Hugh Howey

Silo

ČÁST PRVNÍ

HOLSTON

JEDNA

Když Holston stoupal vstříc smrti, děti si hrály; slyšel je výskat tak, jak to dělají jenom šťastné děti. Zatímco nahoře zběsile rámusily, Holston si dával na čas. Těžkými kroky metodicky vystupoval po točitém schodišti a kovové stupně řinčely pod starými botami.

Schody, stejně jako boty po otci, vykazovaly známky opotřebení. Nátěr na nich držel už jen v nevelkých šupinkách, většinou v koutcích a na spodních stranách, kde byly v bezpečí. Jakýkoliv pohyb setřásal po celém schodišti obláčky prachu. Holston cítil vibrace v zábradlí, ohlazeném až na lesklý kov. Tohle v něm vždycky budilo úžas: jak staletí doteků holých dlaní a šoupání nohou dokáží opotřebit i pevnou ocel.

Jednu molekulu po druhé, soudil. Každý život obrousí jednu vrstvu stejně, jako tohle silo obrušuje onen život.

Všechny schody byly po generacích provozu maličko prohnuté a hranu měly zaoblenou jako ohrnutý ret. Uprostřed už nebyla téměř ani stopa po drobných kosočtvercových výstupcích, jež snižovaly smekavost. Na jejich bývalou přítomnost se dalo usuzovat pouze z pravidelných zbytků po stranách stupňů, z drobných pyramidových hrbolků s ostrými hranami a skvrnkami barvy trčících z ploché oceli.

Holston zvedl nohu ve staré botě na starý schod, přenesl na ni váhu a zopakoval to. Zabral se do činnosti, kterou s sebou nesly ty nesčetné roky, otírání molekul a životů, vrstev a vrstev ošoupaných do podoby jemného prachu. A zdaleka ne poprvé si pomyslel, že ani život, ani to schodiště nejsou určeny pro takovou existenci. Úzká konstrukce té dlouhé spirály protažené podzemním silem jako slámka sklenicí nebyla stavěna pro takové zatížení. Stejně jako celý jejich válcový domov se zdála být vyrobena pro jiné účely, pro nějaké dávno zapomenuté funkce. To, co dnes sloužilo jako hlavní třída tisícům chodícím nahoru a dolů v opakovaných denních cyklech, se podle Holstonova názoru hodilo spíš k využití v tísňových situacích, dost možná pro pouhé desítky lidí.

Minul další podlaží – úsek ložnic rozložených jako dílky koláče. Když Holston vycházel posledních několik poschodí, poslední výstup, který kdy podnikne, hluk dětské radosti pršel shora ještě hlasitěji. Byl to smích mládí, duší, na které ještě nedolehlo, kde žijí, které ještě necítily tíhu země ze všech stran, které ve svých představách nebyly pohřbené,ale živé. Živé a neopotřebované a rozlévající se radostné zvuky po schodišti, výskání, jež nebylo v souladu s Holstonovými činy, s jeho rozhodnutím a odhodláním jít ven.

Když se blížil k nejvyššímu patru, jeden mladý hlas vynikal nad ostatními a Holston si připomněl, jaké to bylo být dítětem v silu – všechnu tu výuku a hry. Tehdy mu ten zatuchlý betonový válec s patry a patry bytů, dílen, hydroponických zahrad a čističek plných změti trubek připadal jako rozlehlý vesmír, obrovský prostor, který člověk nikdy nedokáže celý prozkoumat, labyrint, ve kterém se on nebo jeho kamarádi mohou ztratit navždy.

Ale ty dny byly už déle než třicet let pryč. Holstonovi dnes vlastní dětství připadalo jako něco vzdáleného dva nebo tři životy, jako něco, co si užíval někdo jiný. Nikoliv on. Těžce na něm ležely celoživotní povinnosti šerifa, jež tu minulost zatlačovaly do pozadí. A ještě později přišla třetí fáze jeho života – tajný život nesouvisející ani s dětstvím, ani s funkcí šerifa. To se rozpadaly v prach poslední vrstvy jeho samého; tři roky strávené mlčenlivým čekáním na něco, co nikdy nepřijde, každý den delší než celý měsíc šťastnějších období života.

Na vrcholu točitých schodů sjela Holstonovi ruka ze zábradlí. Zakřivená tyč z ošoupané oceli končila tam, kde schodiště ústilo do nejrozlehlejších místností celého komplexusila: do kavárny a přilehlého salonku. Hravé výskání se teď ozývalo na stejné úrovni.

Mezi porůznu rozesetými židlemi se míhaly rozzářené postavičky a hrály si na honěnou. Hrstka dospělých se snažila ten chaos usměrňovat.

Holston zahlédl, jak Emma sbírá z flekatých dlaždic rozházené křídy a voskovky. Její manžel Clarke seděl za stolem s nastavěnými kelímky džusu a mísami kukuřičných sušenek. Zamával přes místnost na Holstona.

Holstona ani nenapadlo zamávat v odpověď, neměl na to energii, ani se mu nechtělo. Zahleděl se přes dospělé i hrající si děti na zamžený výjev za nimi, promítaný na stěny kavárny. Byl to největší nepřerušovaný výhled na jejich nehostinný svět. Ranní scéna. Mdlé světlo svítání zalévalo kopce bez života, jež se od dob, kdy Holston byl ještě kluk, sotva nějak změnily. Prostíraly se tam jako vždycky, zatímco on spěl životem od her na honěnou mezi kavárenskými stolky k té prázdné slupce, která z něj zbývala dnes. A za majestátně zvlněnými hřebeny těch kopců se v paprscích ranního slunce slabě třpytil známý chátrající obrys. V dálce se tam tyčily starodávné konstrukce ze skla a kovu, v nichž kdysi, jak se všeobecně předpokládalo, žili lidé nad zemí.

Dítě vylétnuvší ze skupinky jako kometa narazilo do Holstonových kolenou. Podíval se dolů a sehnul se, aby je – Susanina chlapce – pohladil, ale dítě už bylo jako kometa zase to tam a zapadlo zpět na oběžnou dráhu mezi ostatní.

Holston si náhle vzpomněl na loterii, kterou s Allison vyhráli v roce její smrti. Tiket měl stále schovaný; nosil jej pořád u sebe.

Jedno z těchto dětí – byly by mu teď tak dva roky a capalo by za staršími dětmi – mohlo být jejich. Snili jako všichni rodiče o dvojnásobném štěstí dvojčat a samozřejmě se snažili ze všech sil. Když jí odstranili implantát, trávili jednu nádhernou noc za druhou pokusy proměnit ten tiket ve výhru. Ostatní rodiče jim přáli štěstí, ostatní účastníci loterie se v duchu modlili, aby ten rok naplano uplynul.

U vědomí, že mají jenom jeden rok, se on a Allison obraceli ke všemu, co jim mohlo pomoci, včetně pověr. Česnek pověšený nad postelí prý zvyšuje plodnost; dva desetníky pod matrací přivolávají dvojčata; růžová pentle, kterou si Allison svázala vlasy; šmouhy modré barvy pod Holstonovýma očima – všechno směšné, zoufalé a legrační. Snad ještě bláznivější by ale bylo nevyzkoušet všechno možné, neověřit si kdejaký hloupoučký rituál nebo povídačku.

Ale nebylo jim souzeno. Ještě než rok uplynul, přešla loterie na jiný pár. Nebylo to z nedostatku pokusů, bylo to z nedostatku času. Kvůli náhlé nepřítomnosti ženy.

Holston se odvrátil od her a zamženého výhledu a vykročil ke své kanceláři umístěné mezi kavárnou a přechodovou komorou sila. Když přecházel to území, zatoulaly se mu myšlenky k zápasu, který se tu kdysi odehrál, k zápasu duchů, kterým tu musel poslední tři roky denodenně procházet. A věděl, že kdyby se otočil a důkladně si prohlédl ten široký výjev na stěně, kdyby napjal zrak skrze stále zanesenější čočky kamer a vzdušný zákal, kdyby sledoval tu temnou vrásku na úbočí kopce, úžlabinu, která se táhla přes temnou terénní vlnu k městu za ní, rozeznal by její nehybnou postavu. Na tom pahorku bylo vidět jeho ženu. Ležela tam jako spící bludný balvan, ubývající působením vzduchu a toxinů, ruce složené pod hlavou.

Možná.

Bylo to špatně vidět; dokonce ještě předtím, než se výhled začal znovu kalit, to šlo jen obtížně rozeznat. A kromě toho byl ten výhled málo důvěryhodný. Naopak – vzbuzoval hodně pochybností. Holston se tedy rozhodl jednoduše se nedívat. Prošel tím místem přízračného zápasu své ženy, kde navěky utkvěly špatné vzpomínky, ta scéna jejího nenadálého šílenství, a vešel do své kanceláře.

„Ale, koho to tu máme tak časně?“ ozval se s úsměvem Marnes.

Holstonův zástupce zavřel kovovou zásuvku kartotéky, jíž se z prastarých útrob vydral neživotný výkřik. Zvedl kouřící šálek a teprve

potom si všiml Holstonova vážného chování. „Je ti dobře, šéfe?“

Holston přikývl. Ukázal na věšák na klíče za stolem. „Cela,“ řekl.

Úsměv zástupce přešel ve zmateně pokrčené čelo. Odložil šálek a obrátil se, aby sundal klíč. Dokud byl otočen zády, Holston naposledy pohladil ostrou chladnou ocel v dlani a položil hvězdu rázným pohybem na stůl. Marnes se otočil a podal mu klíč. Holston si jej vzal.

„Mám přinést mop?“ Zástupce Marnes bodl palcem za sebe směrem ke kavárně. Pokud neměli nikoho v železech, chodili do cely jenom uklízet.

„Ne,“ řekl Holston. Kývnutím hlavy pokynul zástupci, aby ho následoval k cele.

Obrátil se. Za zády mu zaskřípala židle, jak se Marnes zvedl a vydal se za ním, a Holston došel ke dveřím. Klíč snadno vklouzl do zámku. Kvalitně vyrobené a dobře udržované vnitřní orgány dveří hlasitě cvakly. Sotva slyšitelné zaskřípání pantů, odhodlaný krok, přitažení, zařinčení a měl tu zkoušku za sebou.

„Šéfe?“

Holston prostrčil klíč mezi mřížemi. Marnes se na něj nejistě podíval, ale zvedl ruku a klíč převzal.

„Co se děje, šéfe?“

„Sežeň starostku,“ řekl Holston. Vypustil vzduch těžkým výdechem, který zadržoval už tři roky.

„Řekni jí, že chci jít ven.“

DVA

Výhled z cely nebyl tak zamžený jako výhled z kavárny a Holston strávil svůj poslední den v silu tím, že si nad touto skutečností lámal

hlavu. Že by kamera na téhle straně byla stíněná před jedovatým větrem? Že by každý čistič, odsouzenec k smrti, věnoval větší pozornost výhledu, z kterého se těšil svůj poslední den? Nebo byla ta námaha darem dalšímu čističi, který v téže cele stráví svůj poslední den?

Holston se klonil k poslednímu vysvětlení. Budilo to v něm toužebné vzpomínky na jeho ženu. Připomínalo mu to, proč je zde, z vlastní vůle na špatné straně mříží.

Když mu myšlenky zabloudily k Allison, seděl a hleděl ven na ten mrtvý svět, který za sebou zanechali nějací dávní lidé. Nebyl to sice ten

nejhezčí výhled na krajinu kolem jejich podzemního bunkru, ale nebyl to ani ten nejhorší. V dálce se zvedaly nízké táhlé vršky v příjemném odstínu hnědé jako lógr po kávě s tím správným množstvím prasečího mléka. Nebe nad kopci mělo stále stejnou matně šedou barvu jeho dětství a otcova dětství a dědečkova dětství. Jediným pohyblivým prvkem krajiny byly mraky. Vznášely se nad vrchy, sytě tmavé, a potulovaly se volně jako stáda zvířat z obrázkových knížek.

Ten pohled na mrtvý svět zaplňoval celou stěnu jeho cely stejně jako všechny vnější stěny nejvyššího podlaží sila, na každé jiný výřez zamžené a ještě zamženější okolní pustiny. Holstonův úsek toho výhledu sahal od kouta za skládacím lehátkem ke stropu, k protější stěně a dolů k toaletě. A navzdory lehkému zakalení – jako když se po čočce rozetře olej – to vypadalo jako scéna, do které se dá vejít, jako

lákavá zející díra naproti nepřátelským mřížím vězení.

Ta iluze byla ovšem přesvědčivá jenom z dálky. Když se Holston naklonil blíž, uviděl na ohromném displeji hrstku mrtvých pixelů. V kontextu všech těch šedých a hnědých odstínů kontrastovaly ostře bílou barvou. Každý takový zuřivě svítící pixel (Allison je nazývala „zamrzlé“ pixely) byl jako okénko do nějakého jasnějšího místa, dírka o šířce lidského vlasu, která jako by zvala do nějaké lepší reality. Když se teď podíval důkladněji, viděl jich desítky. Holston přemýšlel, jestli někdo v silu ví, jak je opravit, nebo jestli vůbec někdo má nástroje potřebné k takové jemné práci. Jsou mrtvé navždy jako Allison? Budou všechny pixely nakonec mrtvé? Holston si představoval den, kdy

polovina pixelů zbělá, a potom další den o generace později, kdy šedých a hnědých zůstane jenom několik desítek a potom sotva tucet, a svět se překlopí do nového stavu, kdy si lidé v silu budou myslet, že celý vnější svět je v ohni, a jediné skutečně funkční pixely budou omylem pokládány za vadné.

Anebo jsou snad na omylu už Holston a jeho současníci?

Někdo za ním si odkašlal. Holston se obrátil a uviděl na opačné straně mříží stát starostku Jahnsovou s rukama zastrčenýma do břišní kapsy laclových kalhot. S vážným výrazem pohodila hlavou k lehátku.

„Když je cela prázdná, v noci, když máte se zástupcem Marnesem po službě, tam občas sedávám a užívám si ten výhled.“

Holston se otočil zpátky, aby pohledem přelétl kalnou, neživotnou krajinu. Působila depresivně jenom ve srovnání se scénami z dětských knížek – jediných knih, které přečkaly povstání. Většina lidí o barvách v těch knihách pochybovala, stejně jako pochybovala o tom, že kdy vůbec existovali fialoví sloni a růžoví ptáci, ale Holston měl pocit, že byly věrnější než scéna před ním. Stejně jako někteří další, i on pociťoval při pohledu na ty zeleně a modře skvrnité odřené stránky něco prapůvodního, hlubokého. Ale i tak ten kalný šedý výhled ve srovnání s dusným silem vypadal jako spása, jako čerstvý vzduch, k jehož dýchání byli lidé zrozeni.

„Na téhle straně to vždycky vypadá trochu čistěji,“ řekla Jahnsová. „Totiž ten výhled.“

Holston dál mlčel. Pozoroval, jak se od jednoho mraku vířivě odtrhuje menší díl a pokračuje v letu vlastní cestou, jak se černá proplétá s šedou.

„Dostaneš večeři podle svého přání,“ řekla starostka. „To je tradice…“

„Nemusíš mi vykládat, jak to chodí,“ přerušil ji Holston. „Jsou to teprve tři roky, co jsem zrovna tady podával Allison její poslední večeři.“ Sáhl si na prsteníček, aby ze zvyku otočil měděným prstenem, a zjistil, že zapomněl, že jej před několika hodinami nechal ve skříňce na oblečení.

„Nechce se mi věřit, že už je to tak dlouho,“ zabručela Jahnsová pro sebe. Holston se otočil a uviděl, že starostka mžourá na mraky promítané na stěnu.

„Schází ti?“ zeptal se jedovatě. „Nebo ti jenom vadí, že měl zákal tolik času na to, aby se znovu vytvořil?“

Jahnsová po něm letmo blýskla pohledem a sklopila oči k podlaze. „Víš přece, že tohle nechci kvůli žádnému výhledu. Ale pravidla jsou pravidla…“

„Nikomu nic nevyčítám,“ snažil se Holston zaplašit zlost. „Znám pravidla lépe než ostatní.“ Nepatrně pohnul rukou směrem k místu, kde nosíval odznak, nyní zanechaný někde vzadu vedle prstenu. „Vždyť jsem je, sakra, vynucoval skoro celý život. I poté, co jsem si uvědomil, že jsou na prd.“

Jahnsová si odkašlala. „No, nebudu se tě ptát, proč ses rozhodl takhle. Budu prostě předpokládat, že tady bys byl nešťastnější.“

Holston se jí podíval do očí a uviděl v nich lesk dřív, než jej stihla zamrkáním rozehnat. Jahnsová vypadala hubeněji než obvykle, ve volných lacláčích působila až komicky. Vrásky na krku a kolem očí měla hlubší, než si je pamatoval. Temnější. A měl dojem, že její chrapot způsobuje upřímná lítost, nikoliv věk nebo příděly tabáku.

Náhle Holston uviděl sám sebe očima Jahnsové jako zlomeného muže sedícího na opotřebovaném lehátku, kůži šedivou od bledého přísvitu mrtvého světa za sebou, a ten pohled v něm vyvolal závrať. Hlava se mu točila, jak hledal něco rozumného, na co se upnout, něco, co by dávalo smysl. Celá ta krize, v kterou se změnil jeho život, mu připadala jako sen. Nic z posledních tří let mu nepřipadalo skutečné. Už nic se mu nezdálo skutečné.

Obrátil se znovu k hnědým kopcům. Měl pocit, že koutkem oka zahlédl, jak odumírá další pixel, jak jasně bíle zazářil. Další drobné okénko otevřené, další zřetelný průhled skrz iluzi, o které se naučil pochybovat.

Zítra přijde moje vykoupení, pomyslel si Holston divoce, i kdybych tam venku zemřel.

„Už jsem starostkou příliš dlouho,“ řekla Jahnsová.

Holston se ohlédl a uviděl, že její vrásčité ruce svírají chladné ocelové tyče.

„Dobře víš, že naše záznamy nejdou až na začátek. Sahají jen k povstání před jedním a půl stoletím, ale od té doby žádný starosta neposlal na čištění víc lidí než já.“

„Promiň, že ti tím přitěžuji,“ pravil Holston suše.

„Nemám z toho žádné potěšení. To je všechno, co tím chci říci. Vůbec žádné potěšení.“

Holston mávl rukou k velké obrazovce. „Ale budeš první, kdo se zítra podívá na zřetelný západ slunce, co?“ Nelíbilo se mu, jak to znělo. Holston neměl vztek na svou smrt, na svůj život, nebo na to, co přijde po zítřku, ale roztrpčení z Allisonina osudu ho stále neopouštělo. Dál měl za to, že nevyhnutelné události z minulosti byly odvratitelné ještě dávno poté, co nabraly svůj směr. „Zítra se vám všem bude výhled líbit,“ zamumlal spíš pro sebe než ke starostce.

„To vůbec není fér,“ řekla Jahnsová. „Zákon je zákon. Ty jsi ho porušil. Věděl jsi, že ho porušuješ.“

Holston se díval na své nohy. Ticho mezi nimi se prodlužovalo. Nakonec promluvila starostka Jahnsová.

„Ještě jsi nevyhrožoval, že to neuděláš. Někteří z ostatních jsou nervózní, že bys nemusel čištění provést, protože neříkáš, že to neuděláš.“

Holston se zasmál. „Připadali by si lépe, kdybych prohlašoval, že senzory nevyčistím?“ Zavrtěl nad tou bláznivou logikou hlavou.

„Každý, kdo tu sedí, říká, že to neudělá, ale potom to přece jen udělá,“ řekla Jahnsová. „Všichni jsme si zvykli, že to takhle chodí…“

„Allison nevyhrožovala, že to neudělá,“ připomněl jí Holston, ale věděl, co má Jahnsová na mysli. On sám si byl tehdy jistý, že Allison objektivy neotře. A teď, když seděl na téže lavici, si myslel, že chápe, co prožívala. Měla v hlavě větší věci než samotné čištění. Většina těch, kteří byli posláni ven, byla při něčem přistižena. Byli překvapeni, že se ocitli v téhle cele a od jejich osudu je dělí pouhé hodiny. Když říkali, že to neudělají, měli v hlavě odvetu. Jenže Allison a nyní i Holston měli větší starosti. Jestli se do čištění pustí nebo ne, bylo nepodstatné; přišli sem, protože tady z nějaké šílené pohnutky chtěli být. Jediné, na čem ještě záleželo, byl ten hlavní problém toho všeho. Otázka vnějšího světa za promítaným závojem nástěnných obrazovek.

„Máš tedy v úmyslu to provést, nebo ne?“ zeptala se Jahnsová přímo. Byla na ní vidět beznaděj.

„Říkalas to sama,“ pokrčil Holston rameny. „Každý to udělá. To musí mít nějaký důvod, ne?“

Předstíral, že je mu to jedno, že ho nezajímá, proč čistit, ale většinu svého života, zejména poslední tři roky, trávil mučivými úvahami nad touto otázkou. Doháněla ho k šílenství. A jestli jeho odmítnutí odpovědět Jahnsové způsobí nějakou úzkost těm, kdo zavraždili jeho ženu, zlobit se nebude.

Jahnsová nervózně přejížděla rukama po mřížích nahoru a dolů. „Mohu jim říci, že to uděláš?“ otázala se.

„Klidně. Nebo jim řekni, že to neudělám. Mně je to fuk. Mně připadá, že nebudou spokojení ani s jednou odpovědí.“

Jahnsová na to nic neřekla. Holston se na ni podíval a starostka přikývla.

„Jestli si to rozmyslíš s tím jídlem, dej vědět zástupci Marnesovi. Bude za stolem celou noc, jak je zvykem…“

Nemusela to říkat. Holstonovi vhrkly do očí slzy, když si vzpomněl na tuto část svých někdejších povinností. Seděl u tohoto stolu před dvanácti roky, když byla k čištění odsouzena Donna Parkinsová, i před osmi lety, když přišel čas Jacka Brenta. A strávil noc vleže na podlaze, přitištěný k mřížím, jako úplná troska, před třemi lety, když byla řada na jeho ženě.

Starostka Jahnsová se měla k odchodu.

„Šerifovi,“ zabručel Holston, než se ocitla z doslechu.

„Prosím?“ zastavila se na opačné straně mříží Jahnsová, šedivé huňaté obočí trčící nad očima.

„Marnes je teď šerif,“ připomněl jí Holston. „Ne zástupce.“

Jahnsová poklepala klouby na železnou tyč. „Vezmi si něco k jídlu,“ řekla. „A nebudu tě urážet návrhem, aby ses trochu prospal.“

TŘI

O tři roky dříve.

„To mě podrž,“ ozvala se Allison. „Zlato, tohle si poslechni. Tomu neuvěříš. Víš, že bylo víc povstání než jen jedno?“

Holston zvedl hlavu od složky, která mu ležela rozevřená na klíně. Štůsky papírů rozprostřené kolem něho zakrývaly postel jako sešívaný přehoz – stohy a stohy archivních záznamů, které bylo třeba roztřídit, a nových stížností k vyřízení. Allison seděla u svého stolku v nohách postele. Bydleli v jednom oddílu sila, jenž byl během desítek let rozdělen pouze dvakrát. Měli tak dostatek místa na takový luxus, jako byly stolky a opravdové široké postele místo paland.

„Jak bych to asi tak mohl vědět?“ zeptal se jí. Jeho žena se otočila a odhrnula si pramen vlasů za ucho. Holston máchl složkou k monitoru jejího počítače. „Celý den vyhrabáváš stovky let stará tajemství a já o nich mám vědět dřív než ty?“

Vyplázla na něho jazyk. „To se tak říká. Je to jeden z možných způsobů, jak tě informovat. A proč nejsi zvědavější? Neslyšel jsi, co jsem právě říkala?“

Holston pokrčil rameny. „Nikdy bych nepředpokládal, že to povstání, o kterém víme, bylo první – jenom že bylo zatím poslední. Jestli jsem se ze své práce něco naučil, je to to, že žádný zločin ani davové šílenství nejsou vůbec originální.“ Pozvedl složku, která mu ležela vedle kolena. „Myslíš, že tohle je první zloděj vody, kterého kdy silo zažilo? Nebo ten poslední?“

Allisonina židle zaskřípala na dlaždicích, když se k němu obrátila čelem. Na monitoru na stolku za ní mrkaly útržky a fragmenty dat, které vylovila ze starých serverů sila, pozůstatky dávno smazaných a nesčetněkrát přepsaných informací. Holston stále nechápal, jak proces záchrany dat funguje, nebo proč někdo natolik chytrý, aby to uměl, je tak hloupý, aby miloval zrovna jeho, ale bral oboje jako fakt.

„Skládám dohromady sérii starých zpráv,“ řekla. „Jestli jsou pravdivé, znamená to, že se něco jako naše staré povstání pravidelně opakovalo. Zhruba po každé generaci.“

„O starých časech toho moc nevíme,“ poznamenal Holston. Promnul si oči a pomyslel na všechno papírování, které nestíhá.

„Třeba neměli systém na čištění senzorů, co ty víš? Vsadím se, že se tenkrát výhled nahoře jenom zamlžoval a zakaloval, až z toho lidem přeskočilo, začali se bouřit a nakonec pár lidí vyhnali, aby věci napravili. Nebo to možná byla jenom přirozená kontrola populace, víš? Před loterií.“

Allison zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Začínám si myslet…“ Odmlčela se a rozhlédla se po papírech kolem Holstona. Pohled na všechny ty zaznamenané přestupky ji zřejmě vedl k tomu, aby důkladně zvažovala, co řekne.

„Nechci vynášet žádné soudy, netvrdím, že někdo byl nebo nebyl v právu, nebo něco podobného. Jenom chci připustit možnost, že servery nevymazali rebelové při povstání. Přinejmenším to neproběhlo tak, jak nám to vždycky říkali.“

To upoutalo Holstonovu pozornost. Záhada prázdných serverů, zmizelé minulosti předků lidí ze sila, je pronásledovala všechny. Vymazání už zůstávalo jenom coby mlhavá legenda. Zavřel složku, na které pracoval, a odložil ji stranou. „Co to podle tebe způsobilo?“ zeptal se manželky.

„Myslíš, že to byla nehoda? Požár nebo výpadek proudu?“

Vyjmenoval obvyklé teorie.

Allison se zamračila. „Ne,“ řekla. Ztišila hlas a s úzkostí se rozhlédla kolem. „Myslím, že harddisky jsme vymazali my. Tedy naši předkové, ne rebelové.“

Otočila se, naklonila se k monitoru a začala přejíždět prstem po souboru čísel, která Holston z postele nedokázal rozeznat.

„Dvacet let,“ řekla. „Osmnáct. Dvacet čtyři.“ Prst jí se zavrznutím sklouzl po monitoru. „Dvacet osm. Šestnáct. Patnáct.“

Holston začal dokumenty rozložené u svých nohou skládat zase do hromádek, aby si udělal cestičku ke stolku. Posadil se v nohách postele, položil manželce ruku kolem krku a zahleděl se jí přes rameno na monitor.

„To jsou data?“ zeptal se.

Přikývla.„Zhruba každých dvacet let dojde k velké revoltě. Tahle zpráva je vypočítává. Byl to jeden ze souborů smazaných při posledním povstání.

Při našem povstání.“

Řekla našem, jako by tehdy už byl naživu někdo z nich nebo z jejich přátel. Holston ale věděl, co tím myslí. Bylo to povstání, v jehož stínu vyrůstali, které jako by je zplodilo – velký konflikt, jenž se vznášel nad jejich dětstvím, nad jejich rodiči a prarodiči. Povstání, jež bylo obsahem šeptandy a příčinou kradmých pohledů.

„A co tě vede k přesvědčení, že jsme servery vymazali my, tedy ti dobří?“

Zpola se otočila a nevesele se usmála. „A kdo říká, že my jsme ti dobří?“

Holston ztuhl. Stáhl ruku s Allisonina krku. „Nezačínej si. Neříkej nic, co by mohlo…“

„Dělám si legraci,“ řekla, ale tohle nebylo vhodné téma k žertování. Scházely snad jen dva krůčky ke zradě, k čištění. „Mám takovou teorii,“ pokračovala spěšně s důrazem na slovo teorie. „Bývaly to generační převraty. Tedy bylo tomu tak víc než sto let, možná ještě déle. Jako hodiny.“ Ukázala na data.

„Ale potom, při velkém povstání – při tom jediném, o kterém dnes víme – někdo vymazal servery. A mohu ti říci, že to není tak snadné jako zmáčknout pár tlačítek nebo založit požár. Zálohují se i zálohy. Bylo zapotřebí promyšlené úsilí, nestačila nějaká nehoda, obyčejná sabotáž nebo běžné zrušení souboru…“

„To ti nic neprozrazuje o tom, kdo v tom měl prsty,“ připomněl Holston. Jeho žena nepochybně uměla čarovat s počítači, ale pátrání nebyl její obor; to byl jeho píseček.

„Co mi ale něco prozrazuje,“ pokračovala, „je skutečnost, že celou tu dobu docházelo každou generaci k povstání, ale od té doby už žádné nebylo.“ Allison se kousla do rtu.

Holston se posadil zpříma. Rozhlédl se po místnosti a nechal si její postřeh důkladně projít hlavou. Zmocnil se ho tíživý pocit, jako kdyby mu manželka sebrala celé pískoviště a utíkala s ním pryč.

„Ty tedy tvrdíš…?“ Poškrábal se na bradě a ještě jednou si to promyslel. „Tvrdíš, že někdo vymazal naši historii, aby nám zabránil ji opakovat?“

„Nebo ještě něco horšího.“ Vzala jeho ruku do svých. Vážnost jejího výrazu se ještě prohloubila. „Co když důvod pro ty revolty byl přímo tam, na těch harddiscích? Co když nějaká součást naší známé historie, nebo nějaké údaje zvenčí, nebo možná znalost toho, co lidi před dávnými časy přimělo, aby se nastěhovali sem – co když ta informace vyvolávala určitý tlak, který vedl k tomu, že lidem přeskočilo, nebo dostali ponorkovou nemoc, nebo prostě jen chtěli ven?“

Holston zavrtěl hlavou. „Nechci, abys takhle přemýšlela,“ varoval ji.

„Já neříkám, že od nich bylo správné začít vyšilovat,“ odvětila už zase opatrně. „Ale to, co jsem zatím posbírala, na tuhle teorii ukazuje.“

Holston vrhl nedůvěřivý pohled na monitor. „Asi bys to neměla dělat,“ řekl. „Já ani pořádně nevím, jak to děláš, a možná bys ani neměla.“

„Zlato, ty informace tam jsou. Jestli je neposkládám teď já, udělá to jednou někdo jiný. Nemůžeš nacpat džina zpátky do láhve.“

„Co tím myslíš?“

„Už jsem zveřejnila návod, jak obnovit zrušené a přepsané soubory. Zbytek IT oddělení už jej rozšiřuje, aby pomohl lidem, kteří si omylem smazali něco, co potřebují.“

„Přesto si myslím, že bys měla přestat,“ řekl. „Tohle není nejlepší nápad. Nevidím nic dobrého, co by to mohlo přinést…“

„Nic dobrého? Co pravda? Znát pravdu je vždycky dobré. A je lepší, že ji objevujeme my, než kdyby to dělal někdo jiný, ne?“

Holston se zadíval na své složky. Od chvíle, kdy byl na čištění poslán poslední člověk, uplynulo už pět let. Výhled ven se každým dnem zhoršoval a on jako šerif vnímal tlak na to, aby někoho našel. Ten tlak v silu narůstal, jako když se v kotli ohřívá pára, a hrozil výbuchem. Lidé znervózněli, když si mysleli, že se čas nachýlil. Bylo to jako jedno z oněch sebevyplňujících se proroctví. Někomu nakonec ujely nervy, někoho napadl nebo řekl něco, čeho pak litoval, a ocitl se v cele a pozoroval svůj poslední zamžený západ slunce.

Holston se probíral složkami všude kolem sebe a přál si, aby v nich něco našel. Poslal by nějakého člověka na smrt hned zítra, kdyby to mělo upustit tu páru. Jeho manželka píchala jehlou do obrovského přefouknutého balonku a Holston z něj toužil vypustit vzduch dřív, než bodne příliš hluboko.

ČTYŘI

Přítomnost

Holston seděl na jediné ocelové lavičce v přechodové komoře, mozek otupělý nedostatkem spánku i jistotou toho, co ho čeká. Vedoucí čisticí laboratoře Nelson klečel před ním a natahoval mu na nohu nohavici bílého ochranného obleku.

„Pohráli jsme si s utěsněním spojů a přidali jsme druhou stříkanou izolační vrstvu,“ říkal právě Nelson. „Mělo by ti to poskytnout víc času, než měl kdo předtím.“

Tohle k Holstonovi proniklo a připomnělo mu to, jak přihlížel, když se jeho žena vydala čistit. Nejvyšší podlaží sila s velkými obrazovkami ukazujícími okolní svět bylo při čištění obvykle prázdné. Lidé zavření uvnitř nedokázali snést pohled na to, co způsobili – nebo možná chtěli chodit nahoru a těšit se z krásného výhledu, aniž by museli sledovat, co obnáší jeho získání. Ale Holston se díval; nebylo sebemenších pochyb o tom, že se bude dívat.

Přes postříbřené čelo přilby neviděl Allisonin obličej, pro objemný oblek neviděl její tenké ruce, když drhla a otírala čočky vlněnou cupaninou, ale znal její chůzi, její pohyby. Přihlížel, jak dokončuje práci, důkladně a beze spěchu. Potom ustoupila, naposledy se zadívala do kamery, zamávala mu a obrátila se k odchodu. Stejně jako předešlí čističi se odtrmácela k blízkému kopci a vydala se po svahu vzhůru, plahočila se ke zchátralým věžím onoho starého a rozpadajícíhose města viditelného těsně nad obzorem. Holston se celou dobu ani nehnul. Nepohnul se ani tehdy, když na úbočí kopce upadla, sevřela oběma rukama přilbu a svíjela se, zatímco toxiny rozežíraly nastříkané ochranné vrstvy, potom oblek a nakonec ji samotnou.

„Druhou nohu.“

Nelson ho pleskl po kotníku. Holston zvedl nohu a dovolil technikovi, aby mu vyhrnul zbytek obleku kolem lýtek. Při pohledu na své ruce, na černý karbonový spodní trikot, jenž mu přiléhal ke kůži, si Holston představil, jak se mu materiál na těle rozpouští a odlupuje se jako vločky uschlého mazadla z trubky generátoru, jak mu z pórů prýští krev a rozlévá se v už životaprostém obleku.

„Kdyby ses chytil madla a vstal…“

Nelson ho prováděl rutinou, kterou Holston viděl už dvakrát. Jednou u Jacka Brenta, jenž se choval vzpurně a nepřátelsky až do samého konce, což Holstona jako šerifa donutilo stát u lavice na stráži. A jednou u své ženy, již doprovázel při přípravách na odchod malým průlezem přechodové komory. Holston sice z pozorování druhých věděl, co má dělat, ale stále potřeboval, aby mu to připomínali. Myšlenkami byl někde jinde. Zvedl ruce, chytil se tyče, která nad ním visela jako hrazda, a přitáhl se do stoje. Nelson popadl boky obleku a trhnutím je Holstonovi vytáhl do pasu. Po stranách plandaly prázdné rukávy.

„Levou ruku sem.“

Holston otupěle poslechl. Připadalo mu bizarní nacházet se na druhé straně téhle…téhle mechanické přípravky odsouzenců na smrt. Často se divil, jak je možné, že se lidé podrobili, že svůj úkol splnili. I Jack Brent nakonec udělal, co mu řekli, přestože sprostě nadával a urážel, koho mohl.

Allison to činila klidně, jakoby nic, pomyslel si Holston, když soukal do rukávů nejprve jednu ruku a potom druhou. Přitáhli mu oblek ke krku a Holstona napadlo, že lidé možná byli tak poddajní, protože nedokázali uvěřit, že se s nimi něco takového skutečně děje. Nic z toho nebylo natolik reálné, aby se proti tomu vzbouřili. Zvířecí vrstva jeho mysli na tohle nebyla stavěná, na to, aby byla s klidem vypravována na smrt, jíž si byla dokonale vědoma.

„Otoč se.“

Udělal to.

Ucítil tah na kostrči a potom hlasitý zvuk zipu jedoucího odspodu ke krku. Další tah, další zip. Dvě vrstvy marnosti. Zachrastění suchého zipu navrch.

Poklepávání a důkladná kontrola. Holston uslyšel šoupnutí duté přilby zvedané z police; ohýbal prsty uvnitř vycpaných rukavic, zatímco Nelson kontroloval vnitřnosti báně.

„Ještě jednou si projdeme postup.“

„To není nutné,“ řekl Holston tiše.

Nelson se ohlédl ke dveřím komory vedoucím zpátky do sila. Holston se ani nemusel otáčet, aby věděl, že se nejspíš někdo dívá. „Vydrž to se mnou,“ řekl Nelson. „Musím postupovat podle předpisů.“

Holston přikývl, třebaže věděl, že žádné „předpisy“ neexistují. Ze všech mystických ústních tradicí předávaných v silu z generace na generaci se žádná nevyrovnala vážnosti kultu výrobců ochranných obleků a techniků čištění. Všichni jim ustupovali z cesty. Čističi sice prováděli samotný akt, ale technici byli lidé, kteří jej umožňovali. To oni byli muži a ženy, kteří udržovali výhled do širšího světa mimo dusivé meze sila.

Nelson položil přilbu na lavici. „Tady máš cupaninu na drhnutí.“ Poklepal na vlněné hadříky přichycené na předním díle obleku.

Holston jeden z nich s trhavým zvukem odloupl, prohlédl si texturu hrubého materiálu a přichytil jej zpátky.

„Dva střiky z láhve čistidla, vydrhnout vlnou, potom setřít touhle utěrkou a nakonec nanést ochranný film.“ Nelson se v určeném pořadí dotýkal příslušných kapes, přestože byly zřetelně popsány a očíslovány v barevných kódech – vzhůru nohama, aby to Holston přečetl.

Holston přikývl a poprvé se podíval technikovi do očí. Překvapilo ho, že v nich vidí strach, strach, který se ve svém povolání naučil velmi dobře rozeznávat. Málem se Nelsona zeptal, co se děje, když ho to napadlo: ten člověk má obavy, že všechny ty instrukce budou k ničemu, že Holston vyjde ven, a jak se všichni v silu obávali u každého čističe, nesplní svou povinnost. Že nevyčistí senzory pro lidi, jejichž pravidla, pravidla namířená proti snům o lepším místě pro život, ho odsoudila k záhubě. Nebo se snad Nelson bál, že drahá a pracná výstroj, kterou se svými kolegy vyrobil za pomoci tajemství a technik uchovávaných z dob dávno před povstáním, opustí silo a zetlí bez užitku?

„Je to dobré?“ zeptal se Nelson. „Není to někde moc těsné?“

Holston se rozhlédlpo komoře. Můj život je příliš těsný, chtělo se mu říci. Kůže je mi příliš těsná. Stěny jsou příliš těsné.

Jenom zavrtěl hlavou.

„Jsem připraven,“ zašeptal.

Byla to pravda. Holston byl kupodivu naprosto připraven a odhodlán jít.

A náhle si vzpomněl, jak odhodlaná byla i jeho manželka.

PĚT

O tři roky dříve

„Chci jít ven. Chci jít ven. Chci jít ven.“

Holston tryskem dorazil do kavárny. Vysílačka ještě brebentila. Zástupce Marnes vykřikoval cosi o Allison. Holston se ani neobtěžoval s odpovědí a rovnou vyběhl tři patra schodů na místo.

„Co se děje?“ zeptal se. Protlačil se hloučkem u dveří a našel svou ženu, jak se svíjí na podlaze kavárny a Connor a další dva pracovníci stravování ji přidržují. „Pusťte ji!“ Odtrhl jim ruce od holení své ženy a ta se mu za to málem odměnila kopancem těžkou botou do brady. „Uklidni se,“ řekl. Sáhl po jejích zápěstích, jimiž kroutila sem a tam, aby se vyprostila ze zoufalého sevření dospělých mužů. „Holčičko, co se, sakra, děje?“

„Hnala se do přechodové komory,“ vypravil ze sebe Connor mezi namáhavým hekáním. Percy sevřel její kopající nohy a Holston mu v tom nebránil. Už viděl, proč bylo zapotřebí tří mužů. Naklonil se k Allison a dal si záležet na tom, aby ho viděla. Oči měla divoké, vyhlížela zpod závoje rozcuchaných vlasů.

„Allison, holčičko, musíš se uklidnit.“

„Chci jít ven. Chci jít ven.“ Hlas měla tišší, ale slova se z ní stále sypala.

„Tohle neříkej,“ napomenul ji Holston. Při zvuku těch znepokojivých prohlášení mu běhal mráz po zádech. Sevřel její tvář do rukou. „Holčičko, tohle neříkej!“

Kdesi v hloubi duše mu ale blesklo ochromující poznání, co to znamená. Věděl, že už je příliš pozdě. Ostatní to slyšeli. Všichni to slyšeli. Jeho žena si podepsala rozsudek smrti.

Když Holston prosil Allison, aby byla zticha, místnost se s ním točila. Bylo to, jako by dorazil na místo nějaké příšerné nehody – nějakého neštěstí ve strojírenské dílně – a tam našel milovanou osobu zraněnou. Jakoby ji nalezl ještě živou a bojující, ale to zranění bylo na první pohled smrtelné.

Když se jí Holston snažil odhrnout vlasy z obličeje, cítil, jak mu po tvářích stékají teplé slzy. Jejich pohledy se konečně střetly. Přestala horečně kroutit očima a s uvědoměním se mu podívala do očí. A na chviličku, na vteřinku, než si mohl začít klást otázku, jestli není obětí drog nebo nějakého špatného zacházení, tam postřehl jiskru klidné příčetnosti, záblesk rozumu, chladné kalkulace. A vzápětí, mrknutím oka to bylo pryč a oči jí zase začaly divoce jezdit sem a tam, zatímco znovu a znovu prosila, aby ji pustili ven.

„Odneste ji,“ řekl Holston. Oči mu přetékaly slzami, když nechával zasáhnout své svědomité šerifské já. Nezbývalo mu než ji zavřít, ačkoliv jediné, po čem toužil, bylo, aby mohl křičet a řvát. „Tudy,“ řekl Connorovi, jenž ji držel pod zmítajícími se rameny. Kývl hlavou ke své kanceláři a k cele za ní. Hned vedle, na konci chodby, svítil jasně žlutý nátěr velkých dveří přechodové komory, nehybných a hrozivých, mlčenlivých a čekajících.

V cele se Allison okamžitě uklidnila. Seděla na lehátku, už se nevzpírala, ani neblábolila, jako by se tam zastavila jenom proto, aby si odpočinula a užívala výhled. Zato z Holstona se nyní stala rozrušená troska. Přecházel před mřížemi sem a tam a drmolil otázky, jež zůstávaly bez odpovědi, zatímco zástupce Marnes a starostka za něho vyřizovali procesní záležitosti. Ti dva se chovali k Holstonovi i jeho ženě jako k pacientům. A třebaže se Holstonoviz hrůz poslední půlhodiny motala hlava, v hloubi svého šerifského mozku, odjakživa citlivého na narůstající napětí v silu, si matně uvědomoval šok a zvěsti rozechvívající zdi z betonu a ocelových výztuží. Obrovský nahromaděný tlak nyní šeptandou syčivě unikal ze švů.

„Zlato, musíš se mnou mluvit,“ prosil znovu a znovu. Zastavil se a rukama svíral mříže. Allison k němu zůstávala obrácená zády. Hleděla na nástěnnou obrazovku, na hnědé kopce, šedivé nebe a tmavé mraky. Tu a tam si odhrnula vlasy z obličeje, ale jinak se ani nepohnula, ani nepromluvila. Jenom když Holston zastrčil klíč do zámku, bylo to nedlouho poté, co ji dovlekli dovnitř a zavřeli za ní dveře, utrousila jediné nedělej to, jež ho přesvědčilo, aby klíč zase vytáhl.

Zatímco prosil a ona si ho nevšímala, silem se rozproudil ruch blížícího se čištění. V chodbě lomozili technikové při přípravě a přizpůsobování ochranného obleku. V přechodové komoře chystali čisticí potřeby. Někde zasyčela plynová láhev při napouštění argonu do proplachovacích nádrží. Ozvuky toho dění se sporadicky přelévaly kolem cely, u níž stál Holston a civěl na svou ženu. Hovor techniků zlověstně umlkal, když se protahovali kolem; v jeho přítomnosti jako by ani nedýchali.

Hodiny ubíhaly a Allison odmítala mluvit – a takové chování vyvolávalo v silu samo o sobě další nervozitu. Holston celý den nesouvisle mluvil skrz mříže, hlavu měl rozpálenou zmatkem i trýzní. Zkáza všeho, co znal, se odehrála v jediném okamžiku. Snažil se srovnat si to v hlavě, zatímco Allison seděla v cele a vyhlížela ven na bezútěšnou zemi, podle všeho spokojená se svým mnohem horším postavením čističe.

Když konečně promluvila, bylo už po setmění. Stalo se tak poté, co naposledy mlčky odmítla poslední jídlo, poté, co technikové v přechodové komoře skončili, zavřeli žluté dveře a odebrali se k bezesnému odpočinku. Bylo to až poté, co jeho zástupce na noc odešel a na odchodu poklepal Holstonovi dvakrát na rameno. Po chvíli, jež Holstonovi připadala jako dlouhé hodiny, když už málem omdléval únavou z pláče a ochraptělých protestů, dlouho poté, co zakalené slunce zapadlo za kopce viditelné z kavárny a salonku – za kopce, které zakrývaly zbytek onoho vzdáleného chátrajícího města – Allison v setmělé cele zašeptala něco téměř neslyšitelného: „Není to skutečné.“

Holston si alespoň myslel, že slyšel tohle. Ošil se.

„Holčičko?“ Chytil se mříží a vytáhl se na kolena. „Zlato,“ zašeptal a setřel si z tváří slaný povlak.

Otočila se. Bylo to, jako kdyby se slunce rozmyslelo a zase vystoupilo nad kopce. To, že ho vzala navědomí, v něm vzbudilo naději. Hrdlo se mu zadrhlo a začal si myslet, že to všechno byla nějaká nemoc, blouznění, něco, čím by doktor mohl omluvit všechno, co pronesla. Nevěděla, co říká. Tím, že se z toho probrala, se zachránila a Holstona zachránilo už jen to, že se k němu obrátila.

„Nic, co vidíš, není skutečné,“ řekla tiše. Chovala se klidně, přestože její šílenství neustávalo a zakázaná slova ji odsuzovala k smrti.

„Pojď si se mnou popovídat,“ řekl Holston a gestem ji přivolával k mřížím.

Allison zavrtěla hlavou. Poklepala na tenkou matraci lehátka vedle sebe.

Holston se podíval na hodiny. Bylo už dávno po návštěvních hodinách. Za to, co se chystal udělat, ho mohli také poslat čistit.

Bez váhání zasunul klíč do zámku.

Kovové cvaknutí znělo neuvěřitelně hlasitě.

Holston vešel dovnitř a posadil se vedle manželky. Trpěl tím, že se jí nedotkl, že ji nesevřel do náruče, nebo že ji neodtáhl někam na bezpečné místo, zpátky do postele, kde by mohli předstírat, že to všechno byl jenom zlý sen.

Ale neodvažoval se pohnout. Seděl a mnul si ruce, zatímco ona zašeptala: „Vůbec to nemusí být skutečné. Cokoliv z toho. Nic.“ Dívala se na obrazovku.

Holston se naklonil tak blízko, až ucítil zaschlý pot od zápasu toho dne. „Holčičko, co se děje?“

Vlasy se jí jeho dechem zachvěly. Natáhla ruku a přejela jí přes tmavnoucí displej, jako by ohmatávala pixely.

„Zrovna teď může být ráno a my to nemáme jak poznat. Venku mohou být lidé.“ Otočila se a podívala se na něj. „Mohou nás pozorovat,“ řekla se zlověstným úsměvem.

Holston se jí díval do očí. Nezdála se mu vůbec šílená, nebyla jako předtím. Její slova zněla šíleně, ale ona sama tak nevypadala. „Jak jsi na to přišla?“

zeptal se. Myslel si, že to ví, ale přesto se otázal. „Našla jsi něco na harddiscích?“ Doslechl se, že k přechodové komoře vyběhla přímo ze své laboratoře a už tehdy bláznivě pokřikovala. Něco se přihodilo, když pracovala. „Co jsi našla?“

„Je toho vymazaného víc než jenom povstání,“ zašeptala. „To se ovšem dalo čekat. Všechno je vymazané. I všechny nedávné materiály.“ Zasmála se. Její slova náhle zněla hlasitě a oči se dívaly do neurčita. „Vsadím se, že i e-maily, které jsi mi nikdy neposlal!“

„Zlato.“ Holston se odvážil vzít ji za ruce; nestáhla je. Držel ji. „Co jsi našla? Byl to e-mail? Od koho?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Našla jsem programy, které používají. Ty, které na obrazovkách vykreslují obrázky, co vypadají tak reálně.“ Znovu se zadívala do stále rychleji se snášejícího soumraku. „IT,“ řekla. „Aj tý. To oni. Oni to vědí. Je to tajemství, které znají jen oni.“ Zavrtěla hlavou.

„Jaké tajemství?“ Holston nevěděl, jestli to je nesmysl, nebo něco důležitého. Věděl jenom, že Allison mluví.

„Ale teď to vím. A ty budeš také. Vrátím se pro tebe, přísahám. Tohle bude jiné. Přerušíme ten cyklus, ty a já. Vrátím se a spolu ten kopec přejdeme.“ Zasmála se. „Jestli tam tedy je,“ řekla nahlas. „Jestli tam ten kopec je a je zelený, vydáme se přes něj spolu.“

Obrátila se k němu.

„Ve skutečnosti není žádné povstání, jenom postupný únik. Jenom lidé, kteří vědí, kteří chtějí ven.“ Usmála se. „A dostanou se ven,“ řekla. „Dostanou, o co žádají. Vím, proč čistí, proč říkají, že to dělat nebudou, ale proč to udělají. Já to vím. Vím to. A nikdy se nevracejí, čekají a čekají a čekají, ale já čekat nebudu. Hned se vrátím zpátky. Tohle bude jiné.“

Holston jí stiskl ruce. Z tváří mu odkapávaly slzy. „Holčičko, proč tohle děláš?“ Měl pocit, že teď, když je v sile tma a oni jsou úplně sami, bude mu Allison chtít vysvětlit, co ji to popadlo.

„Vím o povstáních,“ řekla.

Holston přikývl. „Já vím. To jsi mi říkala. Byla i jiná…“

„Ne.“ Allison se od něho odtáhla, ale jenom o kousek, aby se mu mohla podívat do očí. Její pohled už nebyl divoký jako předtím.

„Holstone,jávím, proč k povstáním docházelo. Vím, proč.“

Allison se kousala do spodního rtu. Holston napjatě čekal.

„Vždycky šlo o pochybnosti, o podezření, že to venku není tak zlé, jak se zdá. Cítil jsi to, ne? Že můžeme být kdovíkde, žít ve lži?“

Holston věděl své, než aby odpověděl, než aby sebou třeba jen pohnul. Zavádět řeč na toto téma vedlo k čištění. Ztuhle seděl a čekal.

„Nejspíš to byly mladší generace,“ řekla Allison. „Každých asi dvacet roků. Myslím, že chtěly proniknout dál, zkoumat. Nemáš někdy taky takovou touhu? Neměl jsi, když jsi byl mladší?“ Zase se zahleděla do neurčita. „Nebo to možná byly novomanželské páry, když jim řekli, že v tomhle našem zatraceném omezeném světě nebudou moci mít děti. Možná byly pro tu šanci ochotni riskovat všechno…“

Její oči se upíraly k něčemu ve velké dálce. Možná viděly ten tiket z loterie, který si ještě nevybrali a teď už nikdy nevyberou. Znovu se podívala na Holstona. Ten přemýšlel, jestli by ho mohli poslat čistit už jen proto, že mlčí, že ji neokřikne za každé z těch velkých zakázaných slov.

„Mohli to dokonce být i starší obyvatelé,“ prohlásila. „Příliš dlouho žili stísněně, ve svém pokročilém věku už se nebáli, možná se chtěli vystěhovat a udělat místo pro jiné, pro několik drahocenných vnoučat. Ať to ale byl kdokoliv, každé povstání vzniklo kvůli téhle pochybnosti, kvůli tomuhle pocitu, že tady jsme na nesprávném místě.“ Rozhlédla se po cele.

„To nesmíš říkat,“ zašeptal Holston. „To je těžký zločin…“

Allison přikývla.„Vyjádřit jakoukoliv touhu odejít. Ano. Těžký zločin. Nechápeš proč? Proč je to tak zakázané? Protože právě touhle touhou začala všechna povstání, proto.“

„Dostaneš, o co žádáš,“ odrecitoval Holston slova, jež měl od dětství vrytá do mozku. Rodiče ho varovali, coby své jediné drahocenné dítě, ať nikdy nechce vyjít ven ze sila. Ať na to ani nemyslí. Ať ho to ani nenapadne. Ta myšlenka přinášela okamžitou smrt a oni by přišli o své vše a jediné.

Znovu pohlédl na svou ženu. Stále nechápal její bláznění, tohle rozhodnutí. No tak našla smazané programy, které mohly dodávat světům na počítačových obrazovkách reálný vzhled. Co z toho plyne? Proč tohle dělá?

„Proč?“ zeptal se jí. „Proč takhle? Proč jsi nepřišla za mnou? Musí existovat lepší způsob, jak zjistit, co se děje. Mohli bychom začít tím, že povíme lidem, cos na těch harddiscích našla…“

„A stát se těmi, kdo rozpoutají další povstání?“ zasmála se Allison. Něco z toho šílenství v ní zbývalo, nebo to možná byla hluboká nespokojenost a překypující hněv. Možná ji k tomu dohnala obrovská mnohogenerační zrada. „Ne, díky,“ řekla a její smích se vytratil. „Ať je vezme čert, když zůstanou tady. Já se vrátím jenom pro tebe.“

„Odtamtud se nevrátíš,“ odsekl Holston zlostně. „Myslíš si snad, že ti vypovězení tam pořád někde jsou? Myslíš, že se rozhodli nevracet se, protože mají pocit, že jsme je zradili?“

„Proč myslíš, že se pustili do čištění?“ otázala se Allison. „Proč vzali cupaninu a bez váhání se pustili do práce?“

Holston vzdychl. Cítil, jak ho zlost opouští. „To nikdo neví,“ řekl.

„Ale co si o tom myslíš?“

„O tom už jsme přece mluvili,“ řekl. „Kolikrát jsme o tom diskutovali?“ Byl si jistý, že všechny páry si o samotě šeptaly své teorie. Když vzpomínal na ty časy, zadíval se přes Allison na stěnu, uviděl polohu měsíce a odhadl podle ní noční hodinu. Jejich čas se krátil. Zítra bude jeho žena pryč. Ta jednoduchá myšlenka se mu vracela často jako blesk z bouřkových mraků.

„Každý má nějakou teorii,“ řekl. „Sami jsme ty naše nesčetněkrát probírali. Prostě…“

„Ale teď víš něco nového,“ upozornila ho Allison. Pustila jeho ruku a odhrnula si vlasy z obličeje. „My dva víme něco víc a teď to všechno dává smysl. Dokonale to do sebe zapadá. A zítra to budu vědět jistě.“ Allison se usmála. Poklepala Holstona po ruce, jako by byl dítě. „A jednoho dne, lásko, to budeš vědět také.“

ŠEST

Přítomnost

První rok bez ní Holston čekal, věřil jejímu blouznění, nedůvěřoval pohledu na její pozůstatky ležící na tom kopci a doufal, že se vrátí. První výročí její smrti strávil drhnutím cely do čista, mytím žlutých dveří přechodové komory a napínáním uší po nějakém zvuku, po nějakém zaklepání, které bude znamenat, že se duch jeho ženy vrátil, aby ho vysvobodil.

Když se nic takového nestalo, začal uvažovat o druhé možnosti: jít za ní ven. Procházel její počítačové soubory, četl něco z toho, co poskládala dohromady, a hledal v tom nějaký smysl dost dlouho, dost dnů, týdnů, měsíců na to, aby se sám napůl zbláznil. Začal věřit, že jeho svět je lživý, navíc bez Allison v něm neměl pro co žít, ani kdyby byl pravdivý.

Druhé výročí jejího odchodu vyznačovalo rok jeho zbabělosti. Odešel do práce s jedovatými slovy na jazyku – o svém přání jít ven –, ale na poslední chvíli je spolkl. Toho dne šel se zástupcem Marnesem na obchůzku a tajemství toho, jak blízko se ocitl smrti, ho pálilo v nitru. Ten první rok znamenal její selhání; uplynulý rok byl ve znamení jeho selhání. Ale to už neplatilo.

Nyní, o další rok později, stál sám v přechodové komoře v obleku čističe a byl plný pochybností i pevného přesvědčení. Silo za ním bylo vzduchotěsně uzavřeno, silné žluté dveře pevně utaženy, a Holstona napadlo, že si nikdy nemyslel, že zemře takhle, že skončí jinak, než doufal. Myslel si, že zůstane v silu navždy, že jeho živiny půjdou stejně jako živiny jeho rodičů do záhonů půdní farmy v osmém podlaží. Připadalo mu, jako by uplynul celý život od doby, kdy snil o rodině, o vlastním dítěti, o dvojčatech nebo o další výhře v loterii, o manželce, se kterou by stárl…

Na druhé straně žlutých dveří zazněla siréna, jež všechny kromě něho varovala, aby se vzdálili. On měl zůstat. Neměl kam jinam jít.

Argonové nádrže zasyčely a začaly plnit komoru netečným plynem. Po minutě napouštění Holston ucítil tlak okolní atmosféry, když se mu ochranný oblek začal pevně svírat kolem kloubů. Dýchal kyslík cirkulující v přilbě, stál před druhými dveřmi, zakázanými dveřmi do strašlivého vnějšího světa, a čekal.

Ozvalo se kovové zasténání pístů ukrytých hluboko ve stěnách. Obětní plastové závěsy zahalující vnitřek přechodové komory se tlakem nahromaděného argonu svraštily. Zatímco Holston bude čistit, budou ty závěsy uvnitř přechodové komory spáleny. Před západem slunce bude oblast vydrhnutá a připravená na další čištění.

Velké kovové dveře před ním se zachvěly a potom jednou jejich spárou prosvitl neuvěřitelný paprsek, jenž se rozšiřoval, jak se dveře zasouvaly do stěny.

Neotevřou se na celou šířku, na kterou byly kdysi zkonstruovány – je třeba minimalizovat riziko, že dovnitř pronikne vzduch zvenčí.

Sykot proudu argonu deroucího se škvírou ven se s rozevíráním otvoru měnil v tišší hučení. Holston se tiskl ke škvíře, podobně užasle vyděšený tím, že sám nevzdoruje, jako předtím žasl nad činy druhých. Je lepší vyjít ven, aspoň jednou se podívat na svět vlastníma očima, než uhořet zaživa mezi plastovými závěsy. Je lepší přežít o chvíli déle.

Jakmile byl otvor dost velký, Holston se jím protáhl. Oblek se mu třel a zachytával o dveře. Kolem něho se tvořil závoj mlhy, jak argon ve vzduchu o nižším tlaku kondenzoval. Holston poslepu klopýtal vpřed a hledal si cestu řídkým oblakem.

Ještě než vyšel z té mlhy, vnější dveře zasténaly a začaly se zavírat. Houkání sirény za ním spolklo dolehnutí tlusté oceli na tlustou ocel, jež ho i s toxiny zavřelo venku, zatímco v přechodové komoře začal zuřit očistný oheň, jenž ničil jakoukoliv kontaminaci, která pronikla dovnitř.

Holston zjistil, že stojí na úpatí betonové rampy, rampy, jež vedla nahoru. Čas se mu krátil – kdesi v hlavě mu tepala neustálá připomínka – honem! Honem! Život mu utíkal mezi prsty. Ztěžka vykročil po rampě, zmatený tím, že ještě není nad zemí, jak byl zvyklý vidět svět a obzor z kavárny a salonku, jež se nacházely na stejném patře jako přechodová komora.

Šoural se po úzké rampě nahoru, po obou stranách stěny z oprýskaného betonu, průzor plný matoucího jasného světla. Na vrcholku rampy Holston uviděl nebe, do něhož byl za svůj prostý hřích naděje zatracen. Otočil se dokola, přejížděl pohledem obzor a hlava se mu točila z pohledu na tolik zeleně!

Zelené kopce, zelená tráva, zelený koberec pod nohama. Holston v přilbě zavýskl. Myšlenky mu při tom pohledu vířily. A nad vší tou zelení visel přesně ten odstín modré z dětských knížek, neposkvrněné bílé mraky a živí tvorové poletující po obloze.

Holston se rozhlížel, točil se dokola a hltal očima okolí. Náhle se mu hlavou mihla vzpomínka na jeho ženu dělající totéž: přihlížel tehdy, jak se Allison nemotorně a zvolna otáčí, skoro jako kdyby byla ztracená, nebo zmatená, nebo jako by se rozmýšlela, jestli se vůbec má pustit do čištění.

Čištění!

Holston sáhl po jednom vlněném hadříku. Čištění! V závratném přívalu poznání už věděl, proč. Proč!

Zadíval se na místo, o kterém vždycky předpokládal, že tam bude vysoká obvodová zeď nejvyššího podlaží sila, ale ta byla samozřejmě pohřbená pod zemí. V místech za ním se tyčil jenom malý betonový pahorek, vížka vysoká nanejvýš dva a půl nebo tři metry. Na jedné straně vedl nahoru kovový žebřík, vrcholek se ježil anténami. A na přivrácené straně – vlastně na všech stranách, jak uviděl, když přicházel blíž – byly široké zakřivené „rybí oči“, objektivy výkonných kamer sila.

Holston pozvedl vlněnou cupaninu a přistoupil k první kameře. Představoval si přitom pohled na sebe z kavárny, jak se potácí kupředu a neskutečně se zvětšuje. Před třemi lety pozoroval svou ženu, jak dělá totéž. Vzpomněl si, že zamávala. Tehdy si myslel, že to udělala kvůli rovnováze, ale co když mu tím něco sdělovala? Šklebila se jako šílenec, skrytá za postříbřeným průzorem, stejně jako se teď šklebí on? Bušilo jí srdce bláznivou nadějí, zatím co ostříkávala, drhla, otírala čočky a nanášela ochranný film? Holston věděl, že kavárna bude prázdná, že v silu nezůstal nikdo, kdo by ho měl rád natolik, aby se díval, ale přesto zamával. Necítil syrový hněv, s jakým mohli podle jeho představ čistit mnozí jiní. Nebylo to ani vědomí, že ti v silu jsou odsouzení a odsouzení jsou propuštěni na svobodu, nebyl to pocit zrady, co vedlo cupaninu v jeho ruce drobnými krouživými pohyby. Byla to lítost. Neskrývaná lítost a nezadržovaná radost.

Svět se zamžil, ale stalo se tak z dobrého důvodu, neboť Holstonovi vhrkly do očí slzy. Jeho žena měla pravdu: výhled zevnitř byla lež. Kopce sice byly stejné – po tolika letech života mezi nimi je poznával na první pohled – ale barvy byly úplně špatně. Obrazovky v silu, ty programy, které našla jeho manželka, nějak přeměňovaly jasnou zeleň v šeď, nějak odstraňovaly všechny známky života. Neobyčejného života!

Holston stíral špínu z objektivu kamery a dohadoval se, jestli to postupné zakalování je vůbec skutečné. Špína rozhodně byla. To viděl, když ji otíral. Ale nebyl to vlastně obyčejný prach, ne nějaký toxický nános ze vzduchu? Mohl program, který Allison objevila, upravovat jenom to, co už někdy bylo vidět? Holstonovi se z tolika nových skutečností a myšlenek točila hlava. Byl jako dospělé dítě, zrozené do širého světa, a měl toho k poskládání najednou tolik, že se mu zdálo, že se mu hlava rozskočí.

Zakalení je skutečné, usoudil, když čistil poslední šmouhu z druhého objektivu. Byl to překryv, stejně jako falešná šeď a hněď, jimiž programy musely zakrývat ten zelený terén a modré nebe poseté nadýchanou bělobou. Ukrývaly před nimi svět tak krásný, že se Holston musel usilovně soustředit, aby jenom nestál a necivěl s otevřenými ústy.

Pracoval na druhé ze čtyř kamer a přemýšlel o těch nepravých stěnách pod sebou, jež přebírají a pozměňují to, co vidí kamery. Uvažoval o tom, kolik lidí v silu to ví. Ví to vůbec někdo? Jaké fanatické zanícení by vyžadovalo udržovat takovou deprimující iluzi? Nebo to bylo tajemství z doby před posledním povstáním? Byla to nevědomá lež udržovaná po celé generace – sada pozměňovacích programů, která stále bzučela v počítačích sila, aniž by to někdo tušil? Protože kdyby to někdo věděl, kdyby mohli určovat, co ukazovat, proč neukázat něco hezkého?

Povstání! Možná to byl způsob, jak zabránit jejich dalšímu a dalšímu opakování. Holston nanesl ochranný film na druhý senzor a uvažoval o tom, jestli ta ošklivá lež o nepřívětivém vnějším světě není nějaký scestný pokus odradit lidi od touhy jít ven. Mohl snad někdo dospět k závěru, že pravda je horší než ztráta moci, ztráta kontroly? Anebo za tím bylo něco ještě hlubšího a zlověstnějšího? Strach ze svobodného, bezostyšného plození dětí, kolik jich jen kdo chce? Tolik strašných možností.

A co Allison? Kde je? Holston se odšoural za roh betonové vížky ke třetímu objektivu a v jeho zorném poli se objevily známé, ale cize působící mrakodrapy vzdáleného města. Až na to, že tam stálo víc budov než obvykle. Některé byly po stranách a jedna nepovědomá se tyčila v popředí. Ty ostatní, ty, které znal zpaměti, byly celé a zářivé, nikoliv pokroucené a polorozpadlé. Holston hleděl přes hřeben zelenajících se pahorků a představoval si, že přes ně každou chvilku přejde Allison. To ale bylo směšné. Jak by mohla vědět, že ho vyhostí zrovna dnes? Vzpomněla by si na výročí? I poté, co promeškal dvě předešlá? Holston proklínal svou dřívější zbabělost, promarněné roky. Bude muset jít za ní, rozhodl se.

Přepadl ho náhlý popud udělat právě to, strhat ze sebe přilbu a těžkopádný oblek, rozběhnout se do svahu jen ve svém karbonovém trikotu, vdechovat plnými doušky svěží vzduch a smát se po celou cestu ke své ženě čekající v nějakém rozlehlém, nezměrném velkoměstě plném lidí a pištících dětí.

Ale ne, bylo třeba zachovávat zdání, udržovat iluze. Nevěděl jistě proč, ale udělala to také jeho žena i všichni dřívější čističi. Holston byl nyní členem jejich klubu, příslušníkem venkovní skupiny. Bylo třeba podrobit se tlaku historie, tlaku precedentu. Oni to věděli nejlépe. Holston dokončí své vystoupení kvůli skupině zasvěcených, k níž se právě připojil. Nebyl si jistý, proč to dělá, jenom věděl, že to udělali všichni před ním… a potom to společné tajemství. To tajemství byla mocná droga. Uvědomoval si jenom, že má dodělat, co mu řekli, držet se čísel na kapsách a mechanicky čistit, zatímco se v duchu zaobírá důsledky existence vnějšího světa tak velkého, že si jej člověk za celý život ani neprohlédne celý, nevydýchá všechen vzduch, nevypije veškerou vodu a nesní všechno jídlo.

Holston snil o takových věcech, když poctivě dodrhl třetí objektiv. Otřel jej, nanesl ochranný film a přesunul se k poslednímu. Slyšel, jak mu buší srdce; ten svíravý oblek mu drtil hruď. Brzy, brzy, říkal si. Vytáhl druhý vlněný hadřík a setřel špínu z posledního objektivu. Poslední otření a nanesení filmu, potom naskládal všechno zpátky do očíslovaných kapes, protože nechtěl poskvrnit nádhernou zdravou zemi pod svýma nohama. Když byl hotov, ustoupil, věnoval poslední pohled nepřítomným nepřihlížejícím z kavárny a salonku a obrátil se zády k těm, kdo se obrátili zády k Allison a všem ostatním před ní. Existuje důvod, proč se nikdo nevrátil pro lidi uvnitř, pomyslel si Holston, stejně jako existuje důvod, proč všichni čistili, i když tvrdili, že čistit nebudou. Je volný; brzy se připojí k ostatním, a proto vykročil ve stopách své ženy k té tmavé úžlabině, která se táhla přes kopec. Uvědomoval si, že jistý známý, dlouho spící balvan už tam neleží. I tohle, usoudil Holston, byla jen další hrozná pixelová lež.

SEDM

Holston měl za sebou deset kroků po svahu a stále žasl nad jasnou trávou pod nohama a zářivým nebem nad sebou, když ho poprvé píchlo v břiše. Byla to svíravá křeč, něco jako silný hlad. Zpočátku měl obavy, že postupuje příliš rychle, nejprve s čištěním a nyní s nemotorným šouráním v tom neohrabaném obleku. Nechtěl jej svlékat, dokud nebude za vrcholem, z dohledu, aby nenarušil iluzi, kterou zobrazovaly stěny kavárny. Soustředil se na vrcholky mrakodrapů a přiměl se zpomalit, zklidnit se. Jeden krok po druhém. Po dlouhých rocích běhání po třiceti patrech schodů nahoru a dolů by tohle měla být hračka.

Další křeč, tentokrát silnější. Holston sebou trhl, zastavil se a čekal, až přejde. Kdy naposledy jedl? Včera vůbec. Hloupé. Kdy byl naposledy na záchodě? Znovu si nemohl vzpomenout. Možná bude potřebovat svléknout oblek dřív, než předpokládal.

Když vlna nevolnosti pominula, udělal několik dalších kroků a doufal, že dojde na vrchol kopce před dalším záchvatem bolesti. Stihl jich sotva deset, než ho zasáhl další atak, tentokrát ještě prudší, horší, než jaký kdy dosud pocítil. Holston z té prudkosti začal dávit a teď bylo jenom dobře, že měl prázdný žaludek. Chytil se za břicho a kolena se mu podlomila slabostí. Upadl na zem a zasténal. V břiše ho pálilo, hrudník mu hořel. Podařilo se mu odlézt několik desítek centimetrů. Z čela mu odkapával pot a rozprskával se o vnitřek přilby. Před očima mu blikaly jiskřičky. Celý svět několikrát bíle zazářil, jako když uhodí blesk. Zmatený a beze smyslů lezl s námahou stále výš a jeho poplašená mysl se nadále soustředila na poslední zřetelně uvědomovaný cíl: překročit vrchol kopce.

Znovu a znovu mu průzor mrkal před očima, vždycky se rozzářil jasným světlem a zase pohasl. Dívat se na svět bylo stále obtížnější. Holston do něčeho narazil, podlomila se mu ruka a dopadl ramenem na zem. Zamrkal, napjal zrak před sebe do svahu a čekal, až zřetelně zahlédne to, co leží před ním, ale registroval jenom přelétavé záblesky zelené trávy.

A potom přestal vidět úplně. Všechno zčernalo. Holston zatápal rukama po obličeji ve chvíli, kdy se mu žaludek znovu zkroutil v mučivý uzel. Něco mu před očima matně blikalo, takže věděl, že neoslepl. Ale to blikání jako by přicházelo zevnitř přilby. Jako by náhle oslepl průzor, nikoliv on.

Holston zatápal rukama po západkách v týle přilby. Přemítal, jestli už spotřeboval všechen vzduch. Dusí se snad? Otrávil se vlastními výdechy? Samozřejmě!

Proč by mu dávali víc vzduchu, než kolik potřebuje na čištění? Šátral v tlustých rukavicích po západkách. Na to rukavice nebyly stavěné. Byly součástí jeho obleku, a ten byl jednodílný, zapnutý na zádech na dva klasické zipy a jeden suchý. Neměl se dát svléci bez pomoci zvenčí. Holston v něm zemře, zadusí se vlastními plyny. Nyní poznal skutečný strach z omezených prostor, reálný pocit, jaké je být zavřený. Ve srovnání s tím, jak se svíjel v bolestech uvnitř své šité rakve a snažil se vyprostit, nebylo silo nic. Kroutil se a tloukl do západek, ale prsty obalené prošívaným materiálem byly příliš hrubé. A slepota to ještě zhoršovala, posilovala pocit, že se dusí a že je v pasti. Holston se znovu začal dávit bolestí. Ohnul se v pase, rukama se opřel o zem a přes rukavici ucítil něco ostrého.

Zatápal po tom předmětu a nahmatal jej: vroubkovaný kámen. Nástroj. Holston se snažil uklidnit. Zúročil roky vynucování klidu, chlácholení ostatních, vnášení stability do chaosu. Plný strachu, aby jej kvůli slepotě neztratil, opatrně uchopil kámen a zvedl jej k přilbě. Nakrátko zvažoval, jestli nemá kamenem odřezat rukavice od obleku, ale nebyl si jistý, jestli mu tak dlouho vydrží vzduch nebo zdravý rozum. Bodl špičatým koncem kamene do svého opancéřovaného krku v místě, kde měla být západka. Při dopadu zaslechl křápnutí. Křáp. Křáp. Holston ohmatal západku opouzdřeným prstem, přečkal nový záchvat dávení a zamířil pečlivěji. Místo křápnutí se ozvalo cvaknutí. Jedna strana přilby povolila a propustila dovnitř paprsek světla. Holston se dusil vlastními výpary, vydýchaným a zatuchlým vzduchem kolem sebe. Přendal si kámen do druhé ruky a zamířil na druhou západku. Dvě další křápnutí, než se trefil a přilba odskočila.

Holston viděl. Oči ho pálily námahou a nemožností dýchat, ale viděl. Mrkáním zahnal slzy a pokusil se z plných plic o hluboký, svěží, oživující nádech modrého vzduchu.

To, co ho čekalo, však bylo jako rána do prsou. Holstonovi se zvedl žaludek. Vyzvracel hleny a žaludeční šťávy s pocitem, jako by se celý obracel naruby. Svět kolem něho byl hnědý. Hnědá tráva a šedá obloha. Žádná zeleň. Žádná modř. Žádný život.

Zhroutil se na stranu a dopadl na rameno. Přilba před ním ležela otevřená, průzor černý a bez života. Nebylo skrz něj vidět. Holston po přilbě zmateně sáhl. Vnější povrch průzoru byl postříbřený, na vnitřní straně nebylo nic. Žádné sklo. Hrubý povrch s drátky vedoucími dovnitř nebo ven. Ztemnělý displej. Mrtvé pixely.

Znovu se vyzvracel. Chabě si otřel ústa, podíval se po svahu dolů a na vlastní oči uviděl svět takový, jaký je, jaký jej znal odjakživa. Pustý a ponurý. Upustil přilbu, zahodil lež, kterou si s sebou odnesl ze sila. Umíral. Toxiny ho rozežíraly zevnitř. Zamžoural na černé mraky nad sebou, potulující se jako zvířata. Obrátil se, aby viděl, jak daleko se dostal, jak daleko je ještě k vrcholu kopce, a uviděl tu věc, do které narazil, když lezl po čtyřech. Spící balvan. V průzoru jej neviděl, nebyl součástí oné lži té malé obrazovky, na níž běžel jeden z programů, které odhalila Allison.

Holston natáhl ruku a dotkl se předmětu před sebou. Bílý oblek odprýskával v šupinkách jako zvětralý kámen a on už nedokázal udržet hlavu zvednutou. Svinul se do klubíčka, plný bolesti od pomalé smrti, jež ho přemáhala. Objímal to, co zbylo z jeho ženy, a s posledním mučivým dechem přemýšlel, jak se tahle smrt asi jeví těm, kdo se dívají, jak se jeví tohle svíjení a umírání v černé úžlabině na hnědém kopci bez života s chátrajícím městem tyčícím se tiše a opuštěně nad ním.

Co uvidí ti, kteří se rozhodli přihlížet?

ČÁST DRUHÁ

SPRÁVNÁ VELIKOST

OSM

Pletací jehlice měla uložené v koženém pouzdru po párech, vždy dvě stejné dřevěné hůlky vedle sebe jako útlé kosti předloktí obalené vyschlým věkovitým masem. Dřevo a kůže. Předměty jako připomínky předávané z generace na generaci, nevinné památky na předky, neškodné věci jako dětské knížky a výrobky ze dřeva, kterým se podařilo přečkat povstání a čistku. Každá připomínka představovala maličkou stopu po světě mimo jejich svět, po světě, ve kterém se budovy tyčily nad zemí jako ty zchátralé ruiny viditelné za šedými kopci bez života.

Po dlouhém rozvažování si starostka Jahnsová vybrala jeden pár jehlic. Vždycky je volila pečlivě, protože správná velikost je důležitá. Příliš malé jehlice, a pletení bude obtížné a hotový svetr příliš těsný a svíravý. Naproti tomu příliš velké jehlice by vedly ke svrškům plným velkých ok. Úplet by byl volný a úplně průhledný.

Když měla vybráno a vytáhla dřevěné kosti z kožené končetiny, sáhla po velkém klubku bavlněné příze. Potěžkala ten smotek zkroucených vláken v dlani a připadalo jí neuvěřitelné, že z něho její ruce dokáží vyrobit něco uspořádaného a užitečného. Pustila se do hledání konce a zaobírala se přitom myšlenkami na to, jak se věci mění. Právě teď měl její svetr podobu pouhého klubka a představy. Před nějakou dobou to byla světlá vlákna v tobolkách bavlníku dozrávajících v půdních farmách, posbíraná, vyčištěná a spředená do dlouhých nití. A když zašla ještě dál do minulosti, dala se samotná substance bavlníku vystopovat k lidem, kteří byli uloženi k poslednímu odpočinku do půdy farem a vyživovali jeho kořeny vlastními tkáněmi, zatímco vzduch nad záhony se tetelil horkem v plné záři výkonného osvětlení.

Jahnsová zavrtěla nad vlastní morbidností hlavou. Čím starší byla, tím rychleji se její myšlenky stáčely ke smrti. Pokaždé to končilo přemýšlením o smrti.

S nacvičenou pečlivostí si mezi prsty navinula trojúhelníkovou síť z příze a do druhé ruky vzala jehlici. Hrot jehlice se v tom trojúhelníku roztančil a nabíral na sebe očka. Tohle byla z celého pletení její nejoblíbenější činnost, nahazování. Měla ráda začátky. První řadu. Když z ničeho povstává něco. Protože její ruce samy věděly, co dělat, mohla zvednout hlavu od práce a pozorovat, jak poryv ranního větru žene po svahu kopce kotouče prachu. Mraky dnes visely hrozivě nízko. Rýsovaly se jako ustaraní rodiče nad těmi malými svižnými víry suché hlíny, jež válely sudy jako rozesmáté děti, točily se a přesýpaly se přes prohlubně a údolíčka a uháněly k velké úžlabině v místech, kde se do sebe zaklesly dva kopce. A Jahnsová přihlížela, jak se tam ty obláčky prachu rozrážejí o dvojici mrtvol, jak se skotačící prašná dvojčata rozplývají v duchy, jak se celistvé děti navracejí zpět do snů a řídké mlhy.

Starostka Jahnsová se uvelebila na vybledlé plastové židli a dívala se, jak si vrtošivé větříky hrají v odpudivém světě venku. Příze se jí pod rukama splétala v řady a práce vyžadovala jenom občasné podívání, aby si starostka zkontrolovala, jak postupuje. Často se stěna prachu rozlétla proti kamerám sila a každá ta vlna ji přiměla přikrčit se, jako by na ni měl dopadnout úder. Pohled na takový výpad špinavého zákalu byl vždycky nepříjemný, ale druhý den po čištění byl obzvlášť krutý. Každý dotek prachu na zanášejících se čočkách byl jako hrozný zločin, jako když se nečistý muž dotkne něčeho průzračného a nevinného. Jahnsová si pamatovala, jaký to byl pocit. A o šedesát let později občas přemýšlela, jestli pro ni není bolestivější snášet pomalé usazování špíny na objektivech a lidské oběti, kterých bylo zapotřebí, aby čočky zůstaly průhledné.

„Starostko?“

Jahnsová se odvrátila od výhledu na neživé kopce vinoucí k sobě nedávno zesnulého šerifa. Zjistila, že vedle ní stojí zástupce Marnes.

„Ano, Marnesi?“

„Tohle jsi chtěla.“

Marnes položil na kavárenský stolek tři složky z plátnem podlepeného papíru a přisunul je k ní mezi drobty a skvrnami od džusu, zbylými po večerní oslavě

čištění. Jahnsová odložila pletení a váhavě po složkách sáhla. Ve skutečnosti nechtěla nic jiného než zůstat ještě chvíli sama a pozorovat, jak se z řad oček něco líhne. Chtěla si užívat klidu a míru nerušeného východu slunce, než jej zakalí nánosy špíny, než se probudí ostatní v silu, vytřou si ospalky z očí a černo ze svědomí, vyjdou nahoru, houfně si posedají kolem ní do ostatních plastových židlí a budou to všechno také hltat pohledy.

Ale povinnost volala: byla zvolenou starostkou a silo potřebovalo šerifa. A proto Jahnsová odložila stranou vlastní přání a touhy a položila si složky do klína. Přejela prsty po deskách první z nich a podívala se na své ruce s pocitem kolísajícím mezi bolestí a smířením. Jejich hřbety byly stejně suché a svraštělé jako dřevitý papír vyčnívající ze složek. Ohlédla se po Marnesovi, jehož bílý knír tu a tam zdobila černá skvrnka. Pamatovala doby, kdy ty barvy byly naopak, kdy jeho vytáhlá hubená postava byla známkou energie a mládí, kdy nepůsobil křehce a vyzáble. Byl sice stále hezký, ale to jen proto, že ho znala odedávna, že si ho tak její staré oči stále pamatovaly.

„Víš,“ řekla Marnesovi, „mohli bychom to tentokrát udělat jinak. Necháš se ode mě povýšit na šerifa, najmeš si zástupce a bude.“

Marnes se zasmál. „Jsem zástupcem skoro tak dlouho, jako ty starostkou. Neumím si představit, že bych byl někdy něčím jiným – tedy kromě mrtvoly.“

Jahnsová přikývla. Jedna z věcí, kvůli kterým byla ráda, že má Marnese nablízku, byla skutečnost, že dokázal mít tak černé myšlenky, až ty její vedle nich bledly do odstínů šedi. „Obávám se, že ten den se rychle blíží nám oběma,“ řekla.

„Pravda pravdoucí. Nikdy by mě nenapadlo, že přežiju tolik lidí. Ale na tebe určitě nemám.“ Marnes si pohladil knír a zadíval se ven. Jahnsová se na něj usmála, otevřela horní složku a zahloubala se do prvního životopisu.

„Tohle jsou tři slušní kandidáti,“ řekl Marnes. „Jak jsi chtěla. Budu rád pracovat s kterýmkoliv z nich. Já bych si nejspíš vybral Juliettu; myslím, že je v té prostřední složce. Pracuje dole v mechanických dílnách. Nahoru moc nechodí, ale já a Holston…“ Marnes se odmlčel a odkašlal si.

Jahnsová se ohlédla a uviděla, že zástupcův pohled zabloudil k tmavé úžlabině na kopci. Zakryl si ústa pěstí s trčícími ostrými klouby a předstíral kašel.

„Promiň,“ řekl. „Jak jsem říkal, šerif a já jsme tam dole před několika lety vyšetřovali jednu smrt. Tahle Juliette – mimochodem, myslím, že si raději nechává říkat Jules – opravdu zazářila. Ostrá jako břitva. Hodně nám s tím případem pomohla, uměla si všímat detailů, zvládat lidi, jednat diplomaticky, ale přitom rozhodně, a tak vůbec. Myslím, že výš než do osmdesátého moc nevychází. Hlubinářka se vším všudy. Někoho takového jsme tu dlouho neměli.“

Jahnsová prolistovala Juliettinu složku. Prohlédla si její rodokmen, dokumenty shrnující její život, současný plat v poukázkách. Byla vedena jako směnový předák s dobrým hodnocením. Žádné záznamy o loterii.

„Nikdy se nevdala?“ zeptala se Jahnsová.

„Kdepak. Je trochu zvláštní. Zažraná do mašin, víš? Byli jsme dole týden a viděli jsme, jak je u lidí oblíbená. Mohla si mezi mládenci vybírat, ale rozhodla se to nezkoušet. Ten druh osobnosti, který dělá dojem, ale raději žije na vlastní pěst.“

„Na tebe podle všeho dojem opravdu udělala,“ poznamenala Jahnsová, ale okamžitě toho zalitovala. Nelíbil se jí žárlivý tón ve vlastním hlase.

Marnes přešlápl. „No, znáš mě, starostko. Pořád odhaduju nové kandidáty. Hlavně aby nepovýšili mě.“

Jahnsová se usmála. „Co ti další dva?“ Podívala se na jména a uvažovala, jestli hlubinář je dobrý nápad. Nebo jí možná dělalo starosti, jestli se Marnes

nezamiloval. Jméno na horní složce jí bylo povědomé. Peter Billings. Pracoval o několik pater níž na soudním úseku jako úředník, nebo jako soudcův stín.

„Mám mluvit poctivě, šéfová? Ti jsou do počtu, aby to vypadalo férově. Jak jsem řekl, pracoval bych i s nimi, ale myslím, že Jules je pro tebe ta pravá. Už dlouho jsme neměli šerifem holku. A když se blíží volby, bude to populární krok.“

„Proto přece šerifa nevybíráme,“ připomněla Jahnsová. „Ten, koho určíme, tady nejspíš bude ještě dlouho po nás…“ Zarazila se, když si vzpomněla, že totéž říkala svého času o Holstonovi.

Zavřela složku a obrátila pozornost k nástěnné obrazovce. Na úpatí kopce se zformovalo malé tornádo, zvířený prach sešlehaný do organizované zuřivosti. Malý chomáček nabíral na síle, zvětšoval se ve větší kužel, vířil a vířil na špičce jako dětská káča a rejdil před kamerami, v nichž se pod matnými paprsky jasného východu slunce tvořily znatelné odlesky.

„Myslím, že bychom si ji měli zajít prohlédnout,“ řekla Jahnsová konečně. Držela složky na klíně a prsty připomínajícími svinutý pergamen si pohrávala s tvrdými okraji ručního papíru.

„Co prosím? Raději bych pro ni nechal poslat. Udělali bychom pohovor ve tvé kanceláři jako vždycky. Dolů je to daleko a zpátky nahoru ještě dál.“

„Opravdu si cením tvé starostlivosti. Ale už je to dávno, kdy jsem byla níž než ve čtyřicátém. Moje kolena nejsou žádná omluva pro to, abych nechodila mezi lidi…“ Starostka se zarazila. Prašné tornádo se zakymácelo, změnilo směr a zamířilo přímo k nim. Rostlo a rostlo – věděla, že širokoúhlý objektiv je vykresluje jako mnohem větší a mohutnější monstrum, než jaké ve skutečnosti je – a potom zaplavilo soustavu čidel. Celá kavárna se na chvilku ponořila do temnoty, než se poryv přehnal. Vzdaloval se přes obrazovku v salonku a výhled na svět za sebou zanechal poskvrněný lehounkým zakaleným závojem.

„Čert aby vzal tyhle hnusy,“ procedil Marnes mezi zuby. Položil ruku na pažbu pistole, až letitá kůže jeho pouzdra zavrzala, a Jahnsová si představila starého šerifova zástupