu. Daleko před sebou, na jižním konci, jsem viděl v šedomodré stěně další soutěsku, ve které probleskovalo modré nebe. Vnitřní údolí vypadalo jako džbán se dvěma hrdly.

To hrdlo, kterým jsem přišel já, bylo zarostlé pásem stromů, které pak náhle končily a byly vystřídány polem karmínově rudých květů. Několik set metrů od okraje lesa jsem spatřil podivnou stavbu.

Popíšu vám, co viděl nejen Hunwulf, ale současně i James Allison. Hunwulf totiž jen matně chápal to, co vidí, a nebyl by schopen některé věci vůbec popsat. Já, jako Hunwulf, jsem například nevěděl nic o architektuře. Jediná obydlí, která jsem znal, byly stany mého lidu a hliněné chýše domorodců, nebo ostatních, stejně primitivních lidí.

Jako Hunwulf tedy mohu říci jen to, že jsem viděl obrovskou chýši, jejíž popis se vymyká mým schopnostem. Jako James Allison jsem viděl dvacet metrů vysokou věž, vybudovanou ze zvláštního, dokonale vyleštěného zeleného kamene, který působil poloprůsvitným dojmem. Věž byla kulatá a alespoň v té části, kterou jsem viděl já, bez oken a bez dveří. Vlastní válec věže byl vysoký zhruba patnáct metrů a z plošiny na jejím rovném vrcholu se zvedala nástavba o menším průměru. To znamená, že kolem ní zůstala jakási kruhová galerie, obehnaná zdobeným zábradlím. Menší věž měla jak okna, tak dveře a i z místa, kde jsem stál, bylo vidět, že všechny otvory jsou opatřeny hustými mřížemi.

To bylo všechno. Žádná známka lidské přítomnosti. Žádnou známku života jsem neodhalil ani v údolí. Na první pohled mi však bylo jasné, že právě tuhle věž se mi pokoušel nakreslit stařec ve vesnici, odkud jsem se vydal na cestu. Věřil jsem, že právě tady najdu Gudrun – pokud je ještě na živu. Kus za věží jsem zahlédl modré jezero, do kterého se vlévala říčka, protékající podél západní stěny údolí. Ukrytý mezi stromy jsem pozoroval věž a květinové pole, které ji obklopovalo ze všech stran. Květy se táhly celé stovky metrů na všechny strany a směrem k věži jejich porost ještě houstnul. Na druhém konci údolí a kolem jezera rostly stromy, mezi květinami však nebyl jediný.

V životě jsem podobné květy neviděl. Rostly velmi blízko sebe, téměř se navzájem dotýkaly. Byly něco přes metr vysoké, na jednoduchém stonku vždy jediný květ, květ větší než lidská hlava, s širokými masitými okvětními lístky, staženými do úzké koruny. Okvětní lístky měly živě karmínovou barvu, která mi připomínala čerstvou ránu. Stonky byly silné jako mužské zápěstí, bezbarvé, téměř průsvitné. Jedovatě zelené listy měly tvar vavřínového listu, připomínaly hrot oštěpu a skláněly se k zemi na dlouhých hadovitých lodyhách. Celý zjev rostlin byl odpudivý a já přemýšlel, co všechno se může v jejich porostu ukrývat.

Bouřily se ve mně všechny divoké instinkty. Cítil jsem přítomnost neznámého nebezpečí, stejně jak jsem mnohokrát vycítil číhajícího lva dřív, než ho odhalily mé obyčejné smysly. Pečlivě jsem prohlížel rudé pole v obavě, že se v něm ukrývá obrovský had. Zavětřil jsem a pátral po nějakém pachu, který by mi pomohl, ale vítr vál směrem ode mě. Na té obrovské zahradě však bylo každopádně něco nepřirozeného. Přestože vál severní vítr, nepohnul se v celém poli jediný kvítek, nezašustil jediný list. Květy byly nehybné a listy se klonily k zemi jako nějací obrovští draví ptáci a já měl nepříjemný pocit, že mě pozorují.

Podobnou krajinu vídá člověk ve snu: Na obou stranách šedomodré útesy, které se zvedají vysoko k modrému nebi posetému bílými obláčky, v dáli zasněné jezero a v popředí vysoká zelená věž uprostřed záplavy rudých květů.

Přece tady však bylo něco. Přestože vítr vál směrem ode mě, zachytil jsem ve vzduchu slabý závan, pach smrti a rozkladu, který musely vydávat právě ty květy.

Pak jsem se náhle ve svém úkrytu přikrčil. Nahoře, na ochozu, se něco pohnulo. Ze dveří vyšla postava, přistoupila k zábradlí, opřela se o něj a začala se rozhlížet po údolí. Byl to muž, ale o takovém muži se mi nezdálo ani v těch nejstrašnějších snech.

Byl vysoký, mohutný a jeho kůže měla barvu vyleštěného ebenu. To, co z něj však dělalo děsivou noční můru, byla křídla, která měl složená na zádech. Věděl jsem, že to jsou křídla, bylo to jasné na první pohled.

Já, jako James Allison, jsem se v mysli zabýval mnohokrát věcmi, které jsem viděl očima bojovníka Hunwulfa. Vznikl snad ten černý muž pouhou shodou nepředvídaných okolností, jako ojedinělý výstřelek zmatené přírody, a žil v samotě a nekonečné bezútěšnosti? Nebo byl posledním příslušníkem nějaké dávno vyhynulé, zapomenuté rasy, která vznikla, rozvinula se a zmizela ještě před příchodem myslícího člověka? Třeba by mi o tom něco řekli ti drobní obyvatelé vesnice v horách, ale bohužel, neměli jsme společnou řeč. Klonil bych se spíše k té druhé domněnce. Okřídlení lidé nejsou v mytologii žádnou výjimkou; nacházíme je v bájích a pověstech mnoha národů a mnoha ras. Tak daleko v mytologii, kam sahají kroniky a legendy, nacházíme příběhy o harpyjích a okřídlených bozích, o andělech a létajících démonech. Legendy jsou pokřivené odrazy dnes už neexistujících skutečností. Věřím, že kdysi dávno vládla světu rasa okřídlených lidí a že já, Hunwulf, jsem se setkal v údolí rudých květů s jejím posledním příslušníkem.

Tyhle myšlenky mně ovšem probíhaly hlavou jako Jamesi Allisonovi, jehož moderní vědomosti jsou stejně velké jako jeho novodobá nevědomost.

Já, Hunwulf, jsem se nezabýval podobnými zbytečnými úvahami. Současný skepticismus nebyl součástí mého já a nesnažil jsem se vysvětlit si logicky něco, co neodpovídalo běžným přírodním zákonům. Neuznával jsem jiné bohy kromě Ymira a jeho dcer, ale nepochyboval jsem o existenci jiných božstev, uctívaných jinými národy, která pro mě ovšem představovala démony. Do mého světa a životního vzorce bez potíží zapadaly nadpřirozené bytosti jakéhokoliv druhu. Nepochyboval jsem o tom, že na světě žijí draci, duchové, démoni a ďáblové, stejně jako jsem nepochyboval o tom, že se mohu setkat se lvy, býky, nebo slony. Přijímal jsem ten podivný výtvor přírody jako nadpřirozeného démona a nestaral se o jeho původ. Nepropadl jsem ani strachu z té nadpřirozené bytosti. Byl jsem přece synem Asgardu, který se nebál ani lidí, ani ďáblů, a mnohem víc jsem věřil na zdrcující sílu své kamenné sekery než na modlitby kněží nebo zaklínadla čarodějů.

Nevrhl jsem se však bezhlavě do volného prostoru, abych zaútočil na věž. Měl jsem v sobě opatrnost divokého tvora a zatím jsem neobjevil jediný způsob, jak se dostat na horní plošinu věže. Okřídlený muž nepotřeboval dveře na úpatí stavby, protože do ní vstupoval horem, a hladký povrch stěn byl nepřekonatelnou překážkou i pro toho sebelepšího lezce. Nakonec mě přece jen napadl způsob, jak se do věže dostat, ale váhal jsem. Vyčkával jsem v úkrytu, zda se neobjeví další okřídlení lidé, i když jsem měl nevysvětlitelný pocit, že muž, kterého jsem viděl, je jediný v celém údolí a možná na celém světě. Skrčený mezi stromy jsem pozoroval, jak zvedl ruce z parapetu a protáhl se jako obrovská kočka. Pak přešel ochoz a zmizel ve věži. Vzduchem se rozlehl tlumený výkřik, při jehož zvuku jsem ztuhnul, i když jsem si současně uvědomil, že to nebyl výkřik ženy. Nakonec se ze dveří znovu vynořil černý pán věže a za sebou táhl jakousi menší postavu. Jeho oběť se bránila, zmítala se a žalostně křičela. Byl to drobný hnědý muž , podobný těm, se kterými jsem se setkal ve vesnici. Nepochyboval jsem, že byl zajat stejným způsobem jako Gudrun.

V rukou svého obrovského nepřítele byl bezmocný jako děcko. Černý muž rozprostřel mohutná křídla a vyšvihl se na parapet. Svou oběť při tom nesl stejně snadno, jako by kondor nesl vrabce. Vznesl se nad rudé pole a já, přikrčený v úkrytu, ho s úžasem sledoval.

Okřídlený muž se téměř zastavil ve vzduchu a vyrazil z hrdla podivně děsivý výkřik, po kterém následovala neméně děsivá odpověď. Rudým polem hluboko pod ním proběhl nepřirozený záchvěv života. Velké rudé květy se začaly třást, rychle se rozvíjely, roztahovaly masité okvětní lístky jako hadí chřtány. Zdálo se, že se stonky nedočkavě natahují. Široké listy se pozvedly, chvěly se v podivné křeči a přitom vydávaly zvuk podobný rytmické výstraze chřestýše. Celým údolím se rozlehl tichý sykot, při kterém mi tuhla krev v žilách. Květy začaly lapat do vzduchu a vzpínaly se do výše. V tom okamžiku okřídlený muž vyrazil odporný smích a pustil svého vězně.

S výkřikem, jaký mohou vydávat jen ztracené duše v předpeklí, se hnědý muž zřítil dolů mezi květy. Ty se na něj s šustivým sykotem vrhly. Silné ohebné stonky se prohnuly jako hadí krky, okvětní lístky se sevřely na jeho těle. Snad stovka nejbližších květů se na něj přisála jako chapadla chobotnice a doslova ho drtila. Zoufalé výkřiky bolesti se ozývaly jen nezřetelně; doslova zmizel pod masou syčících, vibrujících květů. Ty rostliny, které byly mimo dosah, sebou zuřivě trhaly, jako by se snažily vyrvat z kořenů a přidat ke svým druhům. Květiny v celém obrovském poli se natahovaly a obracely směrem, kde se odehrávala ta příšerná scéna. Výkřiky rychle slábly a netrvalo dlouho, a ustaly docela. Nad údolím znovu zavládlo mrtvolné ticho. Okřídlený muž pomalu, skoro líně zapleskal křídly, sklouznul na ochoz věže a zmizel uvnitř.

Po nějaké chvíli se květy jeden po druhém zvedly od své oběti, která ležela na zemi bílá a nehybná. Ano, ta nepřirozená bělost byla způsobena něčím jiným, než pouhou smrtí, ten malý muž vypadal jako vosková figura, nehybná socha z níž byla vysáta poslední kapka krve. Na květech kolem něj byla vidět zvláštní změna. Jejich stonky už nebyly bezbarvé, zduřely a zrudly, jako průsvitná bambusová stébla, která někdo naplnil k prasknutí čerstvou krví.

Puzen neukojitelnou zvědavostí jsem se vyplížil ze svého úkrytu mezi stromy a pomalu se přiblížil k okraji rudého pole. Květy začaly syčet a nakláněly se mým směrem. Při tom roztahovaly okvětní plátky stejně jako kobra nadýmá svůj klobouk. Vybral jsem si jeden, který byl dost daleko od ostatních, a jedinou ranou sekery jsem oddělil květ od stonku. Ta podivná věc se zřítila na zem, kde se svíjela jako přeseknutý had.

Když se přestala hýbat, užasle jsem se nad ní sklonil. Stonek nebyl dutý, jak jsem si myslel, alespoň ne dutý jako třeba stéblo bambusu. Byl propleten pavučinou slabých tepen, z nichž některé byly prázdné a jiné obsahovaly bezbarvou tekutinu. Řapíky, které spojovaly listy se stonkem, byly výjimečně ohebné a pružné a samy listy byly lemovány zahnutými výhonky, podobnými ostrým háčkům.

Jakmile se tyhle háčky jednou zaťaly do masa, musela by oběť vytrhnout celou rostlinu i s kořeny, aby se jí podařilo uniknout.

