ROBERT ERVIN HOWARD

SOLOMON KANE

Obsah:

Chřestící kosti

Rudé stíny

Lebky mezi hvězdami

Čepele bratrstva

Pohoří umrlých

Návrat sira Richarda Grenvillea

Křídla ve tmě

Kroky uvnitř

Děti Aššuru

Pravá ruka osudu

Hawk z Basti

Solomon Kane se vrací domů

CHŘESTĚNÍ KOSTÍ

“Hej, hospodáři!” rozťal hluboké ticho hlasitý pokřik, jež zaduněl mezi stromy tmavého lesa a vrátil se zpátky zlověstnou ozvěnou.

“To místo mi připadá odporné.” Dva lidé stáli před vchodem do lesní taverny. Byla to dlouhá, nízká, pod větvemi stromů se krčící budova, postavená z tlustých trámů. Nevelká okna byla důkladně chráněna okenicemi a dveře zavřeny na závoru. Nad vchodem se zlověstně kymácelo domovní znamení – rozseknutá lebka.

Dveře se pomalu otevřely a objevila se vousatá tvář. Za chvíli majitel této tělesné fysiognómie couvl o krok zpátky a ledabylým pohybem ruky pozval hosty dále. Na stole hořela svíce a v krbu dohasínal oheň.

“Jak se jmenujete?”

“Solomon Kane,” odpověděl vyšší z obou mužů.

“Gaston l’Armon,” dodal rychle druhý muž. “K čemu ti jsou naše jména?”

“V černém lese je možné potkat jen velice málo neznámých lidí, zato lupičů a banditů je v nich nepočítaně,” odpověděl šenkýř. “Posaďte se ke stolu, prosím, hned vám připravím něco k jídlu.”

Oba muži usedli ke stolu, zatímco vousatý hospodář zmizel někde v hloubi domu. Vyšší z obou mužů, poněkud pohublý, měl na hlavě neforemný klobouk a na sobě jednoduchý, černý oděv, který byl v příkrém kontrastu s jeho bledou, větrem ošlehanou tváří. Druhý muž byl oblečen zcela jinak, měl na sobě krajky a péra a jeho oděv svědčil o tom, že oba za sebou mají dlouhou cestu. Navzdory poněkud tělnaté postavě to byl hezký muž se živýma, roztěkanýma očima, které se jen zřídkakdy na něčem zastavily na delší dobu.

Hospodář přinesl víno a jídlo, vše postavil na stůl z hrubých desek, načež odstoupil pár kroků do stínu. Rysy jeho tváře, nyní zpola utopené v pološeru místnosti, přeměněné mihotavými plameny z hořících polen v krbu v bílošedou masku, byly ukryty pod hustým plnovousem, hustým jako zvířecí srst. Vidět bylo pouze velký, skobovitý nos a pár malých, červených očí, které nehybně spočívaly na hostech.

“A kdo jsi ty?” zeptal se náhle mladší z obou mužů.

“Jsem majitel taverny U rozseknuté lebky,” odpověděl ponurým hlasem hospodský. Tón jeho hlasu zcela jasně svědčil o tom, že si nepřeje žádné další podobné otázky.

“Máš tu hodně hostů?” pokračoval nebojácně 1’Armon.

“Zřídkakdy tady někdo přijede podruhé,” zabručel hostinský.

Kane sebou trhl a zadíval se do nehybných, červených očí, jako kdyby v nich chtěl najít nějaký skrytý význam slov ve stínu stojícího krčmáře. Připadalo mu, jakoby svítící oči začínaly pohasínat, aby za chvíli úplně vyhasly pod náporem chladného Angličanova pohledu.

“Jdu spát,” řekl náhle Kane, odsouvaje od sebe prázdný talíř. “Časně ráno se musím vydat na další cestu.”

“Já rovněž,” dodal Francouz. “Zaveď nás do našich pokojů, krčmáři.”

Mlčelivý majitel taverny je vedl dlouhou, tmavou chodbou. Světlo ze svíčky, kterou nesl, způsobovalo, že jeho neforemná silueta házela na stěny jakoby stále větší a grotesknější tvary.

Před dalšími dveřmi se hospodář zastavil a sdělil oběma pocestným, že budou spát v tomto pokoji. Vešli dovnitř. Jejich průvodce zapálil na stole stojící svíci od té, kterou přinesl s sebou, načež rychle zmizel v nízkých dveřích.

Oba muži se na sebe překvapeně podívali. V pokoji kromě dvou primitivních postelí, dvou židlí a masivního stolu už nebylo nic jiného.

“Podívejme se, zda se dveře pokoje dají nějak zajistit zevnitř,” ozval se Kane. “Tvář našeho hostitele se mi vůbec nelíbí.”

“Ve výklenku leží jakési háky a na dveřích jsou masivní závěsy,” poznamenal 1’Armon. “Ale nejsou zde žádné tyče.”

“Mohli bychom odtrhnout desku z tohoto stolu a použít ji místo tyče,” zamručel Kane.

“Můj Bože,” řekl 1’Armon. “Vy jste ale bojácný, monsieur.” Kane se na něho podíval úkosem zpod obočí.

“Nerad bych byl zabit ve spánku,” odpověděl Kane zamračeně.

“Ať mě kule bijí,” zasmál se Francouz. “Potkali jsme se náhodou. Než jsem na vás narazil na lesní cestě, asi hodinu před západem slunce, nikdy předtím jsme se nesetkali.”

“Já jsem vás už někde viděl,” odpověděl Kane. “Nemohu si pouze vzpomenout, kde to bylo. A pokud jde o zdejšího krčmáře, snažím se v každém vidět poctivého člověka až do okamžiku, kdy se přesvědčím o opaku. Kromě toho mám velmi lehký spánek a vždy mám po ruce pistoli.”

Francouz se znovu zasmál.

“A já jsem se už pozastavoval nad tím, pane, jak to vlastně přežijete, když budete muset strávit noc s úplně neznámým cizincem! Cha, cha! V pořádku, pane Angličane. Pojďme, pokusíme se společně najít nějaké tyče ve zbývajících pokojích.”

Vzali ze stolu svíci a vyšli na chodbu. Obklopilo je mrtvé ticho. V husté tmě vypadal plamen svíce ještě menší a vydával mnohem méně světla než v pokoji.

“Hostinský nemá ani hosty, ani žádné pomocníky,” zamručel Kane. “Je to divná taverna. Jakže se to jmenuje? Nikdy si nemohu zapamatovat ta cize znějící slova. U rozseknuté lebky? Musím říct, že je to hrozný název.”

Důkladně prohlédli sousední pokoje, ale v žádném z nich vhodnou tyč nenašli. Konečně dorazili k poslednímu pokoji na konci chodby. Na první pohled se od ostatních ničím nelišil, až na to, že jeho dveře byly opatřeny zvenku zasunovatelnou závorou a masivní skobou upevněnou silným hákem do držáku vbitého do zárubně. Odsunuli závoru a vešli dovnitř.

“Tady by také mělo být okno, ale nic takového zde nevidím,” řekl Kane. “Podívejte se!”

Celou podlahu pokoje pokrývaly tmavé skvrny. Všechny stěny pokoje a jedna z postelí byly něčím ostrým pořezány. Kolem dokola se válelo velké množství třísek.

“Tady musel zemřít nějaký člověk,” ozval se Kane. “Nehodila by se nám ta tyč na tamté stěně?”

“Jistě, ale je k ní silně připevněna,” odpověděl Francouz, silně s ní cloumaje. “Snad…”

Náhle se část stěny odsunula stranou a Gaston samým překvapením krátce vykřikl. Jejich očím se ukázal nevelký, tajný pokoj a oba muži zůstali překvapeni stát nad něčím hrozným, ležícím na jeho podlaze.

“Lidská kostra!” ozval se Gaston. “Podívejte se, její holeň je pevně připoutána k podlaze! Ten člověk tady byl uvězněn a nakonec zemřel.”

“Ne,” odpověděl Kane. “Má rozseknutou lebku. Nyní už vím, že náš hostitel měl pro to, aby svou tavernu pojmenoval tak ďábelsky, vážné důvody. Ten člověk, stejně jako my, byl určitě pocestný, který padl do rukou sadisty.”

“Asi ano,” poznamenal Gaston chladně.

Právě se pokoušel sundat silnou železnou obruč z holeně na zemi ležící kostry. Nakonec to vzdal, vytáhl z pochvy meč a jedním silným úderem přesekl silný řetěz spojující obruč s masivním kruhem, hluboce vbitým do podlahy pokoje, ukazuje přitom velkou sílu, ukrytou v jeho svalech.

“Ale proč přikoval kostru k podlaze?” zeptal se Francouz “Monbleu! Vždyť to je jen plýtvání silným řetězem. A nyní, monsieur,” obrátil se ironicky k hromadě na podlaze ležících vybělených kostí, “jsi volný a můžeš jít, kam chceš.”

“Přestaň!” ozval se Kane hlubokým hlasem. “Působí ti potěšení vysmívat se nebožtíkovi?”

“Mrtví se musejí bránit sami,” zasmál se 1’Armon. “Já osobně po své smrti najdu nějaký způsob, jak najít toho, kdo mě zabil, i kdybych měl přivolat na pomoc čtyřicet zlých duchů oceánu.”

Kane se obrátil směrem k vnitřním dveřím, zamykaje za sebou vchod do tajného pokoje. Neměl rád prázdné řeči a k tomu ještě o černé magii a démonech. Kromě toho se chtěl co nejdříve setkat s majitelem hospody, aby si s ním vyřídil účty za zločin, kterého se dopustil.

Ale když se obrátil zády k Francouzovi, ucítil na krku studený dotyk ocele. Nemusel příliš hádat, že předmět tlačící ho do krku v místě, kde přechází v hlavu, je hlaveň pistole.

“Nehýbej se, monsieur,” zazněl za ním nízký, sametový hlas. “Nehýbej se, nebo se tvůj mozek rozstříkne po celém pokoji.”

Puritán úplně ztuhl s rukama napůl zvednutýma, zatímco 1’Armon mu vytáhl pistoli od pasu, stejně jako rapír z pochvy.

“Ted se už můžeš otočit,” ozval se Gaston, odstupuje přitom několik kroků dozadu.

Kane vrhl vzteklý pohled na elegána stojícího nyní s odkrytou hlavou, s kloboukem v jedné ruce a Kaneovou pistolí ve druhé.

“Řezník Gaston!” zabručel hlubokým hlasem Kane. “Jaký jsem to byl ale blázen, že jsem se nechal zmást tím, že jsi Francouz! Zašel jsi ale příliš daleko, vrahu! Nyní, když jsi sundal ten velký klobouk, jsem tě poznal. Viděli jsme se před několika léty v Calais.”

“To souhlasí. Ale nikdy více se už neuvidíme. Co to bylo?”

“Potkani se dostali ke kostře,” odpověděl Kane, pozorující ničemu jako jestřáb, nespouštěje přitom pohled z tmavého ústí pistole. “Ten zvuk není nic jiného než chřestění kostí.”

“Dokonce velice příjemné chřestění,” poznamenal lupič. “A nyní, monsieur Kane, zajisté máš při sobě, jak se na takového šlechtice sluší a patří, potřebné množství peněz. Nejdříve jsem chtěl počkat až usneš a až pak tě oddělat, ale využil jsem jedinečné příležitosti, která se mi naskytla. Byl bych blázen, kdybych ji nevyužil. Snadno ses nechal obelstít.”

“Nemyslel jsem si, že se musím obávat člověka, se kterým jsem se podělil o chleba,” odsekl Kane se stále silnějším vztekem v hlase.

Lupič se cynicky zasmál. Oči se mu změnily ve dvě úzké škvíry, pomalu začal couvat směrem ke dveřím pokoje. Kane napjal svaly téměř k prasknutí. Skrčil se jako obrovský vlk, připravený uskutečnit svůj poslední, smrtelný útok. Gastonova ruka svírající pistoli se však ani nezachvěla, jako kdyby byla z kamene.

“Nebudeš mít čas vykonat sebevražedný skok po výstřelu,” řekl Gaston. “Klidně stůj, monsieur. Už několikrát jsem viděl lidi, kteří byli zabiti dokonávající obětí, musím se tedy odsunout na patřičnou vzdálenost, abych se vyvaroval takové situace. Chci mít jistotu, že když vystřelím a ty se s výkřikem vrhneš dopředu, padneš mrtev na zem ještě dříve, než se ti podaří dosáhnout na mě holýma rukama. Tehdy můj krčmář bude mít k ukrytí v pokoji ještě jednu kostru. Samozřejmě, pokud ho sám nezabiji. Ten hlupák si myslí, že o mně ví všechno, ale já mu také nevěřím…”

Francouz už stál na prahu pokoje, opíraje se o jejich zárubně. Svíce, tkvící v lustru na stěně, rozsévala kolem sebe záhrobní, mihotavé světlo, které nedokázalo dosvítit do chodby, rozprostírající se za nimi. Náhle se z temnoty za Gastonovými zády objevila přízračná bytost. Lesknoucí se ostří Francouzova meče pomalu kleslo k zemi. Gaston padl na kolena jak podříznutý býk. Z rozštípnuté lebky mu začal pomalu vytékat mozek. Nad padajícím tělem se sklonila postava majitele taverny – hrozivý, démonický stín, stále držící v ruce sekyru, kterou povalil na zem lupiče.

“Hej! Stůj!” zařval: “Běž zpátky!”

Kane, který se vrhl směrem k na zem padajícímu Gastonovi, ztuhl, když spatřil přímo na jeho tvář namířenou pistoli a dvojici šílenstvím planoucích, rudých očí.

Stál nehybně, jen cílil, jak se celý třese. Přepadl ho ještě větší strach než tehdy, když mu smrtí vyhrožoval Francouz. Bylo cosi úděsně nelidského v této bytosti, která se nyní jako nespoutaná divoká bestie kymácela na nohou dopředu a dozadu. Po chvíli opět zazněl její zlověstný smích.

“Řezník Gaston!” vykřikl a kopl nohou do své oběti. “Cha, cha! Můj slavný zbojník si už nikdy nezaloví. Slyšel jsem, že ten hlupák zabrousil až do Černého Lesa. Hledal zlato a nalezl smrt! Nyní tvoje zlato bude moje. A nejenom zlato…. Msta bude dokonána!”

“Já nejsem tvůj dlužník,” odpověděl Kane klidně.

“Všichni lidé jsou mými dlužníky! Podívej se na jizvy na mých zádech! Podívej se na jizvy na mých rukou! Má záda jsou poznamenána polibky holí! A tady, v mé paměti, jsou ukryty vzpomínky na všechna ta léta strávená v samotě, v chladu cel, kam jsem byl uvržen za činy, které jsem nespáchal!” Hlas krčmáře se zmínil ve zlověstný, groteskní chrapot.

Kane se neozýval. Toto nebyl první člověk, kterému mysl zmrzačila léta strávená ve strašlivých věznicích na starém kontinentu.

“Ale utekl jsem!” vykřikl ten nešťastník triumfálně. “A vypověděl jsem všem lidem válku! Co to je?”

Kaneovi se zdálo, že v majitelových očích zpozoroval náznak strachu.

“Můj čaroděj chřestí kostmi!” poznamenal tajemně, načež se opět divoce zasmál. “Když umíral, tak přísahal, že jeho kosti mě budou pronásledovat až do smrti. Přibil jsem tedy jeho tělo k podlaze. Teď, za hluboké noci, když slyším, jak chřestí kosti, se tomu musím smát. Cha, cha! Jak by nyní mohl vstát a vydat se ruku v ruce temnou chodbou se starou Paní Smrtí, aby mě dopadl v posteli?”

Náhle jeho oči záplaty strachem.

“Nebyli jste náhodou v té místnosti, ty a ten mrtvý hlupák? Nemluvili jste s ním?”

Kane se celý roztřásl. Že by ho mámily smysly? Opravdu se chřestění kostí rozléhalo stále blíže, jako kdyby se kostra pohybovala k jejich pokoji. Pokrčil rameny, určitě to byli potkani, kteří se nyní proháněli mezi zaprášenými kostmi.

Majitel taverny se znovu rozesmál. Velkým obloukem vyhnul Kaneovi a nespouštěje z Angličana pohled ani na okamžik, odsunul volnou rukou dveře onoho pokoje. Pokoj tonul ve tmě, takže Kane nebyl schopen ani rozpoznat kosti bělající se na podlaze.

“Všichni lidé jsou mými dlužníky!” mumlal krčmář, stále více se pohroužející do svého šílenství. “Proč bych měl kohokoliv ušetřit? Podal mi snad někdo pomocnou ruku, když i dlouhá léta ležel v celách Karlsruhského hradu, odsouzený za nespáchané činy? Něco se ve mně změnilo. Stal se ze mne vlk, bratr těch, kteří obývají Černý Les a před kterými jsem se musel po svém útěku z vězení mít na pozoru. Mí bratři mají na svědomí všechny, kteří se zastavili v této taverně, s výjimkou tohoto jediného, který tady teď chřestí kostmi, toho čaroděje odněkud z Ruska. A i když nevěřím tomu, že by živý člověk mohl být usmrcen mrtvolou, raději jsem se zabezpečil před jeho návratem na zem se stíny noci tím, že jsem ho přikoval k podlaze. Jeho magie nebyla natolik silná, aby ho ochránila přede mnou, ale všichni vědí, že mrtvý čaroděj je stokrát nebezpečnější než živý čaroděj. Nehýbej se, Angličane! Tvé kosti spočinou v tajném pokoji vedle…”

Šílenec již stál ve dveřích tajného pokoje a stále mířil pistolí na nehybného Kanea. Náhle, jako kdyby se vtopil do temnoty, zmizel v hloubi tajného pokoje. V témže okamžiku za ním náhlý příliv povětří zabouchl dveře. Plamen svíce ve svítilně zablikal a zhasl. Kane padl na kolena a začal rukama šátrat po podlaze, hledaje svoji pistoli. Po chvíli ji našel, postavil se na nohy a obrátil ke dveřím, za nimiž zmizel šílený krčmář. Stál jako socha, pohroužený do úplné tmy. Když uslyšel zpoza dveří přicházející tlumený, chrčivý jekot, smíšený se suchým praskotem a chřestěním holých kostí, ucítil, jak krev v jeho žilách pomalu přestává kolovat. Za chvíli nastalo naprosté ticho.

Kane vyhrabal z kapsy křemeny a hubku a zapálil svíci. Držel ji v jedné ruce, ve druhé zase svíral pistoli. Opatrně otevřel dveře.

“Velký Bože!” zašeptal a na čele mu vyrazil studený pot. “To překonává jakékoliv lidské chápání. Přesto ale mě oči neklamou. V tomto pokoji byly vysloveny dvě přísahy, také Řezník Gaston přísahal, že se svému katu po smrti pomstí. A pak přesekl řetězy poutající čarodějovy ostatky k podlaze. Takže on…”

Majitel taverny U rozseknuté lebky ležel mrtev na podlaze tajné komnaty. Na jeho tváři se zračil výraz nelidského zděšení. Kostnaté prsty čarodějovy kostry byly neskutečně silně sevřeny kolem krčmářovy zlomené šíje.

RUDÉ STÍNY

1. Solomonův příchod

Měsíční světlo vrhalo mlhavé záblesky, čímž vyplňovalo okolní tmu mezi stromy stříbřitými, imaginárními postavami. Jemný větřík šeptal mezi stromy v údolí, přinášeje sebou tmavý mrak, jenž nebyl způsoben hrátkami měsíce. Ve vzduchu byl cítit kouř. Muž, který pomalým, ale jistým, dlouhým a pružným krokem urazil od úsvitu mnoho mil, se náhle zastavil. Jeho pozornost upoutal nějaký pohyb mezi stromy. Nacházel se v nebezpečné, divoké krajině. Uprostřed jejích hrozivých stínů na něho mohla číhat smrt. Za chvíli mu ruka sklouzla z jílce meče a on sám se vydal na další cestu. Samozřejmě, že zde byla smrt, ale v podobě, ve které se jí vůbec nemusel obávat.

“U všech Hádových ohňů!” zabručel. “Děvče! Kdopak ti tak ublížil, dítě? Mě se nemusíš bát!”

Dívka na něho vystrašeně pohlédla. Její tvář ve tmě připomínala bílou růži.

“Ty… kdo jsi?” zašeptala.

“Obyčejný poutník, člověk bez stálého domova, přítel všech lidí, kteří potřebují pomoc.” Příjemný teplý hlas neznámého se k němu ani trochu nehodil.

Dívka se pokusila zvednout na pravém lokti. Příchozí rychle poklekl, aby jí pomohl usednout. Dívčina hlava spočinula na jeho rameni. Pocestný položil ruku na její hruď. Téměř ihned ji zase stáhl zpátky celou zakrvácenou.

“Řekni mi,” ozval se měkkým, něžným hlasem, jako kdyby promlouval k malému dítěti.

“Le Loup,” zasípala dívka. Hlas jí každým okamžikem slábl. “On a jeho lidé… přepadli naši vesnici… asi míli odtud, nahoře v údolí. Loupili… zabíjeli… pálili…”

“Proto tedy ten dým, který jsem cítil ve vzduchu,” zabručel muž. “Mluv dál, děvče.”

“Utekla jsem. On, Vlk, mě chytil… a… znásilnil mě…” Její slova uprostřed ticha nabitého napětím postupně utichala.

“Chápu tě, dítě. Co bylo dál?”

“Pak… on… on… mě bodl… dýkou. Ach, všichni svatí! Mějte slitování…”

Štíhlé dívčino tělo se mu bezvládně zhroutilo v náručí. Muž položil děvče na zem a opatrně jí dlaní zakryl tvář.

“Je mrtvá!” zašeptal.

Pomalu se zvedl, mechanicky si přitom utíraje ruce o plášť. Jeho zachmuřený obličej se zatvářil hrozivě. Zdržel se však bláznivých, lehkomyslných slibů. Nechtěl přísahat pomstu, vzývaje přitom všechny svaté nebo ďábla.

“Ten člověk za to zemře,” poznamenal pouze mrazivým hlasem.

2. Vlčí doupě

“Jsi hlupák!” Chladná, mrazivá slova, zazněla jako když práskne bičem.

Muž, který byl právě nazván hlupákem, neřekl nic, jen pokorně sklopil oči.

“Ty a vy všichni, kteří mi sloužíte!” Hovořící muž se sklonil a úderem pěsti do primitivního stolu podtrhl vážnost svých slov.

Byl to vysoký, urostlý muž levhartí postavy, s úzkou tváří, na níž se zračilo násilí a ukrutnost. V jeho lesknoucích se očích bylo možné postřehnout výsměch.

“Říkám ti, že ten Solomon Kane je démon rodem přímo z pekla,” ozval se druhý muž pokorně.

“Ach, ty pitomče! Je to jen obyčejný člověk, kterého složí k zemi jak kule z pistole, tak i bodnutí meče.”

“Totéž si mysleli Jean, Juan a La Costa,” odpověděl onen muž ponuře. “A kde jsou teď? Zeptej se horských vlků, kteří ohlodávají poslední zbytky masa z jejich kostí. Kde se jen může ten Kane skrývat? Prohledali jsme všechny hory a údolí v okruhu mnoha mil a nenarazili jsme na jedinou stopu. Říkám ti, Le Loupe, že přisel ze samotného pekla. Věděl jsem, že nám to, že jsme před měsícem pověsili toho mnicha, nic dobrého nepřinese.”

Vlk netrpělivě udeřil pěstí do stolu. Jeho drsná tvář, až na hluboké vrásky, které svědčily o jeho divokém životě a rozkoších, jimž se oddával, prozrazovala nadprůměrnou inteligenci. Pověrčivost jeho společníka pro něho vůbec nic neznamenala.

“Blbost! Opakuji vám to ještě jednou. Ten chlapík musel najít nějakou jeskyni nebo dobře ukryté údolí, které ještě neznáme, a tam se ve dne ukrývá.”

“A v noci podniká výpady a zabíjí nás,” nasupeně poznamenal drahý muž. “Loví nás jak vlk srny. K sakru, Le Loupe, necháš si říkat Vlk, ale zdá se mi, že jsi narazil na ještě houževnatějšího a vychytralejšího vlka než jsi ty sám. Poprvé jsme se o něm dozvěděli, když jsme našli Jeana přibitého jeho vlastním mečem ke stromu. Na tváři měl vyťata písmena S.L.P. Pak jsme našli Španěla Juana. Ten ještě žil natolik dlouho, aby i řekl, že ten, kdo ho zabil, je Angličan Solomon Kane, který přísahal, že zničí celou naši bandu. Co bylo dál? La Costa, vynikající šermíř, hned druhý den po tobě vyrazil za Solomonem, přísahaje, že toho proklatého Angličana najde. A u všech démonů odsouzení, zdá se, že ho našel! Našli jsme totiž na skalách La Costovo tělo rozsekané na malé kousíčky. Co teď? Máme snad všichni zemřít rukou toho Angličana?”

“Máš pravdu, zabil naše nejlepší lidí,” zamyslil se náčelník lupičů. “Každým okamžikem by se naši měli vrátit z výpravy do poustevny. Pak uvidíme. Kane se nemaže ukrývat věčně. A když… Co to bylo?”

Oba dva muži se rychle otočili, když na desku stolu dopadl jakýsi stín. U vchodu do jeskyně, ve které bandité přebývali, stál nějaký člověk. Pružně se zhoupl na nohou. Široce otevřené oči budily zdání, jakoby vůbec nic neviděly. Jeho oděv pokrývaly velké, tmavé červené skvrny. Udělal několik kroků dopředu, načež upadl na stůl a pomalu se svezl na zem.

“U všech pekelných mocností!” zaklel Vlk. Zvedl muže ze země a posadil ho do klesla. “Kde jsou ostatní, k sakru?”

“Jsou mrtvi! Všichni!”

“Jak zemřeli? Mluv, satanské plémě!” Vlk silně zatřásl příchozím, zatímco druhý muž všemu jen přihlížel se široce vytřeštěnýma očima.

“Dorazili jsme k poustevníkově chýši hned po východu měsíce,” vyblekotal ze sebe ležící muž. “Já jsem zůstal venku… na stráži… ostatní vešli dovnitř,… aby poustevníka mučili… aby z něho dostali, kam ukryl zlato.”

“Dobrá. Dobrá! A co bylo dál?” vyzvídal Vlk netrpělivě.

“Pak celý svět zrudl… Poustevníkova chýš vyletěla s rachotem do vzduchu a do údolí začal padat červený déšť… Viděl jsem v něm… poustevníka a muže v černém oděvu vycházejícího zpoza stromů…”

“Solomon Kane!” zašeptal drahý z lupičů. “Já to věděl. Věděl…”

“Bud zticha, hlupáku!” zavrčel Vlk. “Pokračuj!”

“Utekl jsem. Kane mne pronásledoval… stopoval, ale podařilo se mi uniknout… dorazil jsem… tady… první…” Muž se zhroutil na desku stolu.

“U všech svatých a ďáblů!” zachrčel Vlk. “Jak ten Kane, vlastně vypadá?”

“Jako… Satan!”

Mužův hlas utichl a nastalo zlověstné ticho. Lupičovo i mrtvé tělo se sesulo se stolu na zem, kde zůstalo ležet v kaluži krve.

“Jako Satan!” zabručel druhý lupič. “Říkal jsem ti to. Je to sám Rohatý ve vlastní osobě. Říkal jsem ti…”

Druhý muž zmlkl, když se u vchodu do jeskyně objevila vystrašená tvář dalšího loupežníka.

“Kane?”

“Ano.” Vlk byl příliš vychytralý na to, aby lhal. “Buď na stráži, La Mone. Za chvíli se k tobě s Ratem přidáme.”

Tvář u vchodu do jeskyně zmizela. Le Loup se obrátil ke druhému muži.

“To je konec naší bandy,” řekl. “Zůstali jsme jen my dva a ten zloděj La Mon. Co navrhuješ?”

Ratovy bledé rty jen s obtížemi vyslovily jediné slovo:

“Utečme!”

“Máš pravdu. Sebereme zlato a drahokamy z beden a utečeme tajným průchodem.”

“A co bude s La Monem?”

“Může hlídat tak dlouho, dokud nebudeme připraveni k útěku. A pak… Proč bychom měli náš poklad dělit na tři díly?”

Na Ratově tváři se objevil neznatelný úsměv, za okamžik jej ale něco napadlo.

“Říkal, že tady dorazil první,” řekl, ukazuje přitom na tělo ležící na zemi. “Neznamená to, že Kane ho pronásledoval až sem?”

Vlk netrpělivě zavrtěl hlavou, načež se rychle odebral bednám. Mihotavé světlo svíce, stojící na primitivním stole, světlilo podivnou, strašidelnou scénu. Slabý, mihotavý plamen se odrážel v červených jiskrách na stále se rozšiřující kaluži krve, ve které ležel mrtvý lupič a zatančil na hromadách drahých kamenu a mincí, narychlo vyházených na zem z mosazných beden stojících při stene jeskyně. Plamen svíce se zaleskl i ve Vlkových očích, vyvolávaje v nich stejné ohníčky jasu, jaké vyvolával na obnaženém ostří jeho meče.

Bedny byly vyprázdněny. Jejich obsah spočíval na krví zbrocené zemi. Vlk se narovnal a zaposlouchal do tmy. Venku před jeskyní bylo naprosté ticho. Byla bezměsíčná noc. Le Loup viděl přízračného zabijáka Solomona Kanea kradoucího se tmou jako stín proplétající se mezi jinými stíny. Vychytrale se pousmál; tentokrát Angličan na svou oběť nedosáhne.

“Tam u stěny je ještě jedna neotevřená bedna,” řekl Vlk a ukázal na ni prstem.

Kat, mumlaje si překvapeně něco pod nosem, se vydal kam mu Le Loup ukázal. Vlk k němu rychlým, kočičím pohybem přiskočil a pohroužil do jeho zad svou dýku až po samu rukojeť. Rat pouze tiše zafuněl a pomalu se svezl na zem.

“Proč bychom měli poklad dělit na dva díly?’ zabručel Le Loup, otíraje si ostří dýky o halenu zabitého druha. “Teď je řada na La Monovi.”

Vydal se k východu z jeskyně, ale najednou se zastavil a couvl o krok zpátky.

Nejdříve si myslel, že je to stín člověka, který se objevil ve vchodu do jeskyně. Za chvíli mu však došlo, že je to živý člověk, stojící nehybně přímo ve vchodu do jeskyně tak, že jej plamen svíce obdaroval fantaskními stíny.

Byl to stejně vysoký muž jako Le Loup, od hlavy až k patě oděný do černého, sice velice skromného, ale velice dobře padnoucího oděvu, který zdůrazňoval divoký výraz jeho tváře. Dlouhé ruce, široká ramena, umístěná přesně nad jílcem jeho rapíru svědčily o tom, že se jedná o vynikajícího šermíře. Celá postava neznámého muže působila pochmurně. Jeho bledá tvář mu ve slabém světle svíce dodávala přízračný vzhled, zdůrazněný tmavými kruhy pod očima.

V jeho širokých, hluboko usazených očích nebylo ani i stopy po jakémkoliv lesku a navzdory tomu, že se do lupiče i doslova vpíjely a důkladně si ho měřily, nebyl z nich Le Loup schopen cokoliv vyčíst. Podivné, mefistofelovské rysy postavy neznámého muže zeslabovalo široké, vysoké čelo, částečně zakryté měkkým kloboukem.

Toto čelo ukazovalo na snílka, idealistu, člověka uzavřeného, zatímco oči a dlouhý úzký nos svědčily o fanatickém charakteru. Nestranný pozorovatel by jistě byl překvapen výrazem očí obou mužů stojících proti sobě a navzájem se měřících nenávistnými pohledy. Oba pohledy vyjadřovaly bezbřehou hlubinu síly. Tím však také končila jakákoliv další podobnost.

Výraz lupičových očí byl tvrdý, téměř tupý, s podivně jiskřivými mělčinami, v nichž jiskřilo tisíce drobounkých světélek a odlesků, jako v nějakém podivném klenotu. Zračil se v nich výsměch, krutost a lehkomyslnost.

Na druhé straně oči člověka oděného v černém, hluboko osazené pod hustým obočím, byly studené, ale hluboké. Když se do nich někdo podíval, měl dojem, že se dívá na tisíce drobných jehliček ledu.

Když se pohledy obou mužů setkaly, Vlk, který již přivykl obcování se strachem, ucítil na krku podivný chlad. Ten pocit ještě neznal, stejně jako hrůzu nezná člověk, jenž ji rozsévá. Z ničeho nic se zasmál.

“Ty jsi Solomon Kane, nemýlím–li se?” zeptal se Vlk, snaže se dát svému hlasu lhostejný, uhlazený tón.

“Ano, jmenuji se Solomon Kane,” odpověděl silný, chvějící se hlas. “Jsi připraven na setkání se svým Bohem?”

“Nu což, monsieur,” odpověděl Le Loup s úklonou. “Ubezpečuji té, že jsem jako vždy připraven. Mohl bych ti položit stejnou otázku.”

“Špatně jsem ji zformuloval,” řekl Kane ponuře. “Změním ji. Jsi připraven na setkání se svým pánem – Ďáblem?”

“Jestliže vám jde o to…” Le Loup si začal se strojenou lhostejností prohlížet nehty, “…musím přiznat, že mnohem lépe beru na vědomí existenci jeho Rohaté Excelence. Ve skutečnosti mu však v žádném případě nehodlám vzdávat jakékoli pocty. Alespoň ne ještě nějakou dobu.”

Le Loup neměl vůbec žádné pochybnosti o tom, co se stalo s La Monem. Solomonova přítomnost v jeskyni hovořila sama za sebe. Aby mu to bylo jasné, nemusel vidět stopy krve na jeho rapíru.

“Jedno bych však přece jen chtěl vědět,” řekl lupič. “Proč jsi, k čertu, tak děsil mou bandu a jak se ti jen tu tlupu hlupáků povedlo pobít?”

“Odpověď na tuto otázku je neobvykle jednoduchá,” odpověděl Kane. “Já sám jsem všude rozhlásil, že poustevník někde zahrabal do země spoustu zlata; věděl jsem, že to určitě přiláká ty vaše šupáky, stejně jako zdechlina vábí supy. Dnem i nocí jsem hlídal poustevníkovu chýši. Dnes večer, když jsem zpozoroval přicházející skupinu tvých desperátů, varoval jsem poustevníka a společně jsme se ukryli mezi stromy za jeho chýší. Když se lupiči ocitli vevnitř, křesl jsem křemenem o železo na předem připravené stezičce. Ohníček se jako červený had vyplazil zpod stromů a vydal na cestu k chýši, až dosáhl hromádky střelného prachu pod její podlahou. Tehdy se celá poustevna přenesla v plamenech a dýmu, včetně všech třinácti hříšníků, do pekla. Jeden ze tvých lidí utekl. Dohonil bych ho v lese, ale zakopl jsem o kořen a spadl na zem, což tvému člověkovi zachránilo život.”

“Monsieur,” pronesl Le Loup, znovu se přitom ukláněje, “přijměte prosím výraz mého uznání; jste můj chytrý a odvážný protivník. Proč jste nás však sledoval jako vlk, pronásledující kořist?”

“Před několika měsíci,” řekl Kane s výhružným zamračením, “jsi ty, spolu se svými démony přepadli malou vesničku v údolí. Znáš určitě lépe než já všechny podrobnosti. Byla tam dívka, ještě dítě, která doufajíc, že unikne tvým choutkám, začala utíkat dolů do údolí. Ale ty, jako úděsný šakal rodem přímo z pekla, jsi ji chytil a pak ponechal osudu znásilněnou a umírající. To nad jejím tělem jsem se rozhodl, že tě najdu a zabiju.”

“Hmm…” zamyslel se Vlk. “Ano, vzpomínám si na tu dívku. Mon Dieu, to je k nevíře, že by se takový nesmyslný sentiment mohl změnit v tak závažnou věc! Monsieur, opravdu jsem nevěděl, že jste takový gentleman. Nebuďte tak žárlivý, vážený pane, na světě je přece tolik jiných dívek!”

“Dávej si pozor na jazyk, Le Loupe!” procedil Kane vztekle přes zuby. V jeho hlasu zazněl výhružný tón. “Nikdy jsem ještě nikoho neumučil k smrti. Nenuť mě k tomu, k sakru!”

Tón jeho hlasu a především zcela neočekávaná kletba z Kaneových úst Le Loupa poněkud vystrašily. Oči se mu zúžily a ruka se přesunula k rapíru. Chvíli trvala napjatá atmosféra, ale Vlk se náhle nečekaně uvolnil.

“Kdo byla ta dívka?” zeptal se s předstíraným zájmem. “Byla to vaše žena?”

“Nikdy před tím jsem ji neviděl,” odpověděl Kane.

“Nom ďum nom!” zaklel lupič. “Kdo vlastně jste, monsieur, že na sebe berete podobné vendety jen proto, abyste pomstil neznámou dívku?”

“To je moje věc. Musí vám stačit, že jsem se tak rozhodl.”

Kane to nebyl schopen vysvětlit ani sám sobě. Nikdy však odpověď na podobné otázky nehledal. Byl v tomto směru skutečný fanatik. Vlastní názory pro něj byly dostatečným důvodem pro činy.

“Máte pravdu, monsieur,” Le Loup chtěl viditelně získat čas. Pomalu, palec za palcem, začal ustupovat. Dělal to tak obratně, že dokonce ani lovící jestřáb by nic nezpozoroval.

“Pravděpodobně mi řeknete, že jste šlechetný kavalír, putující světem jako opravdový Galahad, chránící utlačované, monsieur,” řekl. “Ale vy i já víme ještě něco. Tady na zemi leží ohromné bohatství, které by mohlo ze zajetí vykoupit i samotného císaře. Rozdělme si je mezi sebe. Jestliže se ti i potom nebude zamlouvat má společnost, nu což… nom ďum nom! Můžeme se v klidu rozejít, každý jiným směrem.”

Kane se naklonil dopředu a v jeho očích narůstala strašlivá hrozba. Připomínal obrovského kondora, připraveného vrhnout se každým okamžikem na svou oběť.

“Myslíš si, že jsem stejný lump, jako ty?”

Le Loup náhle pohodil hlavou dozadu. V jeho očích se rozhořel plamen výsměchu, smíšený s šílenou lehkomyslností. Náhlý výbuch hněvu se odrazil zlověstnou ozvěnou od stěny jeskyně.

“U všech mocností pekelných! Ne, hlupáku, nikdy bych si nedovolil postavit tě na mou úroveň! Mon Dieu, monsieur Kane, ve skutečnosti před tebou stojí velice vážný úkol, chceš–li pomstít všechny dívky, které jsem kdykoli v minulosti ochutnal!”

“U všech odstínů smrti! Mám snad s tím prokletým lumpem ztrácet čas?” zavrčel Kane tónem, svědčícím o tom, že prahne po krvi. Jeho štíhlá postava vyrazila dopředu jako právě povolený dlouhý luk. V témže okamžiku Le Loup uskočil stejně rychle s divokým úsměvem na rtech dozadu. Jeho cit pro vystižení toho pravého okamžiku ho ani tentokrát nezklamal. Dozadu vystrčené ruce pevně uchopily okraj stolu a odhodily ho stranou. Plamen na zem spadlé svíce nečekaně zhasl a jeskyně se pohroužila do naprosté tmy.

Kane se sobě vlastní houževnatostí učinil prudký výpad rapírem do tmy. Meč zazněl jak šíp vypuštěný z tětivy luku.

“Loučím se s vámi, monsieur Galahad!” dolehla k němu ozvěna odněkud z hloubi jeskyně. Hněvem doslova překypující Kane, běžící ve směru tohoto hlasu, narazil pouze na skalní zeď, ale ta pod jeho údery nepovolila. Zdálo se mu, jako kdyby k němu odněkud dolehla ozvěna zlověstného smíchu.

Obrátil se a pohlédl k sotva viditelnému vchodu do jeskyně. Myslel si, že se jeho nepřítel bude snažit proplížit se i kolem něho ke vchodu. Nic vsak nespatřil. Když se mu nakonec podařilo znovu zapálit svíci, ukázalo se, že jeskyně je prázdná, i nepočítaje jeho a mrtvoly mužů ležících na zemi.

3. Píseň bubnů

Nad kalnými vodami se vznášelo monotónní dunění: “Bum, bum, bum!” Z větší vzdálenosti slabě znělo dunění poněkud jiného druhu: “Trum, trum, trum!” Dunění putovala tam a zase zpátky, přesně podle toho, jak spolu rytmem pulsující bubny rozmlouvaly. Jaké si to předávaly zprávy? Jaké hrůzné tajemství se to rozléhalo temnou, nevlídnou džunglí?

*

“Jsi si jist, že je to ten záliv, ve kterém přistála ta španělská loď?”

“Ano, seňore. Černoši přisahají, že opravdu ano. Právě tady sestoupil bílý člověk z lodi a vydal se do džungle.”

Kane kývl hlavou s nasupeným výrazem ve tváři.

“Vysaď mě tedy na břeh. Počkej sedm dní. Jestliže se do té doby nevrátím a neobdržíš–li do té doby ode mne nějakou zprávu, můžeš vyplout kam chceš.”

“Ano, seňore.”

Vlny líně narážely do loďky vezoucí Kanea ke břehu. Víska, kterou hledal, ležela na břehu říčky, jen poněkud dále od mořského pobřeží, dokonale ukrytá v džungli před zvídavými zraky nežádoucích návštěvníků.

Kane si zvolil metodu, na první pohled nejméně bezpečnou, spočívající v tom, že se rozhodl vystoupit na břeh v noci, protože na základě jemu dostupných informací se domníval, že jestliže se muž, jehož hledá, opravdu nachází v této vísce, nikdy se mu nepodaří dostat se do ní za bílého dne. Ve skutečnosti se rozhodl pro nejzoufalejší řešení, spočívající v tom, že se v noci vydá do džungle. Ale vždyť po celý svůj život přece jinak nepostupoval! Ted dával v šanc svůj život, maje nepatrnou naději, že dorazí do vísky pod ochranou tmy, aniž by jej kdokoliv spatřil.

Na břehu vystoupil z loďky. Polohlasně vydal posádce loďky pár příkazů a když se veslaři vydali na zpáteční cestu k lodi kotvící v zátoce v nevelké vzdálenosti od pobřeží, obrátil se na patě a zmizel ve tmách džungle. S rapírem v jedné ruce a s dýkou ve druhé se prodíral pralesem, snaže se nesejít ze směru označeného neustálým duněním bubnů.

Pohyboval se pružnou levhartí chůzí, opatrně prozkoumávaje terén před sebou. Cesta vůbec nebyla jednoduchá. Liány se mu ovíjely kolem nohou a bily ho do tváře, zpomalujíce tím jeho postup. Doslova po hmatu byl nucen hledat průchod mezi nebetyčnými stromy a hustým porostem, v němž se bez přestání rozléhaly podivné, mnohdy krev v žilách mrazící zvuky a občas se přesouvaly jakési stíny. Třikrát se jeho nohy dotkly čehosi, co se v zápětí začalo pohybovat a snažilo se dostat se mu z cesty. Jednou zahlédl zlověstný záblesk kočičích očí mezi stromy, rychle však zmizely, když se nezastavil a kráčel dál dopředu.

“Trum, trum, trum” – rozléhal se bez přestávky monotónní zvuk bubnů.

“Válka a krev,” říkaly; “krev a zrada, lidská oběť a velká slavnost!”

“Duše Afriky,” říkaly bubny, “duch džungle, píseň bohů a velký mrak, bohové, kteří existovali již na úsvitu věků, příšeroocí, otevřenouší, velkobřiší, krvorucí, Černí Bozi,” zpívaly bubny.

Všechny tyto zprávy předávaly džunglí se prodírajícímu Kaneovi neustale znějící bubny. V jeho duši se zrodil mnohohlasý chór, odpovídající na toto vyzvání. Také ty přicházíš z nekonečné noci, zpívaly bubny, máš v sobě prvotní sílu, sílu tmy, vrať se přes uplynulá století, dovol nám tě učit, dovol nám to učinit – zněla jednotvárná intonace bubnů.

Kane najednou vyšel z husté džungle a ocitl se na široké stezce. Na druhé straně spatřil mezi stromy záblesky ohňů z vísky, prosvítající nad dřevěnou palisádou. Rychlým krokem vyrazil k vísce.

Oparně se kradl dopředu s rapírem namířeným před sebe, napínaje zrak, aby mu neušel ani stín sebemenšího pohybu před sebou. Po obou stranách stezky se výhružně tyčily stromy jako nějací hrůzostrašní obři. Občas se nad stezkou objevovala tak hustá spleť větvoví, že mu úplně zastírala pohled na oblohu.

Kane se pohyboval stezkou jako skutečný duch temnot. Čas od času se zastavoval, pozorně naslouchal a rozhlížel kolem sebe. Nečekaně ho však povalil na zem nějaký velký, těžký předmět.

4. Černý bůh

“Trum, trum, trum!” S vražednou jednotvárností zněl odněkud stále dokola opakovaný zvuk a tatáž slova: hlupák, “Hlupák, hlupák!” Chvíli se zdálo, že zvuk pochází z velké dálky, chvíli to zase vypadalo, že zní z takové blízkosti, že by stačilo jen natáhnout ruku a sáhnout si na něj. Nyní se spojil s duněním v jeho hlavě, slévaje se v jediné slovo: “Hlupák, hlupák, hlupák…”

Mlha padla k zemi a pomalu se rozplynula. Kane se pokusil zvednout ruku k hlavě, ale ukázalo se, že ruce i nohy má pevně svázané. Ležel na podlaze jakési chýše. Byl sám? Obrátil se a rozhlédl po svém vězení. Ne, nebyl. Z hluboké tmy jej sledoval pár zvedaných očí. Stín vzápětí získal lidské tvary a Kane, stále omámený, si pomyslel, že se dívá na člověka, který ho nemilosrdně uhodil do hlavy. Ale ne, ten člověk by přece nebyl schopen zadat takovou ránu. Onen drobný, vyhublý a vrasčitý muž to určitě neudělal. Pouze jeho oči byly jakž takž při životě. Připomínaly více hadí oči, než oči člověka.

Tento muž, mající pouze bederní roušku a pár náramků na rukou a na nohou, dřepěl na podlaze chýše, hned u vchodu. Ramena a holeně mu zdobily různé fetiše, vyrobené ze slonoviny, všelijakých kostí a kousků jak ze zvířecí, tak lidské kůže. Najednou zcela neočekávaně promluvil lámanou angličtinou:

“Ha, ty se probudit? Proč tady přijít?”

“Znáš můj jazyk. Kde ses ho naučil?”

Domorodec se usmál. “Já nevolník… dlouhý čas, já chlapík. Já, N’Longa, velký čaroděj, já, velký fetiš. Žádný člověk takový jak já! Ty… ty hledat bratr?”

Kane se na chvíli zarazil. “Já! Bratr! Hledám člověka, ano.”

Domorodec kývl hlavou na znamení souhlasu. “Ty ho chtít najít, co?”

“On musí zemřít!”

Domorodec se znav u pousmál. “Já mocný čaroděj,” oznámil Kaneovi neznámo proč a přisunul se k němu blíže. “Ty hledat bílý člověk, oči jak levhart, co? Ano: Cha, cha, cha, cha! Poslouchej: on a náčelník Songa udělat silné bratrstvo, nyní oni jako pokrevní bratři. Nic neříkat, já pomoci tobě, ty pomoci mně, co?”

“Proč mi chceš pomoct?” zeptal se překvapeně Kane.

Šaman se k němu přisunul ještě blíže a zašeptal: “Bílý člověk náčelníka Songy pravá ruka. Songa více mocný než N’Longa. Bílý člověk mocný šaman! Bílý bratr N’Longy zabít člověka s očima levharta, stát se pokrevní bratr N’Longy. N’Longa být více mocný než Songa. Bratrství zpečetěno.”

Onen muž najednou opustil chýši jako jakýsi mlhavý duch. Stalo se to tak rychle, že si Kane nebyl jist, zda se mu celý rozhovor jen nezdál.

Angličan zpozoroval, že venku září ohně. Bubny neustále duněly, ale Kaneovi se jejich tóny slévaly a ztrácely se. Všechny tóny připadaly Kaneovi jako nesmyslný barbarský mumraj, který však vyvolával pocity ohrožení a odcizení.

Samé lži – pomyslel si Kane stále ještě jakoby napůl omámený. Džungle šálí a omamuje, stejně jako žena z džungle vábící muže.

Do chýše vstoupili dva bojovníci, ohyzdní, obří divoši s pomalovanými těly a s oštěpy v rukou. Zvedli Angličana ze země a vytáhli z chaty. Vlekli ho přes otevřené prostranství, až jej nakonec přivázali ke kůlu. Před ním, za jeho zády a z jedné strany viděl kolem sebe půlkruh tmavých tváří, které osvětlovaly záblesky z ohnišť. Přímo před ním stála ohyzdná, odporná kreatura – černá, beztvará, groteskní parodie člověka. Nehybné, zlověstné, krev v žilách mrazící ztělesnění beztvaré duše Afriky – Černý Bůh.

Poněkud vpředu, po obou jeho stranách, seděli na dvou primitivních trůnech z teakového dřeva dva muži. Ten na pravé straně byl domorodec, lépe řečeno neforemná, obrovská masa tuku a svalů. Malá prasečí očička svítila z jeho jizvami pokryté tváře. Obrovské, dolů visící červené rty se nadýmaly se smyslnou pýchou.

Druhý muž zase…

“Ale, tak opět se setkáváme, monsieur.” Řečník ničím nepřipomínal onoho lumpa, který vyklouzl z Kaneových rukou v jeskyni v horách. Oděv měl doslova v cárech, obličej byl zase plný vrásek. Uplynulá léta se podepsala na jeho shrbené postave. Oči mu však stále jasně zářily a byly v neustálém pohybu, prozrazujíce tutéž lehkomyslnost, jako kdysi před léty. V jeho hlase zazníval tentýž starý výsměšný tón.

“Když jsem naposled slyšel ten prokletý hlas,” řekl Kane mrazivě, “tak jsme byli v jeskyni, ve tmě, a ty jsi přede mnou utíkal jako potkan.”

“Ano, bylo to za docela jiných podmínek, než teď,” odpověděl dokonale klidný Le Loup. “Co jsi pak dělal, když ses přestal potácet ve tmě jak slon v porcelánu?”

Kane se na okamžik zarazil.

“Sešel jsem do údolí…” začal.

“Hlavním vchodem jeskyně? Ano? Měl jsem si domyslet, že na to, abys našel tajné dveře, jsi příliš hloupý. U všech zástupů Pekel, kdybys jen trochu strčil do bedny se zlatým zámkem, který stál u stěny, otevřel by se před tebou tajný východ, kterým jsem utekl.”

“Sledoval jsem tě až do nejbližšího přístavu. Tam jsem vstoupil na loď a vydal se za tebou do Itálie, kde, jak jsem zjistil, ses přede mnou pokoušel ukrýt,” řekl Kane.

“Ano, u všech svatých, málem jsi mě dopadl ve Florencii. Cha, cha, cha! Utekl jsem zadním okýnkem, zatímco monsieur Galahad se pokoušel dostat hlavním vchodem do taverny. A kdyby tvůj kůň nezačal kulhat, určitě bys mě na cestě do Říma dohonil. A pak znovu, když loď, s níž jsem opouštěl Španělsko, odrazila od mola právě v okamžiku, kdy monsieur Galahad vjížděl na koni do přístavu. Nechápu, proč mě stále tak usilovně pronásleduješ?”

“Protože jsi padouch a mým posláním je tě zabít,” odpověděl Kane chladně.

Sám to také nechápal. Celý život putoval světem a pomáhal slabším, nesmiřitelně bojoval s útlakem a bezprávím. Nikdy nepátral po důvodech svého počínání. Byl tím zcela posedlý, byla to jeho životní síla. Ukrutné násilí vůči slabým v něm vyvolávalo narudlou mlhu zuřivosti, vzteku, neústupnosti a vytrvalosti. Když se v něm nenávist rozhořela silným, nespoutaným plamenem, neznal oddechu, dokud msta nebyla dokonána. Kdyby se nad tím někdy zamýšlel, označil by sám sebe pravděpodobně za vykonavatele boží vůle, za nástroj jeho hněvu. Ale ve skutečnosti Solomon Kane puritánem nebyl, i když si tak sám říkal.

Le Loup pokrčil rameny.

“Dovedl bych pochopit, kdybych se tě nějak dotkl osobně. Mon Dieu! Já bych také svého nepřítele pronásledoval po celém světě, ale i když bych tě s radostí zabil a oloupil, neslyšel jsem o tobě až do okamžiku, kdy jsi mi vypověděl válku.”

Kane mlčel, zmítaný stále větším vztekem. I když si to nepřipouštěl, Vlk mu byl něčím víc než jen nepřítelem. Lupič se pro Kanea stal symbolem toho všeho, proti čemu po celý svůj život bojoval: krutosti, násilí, útlaku a tyranii.

Le Loup jeho pomstychtivé meditace přerušil.

“Co jsi udělal s pokladem, který, u všech Hadových ohňů, jsem starostlivě shromažďoval tolik let? Když jsem utíkal, měl jsem, k čertu, čas jen na to, abych si vzal několik mincí a třpytivých cetek.”

“Vzal jsem si z něho jen tolik, kolik jsem potřeboval na tvé pronásledování, zbytek jsem rozdal obyvatelům vísek, které jsi přepadával.”

“U všech svatých a všech čertů!” zaklel Le Loup. “Monsieur, jsi ten největší hlupák, jakého jsem kdy potkal! Rozdat takový obrovský poklad. K sakru, chce se mi řvát, když si pomyslím, žes jej jen tak rozdal ubohým sedlákům a nuzným vesničanům! Ale… cha… cha, cha, cha… nezačnou se sami navzájem okrádat kvůli těm lesknoucím se cetkám? Taková už je lidská povaha.”

“Ano, buď proklet!” vybuchl Kane najednou, podávaje svědectví o tom, že jeho trpělivost se vyčerpala. “Byli by opravdovými hlupáky, kdyby to udělali. Co jsem s ním měl tedy udělat? Kdybych nechal poklad v jeskyni, chudáci by zase trpěli hladem. Co víc, kdyby byl nalezen v celku, tak jako tak by zase začalo loupení a vraždění. Měl bys být proklet, protože kdyby všechno bohatství zůstalo v rukou jeho pravoplatných majitelů, nikdy by tyhle komplikace nenastaly.”

Vlk se pouze usmál, nic na to ale neřekl. Kane se nikdy nerouhal, ale z jeho úst jen zřídka padající kletby měly dvojnásobnou moc. Vždy posluchače překvapily, bez ohledu na to, zda byli jen zkažení nebo zda to byli opravdu zločinci.

“Proč jsi přede mnou prchal téměř po celém světě? Vždyť se mě přece nebojíš?” opět se ozval Kane.

“Ne, máš pravdu. Opravdu sám to nevím. Možná, že útěk je jen pouhý instinkt, proti kterému se nedá nic dělat. Dopustil jsem se velkého omylu tím, že jsem tě oné noci v horách nezabil. Jsem přesvědčen o tom, že bych tě v čestném souboji porazil. Nikdy jsem však, ani tady ne, nehledal důvody, abych s tebou zápasil. Do určité míry jsem pociťoval jakousi nechuť k setkání s tebou, monsieur… Snad to byl jen rozmar… jen pouhý rozmar… Anebo, Mon Dieu, se mi zalíbily nové dojmy, možná jsem došel k názoru, že mi to vzrušení udělá dobře. Kromě toho, každý člověk musí být buď lovcem nebo kořistí. Do tohoto okamžiku, monsieur, jsem byl kořistí já. Tato role mě omrzela. Řekl jsem si, že bych mohl smazat stopu, po které stále jdeš.”

“Otrok, kterého jsme chytili nedaleko odtud, vyprávěl kapitánovi portugalské lodi o Angličanovi, který vystoupil na břeh ze španělské lodi a někde v těchto místech vstoupil do džungle. Dozvěděl jsem se o tom, najal jsem si loď a zaplatil jsem kapitánovi za to, že mě sem přivezl.”

“Obdivuji tvou vytrvalost, monsieur, ale ty bys měl obdivovat zase mne! Zcela sám jsem přišel do této vísky v džungli plné kanibalů a divochů, maje k dispozici pouze jakous takous znalost zdejšího nářečí, které jsem se naučil od jednoho otroka na lodi. Získal jsem důvěru krále Songy a dopadl jsem toho šaška N’Longu. Jsem ještě odvážnější než ty, monsieur, protože na rozdíl od tebe nemám loď, která by na mě čekala v zátoce.”

“Obdivuji tvou odvahu,” řekl Kane. “Zdá se mi však, že ti dělá velice dobře skutečnost, že jsi náčelník kanibalů. Ty, zlem nejvíce prosáklá bytost mezi všemi těmito lidožrouty. Já sám se hodlám vrátit do své rodné země, až tě zabiji.”

“Tvá jistota by byla obdivuhodná, kdyby nebyla tak neskutečně směšná. Hej, Gulko!”

Ze tmy vystoupil obrovský divoch. I když to byl největší člověk, jakého Kane kdy viděl, pohyboval se s kočičí obratností a hbitostí. Jeho ruce a nohy připomínaly kmeny stromů. Při každém pohybu pod kůží hrály velké, oblé svaly. Malá opičí hlava bylo hluboko usazena uprostřed gigantických ramen, tmavé divochovy dlaně připomínaly více opičí tlapy, než ruce člověka. Jeho obočí bylo umístěno hodně vzadu nad nelidskýma, zvířecíma očima. Plochý nos a velké, masivní, rudé rty doplňovaly obraz primitivního, poživačného divocha.

“To je Gulka, lovec goril,” řekl Le Loup. “Byl to on, kdo ležel v úkrytu vedle stezky a kdo tě srazil k zemi. Ty sám jsi jako vlk, monsieur Kane, ale od chvíle, kdy se tvá loď objevila u břehu, sledovalo tě velké množství pozorných očí. Ani kdybys měl všechny levhartí schopnosti, Gulku bys neuslyšel. Obvykle loví ve velikých lesích daleko na jihu nejhroznější a nejvychytralejší divoké bestie. Loví zvířata, která se pohybují jako lidé, aspoň to, které ulovil před několika dny.”

Kane se podíval tam, kam mu ukázal Le Loup. Uviděl podivné zvíře klátící se pod střechou jedné z chýší. Zvíře tam viselo s hrudí proraženou silným zašpičatělým kůlem. Kane nebyl schopen ve slabém světle z ohniště rozpoznat charakteristické rysy zvířete, překvapoval ho však neobvyklý, téměř lidský vzhled této odporné, chlupaté bytosti.

“To je gorilí samice, kterou Gulka zabil a přivlékl sem do vsi,” řekl Le Loup.

Obr se přisunul blíže ke Kaneovi a podíval se mu přímo do očí. Ten jakoby v němé odpovědi na něj zlostně pohlédl. Divochovy oči se po tomto pohledu pokorně sklopily dolů a on sám ustoupil několik kroků zpátky. Nemilosrdný pohled puritánových očí dosáhl na samé dno omámené, primitivní duše lovce goril. Poprvé ve svém životě okusil pocit strachu. Chtěje se ho zbavit, rozhlédl se kolem sebe, načež se neočekávaně, se zvířecím instinktem udeřil rukou do své obrovské hrudi, usmál se jako pravěký člověk a hned vzápětí zvedl triumfálně ruce nad hlavu. Nikdo se ani nepohnul. Demonstrace prvotní bestiálnosti vyvolávala u evolučně vyvinutějších bytostí různé reakce – toleranci, pochopení, ale i pohrdání.

Gulka vrhl na Kanea rychlý pohled, aby se přesvědčil, zda se na něho dívá, načež náhle vykřikl jako divoká bestie, vyrazil dopředu a z půlkruhu shromážděných domorodců vytáhl jednu zmítající se oběť. Strachem se třesoucí domorodec prosil o milost, ale obr ho vlekl k oltáři, nacházejícímu se před sochou zamračeného bůžka. Lesklá čepel nože se zvedla k obloze a hned nato domorodcovy výkřiky hrůzy utichly.

Černý Bůh se díval dolů. V jeho očích, ztrácejících se v nestvůrné tváři, se třpytily odlesky plamenů. Pomalým pohybem se napil z tykvové láhve. Byl s obětí spokojen?

Gulka poodstoupil několik kroků stranou, přistoupil ke Kaneovi a zamířil zakrvácené ostří přímo do bělochova obličeje.

Le Loup se zasmál. Nečekaně se však před ním objevil N’Longa. Nikdo nevěděl, odkud vlastně přišel. Z ničeho nic se objevil u kůlu ke kterému byl Kane připoután. Celý život věnovaný studiu vytváření iluze přineslo své ovoce ve formě technicky perfektně zvládnutých čarodějových schopností náhlého zjevení a zmizení, založených na perfektní manipulaci s pozorností diváků.

Prostým pohybem ruky odehnal Gulku od kůlu, u něhož byl přivázán Kane. Lovec goril udělal poslušně několik kroků zpátky, až zmizel z N’Longova pohledu. Najednou se však prudce obrátil a s neuvěřitelnou rychlostí zadal šamanovi otevřenou dlaní pravé ruky strašlivou ránu do hlavy. N’Longa padl k zemi jako právě poražený vůl. Vzápětí byl zvednut ze země a byl přivázán ke kůlu vedle Kanea. Mezi domorodci se rozlehly tlumené hlasy, které však okamžitě utichly, když po nich král Songa vrhl hněvivý pohled.

Le Loup se opřel o svůj trůn a hlasitě se rozesmál.

“Vaše kroky tady končí, monsieur Galahad. Ten starý hlupák si myslel, že o jeho plánech nic nevím! Schoval jsem se v chýši a vyslechl zajímavý rozhovor mezi vámi dvěma. Cha, cha, cha! Černý Bůh musí utišit svou žízeň, monsieur, podařilo se mi však přesvědčit Songu, aby vás upálil. Je to přece jen o hodně zajímavější. Obávám se však, že stejně budeme muset podstoupit obvyklou ceremonii. Až bude zapálen oheň u vašich nohou, ani sám ďábel vás nezachrání před spálením těla až na holé kosti.”

Songa něco vykřikl panovačným hlasem. Ihned přiběhli domorodci s náručemi plnými větví a začali je pokládat kolem Kaneových a N’Longových nohou. Šaman přišel k sobě a začal něco vykřikovat v domorodém nářečí. Mezi shromážděnými domorodci se opět ozval tlumený šepot. Songa něco krátce zavrčel.

Kane tuto scénu pozoroval takřka s nezájmem. Někde hluboko v jeho duši se zase otevíraly prvotní, přízračné hlubiny, jako nějaké vzpomínky z před mnoha věků, ukryté dosud v mlze ztracených eonů. Jako kdybych tady už někdy byl, pomyslel si. Znal to už všechno z dřívějška – šlehající plameny protínající ponurou noc, divošské tváře pozorně si prohlížející své oběti a bůžek. Černý Bůh, skrývající se v temnotách! Vždy existoval Černý Bůh, skrývající se mezi stíny noci. Znal ty pokřiky, šílené zpěvy vyznavačů tajných božstev, znějící šerým úsvitem lidstva, dunivou mluvu bubnů, proradné kněze, odporný, vše pronikající zápach čerstvě prolité krve. Všechno to odkudsi znám, z jiného času, myslel si Kane; nyní mám hrát titulní roli já…”

Navzdory hlasitému dunění bubnů postřehl Kane svým vědomím, že k němu někdo promlouvá. Nevšiml si ani okamžiku, kdy se bubny opět ozvaly. Mluvil k němu N’Longa.

“Já velký šaman! Dívej se nyní – já udělat velká magie Songo!” zařval ze všech sil, snaže se překřičet divoké bubnové staccato.

Songa se místo odpovědi pouze pousmál. Píseň bubnů přešla v sérii hlubokých tónů, hrozivých svou monotónností. Kane jen s velikými obtížemi uslyšel, že k němu hovoří Le Loup.

“N’Longa říká, že za chvíli použije své magie, o niž je již jen hovor smrtelně nebezpečný. Dosud nebyla nikdy použita před očima živých lidí. Jedná se o dosud nepojmenovanou šamanskou magii. Dívej se pozorně, monsieur. Možná, že se pobavíme ještě víc než dosud,” řekl Vlk a krátce se zasmál.

K hranici z větví se přiblížil divoch s pochodní v ruce a zapálil hromadu roští u Kaneových nohou. Drobné plamínky začaly olizovat větve. Druhý domorodec to chtěl také učinit u N’Longových nohou, ale náhle se zarazil. Šaman visel ve svých poutech, s hlavou bezvládně svěšenou na prsou. Zdálo se, že nežije.

“K čertu!” zaklel Le Loup, nakláněje se dopředu. “Copak nás ten darebák chce připravit o potěšení z toho, jak se škvaří v plamenech?”

Bojovník se opatrně dotkl šamana, načež něco pronesl v místním nářečí.

Le Loup se zasmál.

“Zemřel strachy! Velký čaroděj, ať ho…”

Najednou ale zmlkl. Dunění bubnů ustalo, jako kdyby ti, kdo bubnovali, současně vypustili duši. Vísku zalehlo mrtvé ticho, jako jakýsi zlověstný mrak. V této mrtvolné scenérii bylo slyšet pouze praskot hořících větví. Teplo již začínalo Kanea nebezpečně ohrožovat.

Všechny oči se obrátily k mrtvému tělu, spočívajícímu na oltáři, jež se začalo pohybovat!

Nepatrné, křečovité pohyby rukou postupně přešly v trhavé pohyby ramen. Tyto sotva postřehnutelné pohyby se rychle rozšířily po celém těle. Pomalu, jako kdyby byl slepý, se mrtvý muž obrátil na bok. Hned na to, jako v jakémsi hrůzostrašném aktu zrození něčeho, co připomínalo probouzejícího se hada vylézajícího z lastury nebytí, se mrtvé tělo zvedlo z oltáře a zůstalo stát se široce rozkročenýma nohama, zatímco jeho paže vykonávaly nesmyslné, infantilní pohyby. Všude kolem panovalo mrtvé ticho, přerušované jen zrychleným dechem domorodců.

Kane vytřeštil oči. Poprvé v životě byl překvapen natolik, že nebyl schopen dostat ze sebe ani hlásku. Pro jeho puritánskou mysl to byl jasný důkaz o Satanově existenci.

Le Loup seděl na trůně celý prkenný, se široce otevřenýma očima a s rukou zvednutou do výšky v pohrdavém gestu, jež činil pokaždé, když ho překvapilo něco nepravděpodobného. Songa seděl vedle něho, s očima i ústy široce rozevřenými a s prsty křečovitě svírajícími vyřezávaná opěradla trůnu.

Tělo mrtvého domorodce se konečně narovnalo, třesouc se na nohou jako cár papíru, s trupem silně zakloněným dozadu, jako kdyby se jeho slepé oči dívaly přímo do rudého terče měsíce právě vycházejícího nad tmavou džunglí. Bytost se nejistě zatočila kolem osy s groteskně rozhozenýma rukama, jako kdyby tím chtěla udržet rovnováhu, načež obrátila tvář směrem k oběma trůnům… a k Černému Bohu. Větvička, která praskla u Kaneových nohou, zazněla v okolním tichu jako výstřel z děla. Hrůzná postava natáhla jednu nohu dopředu, udělala nejistý krok, pak další… Prkennými, třesoucími se, jakoby strojovými kroky, s nohama široce rozkročenýma, došel mrtvý domorodec k oběma mužům sedícím v bezhlesém překvapení po obou stranách Černého Boha.

“Ach!” Z kteréhosi místa tmavého půlkruhu dřepících, hrůzou fascinovaných diváků, zazněl hlasitý povzdech. Tajuplný přízrak neustále pokračoval v chůzi k trůnům. Už se nacházel v pomyslném trojúhelníku tvořeném trůny. Le Loup, který se setkal se strachem tváří v tvář poprvé ve svém prašivém životě, se hluboce zabořil do opěradla trůnu. Songa, snažící se téměř nadlidským úsilím přetrhnout ono pouto hrůzy, divoce vykřikl, načež vyskočil na nohy a uchopil do niky oštěp, ječe a cosi si přitom křečovitě mumlaje. Když však přízračná bytost neustále pokračovala v chůzi, zvedl Songa oštěp vysoko nad hlavu, rozmáchl se a ze všech sil ho vrazil do prsou mrtvého muže, což mělo za následek velice nepříjemný zvuk trhaného masa a drcených kostí. Oštěp však ani na chvíli nezadržel kráčející přízrak, protože mrtví přece nemohou zemřít. Král Songa stál jako opařený, s rukama nataženýma dopředu, jako kdyby chtěl od sebe blížící se nebezpečí odstrčit.

Chvíli stál zcela nehybně. Jazyky plamenů z ohnišť a neobvyklý jas měsíce způsobil, že tato scéna navždy utkvěla v paměti shromážděných domorodců. Nehybné, vytřeštěné oči mrtvoly se nebojácně dívaly do Songových hrůzou rozšířených zřítelnic, v nichž se odrážely všechny možné odstíny strachu.

Konečně se křečovitě třesoucí ruce přízraku zvedly a dopadly na Songová ramena. Již při jejich prvním dotyku se zdálo, jako kdyby se Songa celý zmenšoval a hroutil do sebe. Za chvíli, s výkřikem, který bude navždy strašit ve snech všechny svědky této scény, se Songa zachvěl a zhroutil k zemi. Současně s ním se zhroutilo k zemi i mrtvé přízračné tělo zabitého domorodce. Obě těla ležela bez jakýchkoliv známek života u nohou Černého Boha. Kaneovi se zdálo, že velké, nelidské oči bůžka se zadívaly na obě ležící těla, předvádějíce tím něco ve smyslu strašného, neslyšitelného smíchu.

V okamžiku, kdy král padal k zemi, vyrazil z úst domorodců hlasitý, sborový výkřik. Naproti tomu Kane, jehož jakási část vědomí byla stále ještě pod vlivem ukrutné nenávisti, rychle pohlédl na Le Loupa a spatřil, jak se zvedá ze svého trůnu a mizí ve tmě. Dále už nic neviděl, protože mu výhled zastínila skupina postav, která se náhle objevila před soškou bůžka. Vedle hořících větví se rozlehly údery bosých nohou, na jejichž sálavé teplo Kane pod dojmem všeho, co se stalo, zapomněl. Něčí ruce mu sundaly pouta. Jiní domorodci zase odvázali od kůlu mrtvé šamanovo tělo a položili je na zem.

Kane si začal uvědomovat, že domorodci byli přesvědčeni o tom, že vše, co přízrak udělal, bylo N’Longovým dílem a že spojovali N’Longovu pomstu s jeho osobou. Kane si dřepl a položil ruku na šamanovo rameno. Nebylo nejmenších pochyb – tento člověk byl mrtev. Jeho tělo už bylo zcela vychladlé. Podíval se na zbývající dvě mrtvoly. Songa byl rovněž mrtev a přízrak, který mu přivodil smrt, ležel bez jakýchkoliv známek života vedle něho.

Puritán se už zvedal ze země, když ho náhle něco zarazilo. Zdálo se mu to, nebo opravdu cítil teplo rozlévající se po mrtvém těle, jehož se dotýkal? Zatímco v duchu bojoval se svými domněnkami, znovu poklekl vedle čarodějova těla. Ucítil, jak teplo začíná pomalu postupovat podél celého těla, přesně v rytmu opět pulsující krve v jeho žilách.

Zanedlouho otevřel N’Longa oči a zadíval se na Kanea pohledem připomínajícím pohled právě narozeného dítěte. Ten se celý zděšený díval, jak se v něm znovu objevuje jemu už známý odlesk hadího pohledu, až se nakonec silné čarodějovy rty sešklebily do širokého úsměvu. N’Longa se posadil, zatímco kolem nich shromáždění domorodci zanotovali jakousi podivnou píseň.

Kane se rozhlédl kolem sebe. Všichni bojovníci klečeli na zemi a kolébali se dopředu a dozadu. Mezi jednotlivými výkřiky občas zaslechl N’Longovo jméno, pravidelně opakované jako bojácný, extatický refrén, vyjadřující současně oddanost i bázeň. Když se čaroděj postavil na nohy, všichni bojovníci padli tváří k zemi.

N’Longa kývl hlavou, jako kdyby tak vyjadřoval své uspokojení.

“Velký šaman… velký fetiš, já!” oznámil Kaneovi. “Ty vidět? Můj duch vystoupit ze mne, zabít Songu a vrátit se do mne! Silná magie! Já, velký fetiš!”

Kane se podíval na Černého Boha stojícího ve stínu opodál a pak znovu na N’Longu, který rozevřel široce náruč k bůžkovi, jako kdyby se ho chystal oslovit.

Jsem věčný – zdálo se Kaneovi, že říká Černý Bůh. Musím pít bez ohledu na to, kdo vládne, vládci, vrazi, čarodějové, ti všichni pomíjejí jako duše mrtvých lidí v temné džungli. Jen já přetrvávám a jsem opravdovým vládcem. Já jsem duší džungle – říkal Černý Bůh.

Kane náhle procitl ze svých iluzorních představ, jež jej zcela nečekaně přepadly.

“Le Loup! Kam vlastně utekl?”

N’Longa cosi vykřikl. Několik rukou se najednou zvedlo a ukázalo směrem, kterým zmizel zlověstný padouch. Někde z davu domorodců se natáhl směrem ke Kaneovi jeho rapír. Mlha se rozplynula a úplně zmizela. Opět byl mstitelem, božím bičem bezpráví. S hbitostí tygra uchopil svou zbraň a rozběhl se do džungle.

5. Konec stopy

Větve stromů a liány šlehaly Kanea do tváří. Mučivé dusno tropické noci na něho padalo jako hustá mlha. Měsíc stojící vysoko nad džunglí kreslil černé stíny na pozadí bělavého svitu. Kane nevěděl, zda člověk, kterého pronásleduje, je někde před ním, i když polámané větve a pošlapaná tráva svědčily o tom, že někdo tudy šel nebo lépe řečeno rychle utíkal, a ani na chvíli se nezastavil, aby prozkoumal terén.

Kane si těchto stop příliš nevšímal. Věřil v oprávněnost své pomsty a nepochyboval, že neviditelné bytosti řídící lidský osud jej dříve nebo později stejně postaví tváří v tvář s Le Loupem.

Za jeho zády zaduněly bubny vypravující svůj příběh. Jaké zprávy za této noci předávaly? Hovořily o N’Longově triumfu a smrti krále Songy? O svržení člověka s levhartíma očima? Anebo to byla ještě tajemnější poselství – zprávy o neznámé magii?

Nezdálo se mi to všechno? – přemítal Kane za rychlého běhu. Nebylo to všechno součástí oné tajuplné magie? Na vlastní oči viděl, jak nebožtík vstal z mrtvých, zabil druhého člověka a pak opět zemřel. Viděl jiného člověka, který zemřel a zase se vrátil mezi živé. Opravdu N’Longa vyslal svou duši, svého ducha, svou životní sílu prostorem, aby ovládla mrtvé tělo a to splnilo jeho vůli? Ano, vždyť N’Longa přece visel u kůlu, naproti tomu mrtvý člověk, ležící na oltáři, z něho vstal a udělal to, co by udělal živý N’Longa, kdyby nebyl svázaný. Pak neviditelná síla hýbající neživým tělem vyhasla a N’Longa zase oživl.

Ano, Kane se musel s těmito fakty smířit a brát je jako samozřejmost. Někde v temných hlubinách labyrintu džungle a řeky, jež jí protékala, získal N’Longa Tajemství – tajemství vlády nad životem a smrtí, znamenající vítězství nad okovy omezeností lidského těla. Jakým způsobem byla tato černá magie, zrozená mezi tajuplnými, krví zbrocenými stíny tohoto černého kontinentu, předána tomuto čaroději? Jaká obět jaký, příšerný rituál natolik uspokojil Černá Božstva, že své schopnosti předala tomuto člověkovi? Jaké to jen bylo, když N’Longa vyslal své já, svou životní sílu? Cesta přes propast nebytí a neexistence času, přes neznámé, tajemné světy, navštěvované pouze smrtí?

Mezi stíny číhá magie, kouzla a čáry, duněly bubny, jdi do tmy a hledej je, my pamatujeme minulá staletí, šeptaly bubny, čas před tím, než se člověk stal silným a hloupým; pamatujeme krutá božstva – bohy–hady a bohy–opice a celou řadu bezejmenných Černých Bohů, těch, kteří se napájeli krví a jejichž hlasy zněly temnými pohořími, kteří hodovali a žádali stále více obětí. Jim patří všechna tajemství života a smrti, my to všechno pamatujeme, pamatujeme si to, zněly bubny.

Kane to slyšel, když se prodíral džunglí. Takové zprávy přinášely bubny bojovníkům ozdobeným ptačími péry, obývajícím území na horním toku řeky. Jemu bylo umožněno, aby jim rozuměl. Ale k němu promlouvaly poněkud jinak, jejich řeč měla pro něho daleko hlubší význam. Měsíc stojící vysoko na tmavomodré obloze mu osvětloval cestu, díky čemuž dokonale osvětlil scénu, kterou spatřil, když dorazil na mýtinu, na níž stál Le Loup. Jeho obnažený meč se zaleskl v měsíčním světle. Le Loup stál s rameny vtaženými dozadu, s vyzývavým úsměvem na rtech.

“Dlouho jsi mě pronásledoval, monsieur,” ozval se Le Loup. “Od francouzských Pyrenejí po africkou džungli. Teď zemřeš. Neutekl jsem z vísky kvůli těm prokletým N’Longovým kouzlům a čárům, i když musím otevřeně přiznat, že mi důkladně polechtaly nervy. Pochopil jsem totiž, že se celý kmen obrátí proti mně.”

Kane se opatrně blížil k Le Loupovi, zamýšleje se nad tím, jaký to jen zcela zapomenutý odstín rytířskosti v banditově duši ho přiměl k čestnému souboji. Čekal z jeho strany nějaký uskok , ale jeho ostříží zrak nezaregistroval po obou stranách mýtiny sebemenší pohyb.

“Braň se, monsieur!” zvolal rozechvělým hlasem Le Loup. “Je nejvyšší čas ukončit ten tanec bláznů. Tady jsme jen my dva.”

Oba muži již byli na dosah svých rapírů. Le Loup v polovině svého proslovu nečekaně skočil dopředu rychlostí světla, snaže se zadat svému protivníkovi lstivý úder. Méně rychlejší a obratnější šermíř než byl Kane by již v této chvíli zemřel, ale puritán odrazil Le Loupův výpad, načež svým rapírem provedl bleskový protiúder. Ostří Kaneova rapíru zasáhlo jako stříbřitá, rozžhavená stuha Le Loupovu halenu ještě dřív, než stačil uskočit dozadu. Le Loup ohodnotil svůj nepovedený výpad divokým smíchem. Hned v zápětí vyrazil dopředu se zarážející rychlostí a zuřivostí tygra. Jeho meč zakroužil kolem Kanea jako bílý, ocelový vějíř.

Rapír udeřil o rapír, když se oba šermíři srazili uprostřed mýtiny. Byli jako oheň a led. Le Loup zápasil sice divoce, ale velice obratně, ani na chvíli nepřestávaje útočit a získávaje převahu při každé vhodné příležitosti. Připomínal živý plamen, který uskakoval tu dopředu a tu zase dozadu, používal nejrůznější finesy, výpady, bodnutí, parádičky a protiúdery. Při tom všem se divoce smál, vymýšlel si nesmysly a klel.

Kancův způsob boje byl chladný, vypočítavý a dobře promyšlený. Nebyl v něm žádný zbytečný pohyb, žádný krok navíc. Angličan se prokazatelně více věnoval obraně než Le Loup, ale v jeho útocích nebylo ani stopy nerozhodnosti. Když útočil, jeho ostří vystřelovalo dopředu s rychlostí útočícího hada.

Oba muži byli stejné vysocí a přibližně stejně silní. Le Loup však byl vždy o sotva postřehnutelnější zlomek vteřiny rychlejší. Kane naproti tomu bojoval s precizností blížící se takřka naprosté dokonalosti. Vlkovy výpady byly nesmírně silné a dynamické, jako plameny šlehající z ohniště. Kaneovy údery byly zase více kontrolované, méně instinktivní a inteligentnější. Byl přece rozený zabiják a měl takovou koordinací pohybů, jakou mají pouze rodilí bojovníci.

Úder, protiúder, neočekávaná finta, náhlý vír po úderu rapíru…

“Ha!” vykřikl Vlk a ukrutně se zasmál, když spatřil krev, která se objevila v ráně po jeho rapíru, jež poznamenala Kaneovu tvář. Vzápětí, jako kdyby pohled na krev zesílil jeho zuřivost, zaútočil Le Loup na svého protivníka jako vzteklá bestie. Kane musel ustoupit před tímto zběsilým útokem vyprovokovaným touhou po krvi, leč výraz jeho puritánské tváře se nijak nezměnil.

Minuty pomalu utíkaly, ale třesk a zvonění ocele nesláblo. Stáli teď proti sobě přesně uprostřed mýtiny. Le Loup nezraněný, zatímco celý Kancův oděv byl potřísněn krví prýštící z ran na tváři, prsou, paži, v pase. Vlk se zlověstně usmíval. Navzdory tomu ho však začaly přepadávat pochybnosti.

Dýchal rychle a těžce, také on již pociťoval únavu. Kdo vlastně je onen člověk z ocele a ledu, který jak se zdálo, vůbec neslábl? Le Loup sice věděl, že rány, které mu zasadil, nebyly hluboké, ale naproti tomu stálá ztráta krve ho přece musela připravit o hodně sil a musela se podepsat na jeho rychlosti. Ale jestliže Kane přece jen pociťoval úbytek sil, nedával to na sobě znát. Výraz jeho bledé tváře se vůbec nezměnil. Bojoval se stále stejně chladným výrazem jako na začátku souboje.

Le Loup cítil, že ho opouštějí síly. Se zoufalým úsilím vložil veškerou zbývající sílu do rozhodujícího útoku. Náhlý, nečekaný útok, příliš divoký a příliš rychlý na to, aby ho oko vůbec dokázalo postřehnout; dynamický výbuch rychlosti a zuřivosti, který žádný člověk nebyl schopen vydržet. Solomon se poprvé zachvěl, když ucítil studenou ocel pronikající do svého těla. Uskočil dozadu a Le Loup s divokým výkřikem na rtech jen s obtížemi popadaje dech skočil za ním, míře na něj svým rapírem.

Kaneův rapír, vedený spíše rozpačitě než cíleně, zasáhl Le Loupa během skoku. Zasáhl ho, doslova ho zastavil ve vzduchu a pronikl jím skrz na skrz. Triumfální výkřik zamrzl Vlkovi na rtech a zbraň mu vypadla z rukou.

Chvíli zůstal nehybně stát, s rukama široce rozevřenýma připomínal krucifix. Kane, když jeho rapír stříbrným obloukem označoval svou cestu v měsíčním světle, naposled uslyšel, jak zní lupičův divoký, zlověstný smích.

Dunění bubnů se neslo do daleka. Kane podvědomě otřel krví zbrocené ostří svého rapíru do Le Loupova roztrhaného oděvu. Stopa skončila právě tady a Kanea přepadl podivný pocit jakési vnitřní prázdnoty. Vždy, když zabíjel svého nepřítele, cítil totéž. Vždy měl pocit, že ve skutečnosti nevykonal žádný dobrý skutek, že by bylo lépe, kdyby se jeho nepříteli před jeho smrtelnou pomstou podařilo uprchnout.

Lhostejně si začal prohlížet své rány. Teď, když ho už opustila bojová horečka, cítil slabost a silné závratě hlavy, způsobené velkou ztrátou krve. Kdyby se mu nepodařilo vyhnout rychlým obratem těla tomu poslednímu Le Loupovu výpadu, proniklo by jím jeho ostří skrz naskrz. Tak se mu jeho čepel jen svezla po žebrech a vnikla do svalu pod lopatkou, zanechávajíc za sebou pouze dlouhou, mělkou ránu.

Puritán se rozhlédl a zpozoroval nevelký pramen vody, vyvěrající na mýtinu. Právě tady se dopustil zatím jediné chyby ve svém životě. Možná, že byl poněkud omámen velkou ztrátou krve, možná, že byl ještě příliš vzrušen neobvyklými událostmi této noci. Tak či onak, položil rapír na zem a zcela neozbrojen se vydal přes mýtinu k prameni. Tady si vymyl rány a zavázal je, jak nejlépe dokázal, cáry svého oděvu.

Kane už vstal a chtěl se vrátit zpátky, když koutkem oka zpozoroval nějaký pohyb mezi stromy v té části mýtiny, odkud on sám vystoupil z džungle. Z pralesa vyšla obrovská postava svalnatého domorodce. Kane okamžitě poznal, o koho jde a domyslel si svůj další osud. Byl to Gulka, lovec goril. Kane si uvědomil, že obra mezi domorodci, vzdávajícími hold N’Longovi, neviděl. Mohl předpokládat, že nenávist a lstivost přivedou tohoto divocha, prchajícího před pomstou svých soukmenovců, na stopu jediného člověka, jehož se mohl obávat.

Černý Bůh byl ke svému novopečenému vyznavači příliš laskav. Postavil ho přímo před bezradnou a bezbrannou oběť. Nyní měl Gulka příležitost zabít ho v souboji, pomalu, stejně jako zabíjí levhart, aniž by ho musel povalit na zem někde v úkrytu, jak si to nejdříve naplánoval, zcela nehlučně a tiše.

Široký úsměv se rozlil po tváří obra, který si vzápětí olízl rty. Kane, dívaje se na něj, s klidem a rozvahou ocenil své šance. Gulka již spatřil oba rapíry. Měl k nim mnohem blíž než Kane. Angličan věděl, že v případném závodě pro zbraň nemá nejmenší šanci.

Postupně ho začal přepadávat stále větší vztek a zuřivost z bezmoci. Krev mu divoce zabušila ve spáncích a v jeho očích, nenávistně si přeměřujících obrovského bojovníka, se objevily strašlivé blesky. Prsty na jeho rukou se rozevíraly a zase zavíraly jako pařáty nebezpečného dravce. Kane měl velice silné ruce, mnohokrát se stalo, že svého protivníka uškrtil holýma rukama. Dokonce i Gulkova býčí šíje mohla mezi nimi prasknout jako zlomená větev. Náhlá vlna slabosti mu však připomněla nesmyslnost takových plánů.

Silné měsíční světlo se odrazilo od nahého ostří Kaneova rapíru v Gulkově pravé ruce. Kane nemohl utéct, ani kdyby chtěl. Kromě toho nebyl zvyklý prchat před nepřáteli.

Lovec goril došel doprostřed mýtiny. Obrovitý černoch byl zosobněním primitivní síly z doby kamenné. Z celého jeho zjevu čišela okázalá arogance neomezené moci a síly.

Kane se připravil k souboji, který mohl skončit jen jediným možným způsobem. Snažil se sebrat poslední zbytky sil, jenže marně, protože ztratil příliš mnoho krve. Rozhodl se aspoň stanout na vlastních nohou tváří v tvář smrti. Hrdě se napřímil na slábnoucích kolenou, i když mu mýtina vířila a vznášela se před očima. Měsíční světlo se změnilo v červenou mlhu, přes kterou jen s obtížemi viděl blížícího se divocha.

Kane se shýbl, ale i toto nevelké úsilí na něho zapůsobilo jako uder blesku. Nabral do dlaní trochu vody a vchrstl si ji do tváře. Trochu ho to vzpamatovalo; zvedl se tedy, domnívaje se, že Gulka na něho zaútočí a vyřídí si to s ním ještě dříve, než jej stále větší slabost porazí k zemi.

Gulka byl již přesně uprostřed mýtiny. Pohyboval se měkkými, dlouhými kroky, jako divoká kočka plížící se ke své oběti. Vůbec nepospíchal. Chtěl si se svou kořistí pohrát, chtěl v očích tohoto Angličana, jehož pohled ho dříve přinutil ustoupit, a to i navzdory tomu, že byl připoután ke kůlu, vidět strach. Kromě toho chtěl zabíjet pomalu, aby co možná nejlépe nasytil svou tygří touhu po krvi a mučení.

Najednou se však zastavil, bleskově se otočil a pohledl na druhý konec mýtiny. Překvapený Kane tam obrátil oči také.

Nejdříve to vypadalo jako o něco černější stín mezi jinými stíny v džungli. Nebylo vidět žádný pohyb, neozval se jediný zvuk, ale Kane instinktivně vycítil jakousi hrozbu, ukrývající se ve tmě okolní džungle, velice dobře zamaskovanou v houštinách větví a lián. Ucítil, že od tohoto nestvůrného stínu se do něho vpil pohled nelidských očí, sahající hluboko do jeho duše. Jakýmsi jemu zcela nepochopitelným způsobem zároveň vycítil, že ony oči nebyly namířeny na něj. Hleděly na lovce goril.

Divoch jako kdyby zcela zapomněl na jeho přítomnost. Stál zcela nehybně uprostřed mýtiny, s nožem namířeným k zemi, zcela pohroužený do sebe, upřeně se dívaje do hustého houští na druhém konci mýtiny. Kane tam pohlédl ještě jednou. Nyní zpozoroval nepatrný pohyb uprostřed neproniknutelné houštiny. Tmavý stín vyhlédl na mýtinu, stejně jak to učinil před chvíli Gulka. Kane zamžikal očima; byla to iluze, vzniklá jen tím, že stál tváří v tvář smrti? Bytost, na niž se díval, patřila do kategorie bytostí, jež vídal pouze ve svých hrůzostrašných snech, když byl na křídlech snů unášen k dávno zapomenutým dobám.

Nejdříve si myslel, že je to jakási úděsná kreatura člověka. I když se pohybovala na dvou končetinách a měla vzrůst dospělého člověka, byla neskutečně široká a tlustá. Její gigantické paže téměř dosahovaly k znetvořeným nohám.

Náhlý záblesk měsíce osvětlil tvář bestie. V Kaneově zmámené mysli se zrodila domněnka, že je to sám Černý Bůh, který se spustil z oblohy, oživený pachem krve. Za chvilku zjistil, že bytost je celá ochlupená.

Okamžitě si vzpomněl na podobné stvoření visící pod střechou chýše v domorodé vesnici. Kane pohlédl na Gulku.

Lovec goril stál obrácený ke gorile, s nožem připraveným k boji. Nebylo na něm vidět ani stín strachu, jeho tupá mysl si pouze kladla otázku, jakým zázrakem se tato bestie ocitla tady, tak daleko od své rodné džungle.

Ohromný lidoop vstoupil do měsíčního světla. V jeho pohybech bylo možné zaregistrovat přímo strašlivou majestátnost Byl sice blíže Kaneovi než Gulkovi, ale jako kdyby zesláblého puritána vůbec nebral v úvahu.

Jeho malá, zářící očka se vpíjela do obrovského domorodce s nepochopitelnou soustředěností a intenzitou, když divoch vzápětí vyrazil dopředu zvláštní, kolébavou chůzí.

V dálce nepřestával znít šepot bubnů, jako zvukový doprovod tohoto pochmurného dramatu z doby kamenné. Uprostřed mýtiny stála schýlená divoká bestie s očima planoucíma nezadržitelnou touhou po krvi. Proti ní kráčel obrovitý lovec goril, jen o něco málo primitivnější a divočejší než černá příšera z hor. Černý bojovník stál tváří v tvář stvoření, jež bylo ještě krvelačnější než on sám. Ke Kaneovi znovu promluvili duchové věčnosti – už jsi přece takové scény viděl, šeptaly, v těch dávno minulých dnech, kdy příšery válčily s lidskými bestiemi o vládu nad světem.

Gulka se pomalu začal velkým půlkruhem přibližovat k lidoopovi, stále v mírném předklonu a s dopředu namířeným nožem. Vkládal veškerý um do snahy přelstít svého protivníka. Chtěl ho rychle zabít, ještě nikdy se totiž nesetkal s tak obrovským lidoopem a i když necítil žádný strach, začaly ho přepadat pochybnosti. Lidoop se k černému obrovi vůbec nepokoušel přiblížit. Stál bez hnutí na místě a pozorně sledoval Gulku.

Jak obrovitý, černý bojovník, tak ani přihlížející Angličan neměli ani potuchy o síle zvířecího pocitu lásky a nenávisti, jež vyhnaly tuto bestii z nevysokých, zalesněných hor na jihu, aby tisíce mil pronásledovala člověka, který byl postrachem jeho soukmenovců – vraha jeho družky, která nyní visela hlavou dolů ze střechy chýše v domorodé vísce.

Vyvrcholení dramatu přišlo velice rychle, téměř v okamžiku. Oba dva protivníci již byli téměř u sebe, když náhle s rykem, připomínajícím zemětřesení, obrovská gorila zaútočila. Mohutná chlupatá ruka odrazila stranou na ni mířící ostří černochova nože, zatímco se její obrovské tělo srazilo s mohutným bojovníkem. Ozval se silný praskot, jako kdyby někdo zlomil několik větví najednou. Gulka se v naprostém tichu pomalu zhroutil na zem, s rukama, nohama a celým tělem zkrouceným do podivné, nepřirozené polohy. Lidoop zůstal na chvíli nehybně stát nad zhrouceným tělem svého protivníka, jako němý pomník prvotního, pravěkého triumfu.

Zdáli ke Kaneovi doléhalo monotónní dunění bubnů. Duše džungle, duše džungle – tato stále se opakující monotónní fráze neustále útočila na jeho podvědomí.

Této noci stanuli před tváří Černého Boha tři silní lidé. Kde byli teď? Ve vzdálené vesnici, odkud zaznívalo dunění bubnů, ležel mrtvý Songa, donedávna ještě pán života a smrti, nyní ubohá troska s posmrtnou maskou hrůzy ve tváři. Na zádech ležel uprostřed mýtiny ten, koho Kane pronásledoval tisíce mil na souši i po vodě. A zde Gulka, lovec goril, ležel nehybně u nohou svého soka, poražený prvotní, pravěkou silou, jež z něho učinila opravdového syna této přízračné země, aby ho nakonec zahubila.

Černý Bůh si ale žádá stále další oběti, pomyslel si Kane, brodící se v myšlenkách stále mezi stíny tohoto černého kontinentu. Bestiální, krvežíznivý, neohlížející se na to, kdo žije a kdo ne, jen když on může uhasit svou žízeň.

Kane pozorně sledoval velkého lidoopa a přemýšlel o tom, kdy si tento obr povšimne jeho přítomnosti a zaútočí na něj. Jenže gorila si Angličana ani nevšimla. Poháněný jakýmsi neobvyklým, nenasytným impulsem pomsty se lidoop sklonil a zvedl ze země tělo obrovitého černocha. S divochem v podpaží vykročil k džungli. Bezvládné černochovy ruce se groteskně kolébaly podél jeho nehybného těla. Když lidoop dorazil k prvním stromům, zastavil se a bez jakékoliv zřejmé námahy zvedl tělo obrovitého bojovníka nad hlavu a hodil ho do houští. Když černochovo mohutné tělo, hozené s obrovskou silou dopředu, narazilo na z houští čnějící zlomenou větev, změnilo se ve výstražný symbol dokonané pomsty.

Jasné světlo měsíce na několik okamžiků dopadlo na nehybně stojícího obřího lidoopa, jež mlčky hleděl na svou oběť, aby za okamžik jako stín nehlučně zmizel v neproniknutelné džungli.

Kane pomalu došel doprostřed mýtiny a zvedl ze země svůj rapír. Rány mu už nekrvácely a také již získal dostatek síly, aby dorazil k pobřeží, kde na něj čekala loď. Na chvíli se ještě zastavil na kraji mýtiny, aby ještě naposled pohlédl na nehybné Le Loupovo tělo s tváří obrácenou k obloze, ve svitu měsíce bílou jako křída a na tmavý stín mezi stromy, což bylo Gulkovo tělo, které tam bylo umístěno díky nepochopitelnému zvířecímu rozmaru gorilího samce, jehož samice byla naražena na kůlu v domorodé vísce.

V dálce tiše duněly bubny: moudrost této země sahá hluboko do minulosti, zničíme toho, komu sloužíme, utíkej, je–li ti život milý, nikdy však na naši píseň nedokážeš zapomenout. Nikdy, nikdy… duněly bubny.

Kane se vydal stezkou vedoucí k pláži, kde na něho čekala loď.

LEBKY MEZI HVĚZDAMI

Vrahové se objevili na světě

s Kainovou klatbou.

V očích jim doutnal šarlatový blesk

a plamen se míhal nad hlavou.

V duších nesmazatelné znamení

napsáno syrovou krví.

Hood

I.

K Torkertownu vedou dvě cesty. Ta první jednodušší a kratší, vede neúrodnými vřesovišti, zatím co druhá, podstatně delší, míjí pruh nevysokého pohoří po východní straně a kroutí se mezi močály a pahorky. Byla to nezajímavá a k tomu nebezpečná trasa. Nebylo divu, že byl Solomon Kane překvapen, když ho dohonil mladý udýchaný hoch, pocházející z vesničky, kterou Kane nedávno opustil a ve jménu Boha jej žádal, aby si vybral cestu močály.

“Močály?” Kane pozoroval hocha s nelíčeným překvapením.

Solomon Kane byl vysoký, hubený muž. Jeho bledá tvář s šedavým nádechem a hluboké, zamyšlené oči vypadaly ještě ponuřeji na pozadí šedého puritánského oděvu, do něhož byl oděn.

“Ano, pane, je to bezpečnější,” odpověděl chlapec na překvapený výkřik.

“Pokud mě vesničané varují před cestou vřesovišti, musí být v rukou samotného Satana.”

“Ve tmě byste si, pane, mohl splést cestu mezi třasovisky. Bylo by snad lepší, kdybyste se vrátil a vydal se na cestu až ráno.”

“A mám se vydat cestou přes močál?”

“Ano, pane.”

Kane pokrčil rameny a potřásl hlavou.

“Měsíc vychází brzy po západu slunce. Když půjdu vřesovišti a jeho světlo mi bude pomáhat, budu v Torkertownu za několik hodin.”

“Raději, pane, nechoďte. Tamtudy nechodí nikdo. Na vřesovištích nejsou žádná stavení, v močálech však stojí domek starého Ezry, který tam, od té doby, kdy si jeho bláznivý bratranec Gideon spletl cestu bahny a už se nikdy neobjevil, žije sám. Starý Ezra je sice poustevník, ale určitě vám neodmítne přístřeší, když se u něj rozhodnete zůstat do rána. Pokud už musíte jít, jděte močálem.”

Kane chlapce soustředěně pozoroval. Ten se ošil a nespokojeně zašoupal nohama.

“Pokud je cesta vřesovišti pro pocestné nebezpečná, proč mi o tom vesničané neřekli a jenom něco nejasně naznačovali?” zeptal se puritán.

“Lidé o tom neradi hovoří, pane. Doufali jsme, že když vás upozorníme na nebezpečí, vyberete si cestu močálem. Ale když jsme zjistili, že jste za křižovatkou cest neodbočil, vyslali mě, abych vás dohnal a přesvědčil, že byste měl změnit trasu.”

“K čertu!” vykřikl Kane a dal tak najevo své podráždění. “Cesta močálem nebo vřesovišti! Co to může být, že bych se měl bát, přidat si mnoho mil cesty a riskovat bahenní pasti?”

“Jsme prostí lidé, pane.” Chlapec ztišil hlas a přistoupil blíž. “Nikdo z nás o tom nehovoří rád, aby nedráždil zlé síly. Cesta vřesovišti je posedlá a nikdo z okolí tamtudy už rok nechodí, možná i déle. Po nocích se tam prochází smrt a několik nešťastníků se o tom přesvědčilo. Na té cestě řádí něco strašlivého a obětmi jsou lidé.”

“Ano? A co je to?”

“To nikdo neví. Nikdo, kdo to uviděl, nepřežil, ale několik opožděných poutníků slyšelo dokonce i v dalekém močálu děsuplný smích a bolestný křik obětí. Pro Boha, pane, vraťte se, prosím, do vesnice, přenocujte u nás a ráno se vydejte do Torkertownu močálem.”

Někde hluboko v Kaneových očích zablesklo světélko, jako by zahořela čarodějná pochodeň zatknutá do závěje zmrzlého sněhu. Krev mu začala obíhat rychleji. Cítil dobrodružství. Dráždilo ho riskovat život v boji. Miloval napětí a toužil účastnit se všeho, co zaráželo dech v prsou. Nehonil se však za planým dobrodružstvím. A přece měl dojem, že ze sebe vydává naplno to, co cítí, když promluvil:

“To něco musí být spoutáno se zlými silami, protože Vládcové Temnot vyřkli kletbu nad touto krajinou. Je zapotřebí silného člověka, který by se postavil Satanovi a jeho moci. Proto půjdu, už nejednou jsem se s ním potkal.”

“Pane…” zašeptal chlapec, ale zmlkl, protože pochopil zbytečnost svého přesvědčování. Dodal jen: “Těla obětí jsou potrhaná a rozdrásána.”

Zůstal stát na křižovatce a smutně pohlížel na vysokou vzdalující se postavu, která odbočovala na cestu vedoucí k vřesovištím.

Slunce už zapadalo, když Kane vstoupil na nevysoké pohoří a otevřela se před ním další část jeho cesty. Bylo obrovité a krvavě rudé, sotva se vznášelo nad horizontem a zdálo se, jako kdyby pohlcovalo vzrostlé traviny plamenem. Náhodnému pozorovateli to mohlo připadat, že stojí po kolena v moři krve. Zakrátko však od východu přilétly temné stíny a jas na západě začal pohasínat. Salomon Kane se směle vydal do houstnoucích temnot.

Neužívaná cesta byla zarostlá, ale stále ještě dobře viditelná. Kane kráčel rychle, avšak ostražitě, pistole i rapír v pohotovosti. Hvězdy na nebi pomrkávaly a vítr šelestil ve stéblech trav, připomínaje naříkajícího ducha. Pomalu vycházel měsíc, ubohý a mizivý, zavěšený mezi hvězdami.

Kane se náhle v půli kroku zastavil. Kdesi v dáli zaslechl podivnou ozvěnu, v každém případě něco, co jako ozvěna znělo. Opakovalo se to, tentokrát hlasitěji. Kane se vydal dále. Že by jej začaly klamat smysly? Ne!

Znovu se rozezněl děsivý smích. Ještě jednou, teď už blíže. Žádná lidská bytost se tak nikdy nesmála. V tom smíchu nebyla radost, pouze nenávist, odstrašující a děsivý vztek. Kane se zastavil, ale chvíli cítil, že je vyveden z rovnováhy. Nyní se však ozval křik, který ten hrozný smích přehlušil, nepochybně jej vydal člověk. Kane se pohnul vpřed a zrychlil. Obklopovaly ho iluzorní ohníčky a tančící stíny, kterými se vřesoviště po východu měsíce jen hemžilo, jež mu znemožňovaly cokoliv spatřit. Smích se ozýval dále, byl se stále zřetelnější, stejně jako křik člověka. Po chvíli už bylo slyšet ozvěnu běžících kroků. Kane se také rozběhl. Kdesi uprostřed tohoto moře trav kdosi utíkal před smrtí, ale jen Bůh věděl, co jej tak vyděsilo. Náhle však kroky utichly a děsivý výkřik začal být nesnesitelný. Přizvukovaly mu nepopsatelné, nestvůrné zvuky. Bylo jasné, že obět byla dostižena. Kane si při svém běhu travou představil jakéhosi strašlivého ducha temnot, sedícího na ramenou své oběti a trhajícího ji na kusy.

V propastném tichu zahalujícím pláň byly slyšet pouze ozvěny krátké vražedné války a náhle se znovu rozlehlo echo rychlých kroků, tentokrát však nepravidelných, jakoby ten člověk kulhal. Děsuplný výkřik se ozval znovu, zakončilo jej však dušené chrčení. Kanea polil ledový pot. Strach, který ho ovládl, byl k nesnesení.

Bože, aspoň trochu světla! Soudě podle všech zvuků, které zaslechl, strašlivé drama se odehrávalo někde poblíž. Ale v té pekelné temnotě, vyplňující prostor putujícími stíny, bylo celé vřesoviště jedinou obrovskou mlhavou iluzí, kde se trpasličí stromky stávaly obry.

Kane vykřikl, jako kdyby chtěl ještě přidat do kroku. Pištění přepadeného přešlo v neobyčejný, hrůzný jekot. Opět bylo slyšet ozvěnu boje a po chvíli se ze stínu vysoké trávy vyplazilo něco, co bylo kdysi člověkem, něco strašlivého, zalitého krví, zůstalo ležet u Kaneových nohou, obrátilo se a zvedlo svou znetvořenou tvář k vycházejícímu měsíci. Něco nesrozumitelně zachrčelo a pak skonalo v kaluži vlastní krve.

Měsíc už stál o něco výš a tak poskytoval poněkud více světla. Kane překročil nehybné, děsivě znetvořené tělo. Otřásl se, což bylo překvapující i u člověka, který viděl oběti španělské inkvizice a lovců čarodějnic.

Pomyslel si, že to byl nějaký poutník. Náhle ucítil, že už není sám. Zvedl zrak a pokusil se proniknout temnotu ve směru, ze kterého se onen člověk připlazil. Neviděl nic, ale cítil, věděl, že ho pozorují oči. Pár strašlivých, nelidských očí. Narovnal se a vytáhl pistole. Světlo měsíce se rozlilo po vřesovišti jako jezero krve a stromy a keře získaly své obvyklé rozměry.

Stíny se rozplynuly a Kane prohlédl. Nejprve si pomyslel, že před ním visí nějaké klubko mlhy, či snad opar nad trávou. Napjal zrak. Další iluze, pomyslel si. Ale stín před ním se zkroutil v nevýraznou, rozpitou stuhu. Sledoval ho pár odpudivých očí, ve kterých byl soustředěn veškerý strach, byvší dědictvím člověka z dávno minulých nepřátelských dob, pár očí vyzařujících paprsky nemoci neznámé pozemské medicíně. Tvar té bytosti byl rozmazaný a mlhavý, do jisté míry připomínal lidskou postavu. Ale tráva a křoví rostoucí za ní byla dokonale viditelná.

Kane cítil, jak mu z tváří mizí krev a a že mu chladnou jako led. Jak mohla taková éterická bytost dokázat napadnout člověka? To nemohl pochopit. Avšak krvavé ostatky ležící u jeho nohou byly němým svědectví toho, že materiální kontakt s duchem skončil tragicky.

Ale v jednom si Kane byl jistý: Nikdo ho nebude stíhat temným vřesovištěm, nebude žádný křik. Pokud má umřít, učiní tak hrdě, se zdviženou hlavou.

Strašlivé, rozmazané rty se pootevřely a ozval se démonický smích, při kterém se ježily vlasy na hlavě. Stoje čelem ke svému předurčení. Kane zvedl těžkou pistoli a vypálil. Vytí nabralo na síle, postava se vrhla jeho směrem, měníc se přitom v pruh tmavého dýmu a dlouhé, temné paže se napřáhly, aby jej objaly.

Kane s rychlostí vlka vypálil z druhé pistole, avšak také bez viditelného účinku. Tasil rapír a udeřil do středu tajemného útočníka. Ostří v povětří zazvonilo, jakoby nenarazilo na žádný odpor a Kane ucítil, jak se ledové prsty svírají na jeho pažích a surově mu přitom rozdírají oděv a kůži.

Odhodil neužitečnou čepel a začal se svým protivníkem zápasit. Připomínalo to boj s plovoucí mlhou, s pohyblivým stínem, ozbrojeným dýkám podobnými drápy. Jeho zoufalé údery zasahovaly vzduch, dlouhé, pružné paže, které už nejednou zbavily života, tentokrát objímaly prázdnotu a tiskly nicotu. V té postavě nebylo nic tělesného, jen prsty ozbrojené hákovitými drápy a oči planoucí šílenstvím, které otřásaly duší.

Kane pochopil, že je v beznadějné situaci. Oděv na něm visel v cárech a z hlubokých ran crčela krev. Vzdát se ale nikdy nedokázal. Myšlenka na to ho ani nenapadla. Doposud neutekl před jediným protivníkem a v duši měl zakořeněno přesvědčení, že by se za takový útěk musel stydět.

V duchu už se viděl roztrhaný na cáry a odhozený vedle předchozí oběti. Ta představa ho ale neděsila. Měl jediné přání, vydat ze sebe tolik, kolik je možno než přijde konec a také –alespoň svého protivníka zranit.

A tak, vedle znetvořené mrtvoly, spolu bojovali v bledém světle vycházejícího měsíce člověk a démon. Všechny trumfy v tomto boji byly na straně démona. Kromě jednoho. Ale právě ten trumf měl stokrát větší hodnotu než ostatní. Protože – pokud dokázala abstraktní nenávist vytvořit materiální substanci ve prospěch démona, proč by odvaha, rovněž abstraktní, nemohla,vytvořit konkrétní zbraň k boji s tímto upírem?

Kane bojoval, rukama, lokty, nohama, až nakonec ucítil, že démon začíná slábnout a strašidelný smích se mění ve výkřiky nezadržitelného vzteku. Protože jedinou zbraní člověka je odvaha, která neroztaje ani u samotných pekelných bran a s níž nejsou legiony Pekel schopny bojovat.

Kane o tom nevěděl. Ale cítil, že drápy, které drásaly jeho tělo jsou stále slabší a pomalejší a že stále sílí divoké záblesky v netvorových očích. Dýchal těžce, házel sebou, nakonec jej však uchopil a povalil na zem. Vrhnul se na něj a netvor se kolem něj ovinul jako had stvořený z temnoty. Po chvíli však Kane stisk povolil a vlasy mu vstaly hrůzou, protože porozuměl nezřetelnému mumlání upíra.

Neslyšel a nechápal významy tak, jak je tvoří lidská řeč. Strašlivé tajemství mu bylo předáno pomocí šelestů, mručení a nezvyklého ticha, které nořilo své ledové prsty do nitra jeho duše. Ted už věděl.

II.

Dům starého Ezry stál u cesty v samém středu bažin, napůl zastíněn kolem dokola rostoucími stromy. Trámy stěn prohnily, střecha se propadala a kolem oken a dveří vyrůstaly šedavé a zelené klobouky hub, jako kdyby vyhlížely své příbuzné. Stromy svými bohatými korunami vytvářely kolem domku soumrak a připomínaly hordu lidožroutů skloněných nad trpaslíkem.

Cesta míjela domek a směřovala dále do bažin; vinula se mezi hnijícími kmeny, řadami pahorků a jezírky, která se hemžila hady. V poslední době mnoho poutníků používalo tuto cestu, ale pouze málokterý z nich viděl starého Ezru, spíš jenom jeho zažloutlou tvář v okně orámovaném houbami.

Starý Ezra, člověk výjimečně pochmurný, k tomuto místu patřil. Jeho drápovité prsty připomínaly výrůstky cizopasných rostlin a vlasy mu padaly do očí jako šedavý mech, prorůstající zamořené oblasti. Oči nápadně připomínaly věčná, mrtvá jezírka bažin.

Právě takové oči si teď pozorně prohlížely člověka, který stál před jeho chatou. Byl to vysoký, štíhlý, opálený muž s vyhublým, jizvami zbrázděným obličejem. Měl ovázanou ruku a nohu. Opodál stála skupina obyvatel vesnice.

“Ty jsi Ezra od bahenní cesty?”

“Jsem. Co po mně chceš?”

“Kde je Gideon, tvůj pomatený bratranec, který s tebou bydlel?”

“Gideon?”

“Ano.”

“Vydal se někam do močálů a nikdy se nevrátil. Určitě si spletl cestu a roztrhali ho vlci, utonul v bažině nebo zemřel po kousnutí zmije.”

“Jak je to dávno?”

“Více než rok.”

“Aha. A teď mě, poustevníku Ezro, poslouchej. Krátce po tom, co tvůj bratranec zmizel, byl jistý člověk, který se vracel přes vřesoviště domů, napaden neznámým démonem a roztrhán na kusy. Po něm se ještě do spárů netvora dostalo mnoho neznámých, kteří putovali planinou. Od té doby přišlo o život mnoho lidí. Minulé noci jsem procházel vřesovištěm a slyšel, jak další obět, cizinec, který nevěděl nic o prokletí této cesty, utíká před duchem. Poustevníku Ezro, bylo to strašné. Ten člověk, strašlivě zraněný, se dvakrát vyrval ze spárů démona, ale ten ho pokaždé znovu dopadl a srazil k zemi. Nakonec ten člověk vypustil ducha u mých nohou a způsob, jak byl usmrcen, by pohnul každým.”

Vesničané si mezi sebou začali šeptat. Oči starého Ezry po nich sklouzly. V hlase Solomona Kanea zněl pochmurný tón a zdálo se, že jeho ostrý pohled proniká poustevníkem skrz na skrz.

“Ano, ano,” zabručel rychle starý Ezra. “To je kruté, opravdu kruté. Ale proč mi o tom vyprávíš?”

“Ovšem, je to smutné. Ezro, to ale ještě není všechno. Démon se vynořil z temnot a já s ním svedl boj u těla jeho první oběti. Ano, byl to těžký a dlouho trvající boj. Nevím, jakým způsobem se mi podařilo zvítězit. Určitě byly na mé straně síly Dobra a Světla a ty vždy přemohou síly Pekel. Nakonec jsem se ukázal být silnější. Démon se mi vysmekl a utekl a já neměl v úmyslu jej pronásledovat. Ještě než zmizel mi však prozradil své strašlivé tajemství.”

Starý Ezra se schoulil a metal kolem sebe divoké pohledy.

“Proč mi to všechno říkáš?” zavrčel.

“Vrátil jsem se do vsi a všechno jsem lidem pověděl,” pokračoval Kane. “Věděl jsem totiž, že teď disponuji silou, která je schopna navždy očistit vřesoviště od kletby. Pojď s námi, Ezro.”

“Kam?” zavrčel poustevník.

“Ke starému dubu na vřesovišti.”

Ezra se zapotácel, jako by dostal silnou ránu. Děsivě zaječel a dal se na útěk.

V tutéž chvíli se na úsečný Kaneův rozkaz dva mladíci vrhli vpřed a poustevníka chytili. Vyrazili mu dýku z ruky zkroucené revmatismem a svázali ho. Kdykoliv se jej museli dotknout, otřásli se. Kane dal znamení k pochodu. Otočil se a vydal na cestu. Za ním kráčeli obyvatelé vesnice, kteří museli napínat všechny své síly, aby vězně donutili jít sebou. Vešli do bažin a zabočili na málo užívanou stezku, vedoucí přes řadu nízkých pahorků přímo na vřesoviště.

Slunce už se sklánělo k obzoru. Starý Ezra je pozoroval kulatýma očima tak, jako by nikdy nic podobného neviděl. Daleko na vřesovišti se tyčil obří starý dub, ze kterého zůstal jenom napůl prohnilý kmen, připomínající šibenici.

Pod stromem se Solomon Kane zastavil.

Ezra se začal v sevření lidí svíjet a vydávat neartikulované zvuky.

“Více než před rokem,” řekl Solomon Kane, “jsi sem přivedl touto cestou svého nemocného bratrance Gideona a uprostřed noci jsi jej zavraždil. Bál ses, že prozradí lidem, jak ho týráš.”

Ezra se schoulil a zavrčel.

“Pro tuhle lež nemáš důkaz!”

Kane pošeptal mladému vesničanovi několik slov. Ten se vyšplhal po kmeni a z dutiny vytáhl něco, co s lomozem dopadlo k nohám poustevníkovým. Ezra s výkřikem ucouvl.

Na zemi ležela lidská kostra s rozdrcenou lebkou.

“Ty… Jak ses o tom dozvěděl, Satane?” vykřikl starý Ezra.

Kane zkřížil ruce na prsou.

“Řekl mi o tom démon, se kterým jsem se setkal minulé noci v souboji. Později jsem k tomuto stromu přišel. Ten netvor je totiž Gideonův duch.”

Ezra znovu zaječel a roztřásl se.

“Věděl jsi, dobře jsi věděl, co je příčinou těch neštěstí,” pokračoval Kane tvrdě. “Bál ses ducha toho člověka a proto ses rozhodl nechat tělo na planině a ne utopit v močálu. Věděl jsi, že duch bude navštěvovat místo svého skonu. Zaživa byl nemocný a po smrti nevěděl, kde hledat svého vraha, protože v opačném případě by tě navštívil ve tvém domku. On nenávidí, tebe, ne lidi. Jenže jeho šílený duch nedokáže lidi rozlišit a tak zabíjí všechny, aby mu vrah neunikl. Ted tě určitě pozná a tady navždy zavládne mír. To nenávist učinila ducha schopným zadávat fyzické rány. A i když se tě zaživa bál, po smrti se tě určitě nezalekne.”

Kane se odmlčel a pohlédl na slunce.

“To vše jsem se dověděl od ducha tvého bratrance Gideona, z jeho vzdechů a šepotu. Pouze tvá smrt ho může vysvobodit.”

Ezra bez dechu naslouchal slovům, která pro něj znamenala rozsudek.

“Je to velice těžké,” hovořil Kane, “chladnokrevně odsoudit člověka k smrti a navíc k takové. Ale ty musíš umřít, aby druzí mohli žít. A Bůh ví, že smrt zasluhuješ. Nezemřeš v oprátce, ostřím nebo koulí, ale zemřeš drápy toho, koho jsi zavraždil, protože jen to ho může uspokojit.”

Tato slova Ezrou otřásla. Padl na kolena, střídavě vyl strachem a prosil přítomné, aby ho raději upálili na hranici nebo ho zaživa stáhli z kůže. Kaneova tvář byla neproniknutelná, jakoby mrtvá. Vesničané přivázali ječícího nešťastníka ke starému dubu a jeden z nich mu přikázal, aby ve jménu Božím zmlkl. Ale Ezra neposlouchal a dál monotónně vyl nesnesitelně vysokým hlasem. Když už chtěl mladík udeřit poustevníka do tváře, Kane ho zadržel.

“Dovolme mu utišit se teprve tváří v tvář Satanovi, se kterým se zajisté za chvíli setká,” prohlásil tvrdě Puritán. “Slunce co nevidět zapadne. Uvolněte pouta tak, aby se mohl osvobodit až nastane noc. Bude lépe, když stane před smrtí s volnýma rukama a ne svázaný jako mučedník.”

Když už se chystali k odchodu, starý Ezra zavyl a začal vykřikovat nelidským hlasem, po chvíli však umlkl a pohledem plným děsu se zahleděl do slunce.

Šli rozsáhlou planinou. Kane se ještě obrátil a naposled pohlédl na groteskní postavu, přivázanou ke stromu, která v nadcházejícím soumraku připomínala obří hřib vyrůstající z kmene dubu. Náhle poustevník ze všech sil zaječel:

“Smrt! Smrt! Vidím lebky mezi hvězdami!”

“Život se zachoval příliš mírně k tomuto zlému, neotesanému a krutému člověku,” povzdechl Kane. “Snad má Bůh nějaké zvláštní místo pro takové duše, kde je oběť a oheň očisťuje od hříchů, tak jako oheň čistí lesy od cizopasníků. Přesto ale cítím v srdci tíhu.”

“Ale pane,” ozval se jeden z vesničanů, “vždyť jste pouze vyplnil Boží vůli. Až skončí noc, Zlo nás opustí.”

“Nevím,” zašeptal Kane těžce. “Nevím.”

Slunce se schovalo za obzorem a noc přišla zlehka, jakoby obří stíny padly z neznámých prostor, chtěje co nejrychleji utopit svět v temnotách. Počínající nocí se přehnala strašlivá ozvěna. Lidé se zastavili a pohlédli tam odkud přišli.

Nebylo nic vidět. Vřesoviště se proměnilo v oceán stínů a vysoká tráva se pohybovala v dlouhých vlnách pod náporem slabého větru, přerušujíc smrtící ticho svým věčným šepotem.

V dálce se objevil nad trávou narudlý disk vycházejícího měsíce. Chvilku byla na jeho ploše viditelná jakási nevýrazná, temnější silueta, jako by měsíční tváří proběhla náhlá křeč – zdálo se, že nahrbená, groteskní postava běží aniž by se dotýkala chodidly země. Přímo za ní se sunul rozmazaný stín, jako nějaká nepojmenovatelná, beztvará hrůza.

Na chvíli stál pár nehnutě na pozadí měsíčního kotouče a najednou se slil v jedinou neforemnou masu a zmizel, pohlcen stíny noci.

Z dálky se ozvala ozvěna děsivého smíchu.

ČEPELE BRATRSTVA

“Smrt je blankytný plamen, tančící nad těly”

Solomon Kane

1. Zvoní meče a objevuje se neznámý

Meče se zkřížily s nepříjemným ocelovým řinčením, až se rozlétly modravé jiskry. Žhavé pohledy se setkaly nad čepelemi - tvrdé, černé oči proti vulkanickým modrým. Dech svištěl sevřenými zuby, nohy se pohybovaly trávou; tu dozadu, tu dopředu.

Majitel černých očí použil fintu a zaútočil s rychlostí útočícího hada. Modrooký mladík jej odrazil, vykonal ocelově pružnou rukou půlobrat a jeho kontra připomínala blesk za letní bouře.

“Zadržte, pánové!” ozvalo se a meče se zvedly. Mezi šermíři stanul urostlý muž s drahokamy vykládaným rapírem v jedné a trojrohým kloboukem ve druhé ruce.

“Konec! Spor byl rozhodnut a čest ochráněna! Sir George je raněn!”

Černooký muž před sebe netrpělivým pohybem natáhl levou paži, z níž se řinula krev.

“Ustup stranou!” vykřikl zuřivě, zadržuje v ústech nadávku. “Rána? Sotva škrábnutí! To o ničem nerozhoduje! Nic to neznamená! Bojujeme na život a na smrt!”

“Jistě, ustup, prosím, Ruperte,” promluvil vítěz tiše, ale jeho modré oči zářily jako jiskry vykřesávané z ocele. “Tento spor může být rozhodnut jen smrtí jednoho z nás!”

“Odložte zbraně, vy mladí kohouti!” prskl sir Rupert. “Přikazuji vám to jako soudce! Doktore, pojďte sem, prosím, a prohlédněte ránu sira George. Jacku Hollinstere, skryjte zbraň! Nepřeji si mít v tomto distriktu žádné krvavé vrahy, jakože se Rupert ďArcy jmenuji.”

Mladý Hollinster neodpověděl, ale soudcův kategorický příkaz nevykonal. Jen sklonil čepel k zemi a zůstal stát zachmuřený a tichý, pohlížeje na všechny kolem zpod zamračeného černého obočí.

Sir George se zarazil, ale jeho sekundant mu něco rychle pošeptal, takže se podřídil, odevzdal zbraň a svěřil se do lékařových rukou.

Tato scéna se odehrávala ve smutné krajině. Nížinný kraj, jen řídce porostlý sežloutlou, suchou trávou, jenž klesal k širokému pruhu bílého písku, posetému vyplavenými kusy dříví. Z druhé strany bylo vidět šedé, neustále se vlnící moře, jež vypadalo jako mrtvý obr, na jehož prázdném klíně byla jediným projevem života osamocená plachta, bělající se v dálce. Na pevnině se nedaleko krčily špinavé chalupy nevelké vesnice.

Hbité, pestré postavy vášněmi zmítaných lidí na pláži tvořily s tímto divokým, smutným pozadím podivný kontrast. Bledé jarní slunce vyvolávalo odlesky na čepelích mečů. drahokamy vysázených jílců, stříbrných knoflících na pláštích některých mužů a zlaté ozdobě na klobouku sira Ruperta.

*

Sekundanti sira George svému mandantovi pomohli obléci plášť, zatímco sekundant Hollinsterův, bystrý mladík v soukenném kabátci, svého přítele přesvědčoval, aby se také oblékl. Ale Jack, jenž nedokázal snést urážku, jej odstrčil. Najednou vyskočil kupředu, natáhl před sebe meč a promluvil zvučným a vzrušením rozechvělým hlasem.

“Dávejte si pozor, sire George Banwayi! Škrábnutí na paži není dostatečnou satisfakcí za urážku, to si snad uvědomujete! Příště, až se opět setkáme, zde nebudou žádní soudci, kteří by vaší hnusnou kůži mohli zachránit!”

Šlechtic se rychle otočil s nadávkou na rtech, ale sir Rupert energicky vykročil k Jackovi.

“Pane! Co si to dovolujete…”

Hollinster mu plivl přímo do tváře, pak se odvrátil zády a šel svou cestou, když přitom energicky zastrčil meč do pochvy. Sir George, se snědou tváří, zkřivenou úšklebkem, učinil pohyb, jakoby za ním chtěl vykročit, ale přítel mu opět něco pošeptal a ukázal na moře. Banway pohlédl na osamocenou plachtu, jakoby zavěšenou na obloze, a pak lehce přikývl.

Hollinster šel mlčky pláží, s odkrytou hlavou, s pláštěm jen přehozeným přes ramena a s kloboukem v ruce. Nárazy větru cuchaly jeho pečlivě napomádované kadeře, rozpálenou hlavu ale ochladit nedokázaly.

Jeho sekundant, Randel, šel beze slova za ním. Čím dál pokračovali po pláži, tím byl kraj kolem divočejší a drsnější. Obrovská skaliska, zšedlá a porostlá mechem, vystrkávala své hlavy napříč pobřežím a rozeklanými úbočími klesala na schůzku s vlnami. Z dálky, od podnoží nebezpečného útesu, zaznívalo neustálé hluboké hučení.

Jack Hollinster se najednou zastavil, obrátil tvář k moři a z hloubi duše vyvrhl dlouhou, vášnivou kletbu. Zhrožený posluchač pochopil, že tíha onoho kacířství je způsobena bolestí z toho, že se mu nepodařilo ponořit meč až po zábranu v černém srdci té svině, toho šakala, toho proklatého lumpa George Banwaye! “Teď mi už je jasné,” zavrčel, “že ten lump, když už ochutnal mou ocel, se proti mně nikdy nepostaví do čestného souboje, ale, u Boha…”

“Uklidni se, Jacku,” povzdechl si ztěžka ctihodný Randel, nejbližší Hollinsterův přítel, který stále ještě nedokázal pochopit necekané záchvaty neovladatelné zuřivosti, jež Jacka čas od času napadaly. “Nezasáhls ho špatně, neprošlo mu to lacino. A pak, snad bys toho člověka za to, co udělal, nezabil…”

“Ne?” vykřikl Jack vášnivě. “Nedokázal bych zabít člověka za tak hnusný čin? A potom, vždyť to ani není člověk, ale nejhorší lump ze všech šlechticů. Než uplyne měsíc, vytrhnu mu srdce z hrudi! Copak nechápeš, že veřejně zostudil Mary Garvinovou, dívku, kterou miluji? Že mě urazil nad sklenicí piva v taverně? Myslíš si…”

“Chápu,” povzdechl Randel. “Slyšel jsem to se všemi podrobnostmi snad už tucetkrát. Vím taky, že jsi mu vychrstl do obličeje víno, nafackovals mu, obrátil jsi na něj plný stůl a pak do něj dvakrát nebo třikrát kopl. Na mou čest, Jacku, už ses mu dostatečně pomstil! Sir George má rozsáhlé styky a ty jsi jen syn kapitána ve výslužbě. S ohledem na to ses prokázal neobyčejnou statečností. Ať už se na to dívám jak chci, sir George se s tebou ani bít nemusel. Mohl využít svá práva a nechat tě zbičovat sloužícími.”

“Kdyby to udělal, vpálil bych mu kouli z pistole přímo mezi ty prokleté, černé oči,” prohlásil nasupeně Hollinster, se zasvištěním propouštějící vzduch sevřenými zuby. “Dicku, nech mě o samotě s mým šílenstvím. Ty hlásáš zásadu, kterou znám také - zásadu shovívavosti a mírnosti. Jenže tam, kde jsem žil, bylo možno spolehnout se pouze na meč u pasu; odtud také je má krev tak divoká a horká. A teď se ve mně ta krev kvůli té urozené svini vaří. Věděl, že Mary miluji a schválně tam seděl a špinil v mé přítomnosti její jméno… ano, v mé přítomnosti, dokonce se přitom na mě díval! Proč? Protože má peníze, půdu, tituly… rozsáhlé rodinné svazky a v jeho žilách prý plyne ušlechtilá krev. A já jsem jen chudák a syn chudáka, jenž celý svůj majetek nosí ve váčku u pasu. Kdyby byla Mary šlechtična, respektoval by…”

“Ale jdi!” přerušil jej Randel. “Copak George Banway někdy něco respektoval? Jeho neslavně proslulé jméno je v tomto kraji velice dobře známo. Respektuje jen to, co sám chce.”

“Takže chce Mary,” podtrhl tato slova jeho druh ponuře. “Možná, že by ji chtěl zprznit tak, jak to dělá se spoustou jiných děvčat z okolí. Jenže nejdřív bude muset zabít Jacka Hollinstera. Nerad bych, Dicku, aby sis myslel, že jsem hrubián ale možná bude lepší, když mě teď opustíš. Nejsem pro nikoho dobrou společností a teď potřebuji samotu a studený mořský vzduch, aby ochladil mou rozbouřenou krev.”

“Nebudeš hledat sira George?” zarazil se Randel.

Jack netrpělivě mávl rukou.

“Půjdu, kam mě oči povedou, slibuji. Sir George půjde domů lízat si rány. Nevystrčí odtamtud nos přinejmenším po nejbližší dva týdny.”

“Jacku, nebude to pro tebe nebezpečné?”

Jack se zašklebil.

“Neboj se. Zvolím-li tuto cestu, budu pracovat pod rouškou noci, ne za bílého dne.”

*

Randel vykročil k vesnici. Jen pochybovačně kroutil hlavou. Jack se okamžitě vydal po pláži, každým krokem se vzdaloval od obydlených míst, nořil se do tmavého království divokých strží a úhorů. Vítr pronikal pod jeho oděv, šlehaje jej jako bičem, ale Jack si plášť neoblékl. Chlad podzimního dne zahaloval jeho duši jako rubáš, a tak proklínal tuto zemi i její podnebí.

Pociťoval hluboký stesk po vzdálených, teplejších zemích na jihu, jež navštívil za svých cest. Leč když před očima jeho obrazotvornosti stanula usměvavá dívčí tvář zastíněná zlatými loknami, z jejíchž očí se linulo teplo mnohem lákavější než zlatý žár tropických pláží, cítil, že i tato neúrodná země se naplnila teplem a radostí.

Jenže vtom se v jeho mysli objevila další tvář - výsměšná, snědá, s tvrdýma, černýma očima a zlostně sešklebenými rty pod úzkým černým knírkem, což bylo znamení lidí krutých. Jack Hollinster šťavnatě zaklel.

Najednou se do jeho myšlenek vetřel hluboký, rozechvělý hlas.

“Tvá slova, mladíku, zní jako trouby a činely, jsou plná síly a vzteku, jenže také naprosto bezvýznamná.”

Jack se prudce otočil, svíraje ruku na jílci meče. Na velkém šedém kameni seděl neznámý muž. Onen člověk vstal a přehodil si přes ruku šosy širokého černého pláště.

Hollinster si jej udiveně prohlížel. Byl to muž, jenž svým zjevem přitahoval pozornost. Poněkud vyšší než Hollinster, jehož výška byla rozhodně nadprůměrná. Na štíhlé postavě nebyl ani gram tuku. Široká ramena, vypnutý hrudník a dlouhé, silné ruce označovaly sílu, rychlost a houževnatost - znamenaly dokonalého šermíře. Ten muž Jackovi připadal jako šedý vlk, takový, s jakými se setkával v sibiřských stepích.

Mladíkovu pozornost ale přitáhla hlavně tvář. Spíše protáhlá, s jemnými rysy, ve spojení s podivně opálenou bílou pletí a poněkud propadlými lícními kostmi, působila na první pohled dojmem obličeje nebožtíka - dokud se mu nepohlédlo do očí. Tento pohled způsoboval šok, protože z očí vyzařovala strašlivá síla. Jack Hollinster nebyl schopen popsat jejich barvu. Byla v nich šeď starobylých ledovců a studený blankyt nejvzdálenějších koutů Severního moře. Nad nimi visela těžká černá obočí. Celkově to byla fysiognomie Mefistofelova.

Neznámý byl oděn neobyčejně prostě, oblečení dokonale ladilo se zjevem. Na hlavě měkký, černý, ničím neozdobený klobouk. Od nohou ke krku jej pokrýval ponurý, černý oděv, jenž neoživovala žádná ozdoba ani šperk. Na prstech silné ruky nenosil žádné prsteny, na jílci rapíru se neleskl žádný kámen a dlouhá čepel se skrývala v prosté kožené pochvě. Na celém oděvu nebyla žádná stříbrná přezka, ani spona na botách.

Podivnou prostotu oděvu narušovala nečekaná, zvláštní, široká šerpa, převázaná na cikánský způsob kolem pasu. Byla vyrobena z východního hedvábí lesklé zelené barvy, za ní pak trčel jílec dýky a kolby dvou těžkých pistolí.

Hollinsterův pohled bloudil po prazvláštní postavě neznámého a v hlavě se mu zrodila otázka, odkud se tady ten člověk, tak nezvykle oděný a po zuby ozbrojený, mohl vůbec vzít. Podle vzhledu by to měl být puritán, ale…

“Jak ses tady ocitl?” otázal se Jack směle. “A jak to, že jsem tě neviděl, dokud jsi nepromluvil?”

“Přisel jsem sem stejně, jako všichni poctiví lidé, mladíku,” odvětil hluboký hlas, zatímco se neznámý opět zahalil do pláště a posadil na kameni. “Po svých vlastních nohách. A ke tvé druhé otázce? Lidé, tak silně pohrouženi do svých problémů, že až berou Jeho jméno nadarmo, si nevšímají ani svých přátel, ani, na vlastní škodu, svých nepřátel.”

“Kdo jsi?”

“Jmenuji se Solomon Kane, mladíku, a jsem tulák bez domova… pocházím z Devonu.”

Jack se nejistě zamračil. Ten puritán někde nějak ztratil charakteristický devonský přízvuk. Z jeho řeči bylo těžké odhadnout, z které části Anglie pocházel, zda ze severu nebo z jihu.

“Přicházíš z daleka, pane?”

“Cesty mne vedly mnoha vzdálenými kraji, mladíku.”

“Nebyls náhodou kapitánem ve francouzské Cizinecké legii a nebyls v…” vyslovil název místa.

Kane se zachmuřil.

“Jistě. Velel jsem tam rotě bezbožníků, za což bych se měl asi stydět, mělo to ale svou příčinu. V tom městě totiž pod záminkou nezbytnosti docházelo k ukrutným činům a mně z toho krvácelo srdce… Nu což, mnoho vody proteklo od té doby pod mostem a podařilo se mi už některé krvavé vzpomínky utopit v mořských vlnách… A když už tak mluvíme o moři, nevíš náhodou něco o tom korábu, stojícím od včerejšího soumraku tam v dáli?”

Dlouhý prst ukázal na moře, ale Jack zakroutil hlavou.

“Je příliš daleko. Nedokážu zahlédnout žádné podrobnosti.”

Tvrdý pohled studených očí spočinul na jeho obličeji a Hollinster nepochyboval, že ten pohled mohl překonat značné vzdálenosti, snad i přečíst název, namalovaný na zádi daleko kotvící lodi. Pro ty podivné oči nic nemožného neexistovalo.

“Skutečně, je to příliš velká vzdálenost. Není nic vidět,” souhlasil Kane “Soudě ale podle siluety, myslím, že tu loď znám. Mám pocit, že bych se s velkou chutí setkal s jejím majitelem.”

Jack na to neřekl ani slovo V nejbližším okolí nebyl žádný přístav, ale za příznivého počasí se loď mohla přiblížit k pobřeží a hodit kotvu hned za útesy. Mohla to být pašerácká loď. Podél tohoto takřka neobydleného pobřeží, kde se jen zřídkakdy objevovali celníci, se pašeráctví dařilo odjakživa.

“Slyšels někdy o Jonasovi Hardrakerovi, jemuž námořníci přezdívají Rybář?”

“O tom krvežíznivém pirátovi? Slyšel jsem, že v poslední době krouží někde v Karibském moři.”

Kane přikývl.

“Lži jsou rychlejší než nejrychlejší lodě. Rybář krouží tam, kde je jeho loď, a kde je jeho loď, to ví jen jeho pán, Satan.”

Vstal z kamene a ještě důkladněji se zahalil do pláště.

“Bůh vedl mé kroky mnoha podivnými stezkami, mnoha podivnými zeměmi,” promluvil temně. “Některé z nich byly poctivé, jiné pak hříšné; někdy mi připadalo, že mě vede bez cíle a bez nutnosti, leč vždy, když jsem hledal hlouběji, nacházel jsem příčinu. A ty poslyš, chlapče, kromě plamenů pekelných není horšího ohně než blankytný plamen pomsty, hořící v lidském srdci ve dne v noci, neúnavně, dokud není uhašen krví. Poslední dobou jsem často zbavoval života všelijaké špatné lidi. Nu což, Bůh je mým průvodcem a mou oporou a mně se zdá, že mi tady opět vydává do rukou mé nepřátele.”

Po těchto slovech Kane vykročil dlouhým kočičím krokem, ponechávaje za sebou nevěřícně zírajícího Hollinstera.

2. Noční návštěva

Jack Hollinster se probudil uprostřed noci, usedl na posteli a rozhlédl se kolem. Měsíc byl v novu, ale za oknem, na pozadí hvězdnaté oblohy, bylo vidět hlavu a široká ramena nějakého člověka. Varovné “Pst!” zaznělo jako hadí zasyčení.

Jack vstal, vytáhl meč z pochvy, zavěšené na pelesti postele, a přistoupil k oknu. Hleděla na něj vousatá tvář s párem malých, lesklých očiček. Muž dýchal ztěžka, jako po dlouhém běhu.

“Ber zbraň, chlapče, a pojď se mnou,” ozval se naléhavý šepot. “Má ji!”

“Ted? Kdo má koho?”

“Sir George!” oznámil mrazivý šepot. “Poslal jí dopis podepsaný tvým jménem, kde ji vyzval, aby přišla ke skalám. Jeho drábi ji chytili a…”

“Mary Garvinovou?”

“Koho jiného, pane!”

Pokoj se mu zatočil před očima. Hollinster očekával útok na sebe, nečekal ale, že by ten lump, sir George, byl tak sprostý a dokázal unést bezbrannou dívku.

“Aby ho peklo pohltilo!” sykl sevřenými zuby a rychle sáhl po oděvu. “Kde je teď?”

“Vzali ji do jeho domu, pane.”

“A kdo jsi ty?”

“Já jsem jen chudák Sam, pane, sloužím ve stáji u taverny. Viděl jsem, jak ji chytili.”

Hollinster, teď již oblečený, se zbraní v ruce vyskočil oknem ven.

“Děkuji ti, Same,” řekl. “Jestli to přežiju, odvděčím se ti.”

Sam se usmál, až se objevily jeho žluté zuby.

“Půjdu s tebou, pane. Sám mám taky několik dloužků, které si chci se sirem Georgem vyřídit,” řekl a mávl mohutným kyjem.

“Tak pojďme. Rovnou do domu té svině.”

*

Věkovitý dům sira George Banwaye, v němž žil sám, nepočítáme-li několik podezřele vyhlížejících sloužících a pár najatých vrahounů, stál dvě míle za vesnicí, poblíž pláže, ale opačným směrem než kudy Jack putoval předešlého dne. O tom velkém, mohutném domu se stářím zčernalými dubovými okenicemi, vyžadujícími dosti důkladné opravy, kroužilo mnoho podivných pověstí, a z vesničanů nahlédli pod jeho střechu jen ti násilníci a dobrodruzi, jimž byla společnost hospodáře milá. Nechránila jej zeď, jen poničený plot a několik útlých stromků. Stál zády otočen k vřesovišti, čelem se pak obracel k pláži, na tomto místě široké asi sto metrů, oddělující budovu od vln, tříštících se o balvany. Skaliska, tyčící se z vody hned u břehu přímo proti domu, byla výjimečně vysoká, strmá a rozeklaná. Říkalo se, že v nich jsou neobyčejné jeskyně, nikdo ale nic jistého nevěděl, neboť sir George tento kus pláže a skaliska zuřivě bránil jako svůj soukromý majetek a stávalo se, že po lidech, kteří se s ním chtěli blíže seznámit, stříle l z muškety.

Když se Jack Hollinster se svým podivným druhem blížil k tomuto domu, nesvítilo v něm ani jedno světlo. Takřka celá obloha byla zakryta mlžným oparem a černá hrouda budovy se na této scéně přízračně rýsovala jako temný, zlověstný stín, obkroužený tmavými, schýlenými stromy a látkami plotu, připomínajícími duchy. Od moře, ačkoli tam všechno mizelo pod neproniknutelným šedým rubášem, zaznělo v jednom okamžiku, aspoň Jackovi se to zdálo, tlumené zařinčení kotevních řetězů. Bylo by vůbec možné, aby nějaká loď zakotvila u té rozeklané skalní hráze? V šeru tonoucí moře bezustání řvalo jako ve spánku chrčící nestvůra.

“Silný vítr, pane,” ozvalo se hlasité Samovo zašeptání. “Průvan může uhasit svíce v lampě, ale my ho stejně najdeme!”

Tiše se přikradli k velkému, tmavému domu. Jack se poněkud podivil, že nikde nevidí žádné stráže. Copak si byl sir George tak jistý, že je ani nepostavil? Anebo hlídači někde zalezli a spali? Opatrně se pokusil otevřít okno. S údivem zjistil, že se těžké okenice otevřely bez větší námahy. Najednou mu hlavou prolétlo hrozné podezření - všechno to bylo příliš jednoduché! Bleskurychle se otočil, aby spatřil, jak mu těžký kyj v Samových rukou padá na hlavu. Uskočit nebo se bránit neměl čas. V posledním okamžiku ještě postřehl v malých očkách vítězoslavné plamínky - pak svět zmizel a Jacka pohltila neproniknutelná tma.

3. “Dnes v noci tu kráčí smrt”

Jack Hollinster pomalu procital. Prudce zamrkal, aby rozehnal rudou mlhu před očima. V hlavě mu tepala nesnesitelná bolest a oči oslepovalo oslnivé světlo. Zavřel je, doufaje, že se záře zbaví, ale světlo pronikalo i víčky a zdálo se, že svítí přímo na obolavělý mozek. V uších mu zaznělo nezřetelné mručení nějakých hlasů. Pokusil se zvednout ruku ke hlavě, nebyl ale schopen uvolnit ji. Najednou si na všechno vzpomněl a vědomí se mu okamžitě vrátilo.

Ležel se svázanýma rukama a nohama na vlhké a špinavé podlaze. Byl ve velké, sklepní místnosti, až ke stropu zastavěné baňatými soudky a sudy a černými bečkami, vyhlížejícími jako nádoby na střelný prach. Strop vysoko nad ním protínaly těžké dubové trámy. Na jednom z nich visela lucerna, jejíž zářivé světlo jej tak oslňovalo. Osvětlovala střed místnosti, vysílajíc do koutů pohyblivé stíny. V jednom rohu sklepení se zvedalo široké kamenné schodiště, ve druhém se pak jako tmavá jáma otevíral průchod do chodby.

Ve sklepě se nacházelo mnoho mužů. Jack rozeznal snědý, sešklebený Banwayův obličej, opilého zrádce Sama a dva či tři dobrodruhy, kteří svůj čas dělili mezi dům sira George a vesnickou tavernu. Zbývajících deset nebo dvanáct mužů neznal. Byli to bezpochyby námořníci - zarostlí a svalnatí, s kroužky v uších a nosech, oblečení do zasmolených kalhot. Na zbytek jejich oděvu byl podivný a groteskní pohled. Někteří z nich měli barevné šátky ovinuté kolem hlavy, všichni pak byli až po zuby ozbrojeni. Hlavně bylo vidět krátké, široké, zakřivené šavle, drahokamy vysázené jílce dýk a stříbrem vykládané pistole. Ti lidé hráli kostky a pili víno, hlasitě a často kleli; světlo lucerny v jejich očích vrhalo zlověstné záblesky.

Piráti! Spojení těch pitoreskních oděvů s projevy brutality jednoznačně nasvědčovalo, že to nejsou poctiví námořníci. Špinavé kalhoty a námořnické košile, k tomu pak hedvábné šerpy, ovinuté kolem pasu, na nohou nejen obyčejné vlněné punčochy, ale v mnoha případech boty se stříbrnými přezkami a těžké zlaté prsteny na prstech. Z velkých zlatých kruhů, visících z uší, svítily obrovské drahokamy. Za pásy trčely ne obyčejné námořnické nože, ale drahé španělské a italské dýky. Celky, krutostí poznamenané obličeje a hulvátské, kacířské chování jasně svědčily o jejich krvavém řemesle.

Jack si vzpomněl na loď, kolébající se na vlnách při západu slunce a tlumené řinčení řetězů v mlze. Připomněl si najednou podivného cizince Kanea, jehož slova dávala tak mnoho k zamyšlení. Věděl snad, že je to pirátská loď? Co jej s těmito divochy spojovalo? Měl snad jeho puritánský převlek maskovat zločince?

Najednou se k vězni obrátil muž, hrající se sirem Georgem kostky. Byl vysoký, štíhlý a široký v ramenou, takže při pohledu na něj Jackovi srdce vyskočilo až do krku. Rychle se ale ovládl. Na první pohled oka se mu zdálo, že je to Kane, ale teď si všiml, že pirát, postavou tak silně připomínající puritána, je v každém jiném ohledu jeho protikladem. Byl oblečen prostě, i když stejně jako ostatní pestře - opásán hedvábnou šerpou, se stříbrnými knoflíky a zlatými stužkami na kazajce. Za širokým pásem mu trčel jílec dýky a kolby pistolí, hustě posázené drahokamy. Dlouhý rapír, překypující zlatým vykládáním a drahokamy, visel na bohatém, hadovitě zkrouceném pásu, přehozeném přes rameno. V obou uších visely zlaté kruhy, v nichž zářily krvavě rudé rubíny, jejichž karmazínová záře silně kontrastovala se snědou pletí obličeje.

Jeho úzká tvář, vyzařující krutostí, něčím připomínala sokolí zobák. Pérem ozdobený klobouk tkvěl na vysokém čele pevně nasazený nad řídké černé obočí, ne ale tak nízko, aby zakrýval barevný šátek kolem hlavy. Ve stínu klobouku se nepokojně hýbaly studené šedé oči, jež chvíli sršely jiskrami, chvíli se zase skrývaly ve stínu. Jako čepel nože úzký nos klesal v oblouku k tenkým ústům a krutostí zkřivené rty zastiňoval dlouhý zakroucený knír, jaký nosili madžuští mandaríni.

“Hej, Georgi, náš host se probouzí!” vykřikl onen muž s náznakem krutého výsměchu v hlase. “U Dia, Same, už jsem měl dojem, že jsi mu dal příliš velkou dávku. Jenže on má tvrdší lebku, než jsem si myslel.”

Banda pirátů se odtrhla od svých zábav a vrhla na Jacka vážné, i když pobavené pohledy. Sir George zrudl ve tváři a zvedl levou paži, aby ukázal obvaz viditelný pod pomačkaným hedvábným šátkem.

“Měls pravdu, Hollinstere, když jsi tvrdil, že nám při našem dalším setkání nebudou překážet žádní soudci. Jen mám dojem, že ta tvoje prašivá kůže teď nemá cenu ani zlámané grešle.”

“Jacku!”

Banwayovým vřískotem pronikl najednou, jako seknutí nožem, vylekaný výkřik. Jack, jemuž srdce stouplo až do krku, sebou trhl v poutech a když až k bolesti vytočil hlavu, spatřil obrázek, který mu vyrazil dech. Dívka byla přivázána k velikému kolu, upevněnému k dubovému trámu, klečela na mokré a špinavé podlaze, obracela k němu pobledlou tvář se strachy rozšířenýma očima a notně poškubanými zlatými loknami.

“Mary! Och, Bože můj!” zasténal Jack.

Ten bezmocný výkřik se setkal se sborovým výbuchem smíchu.

“Napijme se na zdraví zamilovaných!” zvolal vysoký pirátský kapitán, zvedaje pěnou přetékající pohár. “Napijme se na zamilované, chlapci! Mám dojem, že mu naše společnost není vhod. Nechtěl bys s tou malou děvkou zůstat sám, chlapče?”

“Vy proklaté svině!” vykřikl Jack s námahou se zvedající na kolena. “Zbabělci! Bílí ďáblové! U pekelných sil, kdybych tak měl volné ruce! Rozvažte mě a holýma rukama vám zakroutím krky! Jestli z vás nezbudou jen mršiny pro šakaly, můžete mě nazvat mluvkou a zbabělcem!”

“U Jidáše!” promluvil jeden z korzárů uznale. “Přese všechno má ten chlapec celkem dobré nápady! A co za proud slov, má poklona! Dovol mi, kapitáne…”

“Drž hubu!” zavrčel ochraptěle sir George, jemuž nenávist sžírala srdce jako krysa. “Ztrácíš čas, Hollinstere. Vůbec nemám v úmyslu postavit se ti s mečem v ruce. Měl jsi svou příležitost, ale propásls ji. Teď s tebou budu bojovat tak, jak se to spíše hodí k tvému postavení a pozici. Nikdo neví kam ani proč jsi odešel. A nikdo se to ani nikdy nedozví. Moře už skrylo mnohem znamenitější těla než je to tvoje, a je to úkryt přímo skvělý, zvláště až se tvoje kosti změní v bláto na jeho dně. A ty…” obrátil se k zhrožené dívce, šeptající prosebné modlitby. “Zůstaneš se mnou nějaký čas v tomto domě. Možná i v tomto sklepě. A až mě omrzíš…”

“Nejlepší by bylo, kdyby tě přestala bavit za dva měsíce, až se sem vrátím,” poznamenal s ďábelským humorem kapitán. “Vezmu-li sebou teď tu mrtvolu, a sám Satan ví, jak je to nepříjemný náklad, chtěl bych příště mít příjemnějšího cestujícího.”

Sir George se kysele usmál.

“Budiž. Za dva měsíce bude tvoje, pokud do té doby nezemře. Vypluješ před úsvitem s krvavým cárem člověka, který chci z Hollinstera udělat, zabaleným do plátna. Hodil ho do moře tak daleko odtud, aby voda jeho tělo nikdy nevynesla na pevninu. To je snad jasné. A pak, za dva měsíce, se můžeš vrátit pro holku.”

*

Jack poslouchal ten hrozný plán s hlasitě bušícím srdcem. Obrátil se na dívku.

“Má milá,” řekl tiše, “jak ses sem dostala?”

“Nějaký člověk mi přinesl zprávu,” zašeptala příliš zhrožená, než aby dokázala mluvit nahlas. “Písmo bylo velice podobné tvému a dopis byl podepsán tvým jménem. Bylo tam napsáno, že jsi raněn a že se se mnou chceš setkal u skal. Šla sem. A tam mě tito lidé chytili a dlouhým tunelem přivedli až sem.”

“Jak jsem říkal, pane,” zaječel chlupatý Sam, vyvalující bulvy opuchlých očí, “jen starý Sam je mohl takhle dostat! Přišel sem sám, klidný jako beránek! Ech, ano, byl to mistrovský trik… a ty ses nechal nachytat jako dokonalý pitomec!”

“Tak dost!” ozval se černý, vysoký a zachmuřený pirát, vyhlížející na prvního důstojníka. “To, co máte v plánu, je dost nebezpečné, můžeme kvůli tomu přijít o kořist. Co když tady dívku někdo najde a ona prozradí náš úkryt? Kde na tomto břehu kanálu najdeme odbyt na zboží ze Severního moře?”

Sir George i kapitán se zasmáli.

“Uklidni se, Allardine. Proč jsi tak smutný? Všichni si budou myslet, že holka utekla s tímhle klukem. Její otec mu ji nechce dát, jak tvrdí George. Nikdo z vesnice je už nikdy neuvidí ani o nich nikdy neuslyší, určitě je tady hledat nebudou. Nevěříš, protože jsme se pustili tak daleko od Maine. Ale copak jsme už i dřív nepluli kanálem, copak jsme dokonce nepřepadávali obchodníky na Baltu, pod nosem vojenských korábů?”

“Možná, že máš pravdu. Já bych se ale cítil mnohem líp, kdybychom už tyhle vody měli co nejdál za sebou,” zabručel Allardine. “Duch Bratrstva v těchto šířkách mizí. Naším domovem je Karibské moře. Cítím v kostech, že se něco blíží. Smrt nad námi visí jako černý mrak a já nevidím cestu, kudy by se před ní dalo prchnout.”

Piráti se neklidně pohnuli.

“Holá, chlape. To jsou hloupé řeči.”

“A mořské dno je dost hloupé místo k odpočinku,” odpověděl Allardine ponuře.

“Hlavu vzhůru!” zasmál se kapitán, hlasitě plácaje zasmušilého důstojníka po zádech. “Dej si skleničku rumu na dobrou náladu. Je pravda, že Popravčí dok je odporné lože, ale my ho co nevidět necháme na závětrné straně. Napij se na nevěstu! Cha chá! Na Georgovu a moji nevěstu… i když ta malá děvka nevypadá, že by ji to těšilo…”

“Ticho!” vykřikl Allardine, zvedaje hlavu vzhůru. “Neslyšeli jste nějaký tichý výkřik?”

Ve sklepě nastalo ticho, všechny oči se otočily ke schodišti a ruce uchopily jílce zbraní. Po chvíti kapitán netrpělivě pokrčil rameny.

“Já jsem nic neslyšel.”

“Ale já ano. Výkřik a zvuk pádu… Říkám ti, dnes v noci tu kráčí smrt…”

“Allardine!” prohlásil kapitán rozhodně, svíraje ruku na láhvi. “Začínáš být jako stará bába, která ječí při pohledu na vlastní stín. Ber si příklad ze mne! Copak jsi někdy viděl, že bych se něčeho bál nebo že mě něco trápí?”

“Na tvém místě bych se měl na pozoru,” odvětil zachmuřený důstojník ponuře. “Ve dne v noci tančíš na tenkém laně… A nezapomínej, že ve dne v noci jde po tvých stopách onen člověk-vlk. Copak si už nepamatuješ, jakou zprávu ti před dvěma lety poslal?”

“Bah!” zasmál se kapitán a zvedl láhev k ústům. Je to příliš dlouhá cesta, a to i na…”

Najednou na něj padl velký černý stín, láhev mu vypadla z ruky a rozbila se na podlaze. Pirát zbledl a pomalu se otočil, jakoby byl zasažen předtuchou. Všechny obličeje se obrátily ke schodišti, vedoucímu z domu do sklepa. Nikdo neslyšel, jak se otevřely dveře, ale na schodech stál vysoký muž, od hlavy k patám černě oděný, opásaný lesklým zeleným pásem. Zpod těžkého černého obočí, zastíněného velkou krempou měkkého klobouku, hleděl pár chladných očí, jiskřících jako krystaly ledu. Obě jeho ruce držely těžké pistole s natáhnutými kohoutky. Solomon Kane!

4. Hašení plamene

“Ani se nehni, Jonasi Hardrakere,” promluvil Kane bezbarvým hlasem. “Ty také, Bene Allardine! Ani vy, George Banwayi, Johne Herkere, Černý Miku, Tome Bristole… Držte ruce před sebou! Nikdo ať se nedotkne dýky ani pistole, jinak je okamžitě synem smrti!”

Ve sklepě se nacházelo snad dvacet mužů, ale v namířených černých hlavních číhala jistá smrt pro dva z nich a nikdo neměl chuť být první. Nikdo se ani nehnul. Jen Allardine, s obličejem připomínajícím sněhovou vločku na třepetajícím se plátně, zasténal:

“Kane! Já to věděl! Když je blízko, cítím ve vzduchu smrt! Říkal jsem ti to, Jonasi, připomínal jsem ti zprávu, kterou ti poslal před dvěma lety, ale ty ses smál! Říkal jsem ti, že se objevuje jako stín a zabíjí jako duch! Ani rudí Indiáni v Nových zemích nejsou tak prohnaní, jako on! Ech, Jonasi, měl jsi mě poslechnout!”

Kane na něj vrhl tvrdý pohled a důstojník zavřel ústa.

“Pamatuješ si mě z dávných dob, Bene Allardine… Znal jsi mě dříve, než se bratrstvo korzárů změnilo v gang lupičů. Jak si určitě vzpomínáš, měl jsem jisté účty s tvým minulým kapitánem… nejdřív na Tortuze, pak u mysu Horn. Byl to špatný člověk a teď jej bezpochyby stravují plameny pekelné… Pomohl jsem mu dostat se tam, když jsem jej trefil kulí z muškety. A moje prohnanost… Opravdu, strávil jsem dlouhý čas v Darienu, kde jsem poznal mnoho způsobů stopování a sledování, jenže vy, piráti, jste jako volové, tak snadno se necháte napálit. K těm, co stáli na stráži venku, jsem se bez potíží přikradl v husté mlze a ten drzý lupič, stojící na stráži u dveří do sklepa, ani nevěděl, že jsem vstoupil do domu. Zemřel rychle, jen krátce vypískl jako píchnuté prase.”

“Pro co jsi sem přisel?” zabručel Hardraker.

Solomon Kane na něj vrhl mrazivý pohled, jenž znamenal příslib strašlivé pomsty.

“Část tvé posádky mě zná z dřívějška, Jonasi Hardrakere, jemuž lidé říkají Rybář,” Kaneův hlas byl pořád bezbarvý, i když se v něm skrývala hrozba. “Dobře víš, proč jdu po tvých stopách z Maine do Portugalska, a pak z Portugalska do Anglie. Před dvěma lety jsi v Karibském moři potopil loď ‚Létající srdce’ z Doveru. Byla na ní i mladá dívka, dcera… nu, na jménu nezáleží. Určitě si na tu dívku vzpomínáš. Stařec, její otec, byl můj blízký přítel, kdysi mi jeho dcerka sedávala na kolenou… maličká, která vyrostla, aby zhynula ve tvých špinavých prackách, ty krvavý pse. Když jste tu loď přepadli, dostala se ona mladá dáma do tvých drápů a zakrátko na to zemřela. Konec konců, smrt k ní byla laskavější než ty. Její otec se o jejím osudu dozvěděl od lidí, kteří přežili, ztratil smysly a dodnes v tom stavu zůstal. Dívka neměla bratry, neměla nikoho, jen starého otce. Nikoho, kdo by ji mohl pomstít…”

“Kromě tebe, sire Galahade?” vyprskl Rybář.

“Ano, kromě mě, ty prokleté krvavé prase!” zařval Kane nečekaně, a ten výbuch užasle zírající piráty překvapil a vylekal. Nic nepřekvapí a nevyleká tak moc, jako pohled na člověka s ocelovými nervy a tvrdou disciplinou, jenž se nečekaně přestane ovládat a vybuchne plnou silou vražedné zuřivosti. Po chvilkovém výbuchu primitivní, neovladatelné vášně, byl Kane opět sám sebou - chladný jako ocelové ostří a nebezpečný jako kobra.

Jedna hlaveň mířila přímo na Hardrakerovu hruď, druhá pak bloudila po zbytku sevřeného houfu.

“Máš poslední příležitost smířit se s Bohem, piráte,” pronesl Kane opět bezbarvým hlasem. “Za chviličku už může být pozdě.”

Pirát se poprvé zachvěl.

“Velký Bože,” zasténal a čelo se mu pokrylo perlivým potem. “Přece mě tu jen tak nezastřelíš?”

“Přesně to udělám, Jonasi Hardrakere,” odpověděl Kane bez sebemenšího náznaku vzrušení v hlase. “A udělám to s radostí. Nejsi snad ztělesněním všech možných zločinů? Nejsi snad smrad, urážející Boží nos, černá stránka v knize lidstva? Ušetřils snad někdy lidskou slabost nebo obyčejnou bezbrannost? Chtěl bys uniknout svému osudu, ubohý zbabělče?”

Pirát se ze všech sil snažil ovládnout.

“Nuže, nemám v úmyslu vyhýbat se svému osudu, ale zbabělec jsi ty.”

V mrazivém pohledu se na okamžik objevila hrozba a vztek. Zdálo se, že Kane bojuje sám se sebou, že se ze všech sil snaží uchovat si lidskost. Stál na v šeru ponořeném schodišti jako napůl lidská bytost, jako obrovský černý kondor, připravující se zaútočit a zabít.

“Jsi zbabělec,” pokračoval pirát klidně, protože nebyl hlupák a pochopil, že se dotkl Kaneova nejslabšího místa - ješitnosti. A Kane, i když se nikdy nevychloubal, byl nesmírně hrdý na to, že ať o něm mluvili jeho nepřátelé jakkoli, nikdy jej nikdo nenazval zbabělcem.

“Možná si i zasloužím být chladnokrevně zavražděn,” pokračoval Rybář, pohlížeje přimhouřenýma očima. “Jenže, nedáš-li mi žádnou šanci bránit se, lidé tě určitě nazvou lumpem a zbabělcem.”

“Čest nebo pomluvy, to je jen otázka ješitnosti,” prohlásil Kane ponuře. “Lidé budou vědět, zda jsem zbabělec nebo ne.”

“Ale já ne!” vykřikl Hardraker triumfálně. “Jestli mě zastřelíš, odejdu na věčnost aniž bych věděl, zda jsi lump - bez ohledu na to, co o tobě budou říkat jiní.”

Kane se snažil nemyslet na to, co ten lupič říká nebo co si myslí, v hloubi duše ale dobře věděl, že on sám tu tíhu na duši bude nosit až do smrti. Zamračeně přikývl.

“Dobrá. Dostaneš svou příležitost, i když sám Bůh ví, že si to nezasloužíš. Čím chceš bojovat?”

Rybář se zamyslel. Kaneova obratnost v šermu kordem byla mezi všemi vyhnanci a lupiči, potulujícími se světem, přímo legendární. Při souboji na pistole neměl také nejmenší naději požít nějaké finty nebo prokázat svou obrovskou sílu.

“Nože!” sykl sevřenými zuby.

Kane si jej chvilku pozorně měřil zrakem, nespouštěje ani na okamžik namířené pistole, pak se na jeho zamračeném obličeji objevil letmý, zlověstný úsměv.

“Může být. Pravda, není to zrovna gentlemanská zbraň… ale konečně, nožem lze také usmrtit, i když taková smrt není ani rychlá, ani bezbolestná.”

“Položte své zbraně na zem,” obrátil se na piráty.

Neprodleně jeho rozkaz vyplnili.

“A teď rozvažte chlapce i dívku.”

I to bylo vykonáno okamžitě. Jack, troucí si ztuhlé končetiny a ohmatávající rozbolavělou hlavu, přiběhl k tiše sténající Mary a chytil ji do náruče.

“Dovol jí odejít,” šeptl, ale Solomon nesouhlasně zakroutil hlavou.

“Strážní před domem by ji okamžitě chytili.”

Kane chytil Jacka a postavil jej do poloviny schodiště, aby kryl Mary zády. Podal Hollinsterovi pistole a pomalu začal rozvazovat pás a svlékat kazajku, kterou pak položil na schod. Hardraker také odložil všechny své zbraně a svlékl se do pasu.

“Dobře je všechny hlídej,” zabručel Kane. “Já se postarám o Rybáře. Kdyby kdokoli z nich sahal po zbrani, okamžitě ho zastřel. Kdybych padl, okamžitě i s dívkou prchni. Ale neboj se, v mé duší hoří blankytný plamen pomsty, nemohu tedy zahynout.”

Dva muži se postavili proti sobě - Kane s odkrytou hlavou, jen v košili a Hardraker se šátkem na hlavě, do půl pasu obnažený. Pirát držel v ruce čepelí nahoru dlouhou tureckou dýku. Kane měl svou dýku namířenou na protivníka, jakoby v ruce držel kord. Oba byli zkušení válečníci a nikdo z nich nedržel ostří dolů, jak se to dělá obyčejně, protože by to nebylo výhodné.

*

Byla to podivná scéna, vypadala jako noční můra, osvětlená světlem lucerny, visící na zdi. Bledý mladík, stojící na schodišti s namířenými pistolemi, a vzlykající dívka, schovávající se za jeho zády; řada dlouhovlasých mužů u zdi s divoce se lesknoucíma očima; modravé záblesky světla na čepelích nožů; vysoké postavy uprostřed, kroužící kolem sebe, zatímco jejich stíny spěchaly krok za nimi, měníce tvary i intenzitu podle toho, jak muži útočili anebo od sebe odskakovali.

“Pojď blíž a bojuj, puritáne,” naléhal pirát, ustupující ale celou dobu před neustále, i když opatrně, útočícím Kanem. “Pomysli na tu holku, kvakere!”

“Myslím na ni pořád, ty odpadku z očistce,” odpověděl Kane temně. “Rozpálils mnoho plamenů, zmetku, jedny žhavější než druhé…” čepele nožů vrhaly ve světle lucerny smrtelně siné odlesky, “…ale všechny pekelné plameny… každý z nich… jde uhasit… krví!”

Kane skočil jako vlk. Hardraker odvrátil přímou ránu a uskakuje stranou, sekl nahoru. Kaneova dolů namířená dýka jeho čepel odrazila a pirát okamžitě napjal železné svaly, zkroutil se jako had a uskočil z dosahu puritánových paží. Kane útok okamžitě zopakoval. V každé potyčce to byl on, kdo útočil. Jeho nůž byl jako blesk, mířil tu na obličej, tu na tělo a pirát byl dlouho natolik zaměstnán odrážením divokých ran, že ani nemohl uvažovat o vlastním útoku. Nemohlo to tak ale trvat věčně. Boj na nože je obvykle krátký a končí smrtí. Tato krátká zbraň není vhodná k nějaké delší výměně úderů, vyžadující šermířské umění.

Hardraker konečně dostal příležitost, podařilo se mu uchopit Kaneovu ozbrojenou ruku, sevřít ji v ocelovém stisku a zároveň ze všech sil nasměrovat bodnutí do soupeřova břicha. Kane s hluboko rozseknutou rukou jej ale stačil chytit za zápěstí a zadržet ostří sotva palec od svého břicha. Nějaký čas oba stáli bez hnutí jako sochy, jen se navzájem měřili zraky.

Kane takový způsob boje neměl rád. Upřednostňoval naprosto jiný styl, vedoucí k rychlejšímu ukončení souboje - styl volný, otevřený, skládající se z útoků a úniků, seknutí a krytů, kde všechno záviselo na rychlosti rukou, nohou a očí, a zároveň i umožňovalo otevřeně sekat. Měl-li to ale být silový souboj… budiž.

Hardrakera se pomalu začaly zmocňovat pochyby. Ještě nikdy se nesetkal s člověkem, který by se mu vyrovnal v souboji nespoutané, hrubé síly, ale teď najednou stál před skálopevným, jakoby ze železa odlitým puritánem. Vkládal do souboje celou svou obrovitou sílu, napínal veškeré svaly rukou a zapíral se nohama, ale Kane presto jeho ozbrojenou ruku pomalu odtlačoval. Hardraker pevně svíral nahoru zvednutou Kaneovu paži, ale Solomonův nůž mu mířil přímo na hruď. Kane se snažil přemoci sílu svírající jeho zápěstí a ponořit čepel do pirátových prsou. Rybářův nůž se nacházel dole s čepelí namířenou vzhůru. Pirát se zase snažil přemoci stisk Kaneovy ruky a rozpárat puritánovi břicho.

Stáli tak proti sobě, až se do krajních mezí napjaté svaly rozechvěly únavou a na čelech obou soupeřů se objevily veliké kapky potu. Na Hardrakerových skráních vystouply žíly. Bylo slyšet jen zrychlený dech.

Dlouho nedokázal nikdo ze soupeřů získat převahu. Až pak, pomalu, začal Kane Hardrakera odtlačovat dozadu. Sevřené pěsti obou mužů nezměnily ani o palec své postavení, ale pirátovo tělo se začínalo třást. Jeho úzké rty se rozevřely v přízračném úsměvu nelidské námahy, v němž ale nebyl ani náznak radosti. Jeho tvář s vypoulenýma očima připomínala rozšklebenou lebku. Neodvratně jako Smrt začala Kaneova síla převažovat. Rybář klesal, pomalu, jako strom, který se po odseknutí kořenů sklání k zemi. Začal sípat a chrčet, neustával ale v boji o udržení svého postavení. Přesto ale palec po palci klesal dolů, až se konečně zády opřel o dubovou desku stolu a Kane se nad ním tyčil jako posel Osudu.

Hardrakerova pravá ruka ještě pevně držela jílec dýky, levá stále ještě svírala Kaneovo pravé zápěstí. Ale puritán, drže nebezpečnou čepel levou rukou v bezpečné vzdálenosti, začal tlačit svůj nůž dolů. Na Kaneových skráních velkou námahou nabobtnaly žíly. Palec po palci tlačil Rybáře ke stolu a zároveň klesal i jeho nůž. Pod neodvratně klesajícím ostřím nože se svaly v postupně slábnoucí pirátově paži napjaly a vyboulily jako ocelová lana. Na okamžik to vypadalo, že se Rybáři podařilo zadržet soupeřovu silu, nikdy se mu ale nepodařilo odtlačit Kaneovu ruku ani o palec. Zoufale se pokoušel bodnout dýkou v pravé ruce, ale Kaneova zkrvavená ruka byla jako z ocele.

Nelítostná čepel dýky už byla jen na palec od těžce dýchajících pirátových prsou a mrazivý Kaneův pohled plál stejným chladným, modrým odleskem oceli. Dva palce od srdce se špička nože zastavila, zadržená zoufalým vzepětím sil k smrti odsouzeného člověka. Jeho rozšířené oči vypadaly, jako by nic neviděly. Odrážela se v nich jakási nekonečná, skleněná hlubina, i když byly upřeny na dýku, jež pro ně teď znamenala střed vesmíru. Co jiného ještě mohly vidět? Potápějící se lodě, nad nimiž se s bubláním uzavíraly vody černých moří? Pobřežní města, zachvácená plameny, kde se křik žen mísil s kletbami lupičů, sklízejících krvavou žeň? Černá moře, šlehaná šílícími větry, s oblohou znásilňovanou klikyháky blesků? Dým, oheň a rudé ruiny… černé postavy, houpající se pod brlením lodi… zkroucená těla, padající z prkna na zádi… přízrak bílé dívky, jejíž bledé rty šeptají zoufalé prosby?

Z Hardrakerových rtů najednou vyrazil hrůzný výkřik. Kaneova ruka padla dolů… čepel dýky se ponořila do hrudi. Mary Garvinová se na schodišti odvrátila a přitiskla obličej k vlhké zdi, aby to neviděla, a zacpala si uši rukama. Dýka z Hardrakerovy ruky vypadla. Pokoušel se uvolnit pravou ruku ve snaze odtlačit vražedné ostří, ale Kane jej nepřestával držet jako v lisu. Bolestí se svíjející pirát Kaneovu ruku přesto nepustil. Před tváří Smrti chtěl bojovat dál, ale Kane nepřestával tlačit a státe víc nořil svou dýku, palec po palci se přibližoval k srdci své oběti. Tento pohled zmrazil krev v žilách všech diváků, na čela jim vyrazil pot. Kaneovy oči ale ani na okamžik vítězoslavně nezazářily. I on si dobře pamatoval krví zbrocenou palubu a podobu štíhlé, mladé dívky, žadonící o smilování.

Hardrakerovy výkřiky, přecházející do vyděšeného pískání, začaly být nesnesitelné. Nebyl to křik zbabělce, lekajícího se tmy, ale slepé, nevědomé vytí člověka v agónii. Dýka se do jeho prsou ponořila už skoro po jílec, když v tom se křik přerušil hrůzným zachrčením a nastalo ticho. Z kacířských úst vyrazila krev a ruka, již Kane křečovitě svíral levicí, bezvládně klesla. Teprve pak korzárovy prsty pustily Kaneovo zápěstí, povolené smrtí, již se tak zoufale snažily odehnat.

*

Celou sklepní místnost zahalovalo ticho jako bílý rubáš. Když Kane vytáhl dýku z nebožtíkovy hrudi, vytryskl z rány tenký pramínek krve, který ale po chvilce zmizel. Puritán bezmyšlenkovitě proťal čepelí vzduch, aby setřásl těch několik rudých kapek, jež se udržely na oceli, a když se tak dýka zaleskla ve svitu lucerny, Jackovi Hollinsterovi se zazdálo, že zahlédl záblesk blankytného plamene - plamene, jenž byl uhašen šarlatem krve.

Kane sáhl pro svůj rapír. V tomže okamžiku Jack Hollinster, probouzející se z jakéhosi hlubokého transu, postřehl, že zákeřný Sam zvedá pistoli a míří na puritána. Zareagoval instinktivně. Sam po zásahu těžkou kulí jen vykřikl a padl dozadu, jeho pistole vystřelila do vzduchu. Podvodník stál ale přímo pod lucernou. Když byl zasažen, v pádu rozhodil ruce, hlaveň jeho pistole trefila do lucerny a sklep se ponořil do naprosté tmy.

Tma byla okamžitě plná písklavých, klejících hlasů. Sudy a soudky se rozsypaly, lidé začali padat jeden přes druhého, hlasitě si nadávali, ozvalo se řinčení oceli a střely z pistolí, když piráti po hmatu hledali zbraně a poslepu stříleli. Někdo zoufale vykřikl, když jej zasáhla jedna z oněch zbloudilých střel. Jack chytil dívku pod paží a napůl ji nesl a napůl táhl po schodech nahoru. Mary klouzala a zakopávala, nakonec se jim ale podařilo dorazit k východu a otevřít těžké dveře. Trocha světla, jež pronikla pootevřenými veřejemi dovnitř, ukázala tmavou siluetu člověka, spěchajícího hned za nimi, i masu lidí, zmítajících se na úpatí schodiště.

Hollinster na něj namířil druhou, nabitou pistoli, zadržel jej ale Kaneův hlas:

“To jsem já… Kane… mladíku. Rychle i s dívkou za dveře!”

Hollinster poslechl a Kane, vpadnuvší hned za ním, se otočil a zabouchl těžké dubové dveře těsně před vyjící hordou, ženoucí se za nimi. Dotlačil pevnou závoru na její místo a pak o krok ustoupil. Zevnitř k nim dorazil chór tlumených výkřiků, rány a zvuk střelby. Na několika místech, tam, kde do nich z druhé strany udeřily kule, se dřevo dveří vyboulilo, žádná z měkkých, olověných kulí nedokázala jejich silná, tvrdá prkna prorazit.

“Co teď?” otázal se Jack, obraceje se na vysokého puritána. Teprve v tom okamžiku zjistil, že u jeho nohou leží schoulená postava, mrtvý pirát s kruhy v uších a se šátkem na hlavě, vedle nějž se na zemi válí dýka s mušketou. Bezpochyby strážný, jehož službu nečekaně ukončilo bodnutí Kaneova rapíru.

Puritán lhostejně odkopl mrtvolu stranou a pak pokynul oběma milencům, aby jej následovali. Vydal se nahoru po dřevěném schodišti, minul ve tmě ponořenou chodbu a zastavil se v další místnosti, osvětlené světlem tlusté svíce, stojící na stole.

“Počkejte chvilku,” přikázal. “Nejhorší z nich zastali dole, jsou tu ale ještě stráže před domem, pět nebo šest lidí. Podařilo se mi proklouznout mezi nimi, když jsem šel sem, ale teď měsíc svítí jasně a my musíme být opatrní. Vyhlédnu oknem, abych se přesvědčil, zda tu některý z nich není.”

*

Když zůstali v pokoji sami, pohlédl Jack s láskou a žalem v očích na Mary. Dívka se dosud nikdy v životě nesetkala s takovým ponížením a násilím. Měla tvář tak bledou, že Jack začal uvažovat, zda se jí vůbec někdy na líčka vrátí přirozená barva. Z jejích rozšířených očí pořád ještě vyzařovala hrůza, ačkoli na svého milého hleděla s bezmeznou důvěrou. Něžně ji objal.

“Mary, moje milá…” promluvil něžně, ale ona, pohlížejíc nad jeho ramenem, najednou vykřikla a v očích se jí objevila hrůza. V téže chvíli zaslechl vrzání zrezivělých závěsů. Hollinster se bleskurychle otočil. Ve zdi, kde předtím bylo jen hladké ostění, zela teď černá díra otevřeného průchodu. A v ní stál George Banway - s lesknoucíma se očima, v potrhaném oděvu a se zvednutými pistolemi.

Jack odstrčil Mary stranou a namířil svou zbraň. Dva výstřely se slily v jeden. Hollinster cítil, jak mu střela prosekla kůži na tváři jako doruda rozžhavená břitva. Z košile na prsou sira George se utrhl notný kus látky a její majitel zaklel a padl dozadu. Jack se rychle obrátil k vyděšené dívce, jenže v tom se Banway objevil znovu. Dýchal ztěžka, jakoby lapal po dechu, nevypadal ale na raněného a na jeho oděvu nebyla ani stopa krve.

Jack stál udiven s ještě kouřící pistolí v ruce, věděl totiž, že jeho kule trefila cíl, když v tom mu sir George uštědřil silnou ránu pěstí do čelisti. Hollinster padl, Banway chytil dívku a svíraje její paži v brutálním sevření, odtáhl ji za sebou průchodem, který zavřel pomocí tajného závěru. Solomon Kane, který se vrátil do pokoje tak rychle, jak jen ho dokázaly nést jeho dlouhé nohy, spatřil Hollinstera škrábajícího a pěstmi bušícího do hladké zdi. Několik rychlých, udýchaných slov, promíchaných s divokými kletbami a nadávkami na svou adresu, vysvětlilo Kaneovi, co se tu stalo.

“To nad ním musel držet ochrannou ruku sám Satan!” vybuchl bezmocně mladík. “Střelil jsem ho přímo do prsou a on není ani raněn! Ech, jsem já to hlupák, naprostý pitomec! Stál jsem tu jako sloup, místo abych ho praštil kolbou jako kyjem… stál jsem tu, já slepý a hluchý hlupák, zatím co on…”

“To já jsem hlupák, protože mi nedošlo, že v takovém domě mohou být tajné chodby,” ozval se puritán. “Je jasné, že ten tajný průchod vede do sklepa. Počkej…” zadržel Hollinstera, který se bezúspěšně snažil otevřít průchod pomocí šavle mrtvého námořníka, již přinesl Kane. “I kdyby se nám podařilo otevřít dveře a dostat se do sklepa, ať už tudy nebo dveřmi z chodby, budeme zastřelení jako králíci. Uklidni se na chvilku a přemýšlej. Viděls tu tmavou chodbu, vycházející ze sklepa? Mám pocit, že tam musí být tunel, vedoucí mezi skaliska u moře. Banway měl už dávno kšefty s pašeráky a piráty. Nikdo ale nikdy neviděl, že by byly z domu nebo do něj dopravovány nějaké náklady. Z toho vychází, že tady musí být nějaký tunel, spojující sklep s pobřežím. Můžeme se tedy domnívat, že ti lumpové, spolu se sirem Georgem, který se teď už nikdy neopováží ukázat v Anglii, prchají tím tunelem a budou se chtít dostat na loď. Musíme si pospíšit přes pláž a dopadnout je u východu.”

“Tak, ve jménu Božím, nemarněme čas!” vykřikl mladík, otíraje si z čela studený pot. “Dostanou-li se na ten pekelný koráb, nikdy se nám Mary nepodaří zachránit!”

“Začínáš zase krvácet,” zabručel Kane, když si jej důkladně prohledl.

“To nic není! Och, na milost Boží!”

5. “Půjdu za vycházejícím sluncem”

Hollinster pospíchal za Kanem, jenž sehnutý přeběhl k domovním dveřím, otevřel je a vyskočil ven. Mlha už opadla a na obloze jasně svítil měsíc, odhalující na sto metrů vzdálené hrany skalisek, visících nad pláží, a za nimi na kotvě stojící zlověstný koráb. Před domem nebyli žádní strážní. Kane a Jack netušili, zda poplašeni hlukem v domě uprchli, nebo zda ještě předtím dostali rozkaz vrátit se na pláž. V každém případě tam nebyl nikdo. Skaliska stála podél pláže jako ponurá, černá stěna, jako trosky pochmurných domů, skrývala vše, co se dělo na pobřeží.

Oba muži bleskurychle proběhli otevřeným prostorem. Kane ani nevypadal, jakoby před chvilkou svedl vražedný souboj na život a na smrt. Byl jako z pružné oceli a z toho běhu se ani nezadýchal. Hollinster se ale třásl při každém kroku. Byl oslaben starostmi, vzrušením i ztrátou krve. Na nohou jej držela jen jeho láska k Mary a bezmezná zoufalost.

Když se přiblížili ke skalám, zpomalili, protože zaslechli vzrušené hlasy. Hollinster byl schopen skočit mezi skaliska a zápasit s každým, na koho by tam narazil, Kane jej ale zadržel. Společně se tiše přikradli na skalní polici a pak vleže na břiše vyhlédli dolů.

Měsíční světlo jim ukázalo piráty, kteří se na palubě lodi připravovali zvednout kotvy.

Dole pod nimi ale stála skupinka mužů. Dlouhá šalupa, plná lupičů, už přirážela k lodí, druhá pak čekala na vlnách se spuštěnými vesly, zatímco náčelníci bandy vedli na pláži nějaký spor. Útěk tunelem zřejmě proběhl bleskově. Kdyby se sir George nevrátil pro dívku - v čemž měl, konečně, nebetyčné štěstí - všichni by teď už byli na palubě. Kane a Jack ze svého místa viděli nevelkou jeskyni, jejíž vchod zakrýval teď odsunutý velký balvan.

Sir George a Ben Allardine stáli proti sobě a sveřepě se hádali. Mary se svázanýma rukama a nohama ležela u jejich nohou. Když to Hollinster viděl, chtěl vyskočit, ale Kane jej okamžitě přidržel.

“Beru tu holku na palubu!” řval rozzuřený Banway.

“A já říkám, že ne!” nesouhlasil Allardine rozhodně. “Nevzejde z toho nic dobrého! Podívej se! Hardraker, který s tebou o ni smlouval, leží v kaluži krve ve tvém sklepě! Ženské přinášejí smůlu a ničí soulad mezi muži… Vem tu holku na palubu, a ještě než vyjde slunce, budeme tu mít tucet podříznutých hrdel! Říkám ti, zabij ji tady a…”

Obrátil se k dívce. Sir George mu odstrčil ruku a tasil rapír, to už Jack ale neviděl. Odstrčil Kaneovu ruku, vyskočil a vrhl se ze skalní police. Piráti při pohledu na něj začali křičet, zřejmě soudili, že na ně zaútočila větší skupina. Dali se do veslování ponechávajíce důstojníka i Banwaye svému osudu.

Hollinster se vztyčil a nejistým krokem se vrhl k oběma nevěřícně zírajícím mužům. Allardine padl s roztříštěnou lebkou dřív, než se mu podařilo tasit zbraň, ale siru Georgeovi se podařilo odvrátit druhý zuřivý útok.

Šavle je nešikovná zbraň, nehodí se ani k šermu, ani k rychlému vyřízení protivníka. Jack už dokázal svou šermířskou převahu, když s Banwayem bojoval rovným ostřím, ale tady, neuvyklý těžké, zakřivené zbrani, rychle slábl a ztrácel síly. Banway byl ale naprosto svěží.

Po několik sekund se Jackovi dařilo držet šlechtice v defensivě. Zuřivě útočil, ale pak, přes svou zuřivou nenávist a zoufalství, začal ustupovat. Banway s mrazivým úsměvem na snědé tváři, jej častokrát zasáhl - tu do tváře, tu do hrudi, tu do paže; nebyly to hluboké rány, jen škrábnutí, jež ale silně krvácela, čímž se přičiňovala o rychlejší ztrátu sil.

Sir George použil rychlou fintu, po níž mělo následovat rozhodující bodnutí, ale nohy mu uvázly v sypkém písku, ztratil rovnováhu a zoufale zamával rukama, čímž odkryl celé tělo. Jack, i když mu krev zalévala oči, svou příležitost postřehl a vložil celou sílu do jediného zoufalého seknutí. Skočil dopředu a sekl ze strany, mířil ostřím šavle na Banwayovo tělo mezi ramenem a bokem. Tato rána měla rozseknout žebra a ponořit se do plic, ale čepel šavle se místo toho s řinčením rozpadla, jako by byla skleněná. Udivený Jack uskočil a odhodil už zbytečný jílec.

Sir George se rychle zvedl a zaútočil s divokým vítězoslavným výkřikem. Ale když jeho rapír, mířící na Jackovu odkrytou hruď, zasvištěl vzduchem, padl mezi ně najednou velký stín. Čepel Banwayova rapíru byla nepředstavitelně snadno odražena stranou.

Hollinster, plazící se pryč jako had, viděl Solomona Kanea, visícího jako velký černý mrak nad sirem Georgem. Puritánův dlouhý rapír, nemilosrdný jako sám osud, tlačil šlechtice v zuřivém šermu na ústup.

*

Měsíční svit zaléval dlouhé, bleskurychle tančící stříbřité čepele studeným ohněm. Hollinster, sledující souboj, se naklonil nad napůl omdlelou dívku a pokoušel se zesláblýma, rozechvělýma rukama rozvázat její pouta. Slyšel už kdysi o Kaneově nepřekonatelném šermířském umění, teď měl příležitost vidět jej na vlastní oči, i když - jako milovník šermířského umění - litoval, že se Kane nebije s lepším soupeřem.

Ačkoli byl sir George uznávaným šermířem a v okolí znám tím, že s oblibou vyhledává souboje, Kane si s ním jen pohrával. Kane byl nejen vyšší, těžší, silnější a měl delší ruce, vlastnil také další trumfy - přes svou výšku Banwaye převyšoval rychlostí, co se týče obratnosti, šlechtic vedle něj vypadal jako zelenáč. Každý Kaneův pohyb byl neobyčejně úsporný, i když nedostatek nadšení jeho stylu poněkud ubíral na kráse. Nedělal široké, efektní úniky, ani dlouhé, úžasné útoky. Ale každý jeho pohyb byl přesný, ani na okamžik nepůsobil zmateně ani příliš vzrušeně. V Anglii i na pevnině byl Hollinster svědkem mnohem efektnějších a pohlednějších soubojů, ale teď, když sledoval Kanea, pochopil, že nikdy neviděl, aby se někdo bil s takovou technickou dokonalostí, s takovou chytrostí a vražednou lhostejností, jako tento vysoký puritán.

Měl pocit, že by Kane svého soupeře dokázal probodnout první ránou, ale to puritán zřejmě neměl v úmyslu. Držel se blízko, bezustání mířil špičkou do obličeje svého soupeře. Neustále mladého šlechtice tlačil do defensivy, hovořil k němu chladným, bezbarvým hlasem, aniž by třeba jen na sekundu přerušil souboj, jako kdyby jeho paže a jazyk byly na sobě vzájemně naprosto nezávislé.

“Kdepak, mladíku, nemusíš mi odkrývat hruď. Viděl jsem, jak se Jackova šavle roztříštila na tvém boku a nebudu to riskovat svým rapírem. Rád bych, aby zůstal takový, jaký je - silný a pružný. Nemusíš se ale stydět, sire. I já jsem někdy oblékal pod košili ocelový krunýř, i když ten můj se mi nezdál tak tvrdý, jako tvůj, který dokázal zadržet i z těsné blízkosti vystřelenou kuli. Jenže Pán ve své neskonalé spravedlnosti a laskavosti sestavil člověka tak, že ne všechny životně důležité orgány mohou být skryty v hrudi. Kdybys poněkud lépe vládl zbraní, sire Georgi… Až se vás stydím zabít… Ale co se dá dělat, když člověk zašlapuje zmiji, nevšímá si jak je dlouhá.”

Tato slova byla vyřčena vážně, takřka pohřebním hlasem, v němž nebyl ani stín sarkasmu. Jack dobře věděl, že to s Kaneovy strany není výsměch. Obličej sira George byl neobyčejně bledý, v měsíčním světle přímo popelavý. Paži měl zřetelně znavenou, hýbala se těžce, jakoby byla z olova. A zatím ten velký ďábel v černém na něj dotíral stejně hbitě jako zpočátku, odrážeje všechny jeho zoufalé pokusy až nelidsky snadno.

Najednou se Kane zamračil, jakoby před sebou měl nepříjemný úkol a chtěl ho vyřídit co nejdříve.

To, k čemu teď došlo, bylo příliš rychlé, než aby to číkoliv oči dokázaly postřehnout. Hollinster už nijak nepochyboval, že Kaneovo šermování může být i efektní, bude-li si to přát. Jack postřehl nečekaný záblesk finty, namířené na ruku - rychlý, oslepující pohyb lesklé ocele - po němž se sir George Banway svalil k nohám Solomona Kanea mrtev. Z levého oka mu vytryskl tenký pramínek krve.

“Očním důlkem přímo do mozku,” prohlásil Kane pochmurně a otřel ostří rapíru, na němž utkvěla jediná osamocená kapka krve. “Ani nevěděl, co se stalo. Zemřel, aniž by si to uvědomil. Kéž by Bůh způsobil, aby každá smrt byla stejně rychlá. Přesto je mi ale těžko u srdce, protože to byl mladíček, jakkoli špatný, a nevyrovnal se mi v zacházení se zbraní. Nu což, Pán nás rozsoudí ve dni Posledního soudu.”

Mary zasténala v Jackově náruči, jakoby se probouzela z letargie. Nad celým okolím se začínalo šířit podivné světlo a Hollinsterovy uši zaslechly typické praskání.

“Podívejte se! Dům hoří!”

Z černé střechy Banwayova domu šlehaly plameny. Prchající piráti museli založit oheň, který se teď rozhořel tak silně, až překryl svit měsíce. Šarlatová záře se odrážela v krvavých odlescích od mořské hladiny a pirátská loď, obracející se právě k otevřenému moři, vypadala, jakoby plula po krvavém moři. I její plachty v té záři rudě zasvítily.

“Odplouvá oceánem krve!” vykřikl Kane, v němž se probudily skrývané pověry a láska k poezii. “Odplouvají krví a jejich plachty jsou krvavé! A za nimi jde smrt a hrůza, jež je vedou až do pekel! Krvavý bude jejich konec. Čeká je temný osud!”

Najednou fanatik naprosto změnil náladu a obrátil se k Jackovi a dívce.

“Ošetřím a zavážu ti rány, chlapče,” řekl měkce. “I když se mi nezdají být příliš závažné a navíc slyším na vřesovišti dusot mnoha kopyt, takže tví přátelé tady jistě budou co nevidět. Z každého utrpení se rodí síla, mír a štěstí. Snad budou po této strašné noci vaše cesty přímější.”

“Kdo jste?” vykřikla dívka a klekla si před ním. “Nevím, jak vám mám poděkovat…”

“Už jsi mi poděkovala dost, maličká,” odvětil podivný cizinec něžně. “Stačí mi, že jsi unikla svým pronásledovatelům a že tě vidím zdravou. Můžeš rozkvést, vdát se a porodit silné syny a ruměné dcerky.”

“Ale kdo jsi? Odkud přicházíš? Co hledáš? Kam jdeš?”

“Jsem poutník bez domova,” v jeho chladných očích se objevil nějaký podivně neuchopitelný, skoro mystický záblesk. “Přicházím ze západu a půjdu za vycházejícím sluncem, kamkoli Pán nasměruje mé kroky. A hledám… snad jen spásu své duše. Přišel jsem sem po cestě pomsty. Teď vás musím opustit. Jitro se blíží a nechtěl bych, aby mne zastihlo v nečinnosti. Možná, že vás už nikdy nespatřím. Můj úkol je splněn, došel jsem na konec dlouhé, krvavé cesty. Krvežíznivý lupič nežije. Najdou se ale další lumpové, jiné cesty msty a odplaty za zlo. Plním jen vůli Boží. Dokud zlo kvete a křivda vládne, dokud slabé bytosti, lidé či zvířata, jsou mučeny, nebude pro mne odpočinku pod žádným nebem, ani oddechu v žádném loži. Sbohem!”

“Zůstaň!” vykřikl Jack a v očích se mu najednou objevily slzy.

“Počkejte, prosím, pane!” zvolala Mary, natahujíc za ním svou bílou paži.

Vysoká postava už ale zmizela ve tmě, z níž nezaslechli ani nejlehčí zvuk kroků.

POHOŘÍ UMRLÝCH

1. Vúdú

Klacky, které N’Longa házel do ohně se s praskáním rozhořívaly. Mihotavé plameny lovily v temnotě postavy dvou mužů. N‘Longa, čaroděj vúdú z Pobřeží otroků, byl velice starý. Svědčilo o tom jak kostnaté, shrbené a vyhublé tělo, tak i tvář posetá stovkami vrásek. Červené záblesky ohně se odrážely od náhrdelníku z kostí lidských prstů, který měl zavěšen kolem krku.

Druhý z mužů byl Angličan jménem Solomon Kane. Vysoký, se širokými rameny, byl oděn v prostý černý šat, svědčící o jeho příslušnosti k Puritánům. Měkký klobouk bez ozdob, stažený hluboko do očí, skrýval bledou, tvrdou tvář. Chladně pozoroval plameny ohniště.

„Takže ses vrátil, bratře,“ zachraptěl čaroděj nářečím, které zde, na Západním pobřeží, bylo jediným jazykem srozumitelným jak bílým, tak černým obyvatelům. „Mnoho měsíců vyšlo a zapadlo od doby, kdy jsme zpečetili naše pokrevní bratrství. Vydal ses směrem k vycházejícímu slunci, ale nyní ses vrátil.“

„Ano,“ odpověděl Kane a jeho hluboký hlas zněl jako šepot ducha. „Je to nelítostný kraj, N’Longo, rudé země pokryté stínem násilí a koupané v krvavém moři smrti. Musel jsem se tedy vrátit…“

N‘Longa se zadíval do ohně a mlčel. Po dlouhé chvíli ticha se Kane ozval znovu.

„Tam dál, v neznámých pustinách…“ jeho ukazováček namířil k temné, mlčící džungli, ukryté za kruhem světla, „tam dál je možné potkat tajemství, prožít dobrodružství a setkat se s neznámým násilím. Už jednou jsem se odvážil vydat se do džungle a ona téměř pohltila mé kosti. Ale něco mi proniklo do krve, něco se v plížilo do mé duše jako šepot bezejmenného hříchu. Džungle! Temná a nepokořená… Po mnoha a mnoha mílích slané vody, které jsem překonal, jsem dospěl k jejím hranicím a jejímu srdci. Snad zažiji podivná dobrodružství… snad najdu své předurčení. Ale to už je lepší smrt než ta věčně nepokořitelná tesknota, než oheň, který mi naplňuje žíly hořkostí očekávání.“

„Ona tě volá,“ zamručel N’Longa. „Za nocí se ovíjí kolem mé chýše jako obrovský had a šeptá mi podivné věci. Ó ano! Džungle volá. Jsme opravdoví pokrevní bratři, ty a já: N‘Longa, mocný čaroděj velikých magií! Ty se zase vydáš do džungle, tak jako jde člověk, který musí odpovědět na její volání. Možná přežiješ, i když je pravděpodobnější, že se nevrátíš. Věříš kouzlům, které vykonávám?“

„Nerozumím jim,“ odpověděl Kane zamyšleně. „Viděl jsem však, jak jsi vyslal svého ducha daleko od těla, abys oživil ostatky jiného člověka.“

„Ano! Já, N’Longa, jsem kněz černého Boha! A teď se dívej, budu čarovat.“

Kane se pozorně zadíval na starého čaroděje, který pohyboval dlaněmi a šeptal si pod nosem zaklínadla, schoulený při ohništi. Pozoroval jej, ale přitom měl pocit, že upadá do spánku. Před očima mu počala houstnout mlha, skrze kterou se stále většími potížemi viděl N’Longu už jenom jako temný stín na pozadí planoucího ohně. Po chvíli vše zmizelo.

Přišel k sobě se zamrazením a jeho dlaň bezděčně sáhla pro pistoli, zastrčenou za pasem. N‘Longa se na něj usmíval přes plameny dohasínajícího ohně a v povětří byly cítit pachy, charakteristické pro nadcházející jitro. Čaroděj držel v dlaních dlouhou hůl z podivného tmavého dřeva. Hůl byla po celé délce pokryta podivuhodným ornamentem a jeden její konec byl zakončen ostrým hrotem.

„Toto je hůl vúdú,“ ozval se N‘Longa a vložil ji Kaneovi do rukou. „Ona tě ochrání v místech, kde tě zklamou tvé pistole a ten dlouhý nůž. Když mě budeš potřebovat, polož si ji na prsa, spleť na ní prsty a usni. Přijdu za tebou ve snu.“

Kane potěžkal hůl v ruce a nemohl se vynadivit jejímu vyřezávanému ornamentu. Hůl nebyla těžká, ale zdála se být tvrdší než železo. Po chvíli si řekl, že je to jenom další druh zbraně. Nad džunglí, rozťatou stuhou řeky, zabloudil první paprsek nadcházejícího úsvitu.

2. Červené oči

Kane sňal mušketu z ramene a opřel ji kolbou o zem. Ticho ho obklopovalo jako hustá mlha. Poškrábaná tvář a potrhaný oděv svědčily o dlouhotrvající pouti bušem. Rozhlédl se kolem.

O kus dál se zdvíhala přízračná, zelená, potrhaná stěna džungle, přecházející postupně v nízké keře a vysokou trávu. Před ním bylo vidět první z řetězu holých, ponurých pohoří posetých kameny, které odrážely nemilosrdně pražící slunce. Mezi džunglí a horami se táhl široký pruh divoké, neúrodné země porostlé travou a skupinkami tmavých stromů.

Krajina byla ponořena do naprostého ticha. Jediným projevem života bylo několik supů, kteří pomalu kroužili nad vzdálenými horami. Během posledních dní se Kane s těmito nesympatickými ptáky setkával stále častěji. Slunce se chýlilo k západu, ale zem stále trpěla nesnesitelným žárem.

Hodil si mušketu na rameno a pomalu se pustil vpřed. Neměl žádný přesný cíl. Kraj mu byl úplně cizí a každý směr pochodu se zdál být dobrý. Před mnoha týdny vystoupil z džungle s jistotou zrozenou z odvahy a lhostejnosti. Jen jakýmsi zázrakem se mu podařilo přežít několik prvních týdnů, ale za tu dobu zesílil a ztvrdl. Byl připraven postavit se tváří v tvář každému z mnoha nebezpečných obyvatel těch záludných krajů.

Cestou několikrát narazil na stopy lvů, v okolí ale žádná zvířata nezpozoroval; alespoň ne taková, která by zanechala výrazné stopy. Jedině supi posedávali na zřídka rostoucích stromech, podobni černým, ponurým stínům. Náhle, kus za sebou, zahlédl mezi ptáky jakýsi pohyb. Několik z nich se vzneslo do vzduchu a střídavě klesalo a znovu stoupalo u velké hromady vysoké trávy. Kane došel k názoru, že je z letargie musel vytrhnout lov nějaké krvežíznivé bestie, zarazilo ho však naprosté ticho, žádný řev nebo ozvěna boje, který obvykle takovou událost doprovází. Zaujalo ho to do té míry, že tam zamířil své kroky.

Konečně, prodíraje se travou sahající mu až po ramena, dospěl k ušlapanému pruhu a jeho očím se naskytl podivný pohled. Tváří k zemi leželo tělo tmavého muže, zpod nějž se před Angličanovýma očima vyplazil náhle velký, tmavý had a zmizel v trávě tak rychle, že Kane ani nestačil rozeznat jaký je to druh. Vyhlížel však podivně, jako kdyby v něm bylo cosi lidského. Kane zůstal stát nad tělem a s údivem pozoroval, že i když byly paže mrtvého rozhozeny a jakoby polámány, na těle nebylo ani škrábnuti. Avšak po útoku lva či levharda by musely zůstat zřetelné stopy. Pohlédl nahoru na kroužící supy a překvapilo ho, že několik z nich se spustilo níž k zemi a vydalo se po stopách toho divného tvora, který pravděpodobně usmrtil černokožce. Jaké stvoření mohli supi lovit ve vysoké trávě, když se živili výhradě zdechlinami? Bylo jasné, že se jedná o jedno z neprobádaných tajemství Afriky.

Kane pokrčil rameny a znovu si hodil mušketu přes rameno. Zažil už za těch několik měsíců, co opustil N‘Longův tábor, mnoho dobrodružství, ale stále ho ten nepojmenovatelný paranoidní stesk poháněl dál a dál do liduprázdných oblastí. Nepozastavoval se nad zdrojem tohoto jevu. Snad měl původ v Satanově snažení dovést lidi k úplnému zničení. Ale mohl to být také hlas neúnavného, nepokojeného ducha lovce dobrodružství – stesk téhož druhu jako ten, který pohání cikánské karavany světem. Stesk, který provázel lodě Vikingů na jejich plavbách neznámými moři a který ukazuje cestu klínům divokých husí.

Povzdechl si. V divoké krajině bez vody a stravy ho trápila divoká džungle svým nezdravým vlhkem, vsakujícím do těla jako jed. Dokonce i pohled na pouštní pohoří se zdál alespoň na oko příjemnější. Zahleděl se na něj, vyvstávající jako temný stín na kotouči zapadajícího slunce a znovu se vydal jejich směrem.

V levé ruce tiskl N’Longovu hůl a i když se jeho svědomí bouřilo proti obcování s předmětem zjevně ďábelského původu, nedokázal se doposud přinutit ji odhodit. Když tak putoval k horám, uviděl náhle před sebou, ve vysoké trávě, jež chvílemi dokázala skrýt vzrostlého člověka, náhlý pohyb. Rozlehl se hlasitý pisklavý výkřik a po chvíli hluboké zaryčení, připomínající zemětřesení. Opona trávy se rozestoupila a jako stéblo slámy nesené větrem z ní vypadla dívka čokoládové pleti, oděná pouze do jakési suknice. Několik kroků za ní se objevil mohutný lev. Děvče se s hlasitým křikem a pláčem doplazilo ke Kaneovým nohám. Angličan odložil hůl vúdú, bleskově sňal z ramene pušku a klidně zamířil mezi kočičí oči, které se k němu rychle blížily. Padl výstřel. Děvče znovu vykřiklo a skrylo tvář v prachu. Samec obrovských rozměrů vyskočil vysoko do vzduchu a pak zůstal bez hnutí ležet.

Kane rychle nabil zbraň než se odvážil podívat směrem k ležícímu děvčeti. Ležela nehybně jako lev, byla to ale pouze mdloba. Pokropil jí tvář vodou z polní lahve a dívka po chvíli otevřela oči a posadila se. Když se podívala do tváře svého osvoboditele, objevila se jí na tváři grimasa strachu a udělala pohyb, jakoby se chtěla zvednout. Kane jí podal ruku, ale sklopila tvář, třesouc se po celém těle. Angličan pochopil, že výstřel těžké muškety musel vyděsit každého domorodce, který se dosud nikdy nesetkal s bílým člověkem.

Dívka byla štíhlá, pěkná a její rovný, úzký nos a hnědý odstín kůže napovídaly berberský původ. Kane k ní promluvil dialektem říčních plemen, v tom prajednoduchém jazyce, kterému se naučil během cest a po krátkém zaváhání uslyšel odpověď. Lidé z tohoto kraje dodávali říčním plemenům otroky a slonovinu a jejich nářečí znali.

„Má vesnice je tam,“ odpověděla na Kaneův dotaz a ukázala štíhlou paží směrem k džungli rozprostírající se na jihu. „Jmenuji se Zunna. Matka mě zbičovala za to, že jsem rozbila džbán na vodu. Byla jsem nazlobená a utekla jsem ze vsi. Bojím se, chci se vrátit k matce!“

„Můžeš jít,“ odpověděl Kane. „Ale dovol mi, dítě, abych tě doprovodil. Co když někde poblíž číhá druhý lev? Chovala ses nerozumně, když jsi utekla ze vsi.“

Dívka na chvíli zaváhala.

„A nejsi Bůh?“

„Ne, Zunno. Jsem pouhý člověk, i když mám jinou barvu kůže než ty. Doprovoď mě do vaší vsi!“

Váhavě se zvedla a bázlivě si ho prohlížela přes neposlušný pramen spadajících vlasů. Kane si v duchu řekl, že připomíná malé, vystrašené zvířátko. Šla trávou a Kane se vydal za ní. Vesnice byla jihovýchodně a museli tedy jít cestou, která vedla k úpatí skal. Slunce zapadalo a uprostřed travnaté roviny se stále častěji ozýval lví řev. Kane se soustředěně zahleděl k západu. Ten kraj byl absolutně nevhodný k rozbití nočního tábora. Pohlédl na svah kopce, od kterého je dělilo sotva několik set metrů a v dálce zahlédl něco, co vypadalo jako vchod do jeskyně.

„Zunno,“ zabručel nejistě. „Před soumrakem se nám nepovede dojít do vsi. Pokud zůstaneme zde, roztrhají nás lvi. Tam, na úpatí kopce vidím jeskyni, kde bychom mohli strávit noc…“

Děvce se schoulilo a začalo se třást

„Jen ne do hor, pane!“ zašeptala. „To už raději mezi lvy.“

„Nesmysl!“ zarazil ji tónem, nesnášejícím odpor. Měl už dost zdejšího pověrečného strachu. „Strávíme noc v jeskyni.“

Už se neozvala a poslušně ho následovala. Překonali nevysoké úbočí a stanuli u vchodu do jeskyně s kamennými stěnami a podlahou pokrytou silnou vrstvou písku.

„Nasbírej trochu trávy, Zunno,“ rozkázal Kane a opřel mušketu o stěnu u vchodu. „Nevzdaluj se však příliš a pozorně poslouchej. Dávej pozor na lvy. U vchodu založíme oheň, který nás bude v noci chránit před divokými zvířaty. Buď tedy hodné dítě a přines suchou trávu a tolik klacků, kolik se ti povede nasbírat a pak si připravíme večeři. Mám v batohu sušené maso a trochu vody.“

Podivně na něj pohlédla a pak se beze slova obrátila. Kane natrhal trávu rostoucí poblíž, byla téměř vyschlá a spálená sluncem. Udělal z ní malou hromádku a pak křísnul křesadlem o ocílku. Právě se zamýšlel nad tím, jak udrží oheň celou noc, když ucítil, že není sám.

Kane byl zvyklý na lecjaké podivnosti, ale teď jím otřásla hrůza a mráz mu přeběhl po zádech. Před ním stáli mlčky dva muži. Byli vysocí, hubení a úplné nazí. Jejich kůže měla –černý, matný odstín, jako by byla pokryta šedavým náletem popela. Připomínali spíš mrtvoly. Jejich tváře se charakteristicky lišily od všeho, co doposud viděl: vysoce zdvižené, úzké obočí, obří, do tvaru rypáku se zužující nosy, velké a nelidsky rudé oči. Stáli bez nejmenšího pohybu a Kaneovi se zdálo, že živoucí jsou pouze jejich oči.

Promluvil, ale nikdo mu neodpověděl. Pozval je pohybem ruky dál a oni po chvíli, stále mlčky, přidřepli u vchodu, co nejdále od ohně.

Kane sáhl do batohu a začal vytahovat proužky sušeného masa. Měl pocit, že spíš pozorují žhoucí popel než jeho.

Slunce dospělo k západu. Strašidelná rudá záře zahořela nad celou travnatou rovinou, která teď připomínala vlnící se moře krve. Kane klečel nad batohem, když si všiml vracející se Zunny s plnou náručí trávy a suchého dříví.

Oči se jí okamžitě rozšířily. Větve jí vypadly z rukou a ticho přerušil výkřik, který měl varovat. Kane se otočil na koleně. Nad ním se vlnily dvě mohutné postavy. Bleskově vyskočil na nohy s pružností útočícího levharta. Čarodějovu hůl, kterou stále třímal v ruce, namířil na postavu bližšího útočníka a strčil jej vší silou zaostřeným koncem do prsou. Ale dlouhé, hubené paže druhého se kolem něj sevřely a oba upadli na zem.

Nehty jako drápy se mu vryly do tváře, rudé zraky se nořily do jeho očí se znehybňující silou. Kane se otočil na bok, jednou rukou se uvolnil od paží, které jej svíraly a druhou rukou sáhl po pistoli. Přiložil hlaveň k divochovu boku a zmáčkl spoušť. Když zazněl výstřel, tělo neznámého se otřáslo, ale na hrubých rtech se objevil děsivě pohrdavý úsměv.

Jedna z dlouhých paží se vsunula do Kaneova podpaží a druhá ruka se mu sevřela ve vlasech. Angličanova hlava se pod obří silou začala sklánět dozadu. Křečovitě ruku, která jej táhla, obouruč uchopil, ale tělo, do kterého se zaťaly jeho prsty, bylo tvrdé jako dřevo. Kanea pohltil děs. Zdálo se mu, že mu krk, ohýbaný obří silou, musí každou chvíli prasknout. Rychle sebou hodil dozadu, diky čemuž se uvolnil ze smrtícího stisku. Ale ten druhý nepovolil a znovu Angličana sevřel. Kane na zemi nahmatal vystřelenou zbraň, zvedl ji a vší silou udeřil. Ucítil, jak útočníkova lebka praská, ale na rtech se znovu objevil pohrdavý úsměšek.

Kanea stále víc zachvacovala panika. Kdo to byl schopen bojovat s prostřeleným bokem a roztříštěnou lebkou? To nemohl být člověk, ale jeden ze Satanových synů. Při této myšlence se Kane skrčil a mocně sebou trhnul tak, že se všichni ocitli na zemi a dokutáleli se až k ohništi. Kane sotva pocítil teplo na kůži, ale útočníkova ústa se náhle otevřela, jako ve smrtelné agónii. Děsivý stisk trochu povolil a Kaneovi se podařilo osvobodit.

Strašlivá kreatura se už zvedala ze země, ale Kane zaútočil jako vyhladovělý vlk na raněného bizona. V leže na boku se obrátil na záda a téměř instinktivně spojil své ocelové paže kolem cizincovy šíje. Když se znovu obrátil na bok, nečekaný pohyb zkroutil krk toho druhého tak, že se teď přes rameno díval na vlastní záda. Tělo leželo bez pohybu, ale Kaneovi se zdálo, že není mrtvé, protože v rudých očích plály strašidelné ohně.

Angličan se otočil. Dívka stála opřená o skalní stěnu s rozpaženýma rukama. Jeho oči se překvapeně rozšířily. Po chvíli rychle uchopil čarodějovu hůl a obrátil se k ležícímu útočníkovi. Ve tváři se mu objevila grimasa hnusu, zvedl však zbraň a vší silou ji vrazil do cizincových prsou. Tělo se mu před očima zhroutilo a rozpadlo v prach, podobně jako tělo prvního útočníka, jehož se hůl sotva dotkla na počátku souboje.

3. Vysněná magie

„Veliký Bože,“ zašeptal Kane. „Ti lidé byli mrtví! Jsou to upíři! Satan nám právě předvedl svou sílu!“

Zunna se mu připlazila ke kolenům a křečovitě ho objala.

„To býti chodící mrtví, pane,“ vyjekla zděšeně. „Měla jsem tě varovat.“

„Proč se na mě nevrhli hned jak se objevili?“ zeptal se.

„Polekali se ohně. Čekali až dohoří.“

„Odkud se tu objevili?“

„Z hor. Stovky jim podobných bloudí mezi skalisky a jeskyněmi hor a pasou se na životech lidí. Zabíjejí každého a požírají jeho duši, když opouští stydnoucí tělo. Ano, jsou to pojídači lidských duší!“ odpověděla Zunna.

„Uprostřed největšího z pohoří, pane, leží opuštěné kamenné město, kde kdysi za dob mých předků, ti lidé žili. Protože to byli lidé, i když poněkud odlišní, a vládli té krajině od nepaměti. Předkové mého plemene s nimi vedli válku, mnoho z nich usmrtili, ale jejich kouzelníci proměnili mrtvé právě v takové příšery. Nakonec byli proměněni všichni. Po věky přepadají vesnice v džungli. Scházejí z hor za soumraku a o půlnoci, sledují všechny stezky a stále vraždí a vraždí. Lidé i divoká zvěř před nimi utíkají a zastavit je může pouze oheň.“

„Mám tady ještě něco, co je přemůže,“ zavrčel Kane a zvedl magickou hůl. „Černá magie musí být přemožena černou magií a i když nevím, jaké kouzlo N‘Longa v holi uvěznil, tak přece…“

„Jsi Bůh,“ pronesla Zunna hlasitě. „Žádný člověk by si neporadil se dvěma mrtvými najednou. Pane, nechtěl bys sejmout prokletí tížící můj kmen? Už nemáme kam utéct a nestvůry vraždí podle chutí, dopadají všechny za ohradou vesnice. Tomuto kraji vládne smrt a všichni umíráme bez naděje.“

Hluboko v Kaneově duši se ozval hlas křižáka, zaplanul oheň fanatika, který obětoval celý svůj život boji se silami temnot.

„Teď se najezme,“ řekl. „Potom u vchodu do jeskyně rozděláme velký oheň. Plameny které odeženou dravce by nás měly ochránit i před démony.“

O něco později seděl Kane v jeskyni, bradu podepřenou na zaťaté pěsti a nevidoucíma očima upřenýma do plamenů – Zunna jej pozorovala z povzdálí z hlubokého stínu.

„Pomoz mi, Pane Zástupů,“ šeptal Kane. „Musí to být má ruka, která se přičiní o sejmutí kletby z této starobylé krajiny. Jak mám bojovat s mrtvými, když je nedokáže zdolat žádná zbraň? Může je zničit oheň… Zlomený vaz je pouze na chvíli znehybní. Dotek magické hole je proměňuje v prach… Co to znamená? Jak se mám postavit těm, pro které je esence lidského života pouze základem bytí? Nevydaly se snad proti nim v minulosti voje bojovníků, aby se zastavily před nedobytnými hradbami města, za kterými se upíři ukryli?“

Obklopovala je noc. Zunna usnula s tváří opřenou na oblém dívčím rameni. Řev lvů se odrážel ozvěnou mezi horami a Kane stále nepřítomně pozoroval oheň. Noc venku byla plná zvuků života, šepotu a šumu, tichých kroků kradoucích se nohou. Kane měl chvílemi pocit, když se vytrhl ze svého zamyšlení, že vidí odlesk obrovských rudých očí, které jej pozorují skrze plameny.

Šedavý úsvit se šířil nad rovinou, když Kane Zunnu jemně probudil.

„Ať se Bůh smiluje nad mou duší, která obcuje s barbarskou magií,“ řekl. „Ale domnívám se, že démony je možno přemoci pouze pomocí démonů. Starej se o oheň a kdyby se událo něco neobvyklého, vzbuď mě.“

Kane si lehl na záda do písku, kouzelnou hůl položil na prsa a spletl kotem ní prsty. Rychle usnul a okamžitě se mu zdál sen. Zdálo se mu, že prochází hustou mlhou a potkává se s N’Longou. Čaroděj k němu promluvil a jeho prostá slova se usadila v Kaneově vědomí tak hluboce, že bezezbytku vyplnila mezeru mezi snem a bděním.

„Až se narodí slunce, pošli děvče zpátky do vesnice,“ pověděl N’Longa. „Přikaž jí, aby sem dovedla svého milého. Ulož ho jakoby ve spánku a do rukou mu vtiskni kouzelnou hůl.“

Překvapený Kane se probudil. Ta vize byla tak podivná a skutečná a N‘Longa byl tak nezvyklý, když mluvil anglicky a ne svým jazykem. Kane pokrčil rameny. Věděl, že N’Longa ovládá umění vyslat duši prostorem, viděl na vlastní oči, jak čaroděj vstoupil do mrtvého těla. A přece…

„Zunno,“ ozval se Kane, odsunuv tento problém na jindy. „Doprovodím tě na okraj džungle, ty dojdeš do vesnice a vrátíš se sem, do jeskyně, se svým milým.“

„S Kranem?’ zeptala se naivně.

„Neznám jeho jméno. Najez se a půjdeme.“

Slunce se znovu chýlilo k západu. Kane seděl v jeskyni a čekal. Doprovodil děvče na bezpečné místo, kde džungle přecházela v travnatou pláň. I když viděl očima své duše jaká nebezpečí ji mohou potkat, přece jí pustil samotnou a sám se vrátil do jeskyně. Teď seděl a přemýšlel, nebude-li vržen do věčných ohňů, používá-li magii černého šamana, i když to byl jeho pokrevní bratr.

Ozval se tichý zvuk kroků. Do jeskyně vkročila Zunna v doprovodu vysokého, statného mladíka, jehož hnědá kůže svědčila o tom, že patří ke stejné rase. Pohlédl na něj pohledem plným nábožné úcty. Děvče ho muselo vykreslit jako božstvo. Nařídil chlapci, aby se uložil na zem ke spánku, tak jak mu to bylo řečeno ve snu, a do ruky mu vetkl magickou hůl. Zunna vše pozorovala očima rozšířenýma údivem. Kane couvl o krok, bylo mu poněkud trapně a začal přemýšlet o tom, jaký může být výsledek jeho počínání. Náhle s úděsem zpozoroval, že chlapec vzdychl a ztuhl.

Zunna se s výkřikem postavila.

„Ty jsi Krana zabil!“ vykřikla a vrhla se k Angličanovi, který stál ztuhlý a neschopen vydat hlas.

Rychle se však zastavila, otřásla se, ospale si přejela dlaní po čele; pak se zhroutila na zem, objavši tělo svého milého.

To tělo se však najednou otřáslo, ruce a nohy se lehce pohnuly a pak se posadilo a uvolnilo ze sevření paží děvčete, které stále leželo v bezvědomí.

Kran se podíval na Kanea. vychytrale se usmál a ten ironický úsměv vůbec neodpovídal mladíkovým mírným rysům. Kane se otřásl. Měkký pohled mladíkových očí se změnil. Lesknoucí oči jej teď pozorovaly hrdě, jakoby lstivě… To byl N‘Longův pohled!

„Ano, ano!“ ozval se Kran groteskně známým hlasem. „Cožpak nepogratuluješ starému N‘Longovi, pokrevní bratře?“

Kane mlčel. Nebyl schopen udělat sebemenší pohyb. Kran vstal a podivně si protáhl paže, jakoby se chtěl seznámit s něčím novým. Po chvíli se pyšně udeřil do prsou.

„To jsem já, N’Longa!“ ozval se pro něj charakteristickým chlubivým tónem. „Mocný čaroděj! Cožpak mě nepoznáváš, pokrevní bratře?“

„Jsi Satan,“ prohlásil Kane. „Nevím jsi-li Kranem nebo N‘Longou?“

„Jsem N‘Longa,“ odpověděl muž. „Mé tělo zůstává ve spánku v mé chýši na pobřeží daleko odtud. Jen jsem si na chvíli půjčil Kranovo tělo. Můj duch v jednom okamžení překonal deset dní cesty, dvacet dní by překonal stejně rychle. Opustil jsem své tělo a přenesl se do těla Kranova.“

„A Kran je mrtev?“

„Ne, není. Odeslal jsem jeho ducha na nějakou dobu do země stínů… Poslal jsem s ním i ducha děvčete, aby se necítil osamělý. Zanedlouho se znovu vrátí.“

„To je práce samotného Ďábla,“ vykřikl Kane divoce. „Kdybych na vlastní oči neviděl, že umíš ještě děsivější kouzla… Mám říkat N‘Longa nebo Kran?“

„Kran… ale no tak… Jsem N’Longa. Těla pro mě nejsou nic víc než oděv. Teď se já, N‘Longa nacházím v tomto těle!“ Znovu se udeřil do prsou. „Zakrátko se Kranův duch vrátí. Pak to bude znovu Kran a já zase N‘Longa. Ale teď Kran nežije. V tomto těle se nachází N’Longův duch. Jsem starý N‘Longa, pokrevní bratře!“

Kane pokýval hlavou. Byl to skutečně kraj plný děsivých tajemství, všechno tu bylo možné, dokonce i to, že k němu N‘Longa promlouval svým pisklavým hlasem z dobře stavěného Kranova těla a z jeho příjemné mladistvé tváře vyhlížely N’Longovy lesklé, hadí oči.

„Znám ten kraj odedávna,“ pronesl N‘Longa vraceje se k věci. „Ti mrtví jsou mocní kouzelníci! Nemusíš mi nic říkat… Vím o všem… mluvil jsem k tobě ve snu. Můj pokrevní bratr ty umrlé chce zabít, pravda?“

„Takové věci jsou proti přírodě,“ odpověděl Kane zachmuřeně. „V mém domově jsou známí jako upíři… Nikdy jsem nepředpokládal, že se setkám s celým národem.“

4. Vymřelé město

„Teď se tedy vydáme do vymřelého města,“ prohlásil N’Longa.

„Cože? A proč tam nevyšleš svého ducha, aby se se všemi upíry vypořádal?“ zeptal se ironicky Kane.

„Duch musí mít spřízněné tělo, aby měl v čem pracovat,“ odpověděl N’Longa. „A teď spi, ráno vyrazíme.“ Slunce zapadlo. U vchodu do jeskyně se mihotaly plamínky dohasínajícího ohniště. Kane se ještě jednou podíval na nehybné dívčí tělo, ležící tam, kam upadlo a začal se připravovat ke spánku. „Vzbuď mě o půlnoci, budu držet stráž do rána.“

Ale když s ním konečně N‘Longa zatřásl, budil se už nad plání nový den.

„Je čas na cestu,“ řekl čaroděj.

„A co s děvčetem? Jsi si jistý, že žije?“

„Určitě, pokrevní bratře.“

„Ale, na milost Boží, přece ji nemůžeme nechat na pospas všem démonům, kteří by se tady mohli objevit. A kromě toho lev…“

„Sem nepřijde žádný lev. Stále se zde vznáší pach upírů smíchaný s pachem člověka. Žádný lev nemá v lásce lidský pach a to více se bojí chodících mrtvých. A pak…“ N’Longa zvedl magickou hůl a položil ji napříč vchodu do jeskyně. „Sem nevkročí ani žádný mrtvý.“

Kane jej pozoroval úkosem bez zvláštního nadšení.

„Jak ji ta hůl může uchránit?“

„Je v ní zakletá moc,“ odpověděl N‘Longa. „Viděl jsi, jak se jeden z upírů rozpadl v prach, když se jej hůl jen dotkla. Žádný z nich se jí neodváží dotknout nebo se k ní přiblížit Dal jsem ti ji, protože se s chodícími mrtvolami můžeš setkat nejenom v Pohoří Upírů, ale i v hlubinách temné džungle. Ne všichni mrtví loví ve zdejším okolí a přece se musí všichni živit dušemi lidí… Jinak usychají jako ztrouchnivělé dřevo.“

„Proč tedy nevyrobíme víc takových holí a nevyzbrojíme jimi lidi?“

„To není možné.“ Starý N’Longa rozhodně potřásl hlavou. „V této holi je zakleta silná magie. Stará, velmi stará! Nikdo ze žijících nedokáže odhadnout její věk. Tam na pobřeží jsem přivolal spánek na svého bratra a pomocí své magie jsem hůl začaroval, aby tě ochraňovala. Byl jsem ti tím, jako pokrevnímu bratru, povinen. Dnes se vydáváme na výzvědy, nebudeme ji potřebovat. Ať zůstane zde a ochraňuje děvče.“

Kane pokrčil rameny, letmo pohlédl na tělo v jeskyni a vysel za čarodějem. Nikdy by děvče neponechal osudu, kdyby nebyl v hloubi srdce přesvědčen, že nežije. Dotkl se jí, ale tělo bylo nepřirozeně studené.

Den začínal, vydali se na cestu. Čím výše stoupali, tím strmější byla úbočí a tím klikatější cestu si museli vybírat mezi kamennými sesuvy a obřími skálami. Hory byly jako plástev medu posety temnými vchody jeskyní. Když kotem nich procházeli, znásobovali ostražitost a Kaneovým tělem neustále probíhal třas děsu při pomyšlení na démonické obyvatele těch nor.

„Upíři spí v jeskyních celý den až do západu slunce,“ ozval se N‘Longa. „Musí jich tady být hodně.“

Slunce stoupalo stále výš a nelítostně bičovalo nahá úbočí nelítostným žárem. Nad celým krajem viselo zlověstné ticho. Nikde neviděli sebemenší pohyb, ale Kane by přísahal, že se občas za kamenem při pohledu na ně skryl nějaký černý stín.

„Upíři se ve dne skrývají,“ řekl N’Longa a zachichotal se. „Bojí se supů. Supi se nedají obelhat. Vždycky poznají zdechlinu. Okamžitě by mrtvého dopadli a roztrhali na kusy.“

Kane se otřásl.

„Velký Bože!“ vykřikl a kloboukem sundaným z hlavy se udeřil do nohy. „Což děsivostem tohoto kraje nikdy nebude konec? Jedině, že se zdejší země skutečně nalézá v moci temnot!“

V Kaneových očích se zlověstně zablýsklo. Strašlivý žár, pocit osamění a navíc vědomí hrůzy číhající na každém kroku by otřáslo i člověkem s ocelovými nervy.

„Nesundávej klobouk, pokrevní bratře,“ poradil mu pobavený N‘Longa. „Žhnoucí slunce tě rychle zabije, nebudeš-li si dávat pozor.“

Kane neodpověděl, jen si upravil mušketu na rameni, kterou odmítl nechat v jeskyni. Nakonec dospěli k nejvyššímu štítu pásma a před nimi se otevřel pohled na malou kotlinu. V jejím středu se tyčilo vymřelé město, vybudované z šedivých, zvětralých kamenů. Kane po pohledu na stavby usoudil, že musí být neobyčejně staré. Hradby i domy byly vybudovány z obřích kamenných bloků, které se rozpadaly v ruiny. Celou plošinu, včetně ulic mrtvého města, prorůstala vysoká tráva. Mezi rozvalinami nebylo vidět sebemenší pohyb.

„Mají město… Proč tedy spí v jeskyních?“

„Snad se bojí, aby je nepoškodily kameny padající ze stropů. Snad neradi pobývají společně… Snad proto, že se požírají navzájem…“

„Jak to údolí halí ticho,“ zašeptal Kane.

„Upíří nemluví a nekřičí. Jsou mrtví. Spí v jeskyních a vychází v noci, po západu slunce. Protože na ně okolní plemena pořádala bojové výpravy, stahovali se upíři za hradby a bránili se v hranicích města.“

Kane přikývl. Rozpadávající se zdi, které obklopovaly vymřelé město, byly dostatečně vysoké a pevné, aby vydržely útok lidí ozbrojených luky, zvlášť když je bránily zástupy rypákovitých démonů.

„Pokrevní bratře,“ ozval se vážně N‘Longa, „právě mě navštívila magická myšlenka. Buď chvíli tiše.“

Kane usedl na kámen a nepřítomně pozoroval okolí. Daleko na jihu zahlédl zelenou stěnu listnatého oceánu džungle. Vzdálenost dodávala tomu pohledu zdání přeludu. Daleko blíže označovaly černé skvrny vchody do soumračných jeskyní děsu.

N‘Longa přidřepl a kreslil zaostřeným klacíkem do hlíny jakýsi podivný vzor. Kane jej pozoroval a přitom si pomyslel, že je velmi snadným cílem pro pár upírů, kteří by se mohli vybelhat ze svých jeskyní. Téměř současně se nad dřepícím čarodějem objevil černý, děsivý stín.

Kane instinktivně zareagoval. Vyskočil z kamene, na kterém seděl, jako vystřelený z praku a udeřil ohyzdného démona hlavní muškety přímo do obličeje. Neustále na svého nelidského protivníka útočil rychlými údery zbraně a nedával mu čas přejít do protiútoku nebo se alespoň udržet na místě. Skákal kolem něj jako šílený tygr.

Na samém okraji útesu upír ztratil rovnováhu, naklonil se dozadu a spadl do třicetimetrové hloubky. Jeho tělo zůstalo nehybně ležet na skalách plošiny.

N‘Longa už vstal. Ze všech otvorů ve skalách vylézaly živé mrtvoly. Rojily se u každého vchodu do jeskyně – strašlivé, černé, mlčící stíny. Vylézaly po úbočích, klouzaly po kamenech a jejich rudé oči se vpíjely do dvou mužů stojících nad vymřelým městem. Ze všech jam vylézaly zástupy mrtvých, jakoby přišel den posledního soudu.

N’Longa ukázal rukou a rozběhl se. Kane běžel za ním. Drápy, které se vysouvaly zpoza kamenů, se je snažily chytit a trhaly jim přitom oděv. Míjeli další jeskyně, z jejichž temnot proudily další příšery, nehlasně klapaly čelistmi a přidávaly se k honičce.

Mrtvé ruce se už téměř dotýkaly jejich paží, když překonali poslední úbočí a stanuli na úzké plošince vedoucí na štít. Démoni na chvíli zaváhali, ale pak pokračovali v pronásledování. Kane znovu sňal mušketu z ramene a rozmáchl se po rudých tvářích, rozháněje ruce, které se po nich natahovaly. Upíři byli jako mohutná vlna. V záchvatu šílenství zatočil mušketou a rozehnal útočníky do stran. Vlna se roztříštila, po chvíli se však znovu spojila a vydala se vpřed.

Nemohu – je – zabít! Ta slova se mu v hlavě rozléhala s rachotem kladiva dopadajícího na kovadlinu v rytmu tříštivých úderů, které rozdával mušketou dřevu podobným tělům a mrtvým kostem. Srážel je na zem, odstrkoval dolů, ale upíři se zvedali a znovu útočili. Už to nemohl dlouho vydržet… Co, proboha, dělal N’Longa? Podíval se rychle, prosebně přes rameno. Čaroděj stál na samém vrcholku štítu s hlavou zakloněnou, široce rozpaženýma rukama, jako kdyby se chystal k invokaci.

Kane už před sebou viděl jedinou skvrnu tváří s rudýma, do něj se vpíjejícíma očima. Ti v první linii představovali strašlivý pohled už sami o sobě – roztříštěné lebky, zdeformované tváře, polámané paže. Úporně však útočili a mezi nimi se natahovaly ruce z dalších řad, které se ho pokoušely chytit

Kane byl zbrocen krví. Z potrhaných žil útočících příšer nevytekla ani kapka horké, rudé krve. Náhle se za jeho zády ozvalo táhlé, pronikavé volání. N‘Longa. Vysoký hlas –jediný zvuk, který se ozýval kromě úderů dopadající muškety a třeskotu praskajících kostí – zazněl čistě a jasně.

Vlna upírů dosáhla ke Kaneovým nohám a začala ho stahovat dolů. Ostré drápy se mu zaryly do těla a hrubé rty přilnuly ke krvácejícím ránám. Setřásl ze sebe útočníky, poškrábaný a zalitý krví a dál rozdával rány kolbou muškety. Ale vlna se kolem něj znovu srazila a stáhla ho na zem.

To je konec, pomyslel si, ale v tu chvíli sevření útočících tel povolilo. Zahlédl nad sebou modrou oblohu, která byla plná rychlých úderů těžkých křídel. Uvolněný, útočníky oslepený a zuřivý vyskočil, připraven k dalšímu souboji. Ale překvapeně se zastavil. Horda upírů prchala dolů úbočím a nad hlavami se jim vznášeli obří supi, kteří na ně úporně útočili. Dopadali jim na ramena, vytrhávali jim z těl pláty mrtvého masa a požírali zástupy uprchlíků za pochodu.

Kane se šíleně zasmál.

„Můžete se stavět lidem i Bohu, ale supy neoklamete, vy satanovi synové. Ti bez potíží odliší mrtvé maso od živého!“

N’Longa stál nehybně, jako prorok na vrcholu hory. Obrovští černí ptáci se kolem něj vznášeli a kroužili. Rozepjaté paže se vlnily a pisklavý hlas se nesl ozvěnou mezi pohořím. Z nebes klesala další hejna supů… Supi! Měli konečně svou hostinu, na kterou tak dlouho čekali. Nebe jimi potemnělo, slunce se skrylo a celou krajinu pokryl neobvyklý stín. Supové se rozdělili na dlouhé, vlnící se zástupy, které se nořily do hloubi jeskyní s pleskotem křídel a klepáním zobáků. Jejich drápy trhaly těla ďábelských příšer vynořujících se z jeskyň.

Všichni upíři začali utíkat k městu. Osud, před kterým před věky unikali, je začal dostihovat a jejich poslední nadějí byly mohutné zdi města, které je tak dlouho chránily před útoky zoufalých lidí. Pod rozpadávajícími se stropy chtěli nalézt poslední skrýš. N’Longa se při pohledu na proud uprchlíků vlévající se do města hlasitě zasmál a skály mu odpověděly ozvěnou.

Když poslední uprchlíci zmizeli za zdmi, ptáci zůstali nad vymřelým městem, po celých stovkách sedali na zdi a ostřili si zobáky a drápy na věžích.

N‘Longa udeřil křemenem o ocílku u hromádky suchého listí, které si přinesl sebou. Hromádka bleskově vzplála, čaroděj se rychle narovnal a vrhl ohnivou střelu do kotliny. Dopadla jako meteor na plošinu dole. Vysoká tráva v kotlině okamžitě vzplanula.

Z vymřelého města, které jim spočívalo u nohou, se jako hustá mlha v neviditelných kotoučích vznesl do vzduchu strach. Kane se ponuře usmál.

„Slunce dobře vysušilo trávu,“ řekl. „V tomto roce bylo ještě méně dešťů než jiná léta o té době. Bude dobře hořet.“

Plamen se jako šarlatový had rozléval po suché trávě. Pohlcoval stále vetší prostor. Kane, stojící vysoko nad plošinou, skoro fyzicky cítil vyděšené pohledy rudých očí, které je pozorovaly. Šarlatový vír dosáhl hradby a jakoby couvnul, aby je mohl obejít kolem. Supi se s těžkým lopotem křídel a žalostným křikem vznesli do vzduchu. Plamen se po závanu větru vznesl do výše a vyplázl dlouhý červený jazyk podél kamenné zdi. Město bylo ze všech stan obklíčeno mohutnou barikádou ohně. Ke dvěma mužům, kteří vše pozorovali seshora, dolehl hluk požáru. Plameny se dostaly na druhou stranu hradeb a začaly bleskově hltat trávu v ulicích. Vlna požáru se rozšiřovala s děsivou rychlostí. Pruhy ohně zalévaly ulice i budovy a skrze tuto vijící se šarlatovou mlhu postřehli Kane s N’Longou stovky temných postav běhajících a válejících se, aby nakonec zmizely v červeném klubku ohně. Povětří bylo naplněno odporným zápachem páleného, hnijícího masa.

Kane s úlekem sledoval údolí. Bylo to opravdové peklo na zemi. Jako v noční můře měl před sebou řvoucí obrovský rudý kotel, kde černý hmyz bojoval se svým osudem a umíral. Plameny už sahaly do výše několika desítek metrů, když se nad ně vznesl nelidský vřesk, výkřik z nepojmenovatelných propastí kosmu, jakoby některý z upírů ze sebe těsně před smrtí strhnul pouta mlčení, která ho po staletí vázala. Vřesk se vznesl vysoko do vzduchu a byl posledním, smrtelným výkřikem své rasy.

Plameny dost rychle klesly. Požár byl krátký a bleskový. Planina teď vypadala jako černá skvrna a město se podobalo beztvaré hromadě kouřících, rozpadávajících se kamenů. Nebylo vidět jediné tělo, jedinou kost. Nad tím vším se vznášelo obrovité černé hejno supů, ale i to už začalo řídnout.

Kane pohlížel teskně na čistou modrou oblohu. Pohled mu připomněl silný, přímořský vítr, který rozfoukal mlhu hrůzy. Odkudsi z dáli se ozval přitlumený, nevýrazný lví řev. Supi se vraceli do svých hnízdišť v neuspořádaných černých kolonách.

5. Bratrství je potvrzeno

Kane došel ke vchodu do jeskyně, ve které bezpečně, tak jak to čaroděj slíbil, odpočívala Zunna.

Oděv na Puritánovi visel v cárech, paže a prsa měl pokryta vrstvou zaschlé krve, ale žádná vážně zranění ve smrtelném souboji na skále neutrpěl.

„Jsme mocní lidé,“ prohlásil N’Longa s hlubokým přesvědčením. „Město upírů už bude mrtvé, to je jisté. Žádný chodící mrtvý se už v těchto horách neobjeví.“

„Nerozumím,“ ozval se Kane, opíraje si bradu o ruku. „Řekni mi, N’Longo, jak jsi to dokázal. Jak jsi se mnou rozmlouval ve spaní, jak se ti podařilo vstoupit do Kranova těla a jak se ti podařilo přivolat tolik supů?“

„Můj pokrevní bratře,“ odpověděl N‘Longa a přešel z lámané angličtiny do dialektu říčních plemen, které Kane také ovládal. „Jsem tak starý, že kdybych ti prozradil svůj věk, nazval bys mě lhářem. Celý život jsem studoval magii, sedě z počátku u nohou mocných čarodějů jihu a východu. Pak jsem nějakou dobu sloužil bílému pánovi a tam jsem se naučil ještě víc. Ty si, bratře, představuješ, že se mi celá ta léta povede zkrátit do jednoho okamžiku a vysvětlit ti srozumitelně to, co jsem se učil celý život? Nedovedl bych ti vysvětlit ani to, jak se upírům dařilo uchránit těla před rozkladem pojídáním lidských duší. Když usínám, můj duch se vznáší vysoko nad džunglí a řekou, aby si mohl rozprávět s jinými duchy mých spících přátel. V kouzelné holi, kterou jsem ti dal, je zakleta mocná magie, magie mající původ ve Staré Zemi, která přitahuje mého ducha stejně silně, jako magnet bílých lidí přitahuje kov.“

Kane mlčel, poprvé pozoroval v lesklých N’Longových očích něco značně hlubšího a mocnějšího, než jen přísný pohled afrického čaroděje. Zdálo se mu, že hledí do vševidoucích magických očí jakéhosi zapomenutého proroka minulosti.

„Promluvil jsem k tobě ve snu,“ pokračoval N‘Longa. „Pak jsem seslal na duše Zunny a Krana hluboký spánek a přenesl je do vzdáleného, temného kraje, ze kterého se zakrátko vrátí a nic si nebudou pamatovat. Všechno se musí magii pokořit, bratře, zvířata i ptáci musí poslouchat hlas svého pána. Dlouho jsem studoval vúdú, kouzla supů, proto mi létající lidé, když jsem je zavolal, nemohli neodpovědět. To všechno znám, sám jsem jenom součástí, ale jak bych ti to mohl vysvětlit, pokrevní bratře. Jsi mocný bojovník, ale na stezkách magie jsi jako malé ztracené dítě. Já jsem se učil řadu let a nemohu tak rychle předat tolik svých znalostí, abys porozuměl. Pro tebe, příteli, magie znamená pouze zlou moc. Ale kdyby byla magie vždycky zlá, nepřál bych si ponechat to skvělé mladé tělo místo mého starého, zničeného životem? Ale Kran se bezpečně vrátí do své tělesné schránky. Ponechej si magickou hůl, bratře. Jsou v ní uvězněny mocné síly proti upírům, hadům a zlým silám. Já se teď vrátím do vesnice na pobřeží, kde odpočí vá mé tělo. A co bude s tebou, pokrevní bratře?“

N‘Longa pokynul hlavou a napřáhl ruku. Kane ji stiskl. Z čarodějovy tváře se vytratil výraz mystického napětí a oči se jakoby s jedovatou ironií chytrácky zableskly.

„Ted odejdu, pokrevní bratře,“ řekl čaroděj, vraceje se ke svému milovanému nářečí, na něž byl pyšnější než na všechny své kousky. „Dávej na sebe pozor… Braň se, aby džungle nepohltila tvé kosti. A nezapomeň na magickou hůl, bratře! Ano, ano, bratrství bylo potvrzeno!“

Ulehl na písek a Kane s údivem pozoroval, že se N‘Longovy rysy začínají z Kranovy tváře vytrácet. Jeho tělo se líně pohnulo. Daleko, na Pobřeží Otroků, se muselo tělo starého N‘Longy otřást a pohnout úplně stejně v čarodějově chýši, jako kdyby se probouzelo z hlubokého snu. Kane se otřásl.

Kran usedl, zívl, protáhl a usmál se. Vedle něj se posadila Zunna, protírajíc si oči.

„Museli jsme si zdřímnout, pane,“ řekl Kran hlasem plným lítosti.

NÁVRAT SIRA RICHARDA GRENVILLEA

Vedle spícího muže Pod stromem v mlze se ztráceje Sir Richard Grenville se náhle objevil A za ruku ho uchopil.

Lesu zlověstný vládl stín, Jenž ani lehounkému vánku nedovolil se projevit. Salomon Kane se probudil A podíval se přízraku do tváře.

Neměl strach, byl jen překvapen. - Jsi to opravdu ty? Můj zemřelý druh zpřed let, který padl po boku mém?

Sir Richard řekl: - Vstávej, už je čas! Psi Smrti cítí kořist. Obětní kůl vrahů smečka Hlavou tvou ověnčit chce.

Po krvi bažící bojovníci Už se vydali do džungle temné. Stovky bosých nohou už temnotu Rozeznívají tichým krokem.

Solomon vstal, obnažil zbraň, Která už toho tolik pamatovala, Když z temnoty na něho vyrazil Zástup pekelných duší.

Výstřely z pistolí roztrhly noc A v záblescích ohne z hlavní Krvavé se zaleskla očí síla. Výkřiky splynuly z hrdel sta.

Vyrazil rapír jako had, Smrt kolem sebe rozsévaje. Neporazitelným zdál se být muž V měsíčním světle.

U jeho boku druhý muž stál, Svým vzezřením naháněje strach. A výkřiky hord utichly náhle A krví nasákl písek.

Udeřili tiše, přinášejíce smrt. Stejně tiše se ztratili v temnotě. Na udusané zemi mezi stromy Hromada mrtvol zůstala.

Kane se podíval vedle sebe, natáhl pravici, Leč marně napínal zrak. Nikdo nestál po jeho boku, drže v ruce zbraň V této měsíční noci.

KŘÍDLA VE TMĚ

1. Kůl hrůzy

Opřený o podivně vyřezávanou hůl se Solomon Kane udiveně díval na tajemství, které se před ním objevilo. Viděl už příliš mnoho opuštěných vesnic od dob, kdy se obrátil k východu a opustil Pobřeží Otroků, aby se ztratil v bludišti džunglí a řek, žádná z nich se ale této nepodobala. Obyvatele nevyhnal hlad – nedaleko od vesnice si povšiml záhonu bující divoké rýže. Arabští lovci otroků se do tohoto odlehlého kraje také nepouštěli. Tuto vesnici musela zpustošit nějaká kmenová válka, rozhodl, když se podíval na kosti a zuby cenící lebky, roztroušené v trávě a křovinách. Byly rozbité a polámané. Postřehl šakala a hyenu, opatrně se kradoucí mezi rozpadajícími se chatrčemi. Ale proč útočníci odhodili kořist? Na zemi ležely válečné oštěpy s násadami, které se rozsypávaly po mnoha útocích termitů, a štíty, hnijící v dešti a slunci. Na krku jedné z koster se leskl náhrdelník ze světle pomalovaných kamínků – to je přece cenná kořist pro každého divokého útočníka.

Prohlédl si chatrče. Podivné – střechy pokryté slámou byly u mnoha z nich potrhané, jako kdyby se nějaká stvoření, vyzbrojená drápy, pokoušela do nich dostat seshora. A tehdy něco spatřil – jeho oči se zúžily údivem nad tím, čemu nemohl uvěřit. Hned za kopečkem plesnivějících zbytků, které kdysi byly palisádou, se tyčil obrovský baobab. Do výše nějakých šedesáti stop neměl větve a jeho kmen byl příliš široký na to, aby se po něm dalo vyšplhat. Přesto uprostřed nejvyšších větví visela kostra, nejspíš nabodnutá na zlámanou větev. Solomon Kane pocítil, jak mu rámě stisklo studenou rukou tajemství. Jak se ty žalostné pozůstatky ocitly na stromě? Hodila je tam snad nelidská tlapa nějaké nestvůry?

Kane pokrčil rameny a jeho dlaň se bezmyšlenkovitě sesula k pasu, k černým rukojetím těžkých pistolí, dlouhého rapíru a dýky. Nepociťoval strach, který by zachvátil obyčejného člověka, kdyby se ocitl tváří v tvář s Neznámým a Bezejmenným. Léta potulek po podivných zemích a srážek s neobyčejnými nestvůrami zbavily jeho ducha i tělo všeho, co nebylo tvrdé jako ocel. Vysoký, štíhlý, skoro hubený, vystavěn podle vzoru typického pro vlka. Široká ramena, dlouhé ruce, nervy jako špagáty a železné svaly doplňovaly obraz tohoto rozeného zabíječe a šermíře. Trny džungle k němu neměly slitování. Oděv a klobouk bez per na něm visely v cárech, kožené boty z Cordoby byly obnošené a vybledlé. Slunce mu speklo ramena a prsa do barvy tmavého bronzu, ale asketicky štíhlá tvář se zdála necitlivá na paprsky. Měl podivnou temněbledou pleť, která mu dodávala vzezření skoro jako nebožtíkovi, jedině světlé, chladné oči odporovaly tomuto dojmu.

Po chvíli si Kane ještě jednou prohlédl vesnici pozorným pohledem, upravil pás, přehodil do levé ruky vyřezávanou hlavou kočky zdobenou hůl, kterou mu již kdysi dávno věnoval N’Longa a vykročil vpřed.

Na západ od vesnice se táhl úzký pás lesa, přecházejícího do širokého pásu savany – vlnícího se moře trav, dosahujících člověku až po prsa a někdy dokonce ještě výše. Dál pak opět les, který se rychle měnil v džungli. Právě odtamtud Kane uprchl jako pronásledovaný vlk a po jeho ještě čerstvé stopě pospíchali černoši se zuby spilovanými do špičky. Ještě teď tu s lehkým vánkem zazníval tichý hlas bubnů, šeptajících přes dlouhé míle džungle a stepi své strašlivé vyprávění o nenávisti, touze po krvi a lačnosti žaludků.

V Kaneho myšlenkách stále ještě žila vzpomínka na tento útek a takřka neodvratnou smrt. Příliš pozdě, teprve včera, se zorientoval, že dorazil do země lidojedů. Celé odpoledne běžel páchnoucími parami husté džungle, plazil se, ukrýval se, prosekával se, křižoval vlastní stopy a těsně za zády stále cítil přítomnost těch strašných lovců. Náskok získal teprve během noci, kdy pod ochranou tmy překročil pás stepi. Teď, pozdě ráno, své pronásledovatele neviděl ani neslyšel, neměl ale důvod věřit, že zanechali pronásledování. Když vcházel na savanu, byli mu v patách.

Solomon Kane se rozhlížel po kraji, táhnoucím se před ním. Na východě se tyčilo obloukovité pásmo hor, stočené k severu a jihu, většinou lysých a holých. Na jihu se táhly až k obzoru a jejich potrhané obrysy Kaneovi připomněly černé hory Negari. Blíž se nacházel mírně zvlněný terén, dosti hustě zalesněný, ale ne tak hustý, jako džungle. Zdálo se, že to je rozsáhlá náhorní plošina, na východě uzavřená horami, na západě savanou.

Puritán se vydal na východ dlouhým, plynulým, jakoby únavy neznajícím krokem. Někde za ním se kradli černí ďáblové a on nebyl ochoten dostat se do slepé uličky. Ve skutečnosti se mohlo stát, že výstřel donutí nepřátele k panickému útěku, ale oni se přece jen nacházeli příliš nízko na žebříčku lidství, takže to v jejich tupých mozcích nemuselo vyvolat žádné souvislosti ani strach před něčím nepřirozeným. A dokonce ani Solomon Kane, jehož sir Francis Drake nazýval králem devonských mečů, by nedokázal zvítězit v boji s celým kmenem.

Ztichlá vesnice a tíha jejího tajemství a smrti zůstala vzadu. Na této vrchovině panovalo absolutní ticho. Nebylo slyšet zpěv ptáků a jen němý ara se míhal mezi korunami stromů. Ticho narušovaly jen Kancovy kroky a šelest větru, nesoucí zvuk bubnů.

Najednou spatřil Angličan výjev, jehož nečekaná hrůznost způsobila, že mu srdce rychleji zabušilo. O několik okamžiků později stál tváří v tvář samotné Hrůze, strašlivé a naprosté. Uprostřed rozlehlé mýtiny byl postaven kůl, k němuž bylo přivázáno něco, co kdysi bylo černým člověkem. Kane kdysi v řetězech vesloval na turecké galéře, dřel ve vinicích Barbarie, bojoval s rudokožci v Novém světě a omdléval bolestí v celách španělské Inkvizice. Věděl, jak nelidští dokáží být lidé. Teď se ale i on zachvěl a pocítil vlnu mdlob. Ale neotřásla jím hrůznost ran, i když byly hrozné, ale to, že ten lidský cár ještě žil. Když se totiž přiblížil, zvedla se hlava, svěšená na dobitá prsa, házela sebou ze strany na stranu a ze rtů zaznívalo zvířecí sténání.

Promluvil k tomuto stvoření a ono hlasitě vykřiklo, svíjejíc se v neuvěřitelných vlnovkách. Házelo hlavou nahoru a dolu a zdálo se, že se pokouší něco zahlédnout prázdnotou rozevřených očních otvorů. Hluše ječící bytost choulila své tělo ke kůlu, k němuž byla připoutána. Zvedla hlavu, jako kdyby poslouchala, jakoby očekávala něco z nebe.

“Neboj se!” řekl Kane dialektem říčních kmenů. “Neublížím ti. Už ti nic neublíží. Osvobodím tě.”

Když to říkal, hořce si uvědomoval prázdnotu svých slov, ale jeho hlas probudil nějaké nejasné souvislosti v šíleném, umírajícím černochově mozku. Mezi rozbitými zuby přicházela slova, nejistá a tichá, nesouvislá a přerušovaná sliněním a blábolením. Tento lidský cár mluvil jazykem příbuzným nářečím, která se Kane naučil od přátelských kmenů na řece. Pochopil tedy, že oběť u kůlu stojí už dlouho – mnoho měsíců, blábolil černoch v agónii přicházející smrti – a celou tu dobu si s ním hrály zlé bytosti podle svých nelidských choutek. Nazval je, ale Angličan jej nepochopil. Jméno znělo jako akaana. Ale sem jej nepřivázaly ty akaany. Ztrápený mučedník vykoktal jméno Goru, který byl šamanem a příliš silně stáhl provaz na jeho nohách. Kane se podivil, jak vzpomínka na tak bezvýznamnou bolest dokázala projít bludišti mučení, když si ji černoch pamatoval ještě i teď.

A ještě k tomu, což Kaneho udivilo, mluvil černoch i o svém bratrovi, který jej pomáhal přivazovat. Plakal přitom jako dítě, vlhko tvořilo krvavé slzy v prázdných jamkách. Blábolil něco o oštěpech, polámaných před lety během nějakých již zapomenutých lovů. Solomon černochovi opatrně rozťal pouta a složil jeho zmučené tělo na trávu. Snažil se být opatrný, lidský vrak se ale svíjel a sténal jako zdechající pes a z početných ran opět vyrazila krev. Kane si povšiml, že rány vypadají, jako by byly spíše uštědřeny zuby a drápy, než noži nebo oštěpy.

Konečně byla práce ukončena a zkrvavené, zmučené tělo spočinulo na měkké trávě se starým, potrhaným kloboukem pod hlavou. Černoch těžce dýchal.

Angličan otevřel čutoru a mezi rozbité rty vlil několik kapek vody.

“Povyprávěj mi o těch ďáblech,” řekl, když se schýlil k oběti. “Při Bohovi mého národa! Tenhle zločin bude pomstěn, i kdyby mi stál v cestě samotný satan!”

Dá se pochybovat o tom, zda tato slova umírajícímu došla. Kane ale uslyšel jiný zvuk. Ara, se svou typickou zvědavostí, vyletěla z blízkého háječku a přeletěla tak nízko, že se křídly dotkla, Evropanových vlasů. Když černoch uslyšel šum křídel, zvedl se a vykřikl. Kane věděl, že ho bude ten křik pronásledovat až do smrti jako noční můra.

“Křídla! Křídla! Opět přicházejí! Ach, milost, křídla!”

Z úst se mu vyvalil proud krve. Za chvíli už byl mrtev.

Kane vstal a otřel si čelo vlhké ledovým potem. Les znehybněl jako začarovaný v poledním horku a nad zemí zavládlo ticho. Angličan se zamyšleně podíval na pásmo černých, nepřátelských hor, kupících se v dáli za savanou. Na této tajemné zemi ležela stará kletba, která zastínila puritánovu duši.

Opatrně zvedl zkrvavenou mrtvolu, v níž kdysi hořel život, mládí a radost. Položil ji na pokraj mýtiny a nejlépe jak uměl složil studené údy. Ještě jednou se zachvěl, když pohlédl na hrůzné rány, a pak na mrtvole navršil kamennou mohylu vysokou tak, že by pod ní ukryté tělo nedokázali najít dokonce ani nenechaví kojoti.

Jen co skončil, vytrhlo jej něco z ponurých myšlenek a připomnělo mu jeho skutečné postavení. Nějaký tichý zvuk, snad jen jeho vlčí instinkty způsobili, že se ohlédl. Něco se na druhém konci mýtiny pohnulo a mezi vysokou trávou uviděl odpornou černou tvář s kolečkem ze slonoviny v placatém nose, rozevřené silné rty odkrývající zuby, jejichž spilované špičky byly zřetelné dokonce i z této vzdálenosti. Pronikavé oči, nízké ustupující čelo ověnčené hřívou kudrnatých vlasů. Než se tato tvář stačila ukrýt, skočil Kane pod ochranu vysokých stromů, rostoucích kolem mýtiny. Uháněl jako chrt, kličkoval mezi kmeny. Každou chvíli očekával vítězný křik lovců které spatří, jak se vynořují z křovin za ním.

Zakrátko ale došel k názoru, že jej nejspíš pronásledovali tak, jak někteří dravci loví kořist, pomalu a neúprosně. Šel lesem, využíval každý kryt a neviděl ani stín pronásledovatelů. Věděl ale, tak jak ví pronásledovaný vlk, že kolem něho krouží a čekají na vhodný okamžik k tomu, aby zaútočili a přitom neriskovali vlastní kůži. Kane se usmíval smutně, neradostně. Má–li to být zkouška výdrže, tak uvidíme, v jakém poměru jsou svaly divochů k jeho železné odolnosti. Jen až padne noc, znovu dokáže vyklouznout. A pokud ne… v hloubi srdce byl přesvědčen, že anglosaská bojovnost, pobouřená jen myšlenkou na útěk, jej již zanedlouho donutí otočit se a bojovat, i když jej nepřátelé počtem převyšovali nejméně stokrát.

Slunce se chýlilo k západu. Kane mel hlad. Ráno snědl zbytek sušeného masa a od té doby neměl nic v ústech. Prameny, na které občas narazil, mu poskytly vodu, a jednou se mu zdálo, že mezi stromy zahlédl střechu veliké chýše. Obešel ji velikým obloukem. Bylo nesnadné uvěřit, že je tak tichá náhorní planina obydlena, ale i kdyby tomu tak bylo, určitě by její obyvatelé nebyli méně krutí než ti, kteří jej pronásledovali.

Terén byl stále nerovnější. Objevily se nepravidelné vršky a strmé svahy. Kane se blížil k úpatí tichých hor. Stále neviděl pronásledovatele. Jen když se ohlédl, povšiml si nezřetelných pohybů – nějaký mihnoucí se stín, stopa v trávě, prudce se narovnávající větvička, pohyb listí. Proč jsou tak opatrní? Proč nepřijdou a neukončí tu hru?

Nastala noc. Kane dorazil ke svahům, vedoucím k úpatí hor, které se teď nad ním hrozivě černaly. Byly jeho cílem, doufal, že se tam zbaví svých pronásledovatelů. Ale přesto cítil, jak jej od nich odrazuje nějaká podivná nechuť. Skrývalo se v nich tajuplné zlo, odporné jako tma a jen hvězdy rudě mrkaly v těžkém vedru tropické noci. Kane se na chvíli zastavil v neobyčejně hustém háji. Dál už les řídl. Uslyšel tichý zvuk, který ale nebyl šuměním nočního větru, protože těžkými listy nehoupal žádný závan.

Když se otočil, zahlédl ve tmě nějaký pohyb. Nezřetelný stín na něj skočil se zvířecím rykem. Uhnul ráně jen díky hvězdám, které se odrážely od ostří. Ucítil, že jej spoutávají štíhlé, svalnaté ruce a špičaté zuby mu vnikají do těla. Zuřivě bojoval. Jeho košile se roztrhla na vyštípených zubech dýky. Jen náhodou dokázal chytit ruku, vyzbrojenou železným nožem. Vytáhl dýku. Cítil nepříjemný strach, když každou chvíli očekával kopí v zádech.

Překvapilo jej, že ostatní nepomáhají svému druhovi, ale bojoval celou silou svých ocelových svalů. V sevření se kolébali a svíjeli ve tmě a každý z nich se snažil vrazit své ostří do protivníkova těla. Prudké trhavé pohyby je odhodily na hvězdami osvětlenou mýtinu a Kane si povšiml kolečka ze slonoviny v širokém nose a špičatých zubů, které jako zuby divoké bestie lapaly po jeho krku. Podařilo se mu srazit ruku, držící ho za zápěstí, a vrazit dýku hluboko mezi černochova žebra. Bojovník vykřikl a ve vzduchu bylo cítit dráždivý, pronikavý zápach krve. V téže chvíli Kaneho povalil úder velikých křídel. Omráčen padl k zemi a černoch zmizel s výkřiky smrtelného strachu. Kane, hluboce otřesený, vyskočil. Slábnoucí křik polomrtvého kanibala byl slyšet někde shora.

Napjal zrak. Zdálo se mu, že na pozadí noční oblohy vidí beztvaré Něco, zakrývající hvězdy – svíjející se lidské údy, veliká křídla a nezřetelné obrysy – zmizelo to tak rychle, že si nebyl jist, že skutečně něco viděl.

Uvažoval, zda celá tato záležitost nebyla jen noční můrou. Ale když se potácel mezi kořeny, nalezl svou hůl ju–ju, jíž odrazil ránu krátkého oštěpu, který ležel vedle. A potřeboval–li by ještě další důkaz, měl ještě vlastní zkrvavenou dýku.

Křídla! Křídla v noci! Kostra ve vesnici, potrhané střechy chýší, zmrzačený černoch, jehož rány nebyly způsobeny ani noži ani oštěpy a jež zemřel křičíc o křídlech! Tato země byla určitě loveckým revírem obrovských ptáků, kteří považovali lidi za svou kořist. Ale když to byli ptáci, proč nesežrali úplně toho nešťastníka u kůlu? A nakonec v hloubi srdce Kane nevěřil, že by nějaký pták mohl vrhat takový stín, který zakrýval hvězdy.

Pokrčil rameny. Bylo ticho. Kam se poděl zbytek kanibalů, stíhajících jej už od vzdálené džungle? Donutil je k útěku osud druha? Pohlédl na pistole. Co se dá dělat, lidojedi nelidojedi, této noci do těchto ponurých hor nevejde.

Teď se musí prospat, i kdyby po jeho stopách šli všichni démoni Starého světa. Tlumený řev ze západu jej varoval, že se dravé bestie vydaly na lov. Rychlým krokem se vydal dolů a dorazil do hustého háje blízko místa, kde porazil lidojeda. Vyšplhal se vysoko mezi mohutné větve stromu a nalezl vidlici, v níž se dokázala směstnat dokonce i jeho mohutná postava. Větve nad hlavou jej chránily před útokem jakéhokoli okřídleného tvora, pokud by se divoši skrývali někde poblíž, probudí jej zvuk jejich šplhání – protože dokázal spát jako kočka. Jedná–li se o hady a leopardy, tak už tisíckrát takhle riskoval.

Solomon Kane usnul a měl nezřetelné, chaotické sny naplněné strachem před zlými silami, přicházejícími z dob před příchodem člověka. Pak se změnily v představy zřetelné, jakoby je prožíval ve skutečnosti. Zdálo se mu, že se prudce budí a sahá po pistoli – tak dlouho již vedl život divokého vlka, že sáhnutí bylo přirozenou reakcí na každé prudké probuzení. Zdálo se mu, že na větvi před ním sedělo podivné, sotva viditelné stvoření a zíralo na něj vyhladovělýma, lesklýma, žlutýma očima, jejichž pohled se vtíral do všech koutů jeho mozku. Samotný přízrak byl vysoký, štíhlý, měl podivně znetvořenou postavu a tak se skrýval ve tmě, že by se zdál jen stínem, kdyby nebylo žlutých oči. Kaneovi se zdálo, že sedí jako začarovaný, že se v těch očích objevila nejistota, že bytost odchází po větvi tak, jak by šel člověk a pak roztahuje veliká šedivá křídla, skočí do prostoru a mizí. Tehdy Kane vyskočil. Snový opar se pomalu zvedal.

Ve slabém světle hvězd neviděl nikoho, jen sebe pod gotickou klenbou větvoví. Takže to byl jen sen… a přece, představa byla tak zřetelná, tak plná nelidského hnusu… ještě teď se ve vzduchu vznášel nezřetelný pach dravých ptáků. Napjal sluch. Zachytil dech nočního vetru, šepot listí, řev lva – nic víc. Pak Kane opět usnul a vysoko nad lesem na hvězdné obloze kroužil stín, jako sup nad raněným vlkem.

2. Boj na obloze

Záře úsvitu osvětlila horské pásmo na východu. Kane se probudil. Vzpomněl si na noční přízrak a když slézal ze stromu, ještě jednou jej udivila jeho zřetelnost. V blízkém potůčku uhasil žízeň a několika v tomto kraji zřídka se vyskytujícími plody utišil hlad.

Pohlédl k horám. Byl zvyklý bojovat až do konce a někde tam sídlil ukrutný nepřítel lidských synů. Tato skutečnost byla pro puritána stejnou výzvou, jako rukavice, kterou mu kdysi hodil horkokrevný elegán z Devonu.

Osvěžen celonočním spánkem se vydal kupředu dlouhým, stejnoměrným krokem. Minul hájek, který byl svědkem nočního souboje, a vešel na území, kde stromy rostly stále řidčeji. Stoupal vzhůru. Zastavil se jen jednou, aby se znovu podíval na cestu, kterou již urazil. Když už byl vysoko nad náhorní planinou, postřehl i přes vzdálenost opuštěnou vesnici – nevelikou skupinku chatrčí z bambusu a hlíny. Jedna z nich, stojící na malé vyvýšenině, byla větší než ostatní.

Když se tak díval, padlo na něj seshora nečekaně něco hrozného, třepetajícího silnými křídly. Kane se udiveně otočil. Všechno nasvědčovalo tomu, že okřídlení tvorové loví jen v noci, takže neočekával útok v plném světle. Přesto na něj nalétávalo stvoření, připomínající netopýra, které jakoby vylétalo z oslepujícího slunečního terče. Uviděl silná, široce rozestřená křídla a z nich vyhlížející strašlivou lidskou tvář. Vytrhl pistoli a vystřelil, nestvůra se zatočila, udělala přemet a padla mu k nohám.

Schýlil se, stále ještě držel pistoli v ruce a širokýma očima si prohlížel mrtvolu. Toto stvoření bylo bezpochyby démonem z nejčernějších pekelných propastí, napovídala Kaneho puritánská duše, a přesto ho zabil kousek olova. Udivený Kane pokrčil rameny. I když se během svého života dostal na nejpodivnější místa, nikdy nic podobného neviděl.

Stvoření připomínalo člověka, i když bylo nelidsky vysoké a nelidsky hubené. Podlouhlá, úzká, holá hlava byla hlavou šelmy. Nestvůra měla malé, přiléhající, podivně špičaté uši, smrtí zkalené oči byly šikmé a měly nezvyklou nažloutlou barvu. Nos byl tenký a skobovitý jako zobák dravého ptáka, ústa připomínala široký šrám. Agónií zkřivené úzké rty, pokryté kapičkami pěny, odkrývaly vlčí tesáky.

Přesto stvoření, holé a nahé, připomínalo lidskou bytost. Mělo mohutná, široká ramena, tenkou šíji, dlouhé svalnaté ruce. Palec byl umístěn stejně, jako u některých druhů velkých opic a všechny prsty byly ozbrojeny masivními, zakřivenými drápy. Prsa měla tato bytost podivně znetvořená – jako kýl lodi z nich vystupoval můstek, od nějž dozadu vybíhala žebra. Dlouhé klackovité nohy byly zakončeny velikými chápavými, dlaním podobnými chodidly, jejichž palec byl postaven proti prstům, stejně jako u lidí. Prsty u nohou měly obyčejné dlouhé nehty.

To, co bylo u tohoto podivného tvora nejpodivnější, se ale nacházelo na jeho zádech. Z ramen mu vyrůstal pár velikých křídel, složených jako křídla můry, ale vytvořených z kožovitého materiálu, nataženého na kostech. Vyrůstaly nízko pod rameny a končily v půli cesty k úzkým bedrům. Tato křídla, jak se Kane domýšlel, mohla mít rozpětí kolem sedmnácti stop.

Angličan nestvůru uchopil a zvedl nahoru, mimovolně se vyhýbal doteku hladké kožnaté blány křídel. Příšera vážila asi polovinu toho, co stejně vzrostlý člověk, který měřil šest a půl stopy. Jeho kosti měly nejspíš stejnou strukturu jako kosti ptáků a tělo bylo postaveno skoro výlučně jen ze svalů.

Kane ustoupil a ještě jednou si prohlédl svou oběť. Takže sen nebyl snem a tahle odporná bytost, nebo některá jiná, jí podobná, která seděla vedle něj na větvi, byla hrůznou skutečností…

Udeřila jej mohutná křídla! Něco na něj spadlo z oblohy! Kane se otočil a pochopil, že učinil chybu, která se poutníkům v džungli nepromíjí – údivem a zvědavostí přestal být opatrný. Další okřídlená nestvůra mu již sahala po hrdle. Nebyl už čas vytáhnout druhou pistoli. Uviděl jen ďábelskou, napůl lidskou, tvář mezi mávajícími křídly, pocítil bolest z jejich ran a do prsou se mu zasekly ostré drápy. Pak ztratil půdu pod nohama a otevřela se pod ním prázdnota.

Okřídlený tvor spoutal jeho nohy vlastníma nohama, držel jej drápy, strašlivou silou vraženými do prsou. Vlčí tesáky mu chňapaly po hrdle. Angličan ale přesto uchopil kostnatou šíji a odstrčil odpornou hlavu. Pokoušel se vytáhnout dýku. Ptačí bytost se pomalu vznášela nahoru a letmý pohled dolů Kanemu napověděl, že jsou již vysoko nad korunami stromů. Nepočítal s tím, že tento vzdušný souboj přežije. Ale přesto mu vrozená zuřivost přikazovala vzít do záhuby i svého nepřítele.

Stále odstrkoval ostré zuby, až se mu nakonec podařilo uchopit dýku a vrazit jí hluboko do prsou nestvůry. Člověk–netopýr se prudce zkroutil a z hrdla vyrazil chraplavý, drsný výkřik. Prudce sebou házel, zoufale bil křídly, vypínal hřbet a vztekle házel hlavou v marné snaze o její uvolnění a o to, aby mohl vrazit smrtonosné zuby do hrdla své oběti. V mukách stále hlouběji vrážel drápy do lidských prsou, drápy druhé ruky drásal tvář a tělo nepřítele. Presto raněný a zkrvavený Angličan s mlčenlivou vytrvalou zuřivostí buldoka stále silněji a silněji svíral prsty na hubené šíji a znovu a znovu bodal do měkkého těla. A daleko pod nimi sledovaly vylekané oči tento souboj, zuřící v závratné výšce.

Mezitím se ocitli nad planinou. Slábnoucí křídla nestvůry jen s námahou držela tíhu dvou těl. Rychle padali k zemi. Kane, jemuž krev a vztek zakryly zrak, o tom nic nevěděl. S pruhem kůže, visící z hlavy, s rozdrásaným hrudníkem viděl svět jako oslepující krvavý kruh, v němž byl zřejmý jen jeden cit – nepřekonatelná touha po zničení nepřítele.

Slabá, zoufalá mávnutí křídly umírající nestvůry je ještě na chvíli držela zavěšené nad hustou skupinou mohutných stromů. Angličan ucítil, že sevření drápů a spoutávajících jej nohou zesláblo a údery se změnily v bezvýznamné plácání. Z posledních sil vrazil dýku opět do prsou nestvůry a ucítil, jak se její tělo křečovitě zachvělo. Křídla bezvládně padla a oba, vítěz i poražený, padali k zemi jako kámen.

Rudou mlhou Kane viděl větrem se hýbající větve, spěchající k jejich uvítání a cítil, jak jej bijí po tváři a trhají oblečení, když spleteni ve smrtelném sevření padali větvemi, uhýbajícími před jeho vztaženou rukou. Pak hlavou udeřil o něco tvrdého a ucítil, jak jej pohlcuje nekonečná, černá prázdnota.

3. Ve stínu strachu

Tisíce let běžel Kane širokými břidlicově šedými chodbami noci. Strašliví, v naprosté tmě gigantičtí démoni nad ním přelétávali za šumění křídel. Bojoval s nimi ve tmě jako potkan, zahnaný do slepé uličky, bojoval a netopýry–upíry. Netělesné rty mu šeptaly hrůzná kacířství a tajemství přímo do uší, jeho noha, hledající pevnou půdu, rozhazovala lidské lebky.

Návrat ze země přízraků byl náhlý. Návrat k normálnosti zvěstoval pohled na tlustou, mírnou černou tvář, která se nad ním skláněla. Kane zjistil, že se nachází v čisté, dobře vyvětrané chýši. Z bublajícího kotlíku před vchodem cítil chutnou vůni a došlo mu, že je příšerně hladový. Byl také podivně slabý – ruka zvednutá k obvázané hlavě se chvěla, bronzově opálená kůže zešedla.

Vedle něj stáli dva muži, jeden tlustý a druhý vysoký, štíhlý bojovník se smutnou tváří.

“Probudil se, Kurobo,” řekl tlusťoch. “Jeho mysl se navrátila k životu.”

Hubeňour přikývl a něco vykřikl. Zvenčí přišla odpověď.

“Kde to jsem?” otázal se Kane nářečím, které se naučil již dávno, a které připomínalo jazyk, který tito černoši používali. “Jak tu jsem dlouho?”

Tlustý černoch jej postrčil svýma rukama, jemnýma jako ruce ženy, zpět na lůžko.

“Toto je poslední vesnice národa Bogonda,” vysvětloval. “Našli jsme tě pod stromy na svahu. Byl jsi těžce raněn a ležel jsi v bezvědomí. Mnoho dnů jsi blouznil v horečkách. Teď jez.”

Do chýše vstoupil štíhlý mladý bojovník s mísou kouřícího jídla. Kane se na ně hladově vrhl.

“Vidíš, Kurobo, je jak leopard,” udiveně řekl tlusťoch. “Ani jeden z tisíců by takové rány nepřežil.”

“Máš pravdu, Goru,” potvrdil druhý. “A zabil akaanu, která jej unesla.”

Kane se namáhavě zvedl na loktech.

“Goru?” vykřikl divoce. “Šaman, který přivazuje lidi ke kůlu jako hostinu pro démony?”

Chtěl se zvednout a uškrtit tlustého černocha, ale slabost jej zalila svými vlnami, chýše se rozplynula v mlze a on padl bez dechu na lůžko. Zakrátko již spal hlubokým, zdravým spánkem.

Když se probudil, spatřil u své postele mladou, štíhlou dívku. Jmenovala se Nayela. Nakrmila jej. Kane, již o hodně silnější, jí kladl mnoho otázek, a ona odpovídala rozumně, i když nesměle. Dostal se ke kmeni Bogondy, jejž vedli náčelníci Kuroba a šaman Goru. Nikdo tu nikdy neviděl bílého člověka, ani o něm nikdy neslyšel. Rány, které utrpěl, by normální člověk nepřežil. Přesto se Angličan podivil, když mu spočítala, jak dlouho ležel v bezvědomí. Podivil se také, že si nepolámal kosti, když padal dolů, ale ona mu vysvětlila, že pád zbrzdily větve a že přistál na trupu akaany. Otázal se na Gorua a po chvíli tlustý šaman přišel do chýše a přinesl jeho zbraně.

“Něco jsme našli u tebe,” řekl. “Zbytek u těla akaany, kterou jsi zabil zbraní, hovořící ohněm a dýmem. Musíš být bohem. Ale bohové nekrvácejí a ty jsi skoro zemřel pod svými ranami, kdo tedy jsi?”

“Nejsem bůh,” odvětil Kane. “Jsem člověk stejně, jako ty, i když mám bílou kůži. Pocházím ze vzdálené země za mořem, která je nejkrásnější a nejnádhernější ze všech. Jmenuji se Solomon Kane a jsem tulákem bez domova. Z úst umírajícího jsem slyšel poprvé tvé jméno, jenže ty máš přátelský vzhled.”

Šamanovou tváří přelétl stín smutku. Svěsil hlavu.

“Odpočívej a nabírej síly, člověče, bože, nebo kdokoli jsi. Vše se dovíš v pravou chvíli, vše o strašné kletbě, ležící nad touto prastarou zemí.”

Během dnů, které přišly, se Kane uzdravoval s typickou životností divokého zvířete. Goru a Kuroba u něj dlouho sedávali a dlouze rozmlouvali o neobyčejných tajemstvích.

Jejich kmen nepocházel z tohoto kraje. Před sto padesáti lety přišli na tuto planinu a dali jí jméno své původní vlasti. Kdysi, ve Staré Bogondě, byli mocným národem, žijícím u veliké řeky daleko na jihu. Kmenové války zničily jejich moc. Nakonec kmen podlehl silnému nepříteli. Goru vyprávěl legendy o velikém útěku. Prošli tisíce mil džunglemi a močály, neustále obtěžováni krutými nepřáteli.

Nakonec, když si prosekali průchod zemí divokých kanibalů, se ocitli tady, bezpečni před útokem lidí, ale zároveň vězňové tohoto místa, z něhož se ani oni, ani jejich potomkové nedokáží dostat. Dostali se do strašlivé země Akaana. Goru dodal, ze jeho předkové pozdě pochopili důvody potměšilého smíchu kanibalů, kteří je pronásledovali až k samotnému okraji planiny.

Bogondský lid přišel na území bohaté vodou a zvěřinou. Bylo tu mnoho koz a jistý druh divokého prasete, jehož tu bylo velké množství. Zpočátku lidé tyto prasata pojídali, ale pak je ze závažných důvodů začali šetřit. Travnaté roviny mezi planinou a džunglí se hemžily antilopami a buvoly. Žilo tam také mnoho lvů, kteří se pouštěli i na samotnou planinu. Bogonda ale znamená “zabíječ lvů”, takže neminulo mnoho měsíců, než se zbytky velkých koček přestěhovaly na níže položená území. Ale, jak se jejich předkové brzy přesvědčily, nebyli to lvi, koho bylo třeba se bát.

Když se přesvědčili o tom, že je kanibalové již nechtějí stíhat za pásem savany a odpočali si po dlouhé cestě, vybudovali dvě vesnice – Horní a Dolní Bogondu. Kane se teď nacházel v Horní, ruiny, které viděl, byly to jediné, co zůstalo z níže položené vsi.

Zakrátko černoši pochopili, že se ocitli v zemi nestvůr se strašnými zuby a drápy. Za nocí slyšeli údery mohutných křídel a viděli hrůzyplné stíny, které zakrývaly hvězdy nebo se rýsovaly na pozadí měsíce. Stávalo se, že mizely děti, až nakonec jistý mladý lovec zbloudil v horách, kde jej zastihla noc. A za ranního rozbřesku zmučené a napůl sežrané tělo spadlo z nebe na hlavní ulici vesnice a výbuch ukrutného smíchu někde vysoko zmrazil krev v žilách vystrašených obyvatel. Zakrátko nato Bogondové pochopili celou hrůzu svého postavení.

Zpočátku se nestvůry lidí bály, skrývaly se a jen za nocí vylétali ze svých jeskyní, ale časem se stávali stále drzejší. Kdysi za jasného dne jistý bojovník sestřelil lukem jednu z nich. Nestvůry se ale již přesvědčily, že dokáží zabíjet lidi. Smrtelný křik umírajícího přivábil celé hejno těchto démonů. Padli z nebe a před očima soukmenovců bojovníka roztrhali na cáry.

Bogondové se rozhodli opustit ďábelskou zemi. Sto bojovníků se vydalo do hor, aby nalezli průchod. Našli strmý svah, na který se jen těžko dokázali vyšplhat. Tam uviděli srázy, proděravěné jeskyněmi. Byla to hnízda okřídlenců.

Tehdy se odehrála první zuřivá bitva mezi lidmi a upíry, která byla zakončena drtivým vítězstvím těch druhých. Luky a oštěpy černochů byly jen chabou zbraní proti nestvůrám, vyzbrojenými drápy. Z celé stovky, která se vydala do hor, nepřežil nikdo. Akaany stíhaly uprchlíky a posledního z nich dopadly na dostřel luku od vesnice.

Když Bogondové pochopili, že nedokáží přejít přes hory, rozhodli se vybojovat si cestu zpět tam, kudy přišli. Na travnaté rovině se proti nim postavila veliká horda kanibalů a po strašlivé, skoro celý den trvající bitvě, je odrazila zpět, decimované a zhroucené. Goru vyprávěl, že když začal boj, na obloze bylo vidět odporné nestvůry, které kroužily a chechtaly se, když viděly hynoucí lidi.

Ti, kdož po dvou bitvách zůstali naživu, si léčili rány a podle fatalistické filozofie černých lidí se smířili s tím, co je neodvratné. Bylo jich kolem tisíce pěti set mužů, žen a dětí. Obnovili své chýše, začali obdělávat půdu a snažili se přizpůsobit životu ve stínu hrůzy.

V těch dobách bylo ptačích lidí velice mnoho, a kdyby chtěli, dokázali by Bogondu bez problémů smést z povrchu země. Nikdo z bojovníků se akaaně nedokázal postavit, protože byly silnější než člověk, útočily jako jestřáb a pokud chybily, vynášela je křídla okamžitě mimo dosah.

Na tomto místě Kane přerušil vyprávění a otázal se, proč černoši nezabíjeli démony z luků. Goru vysvětlil, že je třeba neobyčejné pevné ruky a přesného oka, aby se akaanu dalo trefit ve vzduchu. Navíc nestvůry měly neobyčejné silnou kůži, že i když je šíp trefil a nezasáhl je hrotem, nic jim neudělal. Kane věděl, že černoši jsou většinou špatnými střelci a hroty vyrábějí z úlomků kamene, kostí nebo železa, měkkého jako měď. Vzpomněl si na Poitiers, Agincour… Co by dal za to, kdyby u něj teď stála rota statečných anglických lučištníků… anebo oddíl mušketýrů.

Goru ale tvrdil, ze akaany nechtěly naprosté vyhubení národa Bogondů. Živily se především malými prasaty, kterými se planina jen hemžila, a mladými kozami. Občas se pouštěly na savanu na antilopy, ale většinou neměly důvěru k otevřeným terénům a bály se lvů. Nelétaly ani do džungle, kde jim příliš hustě rostoucí stromy zabraňovaly rozevřít křídla. Držely se hor a planiny. Co bylo za horami, to nevěděl v Bogondě nikdo.

Akaany dovolily lidem usídlit se na planině z těchž důvodů, z jakých lidé dovolují rozmnožovat se divoké zvěři anebo zarybňují jezera – pro vlastní potěšení. Tito upíři, jak tvrdil Goru, měli neobyčejný a hrůzný smysl pro humor – vzrušovalo je utrpení bolestí vyjících lidských obětí. Od úbočí hor se často nesla ozvěna křiku, měnícího lidská srdce v led.

Během mnoha let se ale lidé naučili nedráždit své pány a akaany se spokojovaly tím, že občas unesly nějaké dítě, nebo občas sežraly mladou dívku, která se zatoulala někam daleko od vesnice, nebo mladíka, kterého noc zastihla za palisádou. Nevěřily budovám, kroužily vysoko a nepouštěly se mezi chýše. Bogondové tedy žili poměrně bezpečně – až donedávna.

Goru byl toho názoru, že akaany vymírají a to velice rychle. Doufal, že zbytky jeho kmene okřídlenou rasu přežijí. Tehdy, jak tvrdil se sobě vlastním fatalismem, z džungle přijdou lidojedi a strčí do kotle zbytky jeho národa. Odhadoval, že v současné době nežije víc, než nějakých sto padesát upírů. Běloch se podivil, proč se tedy bojovníci nevypraví na velký lov a nevyhubí ty ďábly. Šaman se jen hořce pousmál a ještě jednou zopakoval to, co říkal o válečných schopnostech nestvůr. A co víc, dodal, celý národ Bogondů už nemá víc než čtyři sta duší a akaany jsou jedinou ochranou před lidojedy ze západu.

Za posledních třicet let kmen prořídl víc, než kdykoli předtím. Úměrně tomu, jak se zmenšoval počet akaan, narůstala jejich krutost. Unášely stále více Bogondů, aby je mučily a požíraly v hloubi svých strašlivých ponurých jeskyní vysoko v horách. Goru vyprávěl o útocích na lovce a na lidi, pracující na poli, o nocích naplněných hrůznými výkřiky a vytím, přicházejícím od hor, a o žilách mrazících krev chechotu, který byl jen napůl lidský, o utržených údech, zuby cenících hlavách, shazovaných shůry do strachem se třesoucí vsi, o ohavných hostinách pod hvězdami.

Pak přišlo sucho a veliký hlad. Vyschly prameny, neurodilo se proso, maniok ani banány. Antilopy, jeleni a buvoli, kteří tvořili základní část masité stravy Bogondů, odešli do džungle hledat vodu. Na planině se objevili lvi, jejichž hlad byl silnější než strach z lidí. Mnoho příslušníků národa zemřelo, zbývající byli donuceni jíst prasata, přirozenou lovnou zvěř akaan. To nestvůry rozzuřilo. Hlad, lvi a Bogondové vyhubili polovinu prasat.

Konečně sucho minulo, ale neštěstí už bylo tady. Z velkých stád, která se předtím toulala po planině, zůstaly jen nevelké zbytky, které byly navíc plaché a nebylo lehké je ulovit. Bogondové pojídali prasata, takže akaany pojídaly Bogondy. Lidský život se změnil v peklo. Níže položená ves, kde žilo již jen asi sto padesát lidí, se vzbouřila. Zešílela opakujícím se násilím a povstala proti svým vládcům. Akaana, která plachtila nad ulicemi a hledala dítě, které by unesla, byla sestřelena a zabita šípy. Pak se všichni v Dolní Bogondě zavřeli v chýších a očekávali svůj osud.

Zhouba přišla v noci. Akaany přemohly svůj strach před budovami a celé jejich hejno přiletělo z hor. Druhou vesnici probudil výbuch příšerného křiku a proklínání, který znamenal konec dolní Bogondy. Po celou noc Goruovi lidé leželi, báli se pohnout a naslouchali vytí a pláči, který rozdíral ticho. Nakonec vše utichlo, říkal šaman, otírajíc si z čela ledový pot, ale ještě dlouho do noci byla slyšet ohavná ďábelská hostina.

Za úsvitu obyvatelé Horní Bogondy viděli odlétající strašné hejno, podobající se čertům, vracejícím se do pekla. Akaany letěly pomalu a těžce mávaly křídly, jako nažraní supové. Později se někteří opovážili vkrást se do proklaté vsi, ale to, co spatřili je donutilo uprchnout s křikem. Od onoho dne se nikdo k tomuto strašnému místu nepřiblížil víc, než na tři dostřely lukem. Kane s pochopením přikývl. Jeho chladné oči se dívaly smutněji, než oči kteréhokoli přítomného.

Po mnoho dnů lidé, třesoucí se hrůzou, čekali na další vývoj situace. Nakonec, vedeni krutou bezmocí, se rozhodli losovat – ten, kdo prohrál, byl přivázán ke kůlu na polovině cesty mezi oběma vesnicemi. Doufali, že to akaany pochopí jako výraz podřízenosti obyvatel Horní Bogondy a tak obyvatelé vesnice uniknou strašnému osudu svých soukmenovců. Tento zvyk, vysvětloval šaman, přejali od kanibalů, kteří kdysi dávno skládali upírům oběti a každý měsíc jim obětovali člověka. Náhodou se ale přesvědčili, že akaana může být zabita, takže je přestali považovat za bohy – to si alespoň myslel Goru a dlouho vysvětloval, proč žádné smrtelné stvoření není hodno božských poct, i kdyby bylo nevím jak silné a zlé.

Goruovi předkové občas okřídleným nestvůrám skládali oběti, aby je uklidnili, ale nikdy se to nestalo trvalým zvykem. Teď už nebylo jiné východisko. Akaany to očekávaly, takže každý měsíc vybírali ze stále se zmenšujícího počtu obyvatel silného mladíka nebo dívku a přivazovali je ke kůlu.

Kane si bedlivě prohlížel Goruovu tvář, když šaman vyprávěl o bolesti, jakou trpí kvůli této strašné nezbytnosti. Pochopil, že je naprosto upřímný. Zachvěl se před představou o národu lidských bytostí, které pomalu, ale jistě končí v žaludcích představitelů nestvůrné rasy.

Vyprávěl o zmučeném těle, které nalezl v den, kdy přišel na planinu. Šaman přikývl a v mírných očích se mu zračilo utrpení. Celý den a celou noc oběť visela u kůlu, a akaany uspokojovaly chtivost po mukách, vzrušujíc se nad umírajícím člověkem. Až dosud tyto oběti oddalovaly zkázu Horní Bogondy. Zbývající prasata a občas nějaké unesené dítě svědčily o zmenšujícím se počtu upírů. Stačila jim hra s jedním člověkem jednou za měsíc.

Kaneho něco napadlo:

“Kanibalové na planinu nikdy nechodí?”

Goru zavrtěl hlavou. Bezpečni v houštinách džungle se nikdy nepouštějí za savanu.

“Ale mne pronásledovali až k úpatí hor.”

Goru ještě jednou zakroutil hlavou. Byl to jen jeden lidojed. Našli jeho stopy. Nejspíš někdo statečnější, než ostatní. Nechal loveckou vášeň zvítězit nad strachem před hroznou planinou. Zaplatil za to.

Kane zaskřípal zuby, což u něj obyčejně znamenalo zaklení. Byla to bolestná myšlenka, že tak dlouho prchal před jedním nepřítelem. Nic zvláštního, že se ten lidojed blížil tak opatrně a čekal s útokem až na příchod noci. Dobře, ale proč akaana chytila černocha a ne jeho, kladl si otázku Angličan. A proč na něj nezaútočil ten upír, který v noci přistál na jeho stromě?

“Kanibal krvácel,” objasnil mu Goru. “Pach krve nestvůru přiměl k útoku, protože upíři, stejně jako supi, dokáží ucítit čerstvou krev na velikou vzdálenost. A mimo to byly opatrné – ještě nikdy neviděly takového člověka, jako je Kane, který by neukázal strach. Určitě se jej rozhodli sledovat a pak nečekaně zaútočit.”

“Co je to za stvoření?” chtěl se Kane dozvědět.

Goru pokrčil rameny. Byla tady, když sem přišli jeho předkové, kteří o nich dřív nikdy neslyšeli. Neudržovali žádné styky s lidojedy, takže se od nich nemohli nic dozvědět. Akaany žily v jeskyních, nahé jako zvířata, neznaly oheň a jedly pouze čerstvé maso. Měly ale něco jako jazyk a uznávaly svého krále. Mnohé z nich zahynuly v době velkého hladu, když silnější požíraly slabší. Vymíraly rychle – v posledních letech mezi nimi nezahlédli ani mladé, ani samice. Když nakonec vymřou i samci, nebude žádných akaan. Bogondové jsou už ale stejně odsouzeni, jedině že by… Goru na bělocha vrhl podivný žádostivý pohled. Puritán byl ale pohroužen do svých myšlenek.

Vzpomínal si na jednu z početných bájí, které slyšel za svých cest. Dávno, velice dávno tomu mu jeden velmi starý kněz kultu ju–ju vyprávěl, jak kdysi od severu přiletěli okřídlení démoni, přehnali se nad jeho zemí a zmizeli nad džunglí porostlými jižními územími. Kněz tenkrát vyprávěl starou pověst o těchto stvořeních – že kdysi žila ve velkém počtu u rozlehlého jezera s hořkými vodami, ležícího daleko na severu. Už před mnoha staletími s nimi bojoval jistý náčelník a jeho bojovníci, stříleli po nich z luků, velké množství zabili, a zbytek pak vyhnali na jih. Jméno náčelníka znělo N’Yasunna. Měl velký člun s mnoha vesly, která ho rychle poháněla po hořkých vodách.

Solomona Kaneho náhle ovál prudký závan chladu, jako kdyby se před ním neočekávaně otevřela Brána, vedoucí do Vnějších propastí Času a Prostoru, neboť pochopil, že ještě i jiná, daleko starší a temnější legenda, byla pravdivá. Jaké to mohlo být veliké hořké jezero, když ne Středozemní moře, a kdo mohl být náčelník N’Yasunna, když ne hrdina Íáson, který vyhnal harpyje nejen ke Strofadským ostrovům, ale až do Afriky? Stará pohanská pověst tedy byla pravdivá, pomyslel si omráčený Kane, vystrašený podivuhodnými předpoklady, které připouštěl tento fakt. Jestliže byla pověst o Harpyjích pravdivá, co pak ty ostatní – o Hydře, kentaurech, Chiméře, Medúze, Panovi a satyrech? Copak se ve všech legendách starověku kryla pravda nestvůrného zla a příšerných bytostí se slintajícími zuby a ostrými drápy? Ach Afriko, Černý Světadíle, zemi tmy a strachu, kam byly vyhnány temné nestvůry před vycházejícím světlem západního světa!

Chvějící se Kane procitl ze zamyšlení. Goru jej nesměle, jemně zatáhl za rukáv:

“Zachraň nás před akaanami,” poprosil. “I když třeba nejsi bůh, máš v rukou božskou moc! Držíš v dlani mocnou hůl ju–ju, která byla ve starých časech žezlem císařů a oporou veleknězů. Máš také zbraň, která vysílá smrt v ohni a dýmu – naši mladíci viděli, jak jsi zabil dvě akaany. Učiníme tě králem… bohem… čím budeš chtít! Uplynul již více než měsíc od doby, co jsi přišel do Bogondy. Minul termín ke složení oběti, ale krvavý kůl stojí prázdný. Akaany se vesnici vyhýbají, protože jsi tady, neunášejí nám děti. Shodili jsme jho, neboť ti věříme.”

Kane stiskl dlaněmi skráně.

“Sám nevíš, co požaduješ!” zvolal. “Bůh je mým svědkem, že z celého srdce toužím po osvobození této země od zla, ale nejsem všemohoucí. Mohu z pistolí zabít několik nestvůr, ale nezůstalo mi už mnoho prachu. Kdybych měl zásobu prachu, a taky kule a mušketu, kterou jsem zlámal na přízraky navštěvovaných Horách Nebožtíků, to by byl nádherný lov. Ale i kdybych pozabíjel všechny příšery, co s kanibaly?”

“Oni se tě bojí taky!” vykřikl starý Kuroba, dívka Nayela a chlapec Loga, který měl být následující obětí, se na něj prosebně dívali. Kane si podepřel rukou bradu a těžce si povzdechl.

“Tedy dobře. Myslíte–li si, že jsem ochranným štítem pro tento lid, zůstanu zde, v Bogondě, do konce svého života.”

A tak se Solomon Kane usídlil ve vsi Bogondě ve Stínu. Lidé tu byli dobří. Jejich přirozená živost a veselý duch byly potlačeny dlouhým životem ve Stínu, ale teď, po Bělochově příchodu, dostali novou naději. Angličanovo srdce se chvělo, když viděl naprostou důvěru, kterou mu projevovali. Bogondové zpívali při práci na poli, tančili u ohňů, sledovali jej očima, v nichž byl obdiv a důvěra. Puritán proklínal vlastní bezradnost, neboť mu bylo jasné, jak marná bude jeho péče, až okřídlené příšery nečekaně slétnou z nebe.

Přesto v Bogondě zůstal. Ve snech viděl racky, kroužící nad devonskými útesy a vznášející se na čistém, modrém nebi. Ve skutečnosti mu srdce rozdíralo nečekané volání dalekých, neznámých zemí. Ale žil v Bogondě a namáhal svůj mozek hledáním uskutečnitelného plánu. Celé hodiny seděl zahleděný do hole ju–ju, zoufale se chytal pomoci černé magie tam, kde zklamal rozum bílého člověka. Ale nesmírně cenný N’Longův dar mu nedokázal pomoci. Už jednou zavolal šamana z pobřeží Otroků přes stovky mil je dělící prostor, ale N’Longa by k němu mohl přijít jen tehdy, kdyby se jednalo o nepřirozené síly. A ty harpyje nepřirozené nebyly.

V hlavě mu začal klíčit nějaký plán, ale Kane jej odmítl. Šlo o nějakou past – ale jak je možno chytit do pasti akaany? Lví řev mu dělal ponurou společnost při jeho temných meditacích. Na planině vymírali lidé, takže se začaly shromažďovat dravé šelmy, které se bály jen oštěpů lovců. Kane se hořce usmál. Lvi, které bylo možno stopovat a zabíjet po jednom, nebyly jeho problémem.

V jisté vzdálenosti od samotné vsi stála veliká Goruova chýše, kdysi poradní místo kmene. Bylo v ní plno nejrůznějších fetišů, ale šaman tvrdil, že i když je jejich síla veliká v boji se zlými duchy, netvoří žádnou obranu před okřídlenými ďábly z masa a krve.

4. Solomonovo šílenství

Příšerná spleť divokých výkřiků nečekaně vytrhla Kaneho ze spánku beze snů. Před chýší hynuli lidé, strašně, jako dobytek na jatkách. Jako vždy spal se zbraní po boku, takže neztrácel čas a běžel ke dveřím. K nohám mu padlo něco slintajícího a blekotajícího, co jej chytilo za kolena a blábolilo nesrozumitelné prosby. V šeru viděl vyděšený Kane, že je to Loga, zmasakrovaný a zalitý krví, tvář již tuhnoucí v posmrtnou masku. Ze tmy k němu doléhaly příšerné zvuky a nelidský řev, smíšený se šumem velikých křídel, rachotem rozbíjených střech a odporným démonickým chechotem. Angličan se uvolnil ze stisku mrtvých rukou a skočil směrem k hasnoucímu ohništi. V noční tmě rozeznal jen nezřetelnou změť létajících postav, pohyblivé skvrny křídel, zakrývajících hvězdy.

Uchopil doutnající větev a strčil ji do střechy své chýše, a když se plamen rozhořel a ozářil scénu, zkameněl hrůzou. Na Bogondu padla strašná a krvavá zhouba. Okřídlení upíři létali po ulicích, kroužili nad hlavami prchajících lidí, trhali střechy chýší, aby se dostali, ke strachem blábolícím obětem.

Se zdušeným výkřikem se Angličan probral z tranzu, vytrhl pistoli a vystřelil. Žlutooký přízrak, který se k němu hnal, padl s rozbitou lebkou. Kane divoce vykřikl a vrhl se do boje. Dostal se pod vládu divoké zuřivosti svých pohanských saských předků. Vystrašení a překvapení Bogondové, zmalátnělí lety poddanosti, nebyli schopni organizovaného odporu. Většina z nich umírala bez odporu jako ovce, a jen někteří, zuřiví strachem, se pokoušeli bojovat. Jejich šípy ale míjely cíl, nebo se odrážely od tvrdých křídel, ďábelská pohyblivost nestvůr zase znemožňovala přesné bodnutí oštěpem nebo úder sekerou. Odlétli vzhůru před údery svých obětí a pak je přibíjeli k zemi, kde zuby a drápy dokončovaly krvavé dílo.

Kane uviděl starého Kurobu, hubeného, zbroceného krví, opřeného o stěnu chýše, nohu opřenou o krk nestvůry, která nebyla dost rychlá. Náčelník držel obouruční sekeru, jejíž mohutné údery držely na chvíli útok půltuctů ďáblů. Angličan mu chtěl přijít na pomoc, ale zadržel jej tichý, žalostný pláč. Několik kroků od něj ležela, maličko se svíjející, v prachu roztažená Nayela. Na zádech se jí uvelebil netvor a jako sup trhal její tělo. Oči, které již zakrývala mlha smrti, s výrazem bolestné prosby hledaly bělochovu tvář. Angličan těžce zaklel a vystřelil z druhé pistole. Ďábelský upír se s odporným výkřikem svalil dozadu, a jen divoce zamával slábnoucími křídly. Kane poklekl u umírající dívky. S pláčem šedivějícími rty líbala ruku, kterou jí objímal hlavu. Pak zavřela oči.

Kane opatrně složil tělo na zem a hledal očima Kurobu. Spatřil jen odpornou změť hnusných postav, které trhaly něco, co bylo pod nimi. A tehdy pocítil, že jej zachvátilo šílenství. S řevem, který přehlušil pekelný hluk, se zvedl aby zabíjel. Ještě než stačil narovnat kolena, vytrhl rapír a probodl supí hrdlo, a když netvor padl a začal sebou trhat a svíjet se v předsmrtných křečích, vydal se zešílevší puritán hledat nové oběti.

Kolem strašným způsobem hynuli obyvatelé Bogondy. Pokoušeli se bojovat nebo utíkat, ale démoni je honili tak, jak jestřáb loví zajíce. Lidé vbíhali do chýší a příšery strhávaly střechy, nebo vylamovaly dveře. Co se dělo uvnitř, Kane naštěstí neviděl. Angličan, zachvácený strachem a šílenstvím, byl přesvědčený, že touto tragédií je vinen právě on. Důvěřovali mu, nesložili oběti, odepřeli poslušnost svým strašným pánům a teď za to byli potrestáni. A on je nedokázal ubránit. V očích hynoucích lidí nebyl hněv ani pomstychtivost, jen bolest a němá výčitka – byl jejich bohem a zklamal je.

Uháněl vesnicí, příšery se mu vyhýbaly, dávaly přednost bezbranným černým obětem. Kanemu ale nebylo jednoduché uniknout. V rudé mlze, která mu clonila zrak a která nepocházela z ohně požáru, viděl odpornou scénu. Jedna z harpyjí pevně držela nahou, bránící se ženu a zatínala tesáky hluboko do jejího těla. Bodl rapírem, upír pustil ječící oběť a vznesl se vzhůru. Angličan odhodil meč, skočil jako krvelačný panter, uchopil ho za hrdlo a nohama stiskl dolní část netvorova těla.

Znovu bojoval ve vzduchu, teď ale těsně nad střechou chatrče. Strach zachvátil chladnou mysl harpyje. Nepokoušela se zabíjet, chtěla se jen zbavit mlčícího nepřítele, jehož dýka se jí opakovaně nořila do těla. Divoce sebou trhala, odporně křičela, až nakonec, když ostří proniklo hlouběji, se převrátila a padla dolů.

Střecha zabrzdila pád. Kane a umírající harpyje jí proletěli a přistáli na tělech, která se svíjela na podlaze. Ponurý odraz požáru trochu ozařoval vnitřek chýše a v tom světle Angličan spatřil něco, co jím otřáslo – zkrvavené zuby v rozevřené rudé tlamě a krvavou parodii člověka, stále se ještě hýbající zbytkem prchajícího života. Zevnitř labyrintu šílenství, v němž se ocitl, vztáhl ruku a ocelovými prsty stiskl netvorovo hrdlo tak, že je nemohlo uvolnit žádné drásání drápy ani údery křídel. Držel, dokud nepocítil, že z netvora prchá život a hubený zlomený krk se svěsil.

Venku stále ježte probíhala krvavá řež. Kane vstal, poslepu uchopil nějakou zbraň a vyběhl z chýše. Přímo před ním se snažila vznést jedna harpyje. Postřehl, že to, co chytil v chýši, je sekera, udeřil a netvorův mozek se rozstříkl jako voda. Pak skočil kupředu. Zakopával o mrtvoly a části těl, krev mu stříkala z tuctu ran. Konečně se zastavil, křičíc vztekem.

Upíři odlétali. Nechtěli se víc potýkat s tím bílým šílencem, který byl v zuřivosti ještě strašnější než oni. Ale harpyje neodlétaly samy. V hrabivých drápech držely bránící se a křičící postavy. Kane pobíhal na všechny strany, držel sekeru, vykoupanou v krvi, ale zůstal sám ve vesnici, plné mrtvol. Když zaklonil hlavu, aby vykřičel svou nenávist k netvorům, kteří nad ním kroužili, pocítil, že mu na tvář padají teplé, husté kapky. Z temného nebe slyšel křik agónie a chechtání upírů. Tehdy jej opustil zbytek zdravého rozumu a když se nocí rozlehly zvuky odporné nebeské hostiny a z hvězd kapal krvavý déšť, začal něco nesouvisle blábolit, sem tam vykřikujíc hrozná kacířství.

Copak symbolem lidství nebyl on, zakopávající o lidské kosti, poznamenané zuby, a cenící se lebky – se zbytečnou sekerou v ruce, vykřikující svou strašlivou nenávist k temným okřídleným obrysům noci, jejichž byl obětí a které se teď démonicky chechtaly někde nad ním a zalévaly mu šílené oči krví žalostných lidských obětí?

5. Bílý vítěz

Od hor přišel nejistý, bledý úsvit a zachvěl se nad krvavými jatkami, které kdysi byly vesnicí Bogonda. Chýše stály ještě všechny kromě jedné, která se rozsypala na hromadu doutnajících oharků, ale mnohé z nich měly stržené střechy. Ulice byly pokryty vrstvami kostí, částečně, nebo úplně obraných od masa. Některé byly rozbité, jako kdyby spadly z veliké výšky. Byla to země smrti, v níž zůstal pouze jediný pozůstatek života. Opřený o zakrvavenou sekeru si Solomon Kane prohlížel strašnou scénu očima zamlženýma šílenstvím. Špinavý a zakrvácený ještě neúplně zaschlou krví, která vytékala z hlubokých ran na prsou, tvářích a rukou, si nevšímal bolesti.

Lid Bogondy nehynul sám. Mezi hromadami kostí leželo sedmnáct mrtvých harpyjí. Šest z nich zabil sám, zbytek padl v souboji s beznadějnou smrtonosnou zuřivostí černochů. Byla to ale malá odplata. Ze čtyř set obyvatel Bogondy se rána nedožil nikdo. A harpyje odletěly nažrané k prasknutí.

Pomalým, strojovým krokem se Kane vydal hledat své zbraně. Našel rapír, pistoli, dýku a hůl ju–ju. Odešel ze středu vsi nahoru, k velké chýši, kde se zastavil zachvácen novou hrůzou. Harpyje, které měly podivný smysl pro humor, se pokusily o vtip – nad vchodem visela utržená hlava starého šamana. Tlusté tváře byly vpadlé, ústa zkřivená do idiotské grimasy strachu, oči se dívaly pohledem ublíženého dítěte. V mrtvých zřítelnicích Kane postřehl údiv a výčitku.

Pohlédl na jatka, která kdysi byla Bogondou, pak na posmrtnou Goruovu masku a zvedl zaťaté pěsti. Oči mu plály, na zkřivené rty vystoupila pěna – Kane proklel nebe i zemi a všechny sféry nižší i vyšší. Proklel chladné hvězdy, žhavé slunce, posměvačný měsíc i šum větru, všechny osudy, všechno, co miloval i nenáviděl, mlčící města, ukrytá vodami moří, zmizelé doby i démony, pro něž je lidstvo jen hračkou, i Člověka, který žije jako slepec a sám klade hrdlo pod železná kopyta svých bůžků.

Bez dechu skončil. Někde z nížin k jeho uším dolétl řev lva. V Kaneho očích se objevila vychytralost. Dlouho nepohnutě stál a z propasti šílenství v jeho mozku vyklíčil plán. V mlčení se kál za své kacířství. Jestliže bohové s kovovými kopyty učinili člověka objektem svých her a hračkou, dali mu také rozum, schopný vychytralosti a ukrutenství většího, než jakémukoli jinému stvoření.

“Zůstaneš tady,” řekl Kane Goruově hlavě. “Vysuší tě slunce, svraští tě studená noční rosa. Nepustím k tobě dravé ptáky a tvé oči budou hledět na záhubu tvých nepřátel. Ano, nedokázal jsem zachránit lid Bogondy, ale, při Bohu mé rasy, dokáži jej pomstít. Člověk je hračkou a obětí těch gigantických bytostí Strachu a Temnot, věčně nad ním rozprostírajících obrovská křídla. Ale i vyslance zla může potkat porážka – a ty, Goru, se na to budeš dívat.”

Během dnů, které přišly, Kane těžce pracoval. Vstával s prvním ranním paprskem a dřel ještě dlouho po západu při bledém světle měsíce, dokud naprosto vyčerpaný nepadl, aby usnul. Jedl při práci a rány si neléčil, sotva si byl vědom, že se hojí samy. Sestupoval do nížin a vysekával bambus, veliké svazky dlouhých, silných prutů. Osekával tlusté větve stromů a pružné liány, sloužící mu jako provazy. A všechno to k zesílení stěn a střechy Goruovy chýše. Podpíral je hluboko do země vbitými kmeny bambusu, které svazoval pružnými, jako provazy silnými liánami. Dlouhé větve připevnil těsně vedle sebe ke střeše a také je svázal. Když skončil, dokázal by jen slon, a to ještě s velikou námahou, rozbít ty stěny.

Na planinu vtrhli početní lvi a stáda neduživých prasat začala brzo mizet. Ty, které nechytili dravci, zabíjel Kane a předhazoval šakalům. Byl mírným člověkem, takže jej ta jatka mrzela, i když by se prasata stejně stala potravou dravých šelem. Bylo to ale částí plánu na pomstu, takže srdce utvrdil jako ocel.

Dny se spojovaly v týdny. Kane dřel ve dne i v noci a v krátkých chvílích odpočinku promlouval ke svraštělé mumifikované hlavě starého Gorua. Bylo to podivné, ale oči starého šamana se neměnily – ať už to bylo ve sluneční záři, nebo v měsíčním svitu – a stále se na Angličana dívaly jako živé. Když se vzpomínka na onen čas šílenství stala jedině vzdáleným příšerným snem, Kane často přemýšlel, zda se mu to jen zdálo, nebo se Goruovy mrtvé rty skutečně pohybovaly a vyprávěly mu o neobyčejných a tajuplných věcech.

Vídával akaany, kroužící po nebi, ale nepřibližovali se ani tehdy, kdy s pistolemi v rukou spal ve veliké chýši. Bály se jeho umění zabíjení v dýmu a zvuku hromů. Zpočátku, jak si povšiml, létaly pomalu a ospale, těžké masem, které sežraly tamté noci a které si odnesly do jeskyní. Ale jak míjely týdny, byly stále hubenější a vydávaly se stále dál při hledání potravy. Kane se na to díval a smál se hlasitým, bláznivým smíchem. Svůj plán by nemohl uskutečnit nikdy dříve, jenže teď už nebylo lidí, jejichž těly by se harpyje mohly nasytit. Nebyla ani prasata. Na celé planině nezůstalo nic, čím by se harpyje mohly nakrmit. Proč se nepokoušely dostat na východní stranu hor, si Angličan domyslel. Musel to být kraj porostlý hustou džunglí stejně, jako území na západě. Viděl, jak se pokoušejí lovit na savaně antilopy a jak si lvi od nich vybírají daň za tuto smělost. Nu což, akaany byly slabými bytostmi mezi lovci. Mely sílu jen na to, aby lovily prasata, jeleny a… lidi.

Konečně začaly přilétat blíž a Kane často vídával jejich oči, chtivě se lesknoucí ve tmě. Tehdy usoudil, že přišel jeho čas. Velicí buvoli, příliš divocí a velicí na to, aby pro ně upíři byli nebezpeční, se pouštěli na planinu, aby rabovali pole vyvražděného národa. Kane dokázal jednoho z nich oddělit od stáda a pak křikem a kamením jej zahnal směrem ke Goruově chýši. Byl to těžký a nebezpečný úkol. Angličan několikrát jen o vlásek unikl prudkým útokům rozzlobeného býka, vydržel ale a nakonec bestii zastřelil u dveří chýše.

Vál silný západní vítr. Kane vychrstl do vzduchu několik hrstí čerstvé krve, aby ji ucítily harpyje v horách. Buvola rozčtvrtil a odnesl po částech do chýše, pak odtáhl obrovskou kostru a sám se ukryl poblíž mezi stromy a čekal.

Netrvalo to dlouho. Ticho časného rána narušil zvuk křídel a zakrátko ponuré hejno přistálo před Goruovou chýší. Přiletěly sem snad všechny nestvůry – nebo snad okřídlení lidé? Kane si udiveně prohlížel ty vysoké, podivné stvůry, tak podobné člověku a zároveň tak odlišné, skutečné démony z biblických legend. Zachumlané do velkých křídel jako do ponča, chodily vzpřímeně a něco si vykládaly pisklavými hlasy, v nichž nebylo nic lidského. Ne, rozhodl se Kane, ty nestvůry nejsou lidé. Jsou ztělesněním nějakého příšerného žertu přírody, výsměch mladého světa, v němž bylo tvoření jen pokusem. Nebo byly plodem odporného, hříšného sblížení lidské bytosti se zvířetem, anebo to byla degenerovaná odnož vyhaslé větve evoluce. Kane se už dávno domníval, že kacířské teorie starověkých filozofů, kteří hlásali, že člověk je jen vyšší formou zvířete, jsou pravdivé. A stvořila–li příroda v dávné minulosti tolik podivných stvoření, proč by nemohla experimentovat s nestvůrnými lidskými formami? Člověk, jakého znal Kane, nebyl ur čitě prvním svého druhu, který chodil po světě, a určitě nebude ani posledním.

Harpyje váhaly, zdržovala je jejich vrozená nedůvěra k budovám. Několik se jich vzneslo vzhůru a pokoušelo se strhnout střechu, ale Kane ji postavil pevně. Vrátily se na zem a nakonec jedna z nich, přivábená lákavým pachem krve a pohledem na čerstvé maso, vešla dovnitř. V tomtéž okamžiku, jakoby na povel, se všechny vrhly do chýše, aby hladově trhaly kusy masa. Když ostatní upíři zmizeli uvnitř, Angličan vztáhl ruku a trhl za dlouhou liánu, která vytáhla čep, držící dveře. Dveře s rachotem spadly do přesně vymodelovaných rámů. Dveře, které postavil Kane, by vydržely útok divokého buvola.

Vyšel z úkrytu a prohlédl si nebe. Do chýše vlezlo nějakých sto čtyřicet harpyjí. Ve vzduchu neviděl už žádnou. Poznal tedy, že pochytal celé hejno. Zamyšleně, krutě se usmívajíc, vytáhl křemen a křesadlo, pak vykřesal jiskru na hromádku suchého listí, připravenou u stěny. Zevnitř slyšel neklidný šum – nestvůry pochopily, že jsou uvězněny. Vznesla se tenká stužka dýmu, zamihotal se rudý bod… a pak celá hromádka najednou vzplála. Suchý bambus rychle chytil.

O několik chvil později hořela celá stěna chýše. Nestvůry ucítily dým a zneklidněly. Kane uslyšel jejich hlasy, slyšel, jak se snaží rozedřít stěny. Krutě se usmál, bez radosti. Závan větru rozšířil plameny nahoru na střechu, a oheň zachvátil s hukotem celou chýši. Uvnitř se rozpoutalo peklo. Člověk slyšel, jak těla bijí o stěny, které se otřásaly ranami, ale nepovolovaly. Nestvůrný řev byl pro jeho uši hudbou. Mával pěstí a odpovídal jim výbuchem strašlivého smíchu, který vyvolával strach. Vzneslo se vystrašené vytí, které přehlušilo i hučení požáru a pak, když plameny zachvátily i vnitřek chýše, vytí utichlo a změnilo se v tlumené výkřiky a pláč. Dým houstl a kolem se rozšířil nesnesitelný zápach škvařícího se masa. Kdyby se v Angličanově mozku našlo místo pro jakýkoli jiný pocit mimo šíleného triumfu, zachvěl by se pochopením, že tento pach je tím mdlobným, nepopsatelným pachem, jakým je cítit jedině hořící lidské tělo.

Hustým oblakem dýmu Kane uviděl, jak se dírou ve zničené střeše snaží vylézt blábolící stvoření a pokouší se vylétnout vzhůru, pomalu mávajíc strašlivě dopálenými koženými křídly. Klidně namířil a vystřelil. Oslepená, popálená bytost padla na planoucí hranici přesně v tom okamžiku, kdy se stěny chýše zřítily. Kanemu se zdálo, že ústa v kouři mizící hlavy Gorua se náhle roztáhla do širokého úsměvu a v hučení plamenů zazněl výbuch radostného lidského smíchu. Ale dým spolu se šílenou myslí občas vyvádějí různé kousky.

S kouřící pistolí v jedné ruce a holí ju–ju v druhé stál Kane nad doutnajícími troskami, které navždy před lidským zrakem ukryly poslední ze strašných, napůl lidských, bytostí. Kdysi, v dávno zapomenutých dobách je jiný smělec vyhnal z Evropy a teď tady stál on jako nehybný mrtvý památník triumfu. Upadají pradávné velmoci, mizí černé národy a dokonce i starověcí démoni vydechují naposled, ale nade vším stojí potomek hrdinů, nejnádhernější bojovník všech dob – není důležité, zda se obléká do vlčí kůže a nosí rohatou přilbici nebo vysoké boty a pancíř… zda v rukou drží válečnou sekeru nebo rapír… zda se nazývá Dor, Sas nebo Angličan… zda jeho jméno zní Íáson, Hengist nebo Solomon Kane.

Stál a dým se v klubkách vznášel k rannímu nebi. Na planině se rozléhal řev lovících lvů. Pomalu, jako světlo prosvítající mlhou, se mu vracel rozum.

“Světlo boží jitřenky osvětluje i temné, zapomenuté světadíly,” řekl Kane smutně. “Na pustinách vládne zlo, ale i ono může zahynout. Po noci přichází ráno a mizí tma, dokonce i v tak zapomenuté zemi. Podivné jsou tvé cesty, Bože mého lidu, ale kdo jsem já, abych mohl pochybovat o tvé moudrosti? Mé nohy mne nesly špatnými cestami, ale Ty jsi mne vedl bez omylu a učinil jsi mne bičem Temných sil Zla. Nad dušemi lidí jsou stále roztažená široká křídla strašných nestvůr a mnohé zlo ohrožuje srdce, mysl i tělo člověka. Snad jednou nadejde den, kdy stíny zmizí a Kníže Temnot bude jednou provždy spoután řetězem v pekelné propasti. Ale dokud se to nestane, mohou lidé jen ve vlastních srdcích a mimo ně statečně stát proti nestvůrám, aby nakonec nad nimi s Boží pomocí zvítězili.”

Solomon Kane pohlédl na tiché hory. Uslyšel bezhlasé volání, ozývající se někde za nimi, z neprobádaných stezek. Poopravil si pás, uchopil hůl a obrátil tvář k východu.

KROKY UVNITŘ

Solomon Kane zachmuřeně pohlížel na tělo domorodky, které mu leželo u nohou. Bylo to mladé děvče, a její rozhozené paže a vytřeštěné oči ukazovaly, kolik vytrpěla, než smrt její utrpení ukončila. Prohlížel si krvavé pruhy na jejích ramenou, hluboké rány ve tvaru kříže a stopy po jařmu, viditelné na šíji. Jeho oči se najednou proměnily v záhadnou hlubinu, ve které začaly kroužit divné plamínky a stíny, tak jako mraky, ženoucí se nad hladkým povrchem ledu.

“Takže se dostavili i sem, do těchto opuštěných míst,” zabručel. “To jsem nečekal…”

Zvedl hlavu a pohlédl k východu. Černé body vířily v tanečním kruhu na blankytu oblohy.

“Jejich stopu sledují supi,” šeptal si vysoký Angličan pro sebe. “Nesou sebou ničení a zanechávají za sebou smrt. Běda vám, hanebníci, stíhá vás Boží hněv. Brzy budou psům nenávisti uvolněny železné obojky a luk msty bude napnut. Pod vašimi kroky úpí v otroctví národy, ale jednoho šarlatového rána nebo za temnoty noci vám zaplatí za všechno.”

Utáhl si opasek, za kterým byly zastrčeny dvě pistole s dlouhými hlavněmi a ostrá dýka. Instinktivně zaťal pěst na rukojeti dlouhého rapíru, visícího u boku, a rychlým, rozhodným krokem se vydal k východu. V očích se mu objevil mrazivý vztek, podobný modravým sopečným ohňům, odrážejícím se na pozadí stěny ledovce a ocelová dlaň se sevřela kolem rukojeti poutnické hole, jejíž rukojeť byla vyřezána do podoby kočičí hlavy.

Po několika hodinách usilovného pochodu zachytily jeho uši zvuky otrokářské karavany, která si razila cestu úzkou stezkou v džungli. Jasně rozeznával tichý nářek otroků, povely a nadávky dozorců a svistění bičů. Karavanu dohnal po další hodině a začal se plížit houštinou souběžně se stezkou a přitom pozorně sledoval vše co se děje. Kane strávil delší dobu u Indiánů v Darienu a hodně se od nich naučil.

Stezkou pochodovala asi stovka domorodců, mužů a žen. Byli do pasu nazí, s krky uvězněnými v dřevěných jařmech. Těžké trámy poutaly otroky do dvojic a dlouhé řetězy spojovaly jednotlivé klády v jedinou kolonu. Karavana byla doprovázena několika jezdci na koních, patnácti Araby a asi sedmdesáti černými bojovníky; jejich zbraně a fantastické ozdoby svědčily o tom, že pocházejí z některého kmene na východě. Byli to lidé poražení a ovládnutí Araby. Když přešli na islámskou víru, byly z nich utvořeny bojové oddíly.

V čele karavany pochodovalo pět Arabů a třicet bojovníků. Pět dalších se zbytkem černochů ji uzavíralo. Ostatní šli podél kolony, pohánějíce zajatce pokřiky a ranami dlouhých bičů, které zanechávaly na zádech krvavé šrámy. Kane si pomyslel, že jak zajatci, tak otrokáři jsou hlupáci. Jestli se tak budou chovat dál, tak nesnáze z utrpení cesty džunglí nepřežije ani polovina zajatců.

Zarazila ho přítomnost jezdců v karavaně, protože tato krajina se nacházela daleko na jih od oblastí, kde obvykle lovili své oběti. Ale bylo mu jasné, že chtivost dokáže lidi zavést hodně daleko. S lidmi tohoto druhu už měl tu čest. Mimovolně si připomněl staré jizvy na zádech, jizvy po musulmanském biči, ke kterým přišel na turecké galéře. Tato vzpomínka ještě zesílila jeho nenávist.

Puritán se kradl podél kolony houštím jako duch. Při každém kroku mu v hlavě vířilo mnoho nápadů. Jak by sám mohl takovou hordu překonat? Všichni Arabové a mnoho z jejich poddaných měli střelné zbraně. Byly to sice zastaralé pušky, ale pro špatně ozbrojené domorodce velmi nebezpečné. Někteří měli u pasu stříbrné pistole nebo ještě účinnější zbraně s krátkou hlavní mauretánského nebo tureckého původu.

Kane se plížil jako divoké zvíře a vztek a nenávist mu pomalu jako nádor pohlcovaly duši. Tropické vedro a pach džungle zesilovaly veškeré pocity a obvyklá nenávist se rozrůstala do obřích rozměrů. Podráždění se měnilo ve slepý vztek, hněv přerůstal v nezadržitelnou zuřivost. Kaneovy myšlenky se stále obtížněji probíjely červenou oponou touhy po krvi.

Prožil už leccos, přesto se vsak celý třásl vztekem. Mysl měl sevřenou jako v ocelových kleštích, oči pozorovaly postupující karavanu nachovou mlhou. Posledním zbytkem vůle ovládl touhu po nepromyšleném jednání, zapříčiněnou nenávistí.

Náhlé jedna z otrokyň, štíhlá mladá dívka, zakopla a strhla s sebou na zem spoluvězně, který s ní byl spoután kládou. Vysoký, nosatý Arab vztekle zařval a švihnul ležící bičem. Mládenec se zvednul na kolena ale dívka zůstala na zemi a choulila se před dalšími údery biče. Bylo vidět, že je zesláblá a není se schopna postavit. Opuchlými rty se prodral slabý výkřik. Zbylí vězňové se nad ní shromáždili, jakoby chtěli těly ochránit zesláblou bytost před strašlivou smrtí z rukou katů.

Půlhodinový odpočinek a hlt vody by jí určitě dodal sil, ale Arabové neměli času nazbyt. Solomon si hryzal klouby prstů, až na rtech ucítil teplou krev a v duchu děkoval Bohu, že mu bolest dovolila udržet sebekontrolu. Arabové v mžiku dospěli k názoru, že jim mladé, vyčerpané děvče na trhu zisk nepřinese a rozhodli se jí využít pro své vlastní potěšení. Jejich hrdelní smích proměnil Kaneovu krev v ledovou vodu.

První rána bičem rozehnala kolemstojící nevolníky. Vousaté tváře Arabů se roztáhly do smyslných úsměvů a černí bojovníci se začali k oběti blížit s lesklýma očima. Zajatci rychle pochopili myšlenky svých pánů a z úst se jim začaly ozývat výkřiky hrůzy.

Kane, pohlcený hrůzou, pochopil jaká muka před smrtí dívku čekají. Prohlédl myšlenky vysokého Musulmana, který se nastavil u ležící dívky a vytáhl ostrý kordík, který Arabům sloužil k mučení. Šílenství ovládlo Angličanovo jednání. Svůj život si příliš necenil, mnohokrát riskoval při obraně pohanského dítěte, dokonce i zvířete. Než pochopil, k čemu došlo, vznesl se z hlavně jeho pistole proužek dýmu a dlouhán se zřítil k zemi s roztříštěnou lebkou.

Byl překvapen skoro jako Arabové, kteří na chvíli strnuli jako sochy, než začali vykřikovat rychlé rozkazy.

Několik bojovníků pozdvihlo své neohrabané zbraně a poslalo do houští krupobití střel. Zbývající, bezpochyby pod dojmem, že padli do léčky, se vrhli na panický útěk do džungle. To však byla Kaneova zhouba. Kdyby se útočníci zdrželi trochu déle, podařilo by se mu snad ukrýt a zůstat nezpozorován. Tak mu ale nezůstalo nic jiného, než postavit se tváří v tvář všem v otevřeném boji a prodat svou kůži co nejdráže.

Na tvářích se jim objevil údiv když zjistili, že mají co dělat s osamoceným útočníkem. Když vysoký Angličan vykročil zpoza stromu, na okamžik strnuli překvapením a v tom okamžiku se další z nich rozloučil se životem s kulí v srdci z druhé Kaneovy pistole. Dodávajíce si odvahy divokými výkřiky, vrhli se vpřed.

Solomon Kane se opřel zády o kmen mohutného stromu a ostří jeho rapíru začalo tvořit světelný kruh. Jeden z Arabů, spolu se třemi černými sluhy, se ocitnul naproti a vytáhl zakřivenou šavli. Ostatní se postavili za jeho zády do půlkruhu a jako smečka vlků čekali, až se uvolní místo v první linii.

Ve slunci se lesknoucí rapír odrazil první útok. Arab upadl na místě, i když se rapír pouze dotkl jeho srdce, aby se v zápětí ponořil do těla dalšího z bojovníků. Třetí uskočil, upustil šavli a zhroutil se na zem poté, co se mu Kaneova dýka ponořila do prsou. Čtvrtý, naplněn hrůzou, ustoupil ke svým druhům. Kulka z pistole se zavrtala do stromu těsně vedle Kaneovy hlavy. Ten se nahrbil ke skoku, aby mohl umřít mezi nepřáteli, rozdávaje údery na všechny strany. Avšak vůdce Arabů zastavil celou skupinu pohybem dlouhého biče a několika hrdelními výkřiky rozkázal útočníka chytit živého. V tom okamžiku Kane vrhnul dýku, která se zasvištěním proletěla kolem hlavy vůdce, rozťala mu turban a zabodla se hluboko v rameni jednoho bojovníka opodál.

Banda se s křikem vrhla vpřed, ale šejk vytáhl stříbrnou pistoli a pohrozil smrtí všem, pokud bělocha nechytí živého. Řada se pomalu začala přibližovat ke Kaneovi. Černoch, který se s výkřikem vrhl vpřed, byl proboden čepelí a Arab, který běžel na ním se zbraní připravenou k výstřelu, se na ně nabodnul. Než však Kane stačil zbraň uvolnit, horda se na něj vrhla, povalila ho na zem a přitlačila k zemi hromadou polonahých těl. Ze všech stran se k němu natáhly ruce a puritán zalitoval, že se tak lehkomyslně zbavil dýky. Ale ani chycení bezbranného Angličana nebylo tak jednoduché.

Tváře útočících se zalévaly krví, když Kaneovy ocelové pěsti nalevo, napravo vyrážely zuby a drtily kosti. Několik bojovníků vylétlo z hemžící se hromady po setkání s koleny bojujícího puritána. Dokonce i v okamžiku, kdy mu byly hromadou těla znehybněny ruce a nohy, takže nemohl bojovat pěstmi a kopanci, stačil ještě zanořit prsty ve vousech jednoho z Arabů a stisknout krk tak, že tři bojovníci museli roztáhnout jeho sevřenou ruku, aby vysvobodili chrčící a modrající oběť.

Nakonec se jim však povedlo svázat mu ruce a nohy. Vůdce Arabů zasunul stříbrnou pistoli za pás a volným krokem se přiblížil k zajatému. Kane beze strachu pozoroval vyhublou tvář se skobovitým nosem, černými kudrnatými vousy a arogantníma hnědýma očima.

“Jsem šejk Hassim ben Said,” ozval se Arab. “A kdo jsi ty?”

“Jmenuji se Solomon Kane,” zavrčel puritán v šejkově rodném jazyce. “Jsem Angličan, ty vzteklý šakale!”

Tmavé Arabovy oči se se zájmem zableskly.

“Sulajman Kahání,” zašeptal, opakuje arabskou podobu anglického jména. “Slyšel jsem o tobě. Tys válčil svého času proti Turkům a barbarští nevěřící piráti kvůli tobě přišli o mnoho svých lupů.”

Kane neodpověděl. Hassim pokrčil rameny.

“Dostanu za tebe vysokou odměnu,” ozval se po chvíli. “Možná tě dokonce vezmu do Ínstanbulu, kde je mnoho pánů, kteří by tě rádi viděli mezi svými nevolníky. Třeba i takový Kemal Bey, majitel několika lodí, který dodnes nosí na tváři hlubokou jizvu jako památku na setkání s tebou a nastokrát proklíná anglické jméno. Určitě mi dobře zaplatí. Aj, Franku, poskytnu ti tu čest a přidělím ti osobní stráž. Nepůjdeš s jařmem s černochy, půjdeš sám se zvláštním dozorem.”

Kane mlčel. Na šejkův pokyn byl postaven, nohy mu byly rozvázány, ale ruce ještě pevněji spoutány na zádech. Kolem krku mu upevnili řetěz, jehož druhý konec měl držet nejsilnější z černošských bojovníků, který v druhé ruce třímal zakřivenou mačetu.

“A co si myslíš teď o mé úctě k tvé osobě, Franku?” zeptal se šejk.

“Myslím,” odpověděl Kane pomalu hlubokým a nebezpečným hlasem, “že bych se vzdal spásy své duše za to, abych mohl stát před tebou, ozbrojeným, sám a holýma rukama ti vytrhnout srdce z hrudi.”

V jeho odpovědi bylo tolik nenávisti, v očích měl skryto tolik nekonečného šílenství, že se neohrožený a zkušený vůdce zachvěl, jako by stál přímo proti rozlícené bestii.

*

Po chvíli se však Hassimovi vrátila rovnováha, vydal bojovníkům krátký rozkaz a vrátil se zpět do čela karavany. Kane si s úlevou všiml, že přestávka vyvolaná jeho útokem dovolila děvčeti získat sílu. Arabův kordík pouze škrábnul její kůži a tak se mohla nyní vydat na další cestu. Slunce se rychle sklánělo k západu. Zakrátko se měli nevolníci zastavit k nočnímu odpočinku.

Angličan se pomalu pohnul za kolonou zajatých domorodců, jeho strážce jej následoval s mačetou v ruce. Kane si všiml, ne bez trochy pýchy, že za jeho strážcem šli další tři bojovníci s mušketami připravenými k výstřelu a hořícími doutnáky. Všichni byli poctěni zvláštním úkolem, který jim byl svěřen a neměli v úmyslu nikomu poskytnout šanci. Kaneova zbroj byla připevněna k šejkovu koni, až na hůl s kočičí hlavou. Tu vůdce po krátkém zamyšlení vyhodil, ale jeden ze strážních Arabů ji zvednul a teď ji nesl s neskrývanou pýchou.

Angličan si zaznamenal v paměti, že onen vyhublý Arab šel pouze několik kroků od něj. Zpočátku s ním zkoušel zapříst hovor, ale Arab se ukázal být výjimečně bázlivý. Příčinou toho podivného strachu byla, jak Kane usoudil, velká hůl s rukojetí, kterou Arab nejistě obracel v ruce, jako by ho pálila v dlani.

“Jsem Jussef Hadží,” ozval se Arab nečekaně. “Nic proti tobě nemám. Nemám v úmyslu tě napadnout a když dovolíš, chtěl bych se stát tvým přítelem. Řekni mi, Franku, odkud pochází ta divná hůl a jak se dostala do tvých rukou.”

V první chvíli chtěl Kane odpovědět tak, aby nasměroval Jussefa k černé magii, ale upřímnost a otevřenost starého člověka rozhodly, že odpověděl jinak.

“Dostal jsem ji od svého pokrevního bratra, čaroděje z Pobřeží Otroků. Jmenoval se N’Longa.”

Starý Arab pokýval hlavou a pak poslal jednoho z černých bojovníků dopředu, aby přivedl Hassima. Vysoký šejk se zakrátko objevil vedle kolony, která se neustále posunovala vpřed. Seděl zpříma na pyšně kráčejícím koni, pohazujícím hlavou a cinkajícím ozdobami. Kaneovy ukořistěné zbraně chrastily ve velkém pytli.

“Pohleď, Hassime,” starý Arab k němu napřáhl rukojeť hole. “Vyhodil jsi hůl, aniž bys věděl, co činíš.”

“No a co?” zavrčel šejk. “Nevidím nic, jen hůl s jedním koncem ostrým a druhým ve tvaru kočičí hlavy a po celé délce zdobenou podivnými ornamenty.”

Stařec opět s výrazným zanícením potřásl holí.

“Ta věc je dražší než svět, který známe. Je v ní ukryta magická síla! Četl jsem o tom v knihách pobitých železem a dokonce i Mohamed, mír jeho duši, mluví o takovém předmětu ve svých předpovědích a alegoriích. Pohleď na kočičí hlavu na rukojeti. To je zobrazení jedné z bohyň starověkého Egypta. Ještě dlouho před příchodem Mohameda, dlouho před stvořením Jeruzaléma, kněží z Basti vynášeli její podobiznu před dav ctitelů, jako jeden z objektů kultu víry. Právě tuto hůl držel Musa při každé návštěvě u faraóna a když Židé utíkali z Egypta, vzali ji s sebou. Po věky byla berlou Izraele a Judey, s její pomocí Sulejman ben Daúd ovládl čaroděje a pak uvěznil všechny ifríty a génie zla. Pohleď! Znovu jsme nalezli starobylou hůl v rukou Sulejmanových.”

Hlas starého Jussefa přešel do vysokého tónu svatého nadšení, avšak Hassim pouze pokrčil rameny.

“No a co? Nezachrání Židy před naším otroctvím a tohoto Sulejmana před naší pomstou,” odpověděl. “Podstatně více než hole si cením dlouhého ostří, pomocí kterého osvobodil duše tří mých nejlepších šermířů.”

Jussef odmítavě zakroutil hlavou.

“Tvé zlehčování nepovede k ničemu dobrému, Hassime. Přijde den a ty staneš před silou, kterou nezdoláš ani mečem, ani kulkami pistolí. Ponechám si tuto hůl a varuji tě, chovej se k tomuto Frankovi slušně. V jeho rukou se nacházela svatá a děsivá hůl Sulejmanova, Musova a předtím faraónů. Kdo ví, jaké kouzelné síly dokáže s její pomocí přivolat. Je starší než náš svět, dotýkaly se jí kryté ruce preadamitských kněží v temných městech za mnoha moři, vyřezána byla ve Starém světe, plným tajů neznámých lidem. Vládli tam strašní králové, ještě strašnější kněží a zlo tomuto světu vládlo nejenom v noci. Pomocí této hole tehdy bojovali se silami zla, které se narodily, když onen svět byl ještě mladý a to bylo před miliony let.”

Hassim cosi netrpělivě odpověděl a pak obrátil koně. Starý Jussef spěchal za ním a celý čas něco prosebně vysvětloval. Kane schoval hlavu mezí mohutná ramena. Na základě toho, co věděl o prapodivných silách uvězněných v neobvyklé holi, nemohl pochybovat o slovech starého Araba, i když i jeho uším zněla příliš fantasticky.

Bylo jisté, že byla vyřezána ze dřeva, s jakým se již člověk na zemi nesetkat. Bylo třeba si ji důkladně prohlédnout a dotknout se jí, aby člověk pochopit, že nepochází z tohoto světa. Nepříliš dokonalá řezba rukojeti, svědčící o předpyramidálním původu, či hieroglyfy, symboly jazyka mrtvého ještě před započetím stavby Říma, to všechno bylo, podle Kaneova názoru, pouze módními úpravami starověké hole, tak jako anglická slova vyrytá na kamenech Stonehenge,

Co se týkalo kočičí hlavy, když se na ni Kane občas zadíval, měl pocit, že poprvé byla rukojeť vyřezána poněkud jinak. Starověký Egypťan, který předělával originální dřevořezbu z Basti, mohl změny udělat v různé úrovni. Kane se však nikdy nesnažil přijít na to, v čem spočívaly. Soustředěná prohlídka rukojeti v něm vždy vyvolávala pocity závrati z propastí času, které jej odradily od dalších spekulací.

Den končil. Slunce se sklánělo k západu, skrývajíce se na své poutí k horizontu za mohutnými stromy. Otroci stále více cítili nedostatek vody. V jejich řadách se začaly ozývat výkřiky. Občas některý z nich upadl a plazil se dál, napůl tažen těmi, se kterými byl spoután. Když slunce zapadlo a nastala noc, byla vyhlášena zastávka. Byt postaven tábor a rozděleny stráže. Vězni dostali trochu jídla a tolik vody, aby je to udrželo při životě. Pouta jim nebyla uvolněna, takže se museli uložit jak se dalo. Hlad a žízeň poněkud ukojili, takže nepohodlí snášeli s apatickým klidem.

Kane byl nakrmen, ruce mu vůbec nebyly rozvázány a dostal tolik vody, kolik chtěl. Až se zastyděl, když si všiml jak jej pozorují otroci. Žízeň však úplně neukojil.

Pro tábor byl vybrán palouk obklopený vysokými stromy. Když se Arabi najedli a černí musulmani si ještě připravovali svou potravu, přišel ke Kaneovi starý Jussef a znovu započal rozmluvu o holi. Kane odpovídal na jeho otázky s trpělivostí, která byla udivující při nenávisti, jakou obdaroval celou Hadžiho rasu. Během rozmluvy se k nim přiblížil Hassim s pohrdavým pohledem. Kane si v duchu řekl, že se jedná o klasický typ militantního muslima – lehkomyslný, drzý, materialista, který se nebojí nikoho, nešetří nikoho, má na mysli pouze svoje cíle a pohrdá právy jiných, jako by byl nejmocnějším vládcem západu.

“Zase tady něco žvaníš o té holi? Dětinštíš, Hadži.”

Jussefovy vousy se roztřásly zlostí. Potřásl holí před šejkem, jako by byl symbolem zla.

“Hloupé poznámky nepřísluší tvému postavení, Hassime. Jsme v srdci temného kraje, posedlého démony, kam byli před dávnými časy vyhnáni všichni ďábli z Arábie. Když hůl, kterou držím v ruce a o které pouze hlupák může říct, že pochází z našeho světa, přetrvala do našich časů, kdo ví, jaké věci, hmatatelné či nehmatné ještě přetrvaly během staletí. Víš, jak stará je stezka, po níž jdeme? Lidé jí procházeli ještě dříve než přišli Seldžukové z východu nebo Římané za západu. Legendy tvrdí, že tudy putoval veliký Sulejman, když vyháněl démony z Asie, aby je pak uvěznil v podivných kasematech. Chceš snad říct…”

Přerušil je divoký vřískot. Ze tmy džungle vyběhl bojovník, jako by jej honili všichni psi Osudu. Vypadal jako člověk, který se setkal s něčím nač se nezapomíná; rozpažené ruce, s vypoulenýma očima, široce otevřenými ústy, ukazujícími dvě řady bělostných zubů. Tlupa musulmanů vyskočila na nohy, zbraně v rukou.

“To je Ali, kterého jsem poslal na lov. Že by se setkal se lvem?” ozval se Hassim.

Žádný lev se však za mužem, který padl před Hassima a přitom něco nesrozumitelného blekotal a ukazoval za sebe do temné džungle, neobjevil.

“Říká, že v džungli objevil jakési divné mausoleum,” vysvětlil Hassim a vrhal na nešťastníka hrozivé pohledy. “Nedokáže vysvětlit, co ho tak vyděsilo. Tvrdí, že ho posedl neovladatelný strach, který mu nařídil utéct. Ali, jsi hlupák a lump!”

Ze všech sil kopl uklánějícího se sluhu, ale ostatní Arabové se nejistě přiblížili. Domorodé bojovníky posedla panika.

“Jsou připraveni utéct, i když jsme přítomni,” zašeptal vousatý Arab a pohlédl s obavou na domorodce, kteří se srazili dohromady a divoce diskutovali, pohlížejíce za sebe.

“Hassime, bylo by lépe ujít ještě několik mil. I když se hlupák Ali nejspíš polekal vlastního stínu, myslím, že tohle místo není nejvhodnější pro rozdělání ohně.”

“Máš pravdu,” potvrdil šejk. “Všichni se budete cítit lépe, když odejdeme. Je to dobrý nápad. Přestěhujeme tábor, když se tak zbavíte strachu. Ale předtím se chci podívat na tu stavbu. Postavte nevolníky. Projdeme džunglí a mausoleum obejdeme. Snad je to hrobka nějakého velkého krále. Když pojdeme kolem všichni a ozbrojeni, nikdo se nebude bát.”

Ranami bičů přinutili otroky, aby se postavili a seřadili se do zástupu. Domorodí spojenci se pohnuli v nervózním tichu, ale s váháním plníc tak neúprosné Hassimovy příkazy a držíc se stále v blízkosti Arabů. Na obloze se objevil obrovský, nevlídný měsíc a džungle se ponořila do lázně zlověstného stříbřitého stínu, ve kterém obrovské kmeny vyhlížely jako černé stíny. Třesoucí se Ali ukazoval cestu ostatním. Cítil se poněkud jistěji v přítomnosti vůdce.

Prošli džunglí a objevili se na podivném palouku uprostřed obrovitých stromů. Byl podivný o to víc, protože na něm nic nerostlo. Stromy palouk obklopovaly v symetrickém kruhu, ale na zemi se neobjevil ani mech nebo tráva. Prostor vypadal, jako by byl podivným způsobem vypálen a zjalověl. Uprostřed prostoru se tyčila hrobka.

Byla to velká hromada na sebe nakupených kamenů, kolem níž se šířilo jakési starověké zlo. Vypadala jakoby byla mrtvá, mrtvá už po staletí, ale Kaneovi se zdálo, že prostor kolem pulzuje, v rytmu dechu jakéhosi obrovského, neviditelného monstra.

Černošští spojenci Arabů couvli vyděšeni tísnivou atmosférou toho místa. Otroci se srazili do těsného houfu. Arabové pokročili směrem k temné stavbě a Jussef převzal od strážného konec lana, kterým byl Kane svázán a potáhl jej s sebou, jako by jej ten mohl nějak ochránit.

“Není pochyb o tom, že se jedná o hrobku nějakého mocného sultána,” ozval se Hassim.

“Odkud se vzaly ty balvany?” zašeptal znepokojený Jussef. “Je v tom něco temného a zlověstného. Proč by stavěl mocný sultán hrobku daleko od lidských obydlí? Kdyby se jednalo o pozůstatek nějakého starověkého města, vypadala by určitě jinak…”

Přistoupil blíž, aby si prohlédl těžké, kovové dvéře pobité hřeby a opatřené podivnými pečetěmi. Když na dveřích rozeznal vyryté hebrejské znaky, zakroutil překvapeně hlavou.

“Neumím to přečíst,” ozval se třesoucím se hlasem. “Snad je to dobře, Hassime, odejděme, lidé by neměli porušit pečetě, které přiložili dávní králové. To místo je nasyceno zlem.”

Hassim mu však nevěnoval žádnou pozornost.

“Ten, kdo zde spočívá, není synem Islámu,” odpověděl. “Proč bychom si neměli vzít bohatství a klenoty, které u sebe s jistotou má? Vyražme ty dveře.”

Někteří z Arabů nejistě zakroutili hlavami, ale Hassimovo slovo pro ně bylo zákonem. Zavolal k sobě urostlého bojovníka ozbrojeného obřím kladivem a přikázal mu vyrazit dveře.

Když se poprvé rozmáchl, Kane krátce vykřikl. Že by ho mámily smysly? Věk stavby svědčil o tom, že se jí nikdo už tisíce let nedotkl. Mohl však přísahat, že zaslechl kroky uvnitř. Ozvěna kroků se přemísťovala sem a zase tam, připomínala krátkou trasu uvnitř děsivého vězení, odměřovanou monotónní, nekončící se poutí. Kaneův krk sevřela neviditelná ledová ruka. Angličan nedokázal vysvětlit, zda tyto zvuky zaslechl jeho citlivý sluch nebo to byla předtucha kdesi hluboko v duši, věděl však, že se v jeho vědomí ozývala ozvěna obřích kroků, která měla původ uvnitř tohoto strašlivého mauzolea.

“Stůj!” vykřikl. “Hassime, možná jsem blázen, ale zaslechl jsem kroky jakéhosi ďábla skrytého uvnitř.”

Hassim zvedl ruku a zdržel k úderu připravené kladivo. Pozorně naslouchal a ostatní rovněž nastavili uši v čerstvě nastalém tichu.

“Nic neslyším,” ozval se vousatý obr.

“Ani my,” ozval se sbor hlasů. “Frank je blázen.”

“Slyšíš něco, Jussefe?” v Hassimově hlase se ozvala ironie.

Starý Hadži se nervózně otřásl. Ve tváři se mu zračil neklid. “Ne, Hassime, ale…”

Kane se utvrdil v tom, že se zbláznil. A přece celým svým srdcem cítil, že se nemýlí. Pochopil, že na rozdíl od Arabů disponuje podstatně citlivějšími smysly, jejichž příčinou byl dlouhodobý kontakt s kouzelnou holí, kterou právě držel v ruce starý Jussef.

Hassim se hrdelně zasmál a pokynul bojovníkovi, aby pokračoval. Kladivo udeřilo do dveří s hlukem, který se ozvěnou vrátil z džungle znásoben tak, že připomínal posměšný chechot. Znovu a znovu se dveře rozeznívaly pod ranami kladiva, ovládaným ocelovými svaly. Kane však stále slyšel ozvěnu kroků a on, který nikdy nepoznal strach zotročující obyčejné lidi, cítil, jak mu srdce svírá ledová dlaň děsu.

Ten pocit neměl nic společného s pozemským, lidským strachem, zrovna tak, jako ozvěna kroků nepřipomínala kroky smrtelníka. Kaneův strach byl jako ledový vítr, pronikající skrz naskrz lidským tělem, jako vítr vanoucí z neproniknutelných temnot, prosycený zlem, zatuchlá atmosféra dávno minulých věků. Kane si nebyl jist, zda kroky skutečně slyší nebo zda je cítí díky nějakému instinktu. Pro něj byly skutečné. To nebyly kroky člověka, ani zvířete. Uvnitř mausolea kráčelo něco, co vyvolávalo husí kůži, něco, co se nedalo popsat.

Obr se oháněl kladivem tak, že až poskakoval a přidřepával. Nakonec však závěsy pod údery praskly a dveře se s hlukem zřítily dovnitř. Jussef zařval. Z černé tmy se však nevyřítil žádný tygr, či jiný dravec, neukázalo se nic z masa a kostí. Všichni ucítili odporný zápach, který se bleskově, jako dravé zvíře cítící krev rozšířil po celém palouku. Obklopil Hassima a z úst neohroženého vůdce, který se zároveň pokoušel bránit před sotva viditelným zjevením, se vydral výkřik zděšení. Svištící ostří jeho šavle proniklo duchem, který byl neuchopitelný a neporazitelný jako vzduch. Arab se náhle zapotácel, poznačený závanem smrti a zničení.

Jussef zavyl jako zatracená duše, odhodil od sebe magickou hůl a zmizel za svými druhy v soumraku džungle. Černoši se také rozprchli. Pouze otroci zůstali stát. Třásli se strachem a očekávali neodvratný konec. Kane sledoval, jak se Hassim ohýbá jako třtina ve vetru, lapen v objetí gigantické, pulzující, šarlatové nehmotné hrůzy, zbavené jakéhokoliv tvaru. Když zaslechl praskot lámaných kostí a šejkovo tělo se zlomilo jako pod kopytem zvířete, vrhl se vpřed a uchopil magickou hůl.

Hassim ležel mrtev. Vypadal jako hadrová panenka s vykloubenými končetinami a vlnící se rudá hrůza se pohla naproti Kaneovi, připomínajíc vlnkou krvavou skvrnu visící v povětří. Neustále měnila tvar a přitom se kolébala ze stany na stranu, jakoby kráčela na obrovitých nohách.

Kane ucítil, jak mu mrazivá ruka strachu svírá mysl, ovládl se však a vykročil přímo proti děsu s vysoko zdviženou holí. Po chvíli se nepojmenovatelná, nehmotná substance dotkla hole a rychle před ní couvla. Mdlý, dusivý zápach, který vzápětí nasytil ovzduší, puritána málem porazil. Kdesi ve vzdálených hlubinách se ozvala ozvěna jakéhosi strašlivého kataklyzmatu, která byla, jak pochopil, předsmrtným výkřikem monstra. Umírající stvůra se mu najednou ocitla u nohou a její nach začal blednout v rytmických stazích, jako pomalu sílící a slábnoucí krvavé vlny. Současně se ozval nehlasný výkřik, zaznívající kdesi v kosmických prostorách, jako by tvor umíral v rozměru nacházejícím se mimo dosah lidských znalostí.

Otřesený Kane si nedůvěřivě prohlížel beztvarou, teď už viditelnou hmotu, ležící u jeho nohou. Byla podstatou děsu, který byl jediným mávnutím Šalomounovy hole zahnán do soumračných propastí, ze kterých pocházel. Ano, byla to tatáž berla, kterou před staletími mocný král a kouzelník užil, aby uvěznil monstrum v podivné stavbě, kde pobývalo dodnes, než ho ruka hlupáka vypustila na svobodu.

Staré legendy tedy měly pravdu. Král Šalomoun vypudil démony na západ a uvěznil je na podivných místech. Proč je vsak ponechal naživu? Že by v těch dobách byla lidská síla ještě příliš slabá, aby dokázala víc než jen uvěznit ďábly?

Zamyšlený Kane pokrčil rameny. O magii toho příliš nevěděl, podařilo se mu však usmrtit démona, kterého Šalomoun dokázal pouze uvěznit.

Otřásl se při pohledu na Život tak odlišný od Života, který znal a na Smrt tak odlišnou od Smrti, se kterou se stýkal. Ještě jednou ho udivilo poznané vědomí – podobně jako v zaprášených chodbách atlantské Negari, jako uprostřed děsivého Pohoří Umrlých nebo jako v Akaaně – že lidský život je pouze jednou z mnoha forem bytí, že se mohou různé světy navzájem i pronikat a že existuje více než jedna úroveň bytí. Planeta, kterou lidé nazvali Zemí, se po nesčetná staletí otáčela kolem slunce a vydávala na svůj povrch život. Život, který na ní vznikal jako červ v rozkládajícím se mase. Člověk je právě teď vládnoucím druhem, ale není důvod předpokládat, že on a jemu podobní byli prvními nebo posledními dominujícími červy v klubku života.

Potřásl hlavou a překvapeně pohlédl na N’Longův starobylý dar a pochopil, že to není jen objekt černé magie, ale současně meč dobra a světla, namířený proti všem nelidským silám zla. Ta úcta, která se v něm náhle zrodila, jím otřásla a naplnila ho strachem.

Sklonil se nad hrůzou, která mu ležela u nohou, ponořil do ní ruku a cítil, jak mu nezvyklá hmota protéká mezi prsty jako hustá mlha. Ponořil berlu do samého středu té hmoty, zvedl ji, přenesl zpět do hrobky a postavil vyražené dveře.

Otočil se, pohlédl na Hassimovo divně zkroucené tělo a překvapeně zjistil, že se už začíná rozkládat a roztékat v ohyzdnou tekutinu. Otřásl se hnusem, ale v tu chvíli jej z ponurých myšlenek vytrhlo hluboké bručení. Otroci klečeli ve stínu obřích stromů a pohlíželi na jej velikýma, trpělivýma očima. Jako ze sna probuzený odehnal chmurné myšlenky. Sklonil se a vzal rozkládajícímu se tělu své pistole, dýku a rapír, když jej předtím otřel o zem, aby čepel očistil od povlaku, který už na oceli počínal tvořit ohniska rzi. Také si vzal velkou zásobu střelného prachu a kulek odhozených Araby při panickém útěku.

Věděl, že se sem nikdy nevrátí. Mohli zahynout někde cestou nebo projít džunglí k pobřeží, na tento strašlivý palouk se vsak nikdy nevrátí z obavy před novým setkáním s hrůzou.

Kane přistoupil k nešťastným vězňům a uvolnil jim pouta.

“Vezměte si zbraně, které tu zůstaly po bojovnících,” řekl. “Vezměte je domů. Toto je posedlé místo. Vraťte se do svých vesnic a když se Arabové objeví znovu, raději zahyňte mezi troskami svých obydlí, než byste se měli znovu nechat zajmout.”

Černoši padli na kolena a začali mu líbat nohy. Zrozpačitěl a zakázal jim to. Když už se připravovali k odchodu, obrátil se k jejich osvoboditeli jeden z otroků:

“A co ty, pane? Nevrátíš se s námi? Staň se naším králem!”

Kane potřásl hlavou.

“Odcházím na východ,” odpověděl.

Domorodci se mu poklonili, obrátili se a vydali se na dlouhou zpáteční cestu. Kane si položil na rameno berlu, která byla kouzelnou holí faraónů, Mojžíše, Šalomouna a před ním mnoha bezejmenných atlantských králů a vydal se východním směrem. Naposled pohlédl přes rameno na podivné mausoleum, které bylo před lety postaveno jiným Šalomounem. Tyčilo se temné a mlčící pod hvězdným nebem.

DĚTI AŠŠURU

I.

Solomon Kane se zahleděl do tmy, sahaje po zbrani ležící na hromadě kůží – jeho primitivním lůžku. Nebylo to šílené bubnování tropického deště o listí, jež tvořilo střechu chýše, ani bouřka, co ho probudilo. Burácením tropické bouřky se probíjely výkřiky agónie lidí a řinčení železa. V domorodé vesnici, kde nalezl útočiště před bouří, musel vzniknout nějaký konflikt, a soudě po hluku, byl to boj se značně větším počtem útočníků. Solomon hádal, kdo to uprostřed noci zaútočil na vesnici, navíc při takové bouřce, jako je tato. Jeho pistole ležely vedle rapíru, nevzal si je však, protože si uvědomil, že v průtrži, která by v mžiku promočila veškerý prach na pánvičce, mu byly zcela k ničemu.

Až na měkký klobouk a plášť zalehl zcela oblečen, proto teď, neztráceje ani vteřinku, přiběhl ke dveřím chýše. Blesk, který vypadal, že roztrhne nebe, ukázal jeho očím na okamžik chaotické klubko postav, bojujících na plácku mezi chýšemi, současně vyvolal oslepující záblesk na vyleštěné oceli. Bouřkou se k němu doneslo ječení černochů a hrdelní výkřiky v neznámem jazyce. Seskočil z prahu chýše na zem, když v tom těsně vedle sebe vycítil přítomnost jednoho z útočníků. Ve stejném okamžiku probil oblohu další blesk a utopil scenérii v neskutečném, bleděmodrém svitu. V tom světle Solomon zuřivě zaútočil, ucítil však, jak se ostří rapíru ohýbá do velkého oblouku a současně zaregistroval záblesk těžkého meče v těsné blízkosti své hlavy. V hlavě mu explodoval snop jisker, jasnějších než všechny blýskavice, načež ho obestřela temnota větší, než neproniknutelná noc v džungli.

*

Nad vodou zaplavenou džunglí nastal šedavý úsvit, když se Solomon Kane pohnul a usedl v kaluži bláta před chýší. Vlasy měl slepené sraženou krví, ale bolest v hlavě ho příliš netrápila. Otřepal se z mdlob a postavil se. Přestalo pršet a obloha byla čistá. Ve vesnici panovalo ticho, a Kaneovi došlo, že osada je skutečně mrtvá. Všude ležela nehybná těla mužů, žen i dětí – na ulicích, u vchodů do chýší, uvnitř staveb, jež byly z větší části zničené. Solomona napadlo, že ať už byli útočníci kdokoliv, mnoho zajatců s sebou nevzali. Nebrali ani zbraně, sekery, hliněné nádobí či všelijaké ozdoby z per, což by svědčilo o tom, že tato rasa musela mít daleko rozvinutější řemesla než primitivní domorodci. Odneseny však byly všechny výrobky ze slonoviny, a po chvilce Kane zjistil, že zmizely jeho rapír, dýka a pistole, s nimi i váčky na prach a kule. Nikde nebyla vidět ani špičatá, zvláštními ornamenty ozdobená hůl s držadlem tvaru kočičí hlavy, kterou dostal darem od svého přítele, čaroděje ze Západního Pobřeží, N’Long y. Zmizel rovněž jeho klobouk a plášť.

Kane stanul ve středu vylidněné vesnice a hlavou se mu honily zmatené, neurovnané myšlenky o proběhnuvších událostech. Veškeré rozhovory s obyvateli vesnice, na které náhodně natrefil předešlého večera na cestě džunglí sužovanou deštěm, neobsahovaly nic, co by mohlo být klíčem k záhadě původu útočníků. Samotní domorodci toho o zemích, které teprve od nedávna byly jejich domovem, moc nevěděli. Překonali totiž dalekou cestu, k níž je donutil silnější, s nimi soupeřící kmen. Byli to prostí lidé s klidnou povahou, kteří mu poskytli úkryt ve své vísce, dělíce se s ním o skromnou obživu. Kaneovo srdce naplňoval vztek při vzpomínce na neznámé útočníky, ale daleko silnější než vztek byla jeho nezkrotná zvědavost – to prokletí každé inteligentní rasy.

Této noci se Kane setkal se záhadou. Křeč tropické bouře, onen chvilkový oheň blesku, mu na okamžik ukázal rasu bojovných vousáčů – tvář bílého člověka. Zdravý rozum mu říkal, že v okruhu mnoha set mil by se neměli nacházet žádní bílí lidé, ani arabští lovci otroků. Kane neměl mnoho času prohlédnout si šaty toho člověka, přesto však nabyl dojmu, že byl oděn dosti zvláštně. Navíc lesklý meč, jehož úder poslal Kanea na zem, zcela určitě nebyl zbraní primitivních domorodců.

Puritán pohlédl na zeď ze surové hlíny, jež ohraničovala vesnici, a na zničenou bambusovou bránu. Bouře se musela po odchodu útočníků velmi rychle utišit, protože na zemi byly vidět výrazné stopy mnoha nohou, směřující přes rozbitou bránu do hloubi džungle.

Kane zvedl primitivní domorodou sekeru ležící poblíž. Jestliže během bitvy některý z neznámých útočníků padl, muselo být jeho tělo spolubojovníky odneseno. Z listí, svázaných do trsu, si vyrobil provizorní klobouk, aby si chránil hlavu před pálícím sluncem, načež vstoupil do džungle. Vyrazil za záhadou.

*

Pod obřími stromy byly stopy ještě výraznější a Kane bez těžkostí rozeznal, že většina jdoucích měla sandály. Zbývající stopy patřily bosým nohám, což by svědčilo o tom, že útočníci měli zajatce. Čekala je nejspíš dlouhá cesta, protože šli dlouhými kroky, aniž by si aspoň chvíli odpočali. Ani po celodenním pochodu Kane karavanu nezpozoroval.

Snědl jídlo, jež si vzal ze zničené vesnice, a postupoval dál bez zastávky, poháněný vztekem a zbožným přáním vyluštit záhadu, kterou před něj postavila ve světle blesku viděná tvář. Navíc mu útočníci vzali jeho zbraně a v téhle ponuré krajině měla zbraň hodnotu života. Den se pomalu chýlil ke konci, když neprostupná džungle začala postupně řídnout, a Kane při západu slunce dorazil na okraj lehce zvlněné, travnaté, stromy skoupě porostlé roviny, již v dálce ohraničovalo horské pásmo. Stopy vedly přímo přes rovinu, a Kane si domyslil, že cílem karavany útočníků musí být právě to nevysoké, zvlněné pohoří.

Zarazil se. Rovinou k němu ozvěna ze všech stran přinášela hluboký řev lvů. Obrovité kočky se vydávaly na lov a bylo by šílenstvím pustit se přes tu rozlehlou, otevřenou krajinu jen se sekerkou. Kane vyhledal velký strom, vylezl na něj a co nejpohodlněji se uvelebil v jeho koruně. V dálce, na druhém konci roviny, zpozoroval jiskřičku světla, která vzplanula mezi horami. O něco blíž, bezmála u úpatí prvních vyvýšenin, se rozžehla další světla, jež vytvořila klikatou čáru zářivých bodů, postupujících k horám, jen obtížně postřehnutelným mezi prvními hvězdami, jež se objevily nad obzorem. Byla to karavana útočníků se svými zajatci, jak se domyslil. Pohybovali se rychle, svítíce si na cestu pochodněmi, které měly nepochybně zároveň odstrašovat lvy. Kanea napadlo, že už musí být blízko cíle, když se rozhodli podstoupit riziko nočního pochodu po území, hemžícím se dravci. Když se tak díval, hádek zářivých bodů začal mírně stoupat, ještě chvilku se klikatil mezi horami, načež mu zmizel z dohledu.

Spřádaje dohady o záhadě, s níž se setkal, Kane usnul, zatímco noční vítr šeptal v listoví pochmurná tajemství prastaré Afriky. Těsně pod jeho stromem hřměl řev lvů, když si divoké bestie brousily na kůře drápy, hledíce žádostivými pohledy nahoru.

Když úsvit opět zalil kraj růžovězlatým světlem, Solomon sklouzl z kmene a vyrazil na přerušené putování. Snědl zbytek zásob, jež si odnesl z vesnice, napil se vody z potůčku a začal uvažovat nad tím, jak získá něco k jídlu. Kdyby se mu to nepodařilo, jeho situace by se stala krajně nepříjemnou, i když Kane už nejednou poznal, co je to hlad a nouze. Jeho štíhlé tělo se širokými rameny bylo tvrdé a pružné jako ocel.

Rychle postupoval savanou, rozhlížeje se pozorně v obavě před lvy, ani na chvíli však nezpomalil krok. Slunce dorazilo do zenitu a pomalu začalo směřovat k západu. Když se přiblížil k prvním pahorkům, panorama se postupně změnilo. Zpozoroval, že namísto rozeklaných úbočí má před sebou malou vysočinu, vyrůstající nečekaně z nížiny kolem, s povrchem plochým jako stůl. Na jejích okrajích byly vidět skupiny stromů a vysoká tráva, třebaže úbočí měla zcela holá a kamenitá. Výšku skalnatých stěn odhadl na dvacet až pětadvacet metrů, proto při šplhání neočekával větší problémy.

Když přišel blíž zjistil, že stěny rokle tvoří jednolitá skála, která však byla na více místech pokryta dosti silnou vrstvou půdy. Všude okolo se povalovaly skalnaté úlomky, jež odpadly ze stěn, proto nebylo nic těžkého zjistit, kudy se může trénovaný muž vyšplhat na okraj rokle. Kane však spatřil ještě něco – širokou stezku, vedoucí v mírných obloucích na vrchol skály. A právě k ní směřovaly stopy, které sledoval.

Vykročil na stezku, dobře si přitom všímaje, s jakým umem byla vedena – zcela určitě to nemohla být stezka vyšlapaná zvěří či divokými domorodci. Cesta byla vytesána v souvislé skále s velkým smyslem pro praktičnost, místy byla obložena, a tu a tam i obezděna, dovedně vysekanými kamennými dlaždicemi.

Pohyboval se po cestě opatrně jako vlk. Až nakonec dorazil k místu, u něhož musel překonat široký, strmý úsek. S potížemi nalezl pevnou oporu pro nohy; po obou stranách se tyčily obrovité balvany, které každým okamžikem hrozily zřícením a rozmačkáním vetřelce. Zvládl však ten úsek šťastně a za chvíli stanul nad roklí.

Otevřel se před ním rozeklaný, balvany posetý svah, jenž velmi mírně klesal k ploché rovině. Z místa, kde stál, se mu zdálo, že z pod jeho nohou klesá dolů koberec měkoučké zelené trávy. A uprostřed kotliny… Udiveně si protřel oči a nevěřícně zakroutil hlavou; myslel si, že vidí přelud, nebo že má halucinace. Ne! Bylo tam stále: mohutné, opevněné město, vyrůstající uprostřed travnaté kotliny. Viděl hradby, tyčící se věže, a po hradbách se pohybující malé postavičky. Po druhé straně města, leželo nevelké jezero, na jehož březích bylo vidět překrásné sady, pole a louky, se stády pasoucího se dobytka.

Puritán udiven nečekaným pohledem, na chvíli ztuhl jako přimražený, ale cinkot okovaných bot na kamenech ho bleskově vytrhl ze strnulosti. Náhle stanul tváří v tvář člověku, jenž právě vyšel mezi balvany. Byl to svalnatý muž, skoro stejně vysoký jako Kane, ale daleko mohutnější stavby těla. Obnažená ramena ukazovala svaly siláka a nohy vypadaly jako dva sloupy z litého železa. Tvář naopak byla bezmála kopií té, kterou Kane spatřil v kratičkém světle blesku – nebezpečná, zarostlá hustým, černým vousem bílého člověka s arogantním pohledem a hákovitě ohnutým nosem lupiče. Od býčí šíje až po kolena ho chránila prošívanice s železnými cvoky, na hlavě mu seděla železná helma. V levé ruce držel kovem zesílený, kůží potažený štít z tvrdého dřeva, v druhé krátký, leč těžký železný buzdygan, za pasem mu trčela dýka.

Všechno to Kane zaregistroval jedním rychlým pohledem, zatímco příchozí zařval a vrhl se vpřed. Angličana čekal boj na život a na smrt. Tygřím skokem se vrhl po bojovníkovi, švihaje sekerkou ze všech sil po svalnaté postavě. Strážný zachytil ránu štítem. Ostří sekery sklouzlo, topůrko prasklo Kaneovi v rukou, ale ani štít ránu nevydržel.

Kaneovo tělo, vržené vpřed divokým skokem, narazilo na protivníka, který se skoro ani nezachvěl, ten odhodil neužitečný štít a srazil se s Angličanem. S napjatými svaly se zahákovali a pevně zapřeli nohama. Kane zavrčel jako vlk, když ucítil sílu stisku svého soupeře. Mohutná paže zkroutila Angličana jakoby jej ždímala a bojovník, zkracuje úchyt buzdyganu, se široce rozmáchl ve snaze roztříštit nechráněnou Kaneovu hlavu.

Angličan se pokusil ruku protivníka chytit, ale prsty mu sklouzly a buzdygan mu přistál na hlavě, na níž mu explodovala vlna bolesti; před očima se mu objevila neproniknutelná mlha, podobná klubku dýmu. Přesto jeho instinktivní pohyb stačil oslabit úder, takže zbraň částečně sjela po rameni, roztínaje kůži, ze které proudem vytryskla krev.

K nepříčetnosti přivedený Kane ocelovým stiskem sevřel paži, držící buzdygan, zatímco druhou rukou nahmatal rukojeť dýky, tkvící nepříteli za pasem. Vytrhl ji a začal naslepo bodat.

Spojeni v zápasnickém chvatu, pokusili se od sebe odskočit, jeden se zuřivým mlčením, rozdávající dýkou nevýrazné rány, druhý, usilující za každou cenu uvolnit z pevných kleští svou paži, aby mohl zadat drtivý, smrtelný úder. Bojovník trhl uvězněnou paží, zadávaje přitom krátké, slabé údery, které však nacházely Kaneovo rameno a hlavu, zdíraly kůži a způsobovaly tak stále větší krvácení. Červená mlha agónie zaclonila Angličanovo už i tak otupělé vědomí. A dýka v tuhnoucích prstech se stále odrážela od kovových cvoků prošívanice, jež chránila protivníkovo tělo.

Oslepený, omráčený Kane, bojující instinktivně jako raněný vlk, nakonec stiskl zuby na svalnatém hrdle strážného. Cáry trhaného masa a vlna horké krve vyvolaly v mohutné bojovníkově hrudi přidušené zachrčení. Kousavý buzdygan poklesl. V sevření se zřítili na skálu, načež spadli z nevysoké vyvýšeniny a kutáleli se dolů po úbočí. Zastavili se až dole, na úpatí kopce. Kane se ocitl na protivníkovi. Dýka v jeho ruce se zaleskla vysoko nad hlavou, aby se okamžik nato až po rukojeť vnořila do protivníkova hrdla. Kaneovo tělo se napnulo, naklonilo silně dopředu, a pak se bezvládně svalilo na tělo zabitého nepřítele.

Leželi ve stále se rozšiřující kaluži krve. Na blankytné obloze se objevily černé skvrnky. Byli to supi, kteří začali v kruzích klesat dolů.

Najednou se mezi balvany objevili lidé, vzhledem a oblečením velice připomínající toho, který ležel mrtev pod bezduchým Kaneovým tělem. Dorazili sem přivábeni hlukem boje a teď tu stáli okolo, hovoříce o tom, co viděli, chraptivými, hrdelními hlasy. Opodál se v mlčení zastavili otroci.

Oddělili od sebe obě těla a zjistili, že jeden z mužů je mrtev a druhý umírá. Po krátké diskusi byla ze štítů a pochev mečů vyrobena provizorní nosítka, načež bylo poručeno otrokům, aby na ně uložili obě těla. Pak se průvod vydal k místu, ležícímu přímo v srdci travnaté kotliny.

II.

Solomon Kane se probral. Ležel na lůžku příjemně vystlaném sešitými kůžemi a kožešinami ve velkém pokoji s kamennou podlahou, stěnami i stropem. Nacházelo se v něm jedno dobře zamřížované okno a jeden východ, před kterým stál ozbrojený strážný, svým vzhledem silně připomínající člověka, kterého zabil.

Po chvilce objevil ještě něco: jeho krk, zápěstí i kotníky obepínaly zlaté řetězy, zapletené do sebe a upevněné pomocí obrovského stříbrného zámku ke kruhu, trčícímu ze zdi.

Kane zjistil, že má ošetřené rány, a když se pokusil o vysvětlení, vešel do sálu otrok s jídlem a červeným vínem. Angličan se ani nenamáhal promluvit s ním, snědl ale donesené jídlo a vypil víno. Muselo vsak v něm být něco nasypáno, protože okamžitě usnul. Když se mnohem později probudil, zpozoroval, že mu byly opět vyměněny obvazy a přede dveřmi stojí nový hlídač. Člověk ze stejné kasty, jako předchozí voják, ale daleko svalnatější, s černým vousem a oděný ve zbroji.

Tentokrát se po probuzení cítil silný a odpočatý. Rychle se rozhodl, že až se otrok vrátí, pokusí se něco zjistit o své situaci. Šourání kožených sandálů po podlaze zvěstovalo příchod hostí, proto se posadil na lůžko, zatímco do pokoje vešlo několik postav.

Zezadu na něj mrkl otrok, jenž mu přinesl potravu. Před ním stála semknutá skupinka lidí, oděných do tunik, s přísnými, vyholenými tvářemi a lebkami. Opodál pak stál člověk, jehož postava převyšovala všechny kolem. Byl to vysoký muž v hedvábném oděvu, který měl převázán zlatem zdobeným pásem. Prokvetlé vlasy a vousy měl silně zvlněné, zatímco tvář s orlím nosem svědčila o krutosti a povaze lupiče. Arogantní pohled, který – jak již Kane stačil poznat – měla celá neznámá rasa společný, byl ještě výraznější než u ostatních. Na hlavě mu tkvěla podivně vytepaná zlatá obruč, v dlaních držel zlatou berlu. Ostatní k němu poníženě vzhlíželi a Kane pochopil, že před ním stojí král nebo velekněz tohoto města.

Ve skupince se byl i malý a tlustý muž, rovněž s vyholenou tváří a hlavou, oděný do tuniky podobné těm, jaké na sobě měli ne tak vznešení hosté, jen mnohem více zdobenou. V rukou držel důtky se šesti řemínky, připevněnými k drahokamy vykládané rukojeti, na jejichž koncích byly ostré kousky kovu, všechno to vypadalo na tak hrozný trestající nástroj, jaký Kane ještě nikdy neviděl. Člověk, svírající důtky, měl malá, bázlivá, roztěkaná očička, a celý jeho postoj vyjadřoval z jedné strany bezmeznou poníženost ve vztahu k člověku s berlou, z druhé strany zase nezkrotný despotismus ve vztahu k bytostem nižšího postavení.

Kane si je prohlížel se stejným zájmem jako oni jeho, snaže se poznat aspoň maličký pocit spřízněnosti lidí s podobným vzhledem. Bylo v nich něco, co mu naznačovalo jistou malou spojitost s Araby, přesto však ale zvláštním způsobem nepřipomínali představitele žádných arabských kmenů, s nimiž se kdy setkal. Začali spolu rozmlouvat a v jejich jazyku čas od času zazněly nějaké známé zvuky. Kane však nedovedl tyto mlhavé spojitosti nijak určit.

Konečně se vysoký muž s berlí odvrátil a majestátním krokem vykročil k východu z pokoje, ostatní jej pak následovali. Kane osaměl. Po chvilce se tlusťoch, jenž byl, jak to tak vypadalo druhý v hierarchii, vrátil se skupinou vojáků a akolitů. Mezi nimi se nacházel rovněž mladý otrok, jenž Kaneovi přinesl jídlo, a vysoká, mohutná postava, mající na sobě pouze bederní roušku a velký klíč, zavěšený u pasu. Vojáci Kanea obklíčili s namířenými kopími, zatímco ten člověk odemkl zámek upevňující řetězy ke kruhu ve zdi. Obstoupili ho a s řetězy v rukou mu ukázali, že je má následovat. Ostražitě hlídaný Kane byl doveden do něčeho, co vypadalo jako prostranná galérie, vinoucí se okolo nádvoří velké budovy. Šplhajíce z patra na patro, zatočili nakonec do pokoje, skoro stejného i podobně zařízeného jako ten, z něhož byl odveden. Kaneovy řetězy byly opětovně připevněny ke kruhu, vsazeného do kamenné zdi nedaleko okna. Mohl stát, sedět, nebo lehnout si na pryčnu, vystlanou kůžemi, nebyl však schopen vzdálit se dál než na š est kroků v jakémkoli směru. Bylo mu rovněž doneseno víno a jídlo.

Hlídači odešli. Kane zjistil, že vchod do pokoje nemá dveře, a že před ním nestojí žádný strážný. Nejspíš si jeho věznitelé mysleli, že řetězy zajišťují dostatečnou bezpečnost, a rychlá zkouška ukázala, že jsou opravdu velmi pevné. Jak měl brzo zjistit, existoval ještě jeden důvod jejich zvláštní opatrnosti.

Angličan vyhlédl přes okno, větší než v předešlém pokoji, a ne tak zamřížované. Pohlížel na město ze značné výšky. Hluboko dole spatřil úzké uličky, široké aleje ozdobené čímsi, co připomínalo kolonády se lvy vytesanými z kamene a rozlehlé prostory plochých střech. Většina budov byla z kamene, ale některé byly postaveny z nepálených cihel. Ta neobyčejně masivní architektura byla zvláštního, odpuzujícího druhu. Tíživé, těžké tvary hovořily o pochmurném a nelidském způsobu života jejich stavitelů.

Hradby, jež obklopovaly město, byly vysoké a tlusté, s věžemi rozmístěnými v pravidelných vzdálenostech. Angličan pohlédl na ozbrojené postavy, pohybující se podél hradeb jako na stráži a zamyslel se nad bojovnou povahou těch lidí. Ulice i prostranství dole vyplňovala barevná mozaika vybraně oblečených lidí, kroužících po malém prostoru.

O budově, jež byla jeho vězením, se ze svého místa Kane nemohl příliš mnoho dozvědět. O něco níže zahlédl kaskádu masivních pater, klesajících jako schody gigantického schodiště. Pomyslel si, že budova připomíná slavnou Babylonskou věž, tyčící se vzhůru, a ta spojitost v něm vyvolala krajně nepříjemný pocit.

Kane obrátil pozornost zpátky k pokoji. Zdi hustě pokrývaly fresky a vlysy, pomalované mnoha barvami, s tvary, jež byly oku příjemné a lahodící. Přesto však to umění nepřipomínalo nic, co do té doby, v Asii či Evropě, kdy viděl. Většina zdí představovala bitevní nebo lovecké výjevy – vysocí lidé s černými plnovousy, často silně vlnitými, oděni ve zbroji, zabíjeli lvy nebo vedli do války jiné bojovníky. Někteří z představovaných nepřátel byli nazí černoši, jiní zase notně připomínali rasu vítězů.

Postavy lidí neměly tak dokonalé tvary jako podoby zvířat. Ve většině případů byli, zjednodušené do takové míry, že nějak podivně připomínaly mrtvé loutky. Zato však lvi byli spodobněni velmi realisticky. Některé scény představovaly černovousé zabijáky v bojových vozech, tažených ohnivými oři, a Kane znovu na chvíli pocítil ten nezvyklý dojem, že odněkud zná ten styl umění, jakoby už někdy předtím viděl, když ne stejné, tak alespoň velmi podobné scény. Zjistil, že bojové vozy a koně, nebyly namalovány tak precizně jako lvi. Chyba však nespočívala ve zjednodušení kresby, ale v neznalosti tématu. Kane zpozoroval chyby v detailech, jež neodpovídaly umění, s jakým byly vytvořeny fresky.

Čas při prohlížení kreseb rychle plynul a hle, mlčící otrok mu opět přinesl jídlo a víno.

Když položil jídlo na stolek, promluvil k němu Kane nářečím lidí, žijících v buši, v jazyce kmene, ke kterému, jak si domýšlel podle určitých charakteristických jizev na čele, ten člověk musel patřit. Zachmuřená otrokova tvář se trochu rozjasnila a odpověděl v jazyce natolik podobném, že mu Kane byl schopen porozumět.

“Co je to za město?”

“Nevím, bwana.”

“A kdo jsou ti lidé?”

Otrok zakroutil hlavou.

“To jsou staří lidé, bwana. Žijí tu už hrozně dlouho.”

“A ten, kdo přišel s ostatními do mého pokoje, je jejich král?”

“Ano, bwana. To je král Aššur–rás–Arab.”

“A ten člověk s důtkami?”

“Yamen, kněz, bwana Párs.”

“Proč mi tak říkáš?” zeptal se zaskočený Kane.

“Tak ti říkají vládci, bwana…” otrok najednou uskočil, a jeho tvář zpopelavěla, když se u vchodu do pokoje mihl stín vysoké postavy. Do pokoje vešel polonahý obr s vyholenou hlavou; vystrašený otrok před ním padl na kolena. Ocelová ruka sevřela jeho krk a Kane viděl, jak se vystrašené oči obrátily v sloup a z otevřených úst se bezvládně vysouvá jazyk, černé tělo se zkroutilo a mimoděk zachvělo, načež ruce, držící strážcovo zápěstí začaly pomalu povolovat. Po chvilce zůstal otrok nehybně viset v rukou vraha. Když bojovník s vyholenou hlavou povolil, tělo bezvládně padlo na podlahu. Strážný zatleskal a ihned se objevilo několik dalších otroků. Když uviděli nehybné tělo svého druha zbledli, ale na pokyn obrovy ruky uchopili mrtvého za nohy a vyvlekli ho z pokoje.

Bojovník se otočil ke dveřím, zatímco jeho zachmuřený, neúprosný pohled spočinul na Kaneovi, jakoby ho varoval. Kaneem zalomcovala nenávist a jeho mrazivý a zuřivý pohled způsobil, že se strážce odvrátil. Muž vyšel z pokoje a zanechal Kanea vlastním myšlenkám.

Příště mu jídlo přinesl štíhlý mladý bojovník s velice inteligentní a vychytralou tváří. Kane se však nepokusil oslovit jej. Vládci si zřejmě z toho či onoho důvodu nepřáli, aby se vězeň o nich cokoliv dozvěděl.

Kane netušil, kolik dnů strávil v místnosti, umístěné ve věži. Každý následující den byl tak podobný předešlému, že nakonec ztratil pojem o čase. Někdy ho poctil svou návštěvou kněz Yamen a díval se na něj s takovým hlubokým uspokojením, že se Kaneovi z touhy vraždit, která jej zcela ovládla, podlily oči krví. Někdy se nehlučně objevoval obrovský vrah, ale po chvilce stejně tiše mizel.

Kaneův pohled přitahoval velký klíč visící u pasu mlčícího obra. Kdyby se aspoň jednou ocitl v dosahu jeho rukou… Ale strážný si dával příliš dobrý pozor, aby se od něj po celou dobu držel v dostatečné vzdálenosti, nebyl–li Kane ovšem obklíčen bojovníky s namířenými kopími.

Jedné noci do jeho pokoje vstoupil Yamen s oním mlčenlivým obrem jménem Shem. Doprovázelo je asi padesáti akolitů a vojáků. Shem opětovně odemkl zámek poutající Kaneovy řetězy ke kruhu ve zdi, načež byl Angličan odveden mezi dvěma řadami vojáků a kaplanů točitými galériemi osvětlenými jednak pochodněmi planoucími ve výklencích podél stěn, jednak těmi, které drželi akolité.

V tom světle měl Kane znovu možnost prohlédnout si postavy na vlysech, zdobících v nekonečné řadě masivní zdi galérie. Řada z nich byla přirozené velikosti, na některých byl znát ničivý účinek času. Většinou, jak Kane zjistil, představovaly lidi v bojových vozech, taženými koňmi. Usoudil tedy, že novější, primitivnější kresby, musely být kopiemi těchto starých reliéfů. Ve městě totiž žádné koně ani bojové vozy nespatřil. Postavy lidí se vyznačovaly mnoha znaky zdejší rasy – mely orlí nosy a kudrnaté černé vousy. Jejich protivníky byli někdy černoši, jindy lidé stejné rasy, jindy pak vysocí, štíhlí bojovníci, nepochybně arabské rasy.

Kane s úžasem zpozoroval, že v některých starších scénách se objevují lidé zcela se od Ninnitů lišící. Tito lidé byli vždy zobrazováni v bojových scénách a, co je důležité, ne vždy jako poražení. Kane měl po chvilce dojem, že jsou zobrazováni dokonce i jako vítězové, ale nikde je nenalezl spodobněné jako otroky. Jeho pozornost přitáhla příbuznost těch postav, jejich přítomnost na freskách byla pro Kanea něco jako setkání s přítelem v tom divokém kraji. Nebýt zvláštních, barbarských zbraní, jejich evropský vzhled a plavé vlasy by mohly vzbuzovat představu, že to jsou kupříkladu Angličané.

Kane pochopil, že kdysi dávno, před dávnými časy, předkové obyvatel Ninn válčili s lidmi podobnými jeho předkům. Neměl však ponětí, kdy a kde to mohlo být. Reliéfy určitě nezobrazovaly krajinu, která byla současným domovem Ninnitů, ukazovaly totiž úrodná pole, travnatá pohoří a široké řeky. Byla tam rovněž velká města podobající se, ale současně podivně ničím nepřipomínající Ninn.

Kane si najednou vzpomněl, kde už fresky, na kterých králové s černými kudrnatými vousy zabíjeli z bojových vozů lvy, viděl. Daly se najít na poničených troskách zdí pocházejících z dávno neexistujícího města v Mezopotámii; jak tvrdili domorodci, tyto ruiny jsou všechno, co zbylo po Bohem zatraceném krvežíznivém vládci Ninnive.

Angličan a jeho doprovod dorazili do nejnižšího patra velké svatyně a prošli pod obrovskými sloupy ozdobenými, podobně jako stěny, freskami a vlysy, až se nakonec ocitli ve velkém kruhovém prostoru mezi masivními stěnami a sloupy. Ze zdi, vytesaný z jednoho kamenného bloku, tu vyčníval obrovský masivní bůžek – postava tak silně pozbavená lidských vlastností, že vypadala jako tvář netvora ze vzdálené prehistorie.

Před bůžkem, ve stínu sloupořadí, seděl na kamenném trůnu král Aššur–rás–Arab. Ve světle pochodní vypadala jeho tvář pokrytá hlubokými vráskami tak strašidelně nepřirozeně, že si Kane zpočátku myslel, že na trůně sedí sám bůžek.

Před sochou, tváří ke královskému trůnu, se nacházel další, menší trůn. Před ním, v kotli na zlaté trojnožce žhnuly rozžhavené uhlíky, z nichž se v tenkých pramíncích zvedal dým.

Kane byl oblečen do splývavé, lesknoucí se tuniky ze zeleného hedvábí, která zakrývala jeho potrhané a zničené šaty i zlaté řetězy. Přinutili ho usednout na trůn před kotlem, a pak jej pevně přivázali za zápěstí a kotníky k trůnu, ukrývajíce pouta pod hedvábnými záhyby.

Méně význační kněží a vojáci někam zmizeli, ponechávajíce Kanea o samotě s knězem Yamenem a na trůnu sedícím králem. Přesto však Kane ve stínu mezi obrovskými, stromům podobnými sloupy čas od času zpozoroval záblesk ocele. Byl tedy ostražitě střežen a vojáci zmizeli pouze z jeho dohledu. Vycítil, že se připravuje nějaké divadlo, a to, jak si domyslil, notně šarlatánské.

Náhle Aššur–rás–Arab pozvedl zlatou berlu a jednou udeřil do obrovského gongu, visícího hned vedle trůnu. Zazněl hluboký, temný zvuk, připomínající hlas vzdáleného zvonu, který se ozvěnou odrážel v pochmurných zákoutích neosvětlené svatyně. Ve tmavém vchodu, pod sloupořadím, se objevila skupinka mužů, kteří, jak se Kane domníval, museli být mocnými tohoto fantastického města. Byli vysocí, oděni do zářivého, zlatem zdobeného hedvábí; hrdé obličeje zdobily černé plnovousy. V jejich středu kráčel člověk ve zlatých řetězech – mladík, v jehož tváři se mísila vzpurnost se strachem.

Příchozí poklekli před králem, dotýkajíce se čely podlahy. Na jeho rozkaz povstali a obrátili se k Angličanovi a božstvu, nacházejícímu se za jeho zády. Yamen, v jehož ďábelských očích a na oholené lebce hrály ohníčky světla, zanotoval nějakou podivnou píseň a vhodil do kotle hrst prášku. Ve stejném okamžiku se do vzduchu vznesl obláček zeleného dýmu, jenž zpola zakryl Kaneovu tvář. O puritána se pokusily mdloby; zápach i chuť byly krajně nepříjemné. Cítil se omámený a otupělý a když se mu pak zatočila hlava jakoby byl opilý, divoce sebou ve svých poutech trhl. Napůl při vědomí vypustil ze svých rtů nevýrazný sten.

Zvolna pochopil, že Yamen začal vykřikovat nějaká zaklínadla, proto se trochu předklonil, jakoby naslouchaje jeho slovům. Nakonec prášek shořel, dým zmizel, zatímco Kane seděl na svém trůnu, otupělý a v bezmezném údivu.

Yamen se s hlubokou úklonou obrátil ke králi. Když se narovnal, natáhl před sebe ruce a pateticky promluvil. Král přesně zopakoval jeho slova a Kane zpozoroval, že vězeň, jehož přivedli hodnostáři, zbledl. Potom strážní odsouzence odtáhli za řetězy; jejich kroky ještě dlouhou dobu zněly neskutečnou ozvěnou v prostoru pohrouženém do soumraku.

Jako mlčenliví duchové se z temnoty nahnuli vojáci a Kanea odvázali. Opět vytvořili průvod a odvedli ho točitými galériemi nahoru, do jeho pokoje, kde Shem znovu připevnil řetězy ke zdi. Kane seděl na lůžku s podepřenou bradou, snaže se najít nějaké rozumné vysvětlení toho šíleného představení. Vtom zaslechl, jak se dole na ulici zvedá stále větší hluk.

Vyhlédl oknem. Na hlavním náměstí hořely velké ohně a v dosahu jeho zraku se objevily mužské postavy, podivně zdeformované úhlem pohledu. Zdálo se mu, že obkličují nějakou postavu a směřují i s ní na náměstí; obklopili však toho člověka v tak těsném kruhu, že nebyl schopen cokoliv rozeznat. Kolem celé skupiny byl silný vojenský doprovod, na jehož zbrojích hrály zlatavé záblesky. Odevšad znělo zmatené ječení a křik.

Najednou se v davu rozlehl hrůzný křik smrtelné agónie, ihned ale utichl, aby se po chvilce rozezněl ještě silněji. Většina výkřiků se zdála být protestem, ale mísily se s nimi i posměch, výsměšné hvízdání a ďábelský smích. Ale nad tím vším se nesl přízračný, nesnesitelný křik.

U vchodu se rozlehly rychlé kroky bosých nohou a do pokoje vrazil mladý otrok jménem Sulu, který, chvěje se vzrušením, přiběhl k oknu a vysunul z něj hlavu. Světlo z vnitřku osvětlovalo jeho rozšklebenou tvář.

“Lidé útočí na kopiníky!” vykřikl, zapomínaje vzrušením na zákaz mluvení s podivným vězněm. “Mnoho lidí mladého prince Bel–lardatha milovalo… Ach, bwana, on nebyl špatný člověk. Proč jsi králi poradil, aby ho dal zaživa stáhnout z kůže?”

“Já?” vykřikl Kane couvaje s úžasem dozadu. “Já jsem nic podobného neřekl! Ani jsem toho prince neznal! Nikdy dřív jsem ho neviděl!”

Sulu se obrátil a upřel na Kanea pozorný pohled.

“Teď jsem si zcela jist tím, co jsem si tajně domýšlel, bwana,” promluvil v Kaneovi srozumitelném jazyce Bantu. “Ty nejsi žádný bůh, žádný boží hlas, jsi běloch, stejný jaké jsem viděl předtím, než mě chytili lidé z Ninn. Kdysi, když jsem byl ještě malý chlapec, jsem viděl lidi, kteří se ti podobali, kteří přišli s mnoha sluhy a pobili naše bojovníky zbraní promlouvající ohněm a hromem.”

“Samozřejmě, že jsem obyčejný člověk,” dodal zmatený Kane. “Ale… Nechápu to. Co to tam, na tom prostranství, dělají?”

“Stahují prince Bel–lardatha zaživa z kůže,” odpověděl Sulu. “Dost hlasitě se na trzích šeptalo, že král a Yamen prince, v jehož žilách koluje Abdulaiova krev, nenávidí. Princ však měl mezi lidmi příliš mnoho stoupenců, zvláště mezi Arbijci, a dokonce ani samotný král neměl odvahu odsoudit ho k smrti, jenže když tě potají přivedli do svatyně a nikdo ve městě o tvé přítomnosti nevěděl, Yamen potvrdil, že jsi hlasem božím. Řekl taky, že mu Baal vyjevil, že princ Bal–lardath vzbudil hněv bohů. A proto byl předveden před tribunál…”

Kane zuřivě zaklel. Jak nepravděpodobný, jak strašný byl pocit, že jeho nezřetelné anglické výkřiky mohou poslat člověka na tak hroznou smrt. Ano, podlý Yamen přeložil jeho náhodná slova jak se mu hodilo, a teď se princ, kterého Kane nikdy předtím neviděl, svíjel pod nožem katů stahujících jej dole na náměstí z kůže před řvoucím či vysmívajícím se davem.

“Sulu,” otázal se, “jak si ti lidé říkají?”

“Asyřané, bwana,” odvětil otrok neochotně, upíraje děsivě fascinovaný pohled na hrůzné divadlo, odehrávající se pod nimi.

III.

V následujících dnech Sulu občas našel možnost prohodit s Kaneem pár slov. Mnoho toho však o původu obyvatel Ninn Angličanovi neřekl. Věděl jen, že v dávných dobách přišli od východu a v kotlině si postavili velké město. O jejich minulosti pouze nejasně hovořily kmenové legendy. Jeho bratři, obývající pahorkovitou pláň daleko na jihu, po mnoho věků válčili s obyvateli města. Jeho kmen, jak tvrdil, byl silný a bojovný. Říkali si Zulu. Někdy se vypravili na válečnou výpravu proti Ninnitům, ti jim pak odpláceli stejnými nájezdy, ale jen zřídka se vzdalovali od kotliny. Při jednom takovém nájezdu byl Sulu chycen. Poslední dobou byli Ninnité přinuceni vysílat stále častější výpravy, aby našly nové otroky, protože okolní kmeny utíkaly od strašlivé kotliny a pokolení za pokolením se stěhovalo stále hlouběji do divoké džungle.

“Život otroka v Ninn je těžký,” říkával Sulu a Kane byl ochoten věřit mu, když zpozoroval na jeho těle stopy po pálení žhavým železem, bičování a natahování na skřipec. Běh času asyrského ducha nezlomil, neměl vliv na jejich neústupnost, přinesenou ze starověkého Východu.

Kane se mnohokrát zamýšlel nad přítomností toho starodávného národa v té daleké zemi, leč Sulu mu nedokázal říci nic víc. Přišli sem z východu, dávno, dávno tomu – to bylo vše, co věděl. Teprve nyní Angličan pochopil, proč mu jejich vzhled a jazyk připadaly tak známé. Jejich rysy měly originální rysy Semitů, i když trochu jiné než současní obyvatelé Mezopotámie, a řada slov jejich jazyka byla podobná slovům a frázím hebrejským.

Kane se od Sulu dozvěděl, že ne všichni obyvatelé města jsou stejné krve. Nespojovali se se svými otroky, a když už, tak potomek takového svazku byl okamžitě zabit. Vládnoucí rasou, jak se dozvěděl, byli Asyřané, žili zde však ještě další lidé, kteří si říkali Arbiové. Podobali se Asyřanům, byly však mezi nimi určité rozdíly.

Další skupinou byli Kaldiové, kouzelníci a věštci, kteří se však u Asyřanů netěšili přílišné oblibě. Shem, jak potvrdil Sulu, a jemu podobní byli Elamité, a Kane se podivil, když uslyšel biblický název. Nebylo jich mnoho, tvořili však nejvěrnější nástroje kněží – vrahy a vykonavatele všech nejpodivnějších a nejzvrácenějších požadavků. Rovněž Sulu trpěl z rukou Shema, podobně jako ostatní otroci ve svatyni.

Šlo o téhož Shema, v něhož Kane pokaždé vtopil žádostivý pohled. U jeho pasu se leskl zlatý klíč, znamenající pro Angličana svobodu. Jenže, jakoby četl v Kaneových očích, ponurý obr se zachmuřeným výrazem se k němu pokaždé přibližoval jen velmi obezřetně. Unikal dosahu dlouhých ocelových paží vězně, ledaže by byl v doprovodu ozbrojené stráže.

Nebylo dne, aby Kane neslyšel rány biče a křik otroků, umírajících pod bičem či nožem. Každým dnem se přesvědčoval, že Ninn bylo skutečné peklo, jemuž vládl démonický Aššur–rás–Arab a jeho prohnaný ďábelský společník, kněz Yamen. Král byl také nejvyšším knězem, stejně jako jeho královští předkové ve starodávném Ninnive. Kane rovněž pochopil, proč mu říkají Párs, když v něm shledali podobu divokého Árijce z dávných časů, pocházejícího z národa, jenž přešel hory, aby setřel Asyrské impérium z povrchu země. Obyvatelé Ninn se nejspíš snažili uniknout před těmi zlatovlasými útočníky, a tak se ocitli v Africe.

Dny ubíhaly a Kane byl nadále vězněm Ninn. Nikdy více už nebyl přiveden dolů do svatyně, aby sloužil jako boží hlas.

Jednoho dne vznikl ve městě zmatek. Kane uslyšel zvuk trubek rozléhajících se mezi zdmi a dotěrné dunění bubnů. K jeho uším dolehlo řinčení železa a rytmický zvuk pochodujících lidí. Pohlédl z výšky na město a zpozoroval malé, černé postavy vcházející do kotliny a pochodující volným krokem k městu. Jejich meče se ve slunci leskly a křik se Kaneovi zdál podivně známý.

Do pokoje vletěl Sulu s lesknoucíma se očima.

“Moji lidé!” vykřikl. “Znovu se vydali dobýt Ninn. Moji lidé jsou válečníci! Náčelník je Bogaga a největší král Katayo. Vůdcové Zulu získávají hodnosti pouze silou svých rukou, protože ten, kdo je natolik silný, aby zabil náčelníka holýma rukama, zaujímá jeho místo. Stejně se náčelníkem stal i Bogaga, uběhne ale mnoho dnů, než ho někdo zabije, protože on je nejsilnější ze všech náčelníků!”

Z Kaneova okna se rozprostíral široký pohled na hradby a zbytek kotliny, protože se jeho pokoj nacházel v nejvyšších patrech věže Baal. Vešel do něho Yamen se svým zachmuřeným druhem Shemem, a ještě jeden zamračený Elamita. Zastavili se mimo dosah Kaneových rukou, hledíce z okna.

Obrovská vrata se rozevřela dokořán a Asyřané vypochodovali z města na schůzku s nepřítelem. Kane odhadl jejich sílu na tisíc pět set ozbrojených válečníků, zatímco další tři stovky zůstaly v blízkosti města, aby ochraňovaly krále, nejdůležitější budovy a domy razných hodnostářů.

Kane zpozoroval, že armáda byla rozdělena na čtyři části. Střední část, vysunutá trochu dopředu, se skládala ze šesti set lidí a každé křídlo tvořilo tři sta poněkud stažených bojovníků. Zbývajících tři sta pochodovalo v sevřené formaci za středním vojem, mezi křídly, takže celé to vypadalo víceméně takto:

Bojovníci byli vyzbrojeni kopími, meči, buzdygany a krátkými, těžkými luky, na zádech pak nesli toulce plné lesknoucích se šípů.

V přesném tvaru došli Ninnité na rovinu a zaujali postavení a čekali na útok. Ten za chvíli začal. Kane odhadl, že útočníci čítali nejméně tři tisíce bojovníků a dokonce i z té vzdálenosti byl schopen zpozorovat jejich svalnaté postavy a velkou odvahu. Neměli však žádný systém ani styl boje. Byla to jedna velká, neorganizovaná horda, která se vrhla vpřed setkávajíce se s mihotavou stěnou šípů pronikajících štíty z buvolích kůží, jakoby byly z papíru.

Asyřané, ukrytí za vysokými štíty, metodicky napínali luky a vypouštěli šípy, i když nepravidelnými salvami, jak to činili lučištníci u Kreščaku či Agincourt, neustále však zasypávali nepřátele střelami. S nezmenšenou odvahou se válečníci Zuluů vrhali vpřed, do strašlivého zmatku. Kane viděl, jak padaly celé jejich řady a tráva se pokrývá jejich těly. Útočníci atakovali v nekonečných vlnách. Hleděl s obdivem na disciplínu semitských vojáků, kteří bojovali s takovým klidem, jakoby šlo jen o cvičení. Křídla armády se vysunula kupředu, neztrácejíce kontakt se střední části a vytvořila jednolitou řadu. Zatímco skupina, nacházející se mezi křídly, za střední linii, stála nadále klidně, nezúčastňujíc se boje.

Rozprášená horda útočníků se začala stahovat pod nekonečným přívalem šípů, jemuž nemohla odolat žádná síla. Z velké, neorganizované hordy zůstalo sotva několik ojedinělých bojovníků. Pod náporem pravého křídla a středního seskupení Zuluové v panice couvali, zasypáváni lavinou střel. Ale na levém křídle se před strašlivou stěnou nečekaně vzchopilo asi čtyři sta zuřivostí povzbuzených divochů; Zuluové vyjící jako démoni se vrhli na Asyřany. Ale než se stačilo rozlehnout řinčení mečů. Kane zpozoroval, že v záloze stojící oddíl se rychle zformoval a vyrazil na pomoc obleženému křídlu. Při setkání s dvojitou stěnou šesti set vycvičených a disciplinovaných vojáků, útočníci ztratili nadšení, byli rozprášeni a po chvilce začali ustupovat.

V mračnu střel se zaleskly meče a Kane uviděl, jak nazí bojovníci začali klesat jako obilí pod řadou ženců, zatímco kopí a meče Asyřanů sbíraly bohatou úrodu. Ne všechna těla na zemi zbrocené krví však náležela útočníkům. Víceméně však tam, kde padl mrtvý či zraněný Asyřan, umíralo deset Zuluů.

Ted útočníci prchali v naprostém zmatku plání, zatímco železné řady v neúnavném šiku vyrazily rychle vpřed, roznášeje smrt celou kotlinou při stíhání prchajících. Zajatci nebyli bráni. Jak se Solomon stačil přesvědčit, Zuluové se jim jako otroci nehodili.

U okna v Kaneově pokoji stáli shromáždění diváci, kteří vpíjeli fascinované zraky do tohoto strašlivého, krvavého divadla. Suluova hruď se vzrušeně dmula, oči se mu leskly v divoké touze po vraždění, křik a pohled na řež jeho soukmenovců probudily v jeho válečnické duši dřímající krutost.

S křikem krví rozvášněného pantera skočil po svých pánech. Než se stačil kdokoli pohnout, vytrhl od Shemova pasu dýku a pohroužil ji až po rukojeť do Yamenových zad. Kněz zaryčel jako raněné zvíře a zalit krví klesl na kolena. Oba Elamité se okamžitě vrhli na šíleného otroka. Shem k němu natáhl ruku, ale druhý ze strážných i Sulu se už stačili spojit ve smrtelném sevření mávajíce noži, které se po chvíli zbrotily krví.

S lesknoucíma se očima a pěnou na ústech se zřítili k zemi. Kutáleli se, vzájemně si uštědřujíce rány. Shem, stále hledaje způsob, jak zachytit Zuluovu dlaň, po chvilce podražen válejícími se těly, ztratil rovnováhu a zřítil se ke Kaneovu lůžku.

Než se stačil pohnout, řetězy přikovaný Angličan už na něm seděl jako divoký kocour. Konečně nadešla chvíle, na kterou tak dlouho čekal! Zatímco se Shem snažil shodit Angličanovo koleno, jež mu drtilo prsa a lámalo žebra, Kaneovy prsty mu sevřely krk. Solomon se nestaral o drtivé, šílené údery Elamity, jenž se snažil uvolnit z jeho sevření. Rudá mlha zatemnila Angličanův zrak, stačil však zpozorovat strach v nelidských Shemových očích – očích rozšířených a naběhlých krví – otevřený otvor úst a vyplazený jazyk, když se oholená hlava nepřirozeně zvrátila dozadu. Pak Shemův krk praskl jako vyschlá větev a napnuté tělo zůstalo bezvládně viset v Kaneových rukou.

Angličan uchopil klíč přivázaný u pasu zabitého a po chvilce se volný postavil, masíruje si bolavé zápěstí. Zalila ho vlna divokého vzrušení. Rychle se rozhlédl po pokoji. Yamen sípal, dokonávaje pod oknem, a Sulu s druhým z Elamitů leželi rovněž mrtvi, sevřeni v železném stisku, s hroznými ranami.

Kane hbitě proběhl pokojem. Neměl žádný plán – kromě přání utéct ze svatyně – cítil nenávist, která se dala přirovnat bezmála k odporu k peklu. Vrhl se dolů točitou galérií, cestou nepotkal ani živou duši. Sluhové svatyně trčeli určitě u oken a pozorovali bitvu. Avšak v nižším podlaží stanul náhle tváří v tvář jednomu ze strážných. Člověk na něj nevěřícně pohlédl, zatímco Kaneova pěst přistála zprudka na vousy zarostlé čelisti a zbavila nepřítele vědomí. Kane zvedl těžké kopí. Pomyslel si, že díky bitvě, jež se odehrávala v týlu, by městské ulice mohly být liduprázdné, takže se mu podaří městem nepozorovaně proklouznout a zdolat hradby sousedící s jezerem.

Rozběhl se mezi sloupy svatyně, k mohutnému portálu. Narazil tu však na skupinku lidí, kteří se při pohledu na jeho děsivou postavu, jež se nečekaně vynořila z temného nitra, s křikem rozutekli. Kane vyrazil ulicí opačným směrem než byla brána, přičemž po cestě zahlédl jen několik lidí. Najednou, když zabočil do úzké uličky, chtěje si zkrátit cestu, uslyšel hluboký řev.

Zpozoroval před sebou čtyři otroky nesoucí bohaté vyřezávanou lektiku. V takových nosítkách obyčejně cestovali mocní. Uvnitř seděla dívka, jejíž bohatě zdobený oděv svědčil o vysokém postavení a bohatství. Ve stejném okamžiku ze zároží vyskočilo něco velkého a hnědého. V ulicích města byl lev!

Otroci upustili lektiku a s křikem se rozutekli, zatímco všude okolo zněl hlasitý křik. Dívka, nacházející se přímo v cestě útočící bestie, zděšením vykřikla. Stála však bez pohybu, jakoby zhypnotizována. Solomon Kane, když zaslechl řev zvířete, pocítil nejdříve divoké uspokojení. Nenáviděl Ninn do té míry, že myšlenka o dravci, řádícím v ulicích města a požírajícím kruté obyvatele, puritána naplňovala nepopsatelným uspokojením. Ale teď, když před krvežíznivou bestií spatřil bezbrannou dívku, přišlo mu jí najednou líto a vyrazil vpřed.

Když lev vyskočil vysoko do vzduchu, Kane ze všech sil vrhl oštěp, který se trefil přímo mezi lopatky a zabodl se hluboko do těla hnědého dravce. Rozlehl se strašný lví řev, který se ve vzduchu otočil, jakoby narazil na kamennou zeď, a drápy místo na štíhlou postavu narazily na silná pružná ramena. Ty ji trhnutím potáhly stranou a bestie se svalila na zem.

Kane se, zapomínaje na své postavení, vrhl kupředu a zvedl dívku na nohy, snaže se zjistit, zda se jí nic nestalo. Nebylo to tak těžké, neboť její oděv, stejně jako oděv většiny urozených asyrských žen, byl neobyčejně skoupý a tvořil spíš ozdobu než oblečení. Kane rychle zjistil, že dívka byla pouze potlučená a na smrt vylekaná.

Pomohl ji na nohy; zároveň zpozoroval, že jej mezitím obklíčil kruh náhodných diváků. Otočil se a rychle vyběhl vpřed, ale diváci neučinili nic, aby ho zadrželi. Na ulici se nečekaně objevil kněz a s rukou, namířenou na Kanea, něco vykřikl. Lidé okamžitě couvli a mezi nimi vystoupilo několik vojáků ozbrojených kopími, jež namířili na Kanea. Puritán pohlédl na kněze a v jeho duši kypěla zuřivost. Byl připraven skočit mezi ně a bojovat o život holýma rukama, když v tom se ozval pravidelný zvuk kroku, zvěstující příchod lidí pochodujících po dlážděné ulici. V dosahu jeho zraku se objevil oddíl vojáků s meči potřísněnými krví po nedávné bitvě. Dívka vykřikla a vrhla se vpřed, objímajíc pažemi železem zakrytá prsa důstojníka, velitele oddílu. Došlo k rychlé výměně slov, jimž Kane nerozuměl. Po chvilce důstojník rozhodným hlasem oslovil strážné, kteří couvli. Pak přistoupil ke Kaneovi, natahuje k němu prázdné ruce a usmál se. Choval se navýsost přátelsky a Angličan pochopil, že mu tak chce vyjádřit svou vděčnost z a záchranu života dívky, jež byla bez pochyby jeho sestrou či favoritkou. Kněz začal něco vykřikovat, mladý šlechtic mu však krátce odpověděl, zatímco rukou přivolal Kanea. Když nerozhodný Angličan zaváhal, důstojník vytáhl svůj meč a nabídl jej jílcem kupředu. Puritán zbraň přijal. Její odmítnutí by mohlo být chápáno jako potupa a Kane neměl nejmenší chuť riskovat. A navíc se s mečem v ruce cítil mnohem bezpečněji.

PRAVÁ RUKA OSUDU

“A pověsí ho za úsvitu… cha, cha!”

Řečník se rozmáchle uhodil do nohy a zasmál se vysokým, pisklavým hlasem. Hrdě se rozhlédl po kruhu svých posluchačů, načež se napil vína z poháru stojícího mu při ruce. Oheň v krbu se najednou jasně rozhořel, házeje mihotavé záblesky po stěnách pochmurné, tmavé místnosti. Nikdo z přítomných však nic neříkal.

“Nekromant Roger Simeon!” znovu zazněl škodolibý hlas. “Opravdový znalec ďábelského umění a mistr černé magie. Říkám vám, k čemu mu byly všechny jeho schopnosti, když ho královští vojáci obklíčili a uvrhli ho do želez? Utekl z města, když lidé začali házet kameny do oken jeho domu. Ukryl se v jeskyni a určitě chtěl utéct do Francie! Cha, cha! Ale všechny jeho plány vzaly za své. Říkám vám, byla to dobře vykonaná práce.”

Hodil na stůl nevelký váček, který po dopadu mnohoslibně zachrastil. “Cena za čarodějův život!” zvedl řečník hlas. “Co tomu říkáš teď, můj ponurý příteli?”

Ta poslední slova byla určena vysokému, mlčenlivému muži, sedícímu nejblíže ohniště. Tento vysoký, atleticky stavěný, ale nuzně oděný muž, obrátil svou bledou, sluncem sežehlou tvář k řečníkovi a proklál ho ledovým pohledem.

“Musím ti říct, že se ti povedl po čertech dobrý kousek,” řekl neznámý hlubokým, zvučným hlasem. “Tvůj nekromant určitě nestál ani za zlámanou grešli, ale uvěřil ti, uvěřil ti jako svému nejlepšímu příteli a ty jsi ho prodal za pár mizerných grošů. Myslím si, že se jednoho dne oba setkáte v pekle.”

První řečník, nízký, zavalitý chlapík s nepříjemnými rysy tváře, již otevíral ústa, chystaje se z nich vypustit nějakou zlostnou repliku, ale nakonec nic neřekl. Zadržel ho ledový pohled cizincových očí. Vysoký muž se zvedl hbitým, kočičím pohybem a pečlivě odměřuje své dlouhé, pružné kroky, vyšel ze šenku.

“Kdo je to?” zeptal se řečník uraženě. “Kdo je ten člověk, že si dovoluje vyvyšovat čaroděje nad poctivého člověka? K sakru! Měl sakramentské štěstí, že i když se postavil proti Johnovi Redlymu, odešel odtud na vlastních nohách!”

Šenkýř se sklonit nad řečníkem, zacláněje si rukou cibuch své dlouhé fajfky a suše řekl:

“Ty máš taky štěstí, Johne, že jsi držel jazyk za zuby. Ten muž je Solomon Kane, puritán, člověk mnohem nebezpečnější a hroznější než vlk.”

Redly něco zamručel pod nosem, těžce vzdychl, načež rychle ukryl váček s mincemi pod rukou.

“Zůstaneš tu na noc?”

“Ano,” odpověděl Redly. “Raději zůstanu, abych uviděl v Torkertownu zítra ráno Simeonovu popravu. Ale ještě do večera musím být zase v Londýně.”

Šenkýř znovu naplnil poháry vínem.

“Připijeme si na Simeonovu duši. Nechť Bůh opatruje toho nešťastníka a nechť kletba, kterou na sebe uvrhl, ztratí svou moc.”

John Redly ztuhl, rychle se pokřižoval, načež se začal nepřirozeně, téměř hystericky smát.

*

Solomon Kane se nejednou probudil a posadil na lůžku. Měl lehký spánek, jak se sluší na člověka, jehož život závisí na rychlém postřehu. Někde v hloubi domu se rozezněl zvuk, který rozvál jeho sen. Zbystřil sluch. Venku, pokud se to dalo skrz zavřené okenice postřehnout, začínal už úsvit pomalu zářit prvními paprsky vycházejícího slunce.

Náhle již utichlý zvuk se znovu ozval. Připomínal škrábání kočičích drápů, šplhajících se nahoru po zdi hostince. Kane napjal sluch. Za chvíli k němu dolehl zvuk, jako kdyby někdo něco dělal s okenicemi. Puritán vstal, stiskl v ruce rapír, rychle přešel pokoj a otevřel okenice. Úsvit tonul v mlhavém šeru. Měsíc bledě svítil nad západním obzorem. Za oknem však nikdo nebyl. Vyklonil se a podíval se na okno sousedního pokoje. Jeho okenice byly do široka otevřené.

Kane zavřel okno a rychle vyšel na chodbu. Jako obvykle byl ovládán nepochopitelným instinktem. Okolí bylo velice divoké. Ona putyka se nacházela dobrých pár mil od nejbližšího města – Torkertownu. Potulovalo se tu mnoho banditů a lupičů. Něco nebo někdo vtrhlo do sousedního pokoje. Člověk, který v něm pobýval, se mohl nacházet v nebezpečí. Kane neztrácel čas klepáním na dveře. Udeřil do nich ramenem a za chvíli je vyrazil.

Okno bylo otevřené dokořán a dovnitř pokoje dopadající světlo úsvitu vyplňovalo celý pokoj jakoby poloprůhlednou mlhou. Na lůžku ležel natažený člověk a Kane v něm poznal Johna Redlyho, muže, který vydal čaroděje vojákům.

Jeho zrak opět zabloudil k oknu. Na jeho rámu sedělo cosi, co připomínalo obrovského pavouka. Přímo před jeho očima toto stvoření seskočilo na podlahu a začalo se přibližovat k lůžku. To něco bylo hodně široké, tmavé a chlupaté. Kane koutkem oka zpozoroval, že stvoření zanechalo na okenním rámu tmavou skvrnu. Tvor se pohyboval po pěti velice silných, podivně vyrůstajících končetinách. Vypadal tak příšerně, že se Kane nějakou dobu ani nepohnul, jakoby byl uhranut. Stvoření se doplazilo k Redlyho lůžku a velice svérázným způsobem se začalo šplhat nahoru. Když se konečně zastavilo na jeho rámu, přímo nad spícím mužem, Kane vyrazil kupředu s výstražným výkřikem na rtech.

Redly se rychle probudil a pohlédl nahoru. Jeho zřítelnice se rozšířily a z hrdla se mu vydral příšerný výkřik. V témže okamžiku stvoření skočilo. Přistálo přímo na jeho krku. Když Kane přiběhl k lůžku, uviděl typickým způsobem natažené nohy a uslyšel praskot drcených kostí Johna Redlyho. Člověk vydal poslední výkřik a znehybněl s hlavou groteskně zvrácenou. Stvoření se odplazilo z krku mrtvoly a znehybnělo na nešťastníkově posteli.

Kane zůstal stát, zcela otřesený tím, co se stalo, stále nevěřil vlastním očím. Teď viděl, že stvoření, které otevřelo okenice, plazilo se po podlaze a zavraždilo Johna Redlyho v jeho posteli, bylo lidskou rukou!

Ležela teď na posteli rozevřená, zcela bez jakékoliv známky života. Kane ji opatrně propíchl ostřím svého rapíru a zvedl k očím. Ruka musela patřit velkému člověkovi, byla neobyčejně velká, široká, měla obrovské prsty a téměř celá pokrytá velkými, dlouhými chlupy, připomínajícími opičí srst V místě, kde byla odtržena od zápěstí, ji pokrývaly skvrny napůl zaschlé krve. Na druhém prstu Kane uviděl tenký, stříbrný prsten s podivným ornamentem tvaru spirálovitě stočeného hada.

Kane stále nemohl odtrhnout zrak od hrůzné památky na hroznou událost, když do pokoje vtrhl majitel hostince v noční košili. V jedné ruce držel svícen a ve druhé pohrabáč.

“Co se tady stalo?” vykřikl, když jeho oči spočinuly na nehybném těle na posteli.

V témže okamžiku zjistil, co za předmět drží Kane na konci svého rapíru. Okamžitě zbledl jako křída. Jako kdyby byl přitahován nějakou neviditelnou silou, přistoupil s hrůzou vytřeštěnýma očima blíže. Za chvíli uskočil dozadu a svezl se do křesla tak bledý, že Kaneovi se zdálo, že za chvíli omdlí.

“Bože milosrdný!” zajektal. “Prosím, buďte tak laskav a spalte tu hroznou věc, pane. Dole ještě hoří v krbu.”

*

Kane dorazil do Torkertownu ještě před tím, než nadešel den. Už v ulicích města narazil na užvaněného mládence, který ho už zdaleka zdravil: “Jako poctivý člověk určitě přijmete s potěšením zprávu, že dnešního dne ráno, ještě před východem slunce, byl ve městě oběšen Roger Simeon, hrozný čaroděj.”

“Skonal hrdinnou smrtí?” zeptal se Kane ponuře.

“Ano, pane, zachoval se velice statečně. Stalo se však něco velice zvláštního. Tedy, Roger Simeon šel na šibenici bez dlaně své pravé ruky.”

“Jak k tomu došlo?”

“Za poslední noci, kdy seděl schoulený ve své cele jako nějaký velký, černý pavouk, poprosil jednoho ze strážců, aby mu prokázal poslední službu. Poprosil ho, aby mu usekl pravou ruku v zápěstí! Strážce se nejprve zdráhal, ale když mu Roger pohrozil uvalením kletby, vytáhl meč a ruku mu usekl. Když se tak stalo, chytil ji Simeon do levé ruky a vyhodil ven z cely mezi ocelovými pruty, šeptaje přitom jakási divná zakletí. Strážci byli celí vystrašení. Roger je však ujistil, že jim neublíží. Pomstu přísahal pouze Johnu Redlymu, který ho vydal do rukou krále. Ovázal si pahýl kusem hadru, aby zastavil krvácení a celý zbytek noci proseděl jakoby v transu, čas od času si něco mumlal pod vousy, jakoby sám sobě něco vysvětloval. ‚Vpravo,’ říkal, nebo ‚teď vlevo,’, či ‚dále, dále’. Ach pane, byl i na něho hrozný pohled, když tak seděl celý schoulený nad krvácejícím pahýlem své ruky! Za svítání pro něho přišli a odvedli ho na šibenici. Když mu už hodili oprátku kolem krku, Simeon se náhle napřímil, celý se narovnal, ja ko kdyby zvedal něco těžkého. Svaly na jeho pravé ruce, na té, jejíž dlaň měl useknutou, se prudce napjaly a vyboulily, jako kdyby s nadlidským úsilím drtily ocelovým stiskem něčí hrdlo. Nakonec k němu přistoupil kat, aby vykonal rozsudek. Simeon se uvolnil a dal se do smíchu. Teprve napnutý provaz přerušil ten jeho pronikavý, zlověstný smích, zatímco on sám visel ve vzduchu jako nějaký hrozný stín na purpurovém terči vycházejícího slunce.”

Kane mlčky naslouchal, vyvolávaje si v duchu příšerný obraz pravé ruky, která v polední chvíli jak probuzení, tak i života, zlomila vaz Johna Redlyho ještě předtím, než byl vykonán rozsudek. Tuto matnou představu měl stále před svýma očima – obraz chlupaté, široké ruky, plazící se pomocí prstů jako obrovský pavouk, slepě putující do tmy pohrouženým lesem, vzpínající se po stěně a nakonec otevírající okenice hostinského pokoje. V tomto místě přerušil své představy, protože již byl přímým účastníkem onoho ponurého, krvavého dramatu. Jak strašný oheň nenávisti se musel rozhořet v duši tohoto usmrceného nekromanta, jaké příšerné síly mu poskytly svou moc, dovolujíce vyslat zakrvácenou ruku s tragickou misí a vést ji pouze pomocí magie a silné vůle planoucí mysli!

Aby se ještě o něčem přesvědčil, otázal se Kane mládence: “Byla jeho useknutá ruka nalezena?”

“Ne, pane. Lidé našli místo, kam dopadla, když byla vyhozena Rogerem z cely, ale nenašli ji. Krvavá stopa vedla směrem k lesu. Asi ji našel nějaký vlk.”

“Ano, určitě ji našel nějaký vlk,” přikývl Kane na souhlas. “Měl Simeon velké, silně chlupaté ruce a nenosil náhodou prsten na druhém prstu pravé ruky?”

“Ano, pane. Stříbrný prsten s vyobrazením stočeného hada.”

HAWK Z BASTI

“Solomone Kane!”

Propletené větve obřích stromů tvořily desítky metrů nad zemí gigantické girlandy pokryté kobercem mechu a vytvářely kolem sloupoví kmenů gotický soumrak. Že by podlehl halucinaci? Kdo by v této divoké, Bohem zapomenuté krajině, plné tajemství, mohl porušit věčné ticho voláním jména cizího poutníka?

Kaneův pozorný pohled putoval od stromu ke stromu. Jedna ruka se sevřela ocelovým stiskem kolem rukojeti ostré, zakřivené šavle, druhá se položila na kolbě jedné ze dvou pistolí s dlouhými hlavněmi, které mu visely u boku.

Po chvíli vystoupila ze stínu podivná postava. Kaneovy oči se mírně rozšířily. Byl to běloch mimořádného vzhledu. Jeho jediným oděvem byla hedvábná bederní páska a podivné sandály. Zlaté prstence na pažích, těžký řetěz na šíji a obrovské náušnice mu dodávaly vzhled barbara. Nakolik byly zlaté ozdoby zhotoveny primitivně, ocelové kroužky v uších byly přesně tytéž, jaké Kane vídával běžně u evropských námořníků.

Ten člověk byl poškrábaný, samá modřina, jako kdyby se prodíral houštinami v panickém útěku, i když některé jizvy byly příliš hluboké a nemohly pocházet od křovin nebo trní.V pravé ruce třímal krátkou, zakřivenou mačetu, s ostřím pokrytým červenými skvrnami.

“Aby tě pohltilo peklo, Solomone Kane!” zvolal neznámý a pozoroval stále překvapenějšího Angličana. “Setkání s tebou je pro mne totéž, jako protáhnutí pod kýlem ďáblovy galéry. Domníval jsem se, že jsem jediným bělochem na rozloze tisíce mil.”

“To jsem si myslel i já,” odpověděl Kane. “Teď vidím, že jsem se mýlil.”

Cizinec se hrdě zasmál.

“Já také,” odpověděl. “Spíš bych předpokládal setkání se svým dvojníkem. Nu což, Solomone, můj drahý zlodějíčku, uplynulo už mnoho let od chvíle, kdy jsem naposled viděl tvou tvrdou tvář, poznal bych tě však všude. Doufám, že jsi nezapomněl na skvělé dny, kdy jsme loupili od Azor až po Darien? Kanóny a šavle! U kostí všech svatých, to byly časy! Doufám, že mi neřekneš, že jsi zapomněl na Jeremyho Hawka!”

V chladných Kaneových očích se krátce zablesklo, jakoby po hladině zamrzlého jezera proletěl stín.

“Vzpomínám si na tebe, i když jsme se plavili na jiných lodích. Já sloužil pod velením sira Richarda Grenvillea, ty jsi plul s Johnem Bellefontem.”

“Souhlasí!” vykřikl spokojený Hawk. “Dal bych všechno za to, abych si mohl ty časy zopakovat. Ale sir Richard odpočívá někde na dně moře, Bellefonte se určitě smaží v pekle a mnoho našich bratří úpí v řetězech nebo krmí ryby těly podřadných anglických námořníků. Řekni mi, lumpe, vládne staré Anglii ještě dobrá královna Alžběta?”

“Uplynulo už mnoho měsíců kdy jsem se vzdálil od civilizovaných břehů. Ale když jsem odplouval, seděla na trůně pevně.”

Kaneův hlas byl pln hněvu a Hawk na něj udiveně pohlédl.

“Nikdy jsi Tudorovce zrovna nemiloval, že Solomone?”

“Její sestra se zachovala k mým přátelům jako nejdivočejší bestie,” ozval se Kane. “Ona sama pronásledovala a stíhala lidi mé víry… To však je dávno. Ale co tady děláš ty?”

Kane si všiml, že Hawk čas od času odvrací hlavu a pohlíží směrem, odkud přišel a pozorně naslouchá, jako kdyby očekával pronásledovatele.

“To je dlouhý příběh,” odpověděl. “Vše začalo tím, jak jsi určitě slyšel, že vznikly neshody mezi Bellefontem a ostatními kapitány anglické flotily.”

“Zaslechl jsem, že se z Bellefonta stal obyčejný pirát.”

Hawk se ušklíbl.

“Ano, to se říkalo. Na každý pád, plavili jsme se sem a tam oceánem a zřejmě nám přál sám Satan, protože jsme si žili přímo královsky při lovu na lodě a španělské galeony, naplněné poklady. Ale jednoho dne jsme byli dopadeni španělskou vojenskou lodí a měli nemalé ztráty. Jedna z přesných salv poslala k čertu i Bellefonta. Já, jako první důstojník, jsem byl jmenován kapitánem. Byl s námi ještě francouzský dobrodruh, jmenoval se La Costa a ten naváděl ke vzpouře proti mně, takže jsem ho nechal pověsit na ráhno; pak jsme vyrazili k jihu. Trochu jsme naši kocábku vyspravili a chtěli jsme u Pobřeží Otroků nabrat náklad negrů. Uvázli jsme však v husté mlze a když se zvedla, byli jsme obklíčeni stovkami loděk plných nahých postav. Půl dne jsme s nimi bojovali. Zvítězili jsme, ale ukázalo se, že už nemáme munici, polovina posádky je mrtvá a loď se pod naší vahou co nevidět ponoří pod hladinu. Mohli jsme si vybrat: buď se vydáme na širé moře v loďkách nebo přistaneme na břehu. Španělští dělostřelci nám však nechali pouze jediný plavbyschopný člun. Část posádky se vydala západním směrem a už jsme je neviděli. Zbytek přeplaval útesy na pobřeží. U všech bohů Hádů! Bylo to šílenství, ale neměli jsme jiné východisko. Džungle byla plná krvelačných bestií, vydali jsme se na sever, chtěli jsme se dostat do nějakého tábora lovců otroků, ale když jsme se s nimi setkali a oni začali po nás střílet, zamířili jsme na východ. Bojovali jsme o každý metr cesty. Naše skupina se tenčila jako sníh tající na prudkém slunci. Oštěpy domorodců, divoké bestie a jedovatí hadi sbírali bohatou žeň. Nakonec jsem v džungli zůstal sám. Dařilo se mi unikat domorodcům. Po dlouhé měsíce jsem putoval tou proklatou krajinou bez jakékoliv zbraně. Nakonec jsem došel ke břehům velikého jezera. Na jednom z ostrovů se tyčily hradby a věže zdejšího království.”

Hawk se nepřirozeně zasmál.

“U ostatků všech svatých. To zní přesně jako vyprávění sira Johna Mandevillea. Jezerní ostrovy obývala zvláštní rasa, bezbožně ovládaná rodem šílenců. Nikdy předtím neviděli bílého člověka. Kdysi v mládí jsem putoval s tlupou malých zlodějíčků, kteří se chovali jako pouliční akrobati, aby skryli svou skutečnou profesi. Naučil jsem se od nich spoustu triků. A tady se mi také podařilo domorodce obalamutit. Všechny, až na černokněžníka Agaru, ačkoliv ani on nedokázal vysvětlit barvu mé kůže. Udělali mě středem svého kultu a starý Agara mi potají slíbil, že ze mne udělá velikého čaroděje. Prozradil mi mnoho svých tajemství. Z počátku jsem se toho starého supa bál, protože i když byla většina jeho magie pro mě jednoduchými triky, na domorodce měl obrovský vliv.

To jezero nazývají Nyayna a souostroví Ra s hlavním městem na ostrově Basti. Vládnoucí kasta si říká Khabasti, nevolníkům říkají Masuto. Jejich život je skutečnou noční můrou, protože jsou úplně závislí na svých krutých pánech. Je s nimi zacházeno ještě krutěji než s Indiány Darieny zacházejí Španělé. Videi jsem ženy ubičované k smrti a muže ukřižované za nepatrné provinění. Jsou vyznavači krvavého kultu Khabasti, který si sebou přivezli z nějaké neznámé země. Každý týden umírá na velkém oltáři Agarovým nožem jedna obět a je to vždycky Masuto, ať mladík nebo panna. Ale to ještě není nejhorší. Ještě než nůž osvobodí nešťastníka od utrpení, je podroben tak strašlivému mučení, že se o něm nemohu ani zmínit. Ukrutnosti svaté inkvizice blednou před metodami, jež používají kněží Basti. Jejich způsoby jsou tak pekelné, že se na oltáři nakonec objevují vyjící, zkrvavené, slepé a z kůže stažené bytosti, které na úplný závěr usmrtí čarodějův nůž.”

Hawk kradí nahlédl Kaneovi do očí a všiml si, že se v nich začínají rozsvěcovat jakoby sopečné ohníčky. Jednoznačný krátký pohyb ruky přikázal bukanýrovi, aby pokračoval v příběhu.

“Žádný Angličan by se nemohl podívat bez pobouření na strašlivé agónie oběti. Když jsem se naučil jazyk Masuto, stal jsem se jejich vůdcem. Poměrně rychle se kolem mě shromáždila dosti velká skupina. V tu dobu se starý Agara rozhodl, že se mě zbaví, ale jeho úmysl mu překazilo povstání otroků a svržení vlády. Povstalci mě požádali, abych se stal jejich vůdcem a králem. Souhlasil jsem. Pod mou vládou Basti začala vzkvétat a dobře se dařilo Khabastiům i Masutům. Ale starý Agara, kterému se podařilo uniknout a ukrýt se na nějakém tajném místě, proti mě spřádal plány. Začal intrikovat a po nějakém čase se mu na svou stranu podařilo přetáhnout i mnoho, do té doby mi věrných, Masutů. Ubozí hlupáci! Včera rozpoutali otevřený boj a ulice Basti se za bitvy pokryly krví. Starý Agara musel použít jakýchsi temných sil, protože většina mých věrných přišla o život. Utekli jsme na loďkách na jeden z méně významných ostrovů, ale byli jsme pronásledováni a i tam jsme se museli pustit do boje. Nakonec byli všichni mí věrní za biti nebo zajati, ať jim pomůže Bůh, pouze mě samotnému se podařilo utéct. Od té doby mě pronásledují jako smečka vzteklých vlků. Dokonce i teď sledují mou stopu. Nepřestanou, dokud mě nezabijí, i kdyby kvůli tomu měli projít celým kontinentem.”

“V tom případě nemáme čas na rozmluvy,” ozval se Kane, ale Hawk se pouze pousmál.

“Ne. V téže chvíli, kdy jsem tě uviděl mezi stromy jsem pochopil, že jsem podivným řízením osudu narazil na člověka své rasy a je mi souzeno nadále nosit zlatou korunu Basti. Ať přijdou! Počkáme na ně! Poslouchej, můj drahý Puritáne. Všechno, čeho jsem dosud dosáhl, jsem učinil beze zbraně, pouze s pomocí rozumu. Kdybych měl pistoli, vládl bych Basti nadále. Domorodci nikdy neslyšeli zvuk palné zbraně. Máš dvě pistole, to je víc než dost, abychom se oba mohli stát králi. Škoda, že nemáš mušketu.”

Kane pokrčil rameny. Nemělo cenu Hawkovi vyprávět o beznadějném boji, ve kterém o mušketu přišel. Sám se zamýšlel nad tím, zda ta hrůzná epizoda nebyla pouze výplodem jeho choré mysli.

“Jsem dostatečně ozbrojen,” odpověděl. “Jen se obávám, že mé zásoby střelného prachu a kulí nejsou dostatečné.”

“Tři výstřely postačí, aby nás vynesly na trůn Basti,” tvrdil Hawk. “Nu co, můj bláznivý kvakere, postavíš se po boku svého starého přítele?”

“Pomohu ti, jak jen budu moci,” odpověděl Kane pevně. “Neprahnu však po trůnu, ani po pozemských statcích, či slávě. Pokud se nám podaří zavést v tomto koutku světa mír, pokud zbavíme lidi jejich krutosti, bude to pro mě dostatečná odměna.”

Ti dva, když tak stáli v soumraku v srdci tropické džungle, tvořili podivný kontrast. Jeremy Hawk byl stejně vysoký jako Kane, nezůstával za ním pozadu ani silou, štíhlá postava se vyznačovala ocelovými svaly. Na rozdíl od černovlasého Solomona měl však plavé vlasy, nyní pozlacené paprsky zapadajícího slunce, s loknami spadajícími na široká ramena. Jeho ostře řezaná brada, pokrytá strništěm, vyzařovala agresivitu a úzká linka úst mohla svědčit o sklonech ke krutosti. Šedé oči byly neobvykle živé a metaly divoké blesky. Úzký nos dodával štíhlé tváři podobu dravého ptáka. Stál poněkud nachýlen dopředu a celá postava vyzařovala touhu po činu, skoro nahý, křečovitě svírající zakrvácenou šavli v pěsti.

Proti němu stál stejně vysoký, svalnatý Solomon Kane, v obnošených botách, potrhaném oděvu a pomačkaném klobouku, ozbrojen dvěma pistolemi, rapírem a dýkou. U pasu mu visely pytlíky se střelným prachem a kulemi. Neexistovala žádná podoba mezi divokou, nelítostnou supí tváří bukanýrovou a vážným vzhledem puritána, jehož temný oděv ještě podtrhoval rysy tváře, jakoby vytesané z kamene. A přece bylo mezi tygří pružností piráta a vlčím vzhledem Kanea něco podobného - oba se narodili jako tuláci a zabijáci, oba poháněla k činu tesknota, která nikdy neukojena stravovala jejich duše věčným ohněm.

“Dej mi jednu pistoli, polovinu zásob prachu a kulí,” navrhl Hawk. “Za chvíli tady budou. U Jidáše, nečekejme na ně! Pojďme jim naproti! Nech všechno na mně: Jeden výstřel, všichni padnou k zemi a uznají naše božství. Pojď! Povíš mi cestou, jaké větry tě sem přivály.”

“Mnoho měsíců jsem putoval,” začal své vyprávění zpola uvolněný Kane. “Nevím, co mě sem přivedlo. Zdálo se mi, jakoby mě džungle vábila přes stovky mil blankytu moří, proto jsem přisel. Myslím si, bez pochyb, řídila mne tatáž roka osudu, která už léta řídí moje kroky k cíli, stale ještě neviditelnému mým slabým očím.”

“Máš podivnou hůl,” poznamenal Hawk, zatím co dlouhými kroky přeměřoval další zákruty stezky ukryté pod rozložitými korunami stromů.

Kaneovy oči se zadívaly na hůl, kterou svíral v pravé roce. Byla dlouhá jako píka, ze dřeva tvrdého jako ocel, na jednom konci zaostřená. Rukojeť byla vyřezávaná do tvaru kočičí hlavy a po celé délce byla pokrytá zvláštními, hadovitě se proplétajícími ornamenty.

“Nepochybuji, že má nějaký vztah ke kouzlu a magii,” odpověděl Kane vážně. “Ale v mých rukou se stala skutečnou zbraní a nejednou mi pomohla v souboji se stvořeními temnot. Dostal jsem ji darem od kohosi podivného, od jakéhosi N’Longy, čaroděje z Pobřeží Otroků. Byl donucen vykonat mnoho činů nehodných člověka. Ale jsem hluboce přesvědčen, že pod maskou krutého a odpudivého divocha bilo opravdové lidské srdce.”

“Poslouchej!” vykřikl Hawk a zastavil se. Kdesi před nimi se rozléhala ozvěna kroků mnoha do sandálů obutých nohou. Byla sotva slyšitelná, tišená větrem šeptajícím mezi větvemi stromů, ale oba poutníci, jejichž vycvičený sluch se podobal sluchu honících psů, bez námahy zvuk zaslechli a identifikovali ho.

“Jsou kousek před námi.” Hawk se podivně usmál. “Tady na ně počkáme…”

Kane zůstal společně s bývalým vládcem Basti stát na konci malého palouku, zatímco se zanedlouho na druhém konci objevila, jako smečka hladových vlků po nalezení čerstvé stopy, skupina více méně sta lidí. S němým překvapením zůstali lovci stát a pozorovali toho, který se jim pokoušel uniknout a teď stál s podivným, krutým úsměvem na rtech a vedle něj další bílý muž.

Kane pozoroval domorodce se zájmem. Polovina z nich byli typičtí negroidé, mohutné stavby těla s širokými rameny a krátkýma nohama lidí, kteří větší část života tráví na palubě lodi. Byli nazí, ozbrojeni dlouhými oštěpy. Ale Angličanovu pozornost přitahovali ostatní. Byli to vysocí, souměrně stavění muži, jejichž pravidelné rysy a rovné černé vlasy svědčily o tom, že mají pouze minimální příměs černošské krve. Kůži měli barvy mědi a bronzu, v odstínech od jasně rudého opálení až k tmavé hnědi. Tváře měli široké, příjemných rysů. Jako oděv jim sloužily pouze bederní pásky a sandály. Mnoho z nich mělo na hlavách druh helmy vyrobené z bronzu, na levé paži každého z nich byl viditelný dřevěný prstenec, zesílený vydělanou zvířecí kůží a pobitý měděnými hřeby. Ozbrojeni byli zakřivenými šavlemi, stejnými jako ta, kterou byl ozbrojen Hawk, nebo palcáty a sekyrkami z leštěného dřeva. Někteří z nich třímali mohutné luky o dostřelu, který bylo snadné odhadnout, na zádech upevněny toulce s dlouhými opeřenými šípy.

Solomon Kane si uvědomil, že představitele té rasy nebo jejich kresby už někde viděl. Dost dobře si však nemohl připomenout, kde a kdy to bylo.

Domorodci se srazili do těsné skupiny a nehybně, s nedůvěrou sledovali dva bělochy.

“No co,” cedil mezi zuby Hawk, “nalezli jste svého krále. Že byste zapomněli na povinnost vzdát mu čest? Na kolena, psi!”

Ze skupiny vystoupil mladý, mohutně stavěný bojovník a se zuřivostí v hlase promluvil. Kane, ne bez překvapení zjistil, že jazyku domorodců rozumí. Byl směsí několika nářečí Bantuů, se kterými se Kane během svých nesčetných cest setkal, i když do mluvy byla zamíchána slova, kterým nerozuměl a jež měla zřejmě podstatně starší, starobylý původ.

“Vrahu s rukama od krve!” vykřikl mladík a vztekle potřásl hlavou. “Máš odvahu tropit si z nás žerty? Nevím, kdo je ten druhý muž, nic proti němu nemáme, jde nám jenom o to, abychom mohli tvou hlavu pohodit k Agarovým nohám. Chyťte jej…”

Jeho ruka, držící oštěp, se napřáhla, ale v tu chvíli Hawk rychle zacílil a vystřelil. Těžká zbraň s dlouhou hlavní vydala hlasitou ránu a přes řídnoucí oblak dýmu Kane zahlédl, že mladý bojovník padá k zemi jako podťatý strom. Dojem, jaký vystřel vzbudil u domorodců byl tentýž, jak jej pozoroval již nesčetněkrát během svých poutí mezi primitivními plemeny. Oštěpy a palcáty vypadly ze zdřevěnělých prstů, v očích se objevilo téměř dětinské zděšení. Někteří domorodci zaječeli a padli na kolena nebo přímo na tvář.

Ležící nehybné tělo přitahovalo pohledy všech bojovníků. Na tak malou vzdálenost kulka roztříštila lebku. Zatímco příchozí stáli jako stádo vystrašených ovcí, Hawk se rozhodl kout železo dokud je žhavé.

“Na kolena, psí!” zařval, udělal několik kroků a úderem otevřené ruky srazil nejbližšího bojovníka k zemi. Mám snad poslat smrtonosné blesky na vás všechny nebo mě uznáte znovu svým právoplatným králem?”

Omámení a vyděšení bojovníci padali jeden po druhém na kolena, někteří začali naříkat a výt strachem. Hawk položil nohu na krk nejbližšího ležícího a triumfálně se podíval na Kanea.

“Vstaň,” vyštěkl po chvíli, pomáhaje domorodci kopancem. “Nezapomínejte, že jsem vaším králem! Vrátíte se se mnou do Basti, abyste bojovali o mou vládu, nebo si raději vyberete umřít tady?”

“Budeme bojovat za tebe, pane,” odpověděl mu sbor hlasů.

Hawk se znovu usmál.

“Získání ztraceného trůnu se ukázalo podstatně jednodušší, než jsem očekával,” poznamenal. “Vstaňte a pozvedněte své zbraně. Já jsem váš král a to je Solomon Kane, můj přítel. Je strašlivý čaroděj a pokud byste se mne, nesmrtelného, pokusili zabít, okamžitě vás pošle všechny do nebytí.”

Lidé jsou jako ovce, pomyslel si Kane při pohledu na bojovníky, sbírající odložené zbraně a formující se do zástupu podle Hawkových rozkazů. Zakrátko se vydali do hloubi džungle. Šli v trojicích a v samém středu se ocitli Hawk s Kanem.

“Nemáme důvod obávat se rány do zad,” pošeptal bukanýr Kaneovi. “Už jsou ochočení. Viděl jsi ten děs v jejich očích? Je lepší než všichni strážci.”

Po chvíli si však k sobě Hawk přivolal jednoho z domorodců, kteří stáli mezi bojovníky na vyšším stupni a přikázal mu jít mezi sebou a Kanem.

SOLOMON KANE SE VRACÍ DOMŮ

Nad skalisky se vznášel racků křik Vítr čechral pláty pěny

Vysoké vlny bily o pobřeží

Když se Kane znovu vrátil.

Divné ticho vítalo ho.

Městečko v Devonshire.

A on jak duch se záhrobí šel Nahlížeje do stínů bran.

Nevěřícně lidé tam

Sledovali každý jeho krok.

A když se konečně posadil ke stolu v putyce Ihned ho obklopili.

Za praskotu a vrzání starého trámoví Kane se Zaposlouchal jako ve snu,

Až nakonec pozvedl džbán

A hlasem ducha ze záhrobí řekl: “Sir Richard Grenville tady býval, Tentýž, co zahynul od kulí.

Když jsme zadávali jednu ránu za druhou Dva proti stu.

Žádný Don se však neprodral Od úsvitu do úsvitu

Ačkoliv naše loď byla bez plachet A celá ulepená od krve.

Bili jsme je, až nám praskala ocel.

Přišla krví zbarvená přílivová vlna Až nás zmohl silný oheň z děl, Když sir Grenville padl.

Mohli jsme samozřejmě doutnák zapálit A rázem jít na dno.”

(Tady ukázal lidem jizvy,

které si přinesl ze španělských galér).

“A kde je Bess?” zeptal se Kane, “Díky mně jí zbyl jen pláč.”

“V nevelké kryptě u nohou vln Již celých sedm let spí.”

Vítr od moře do dveří udeřil, Salomon sklopil zrak

“Prach jsi a v prach se obrátíš, Každého z nás to čeká.”

V jeho očích se rozhořel oheň Plný nadpozemských jisker

A Kane začal příběh vyprávět O celé své výpravě.

“Uprostřed prvobytných, divokých zemí Viděly mé oči

Sílu kouzel a strach džungle A smrt na poušti.

Tam, na místě starším než svět Vládla paní, která

Pyramidami lidských těl

Svou slávu věnčila.

I když v ní byla sladkost Lilithina Ukrývala v sobě zmijí jed,

A její poddaní pili krev

V tom strašlivém Městě Zla.

Zabil jsem upíra, který krev jejich krále stále upíjel.

Uprostřed nevlídných pohoří jsem pobýval, Kde mrtvoly nocí chodí.

Viděl jsem, kolik hlav sťato bylo Mezi masami nevolníků,

Okřídlené, nahé bestie

které létaly za svitu hvězd.

Unavily mě tyto cesty

Cítím tíži let.

Chci se tady, v Devonu, už usadit.

Nevydám se více do světa…”

Ale když zesílil šum vln

Jako kdyby přicházela bouře, Solomon zvedl hlavu, jak

Pes který ucítí stopu

Když také druhý poryv větru Připomenul moře šum,

Solomon Kane se zase zvedl

Posunul si dopředu svůj rapír.

S mámivým leskem v očích, který Mu zastíral zrak

Odstrčil od sebe lidi

A vydal se přímo do noci.

Měsíc po obloze oblaka hnal Nad bílou hřívou vln

Nikdo nevěděl, kam odešel Kane, V jakou se vydal dáli.

Zpozorovali pouze jeho stín Když oblaka blesk rozčísl

A podivný, nelidský hlas

Který s sebou přinesl vítr.