Okvětní lístky byly široké asi jako má dlaň, silné jako list kaktusu a na vnitřní straně pokryté nesčetnými droboučkými ústy, sotva většími než špendlíková hlavička. Ve středu květu, kde bývá blizna, byl čtyřhranný ostnatý hrot z jakési rohovité látky a na každé z jeho čtyř stran byl úzký kanálek.

Ze studia toho podivného a strašného zástupce rostlin mě najednou vyrušil pohyb, který jsem zachytil koutkem oka. Rychle jsem zvedl hlavu a spatřil okřídleného muže, který se opět objevil u zábradlí. Nezdálo se, že by byl mou přítomností nějak zvlášť překvapen. Zakřičel na mě něco ve svém nesrozumitelném jazyce a udělal několik posměšných gest, zatímco já stál nehybně a v ruce svíral sekeru. Nakonec se otočil a stejně jako předtím vešel do věže a znovu vyšel ven se zajatcem v rukou. Má zuřivost a nenávist byly pohlceny pocitem radosti, když jsem zjistil, že je Gudrun stále ještě naživu. Navzdory její značné síle, která se mohla rovnat síle horské pumy, zacházel černý muž s Gudrun stejně snadno jako se svou předchozí obětí. Pozvedl její vzpírající se tělo nad hlavu, abych ji co nejlépe viděl, a vyzývavě na mě zakřičel. Zlaté vlasy se jí rozlétly kolem bílých ramen v zoufalé snaze vzepřít se mu a bojovat, ale nakonec v nejvyšším zoufalství a hrůze obrátila hlavu ke mně a vykřikla o pomoc. A ženy Aesiru poděsil o máloco. Podle strachu v jejím hlase jsem mohl posoudit, jak děsivé zlo cítí v osobě svého věznitele.

I přes to, že se ve mně všechno bouřilo, zůstal jsem stát. Kdybych věděl, že ji to zachrání, byl bych se klidně vrhl do toho karmínového pekla, nechal bych se zaseknout tisícem háčků a vysát těmi pekelnými květy do poslední krůpěje krve. Ale to by jí ani v nejmenším nepomohlo. Má smrt by ji prostě zanechala bez ochránce. Proto jsem zůstal stát a přihlížel, jak se svíjí a štká v jeho sevření a zlomyslný smích okřídleného muže mi zaplavoval mozek jako rudý příboj. Jednou se nahnul, jako by se ji chystal hodit dolů, a mé sebeovládání se téměř zbortilo. Už už jsem se chtěl vrhnout do toho pekelného rudého moře. Ale bylo to jen gesto. Nakonec ji spustil na parapet, odvlekl ke dveřím a surově vhodil dovnitř. Pak se vrátil, opřel se pohodlně o zábradlí a klidně mě pozoroval. Bylo očividné, že si s námi pohrává jako kočka s myší předtím, než ji zakousne.

Ale zatímco mě pozoroval, otočil jsem se k němu zády a zmizel v pralese. Já, Hunwulf, jsem nebyl myslitel v tom slova smyslu, jak mu rozumějí moderní lidé. Žil jsem v době, kdy se emoce vyjadřovaly spíše úderem kamenné sekery než projevy inteligence. Ale přesto jsem nebyl tupým zvířetem, za jaké mě očividně považoval létající muž. Měl jsem lidský mozek, jehož myšlenky byly zostřeny neustálým bojem o přežití a nadvládu nad přírodou.

Věděl jsem, že nedokážu přejít živý ten rudý prstenec, který obklopoval věž. Než bych stačil udělat tucet kroků, zabodlo by se mi do těla několik desítek rohovitých blizen a nenasytná ústa rudých květů by začala z mých tepen sát krev, aby tak ukojila svůj věčný hlad a ďábelskou touhu. Ani s mou tygří sílou by se mi nepodařilo prosekat se tím pekelným porostem až k věži.

Okřídlený mě nesledoval. Když jsem se ohlédl, viděl jsem ho nehnutě stát na stejném místě. Když jako James Allison sním znovu svůj sen o Hunwulfovi, objevuje se mi ten obraz znovu a znovu – postava podobná ohyzdnému chrliči, s lokty opřenými o masivní zábradlí, středověký ďábel vyhlížející z pekelného cimbuří.

Prošel jsem nazpět soutěskou a vrátil se do většího údolí, porostlého řídkými stromy, kde se po březích potoka toulaly větší a menší skupinky mamutů. Prošel jsem kolem nich až do míst, kde už žádná zvířata nebyla, tam jsem se zastavil a z váčku u pasu vyjmul dva kusy pazourku. Sehnul jsem se k zemi a vykřísl několik jisker do trsu suché trávy. Rychle jsem přebíhal od jednoho vybraného místa k dalšímu a zapálil několik ohňů tvořících velký polokruh. Plameny, povzbuzené severním větrem, se rychle zvětšily, oheň se rozhořel a vítr začal hnát hučící plameny před sebou. Zakrátko se napříč celým údolím táhla půlkruhovitá ohnivá stěna.

Mamuti se přestali pást, vztyčili obrovské uši a začali poplašeně troubit. Na celém světě se báli jediného – ohně. Začali ustupovat k jihu, samice před sebou popoháněly mláďata a staří mamutí býci troubili, jako by nastal soudný den. Plameny hučící jako bouře se pohybovaly stále rychleji a mamuti se konečně splašili. Změnili se v drtivou smršť masa, hřmící lavinu kostí a svalstva. Stromy praskaly jako proutky a mizely pod sloupy nohou, zem se při jejich bezhlavém útěku chvěla jako při zemětřesení. V patách se jim hnal zuřící oheň a v patách ohni jsem běžel já, tak těsně, že jsem podrážkami svých sandálů ze sobí kůže cítil žár spálené země.

Podobni bouři proletěli mamuti zúženým hrdlem a hustý les pod jejich nohama zmizel jako podťatý kosou. Stromy byly vyrvány ze země i s kořeny a soutěska vypadala, jako by se tudy přehnalo tornádo.

S ohlušujícím duněním a troubením proběhli napříč polem rudých květů. Věřím, že by ty ďábelské rostliny strhly k zemi jediného osamělého mamuta, ale pod soustředěným náporem celého stáda se nezmohly na nic jiného, než obyčejné květy. Zdivočelá zvířata po nich dusala, drtila je na kusy, bušila do nich choboty a zadupávala je do země, která sákla šťávou odporných rostlin.

Na okamžik jsem se roztřásl obavou, že se srstnatí obři nevyhnou věži a že její pevné základy nevydrží ten strašlivý nápor obrovských těl a zřítí se. Okřídlený muž očividně sdílel mé obavy, protože se náhle bleskově vznesl z vrcholu a rychlým letem zamířil k jezeru na druhé straně údolí. Jeden z prvních samců skutečně narazil čelem do hladké stěny, ale úder ho napůl omráčil. Omámené zvíře se postavilo napříč a narazilo do několika svých druhů, takže se stádo kolem něj rozdělilo a dunělo dál po obou stranách věže tak blízko, že si o ni zvířata dřela boky. Mamuti dusali dál a ničili rudé pole za věží směrem k jezeru.

Oheň se zastavil na okraji lesa, protože mokré zbytky rudých květů nehořely. Stromy, ať už padlé, nebo ty, které zůstaly stát, ovšem chytly, všude kolem se objevovaly plameny a padaly hořící větve. Rychle jsem proběhl úzkým proužkem dohořívajícího pralesa a vyběhl na široký pás, který prchající mamuti vydusali v poli masožravých květů.

V běhu jsem křičel na Gudrun a ona mi odpověděla. Hlas zněl tlumeně a provázelo jej jakési bušení. Okřídlený muž ji ve věži zamknul.

Když jsem přes rozdupané zbytky rudých květů a hadovitých listů dorazil na úpatí věže, stáhl jsem z ramene svitek lana z nevydělané kůže a vrhnul smyčku na jeden z výběžků zábradlí. Pak jsem se po něm pustil vzhůru, ručkoval jsem se smyčkou lana sevřenou mezi nártem jedné a chodidlem druhé nohy. Pomalu jsem stoupal vzhůru a nohy a klouby rukou si do krve dřel o hladkou stěnu.

Byl jsem necelé dva metry od ochozu, když jsem nad hlavou zaslechl pleskání křídel. Ze vzduchu se snesl okřídlený muž a přistál na ochozu. Naklonil se přes zábradlí a já ho viděl docela zblízka. Rysy měl čisté a pravidelné, nebyl to obličej černošského typu. Oči měl jako úzké štěrbiny a bílé zuby zableskly v úsměvu plném divoké nenávisti a zlomyslné převahy. Dlouho, od nepaměti vládl údolí rudých květů a v okolních vesnicích si vybíral strašlivou daň, lidské oběti, kterými krmil své masožravé poddané a strážce. A teď jsem mu byl vydán na milost a nemilost i já a všechna má síla a obratnost mi nebyla nic platná. Stačil jediný tah dýky v jeho ruce a zřítím se dolů, vstříc své smrti. Gudrun, která musela odněkud vidět, v jakém nebezpečí jsem se ocitl, řvala jako rozzuřené divoké zvíře a vzápětí se ozval zvuk tříštěného dřeva, když dveře věže pod jejími údery povolily.

Černý muž, který už se dostatečně popásl na mé bezmocnosti, pozvedl dýku k osudnému úderu, když se mu kolem krku obtočila silná bílá paže, která ho trhnutím přinutila ustoupit. Přes jeho rameno jsem zahlédl Gudruninu krásnou tvář pod rozcuchanou hřívou světlých hlasů, oči rozšířené napůl strachem, napůl zuřivostí.

S řevem se zazmítal v jejím sevření, serval ze sebe její ruce a odhodil ji ke stěně horní věže s takovou silou, že se tam sesula k zemi napůl v bezvědomí. Pak se obrátil nazpět ke mě, ale ten okamžik stačil, abych se dostal až nahoru. Jediným pohybem jsem přeskočil zábradlí a vytrhl od pasu svou sekeru.

V ruce svíral těžkou dýku, ale přesto s křídly napůl roztaženými na okamžik zaváhal, jako kdyby se nemohl rozhodnout zda uprchnout, nebo se pustit do boje. Byl obrovský, svaly po celém těle se mu rýsovaly jako mohutná lana, ale přesto zaváhal, tak, jak váhá člověk, když se setká s divokou šelmou.

On zaváhal, já však nikoliv. Vrhl jsem se na něj se zuřivým řevem a máchl sekerou. Do úderu jsem vložil všechny své síly. S přidušeným výkřikem pozvedl ruce na obranu, ale těžká čepel proletěla jako blesk mezi nimi a z jeho hlavy zbyla jen krvavá hmota.

Obrátil jsem se ke Gudrun. Pracně se zvedla na kolena, s výrazem lásky a strachu mě křečovitě mě objala kolem krku a přes mé rameno vrhala poplašené pohledy k místu, kde ležel okřídlený vládce údolí, kolem jehož rozbité hlavy se rychle šířila krvavá kaluž.

Často jsem zatoužil soustředit všechny ty bývalé životy do jednoho těla a spojit tak například zkušenosti Hunwulfa s vědomostmi Jamese Allisona. Kdyby to bylo možné, byl by Hunwulf prošel ebenovými dveřmi, které Gudrun roztříštila ve svém nejvyšším strachu a zoufalství, do zvláštních místností uvnitř věže, které zahlédl rozbitými výplněmi. Byl by si prohlédl a prozkoumal podivný nábytek a police plné srolovaných pergamenů. Ty pergameny by jistě prohlédl a zkoumal neznámé písmo tak dlouho, dokud by ho nerozluštil. Přečetl by si kroniku té prazvláštní rasy, jejíhož posledního příslušníka právě zahubil. Ten příběh by byl jistě mnohem barvitější než opiový sen, a stejně úžasný, jako vyprávění o ztracené Atlantidě.

Ale Hunwulfa nic takového nezajímalo. Pro něj neznamenala věž, její ebenový nábytek, ani svitky pergamenu vůbec nic, byly to nepochopitelné kouzelné předměty, které představovaly zlo. Přestože měl na dosah rozluštění jedné velké záhady, byl od něj vzdálen stejně, jako James Allison, který se měl narodit o mnoho tisíc let později.

Pro mě, Hunwulfa, představovala věž jen obrovskou a nebezpečnou past a vzbuzovala ve mně jedinou touhu – uprchnout z ní co nejdříve.

S Gudrun, která se mi přitiskla na záda, jsem sklouzl zpět na zem, zkušeným pohybem uvolnil kožené lano a stočené opět přehodil přes rameno. Pak jsme ruku v ruce vykročili po stezce udupané mamuty. Stádo se už ztrácelo v dáli, mířilo k vzdálenému modrému jezeru a k průsmyku na opačném konci údolí, který vedl do širého světa.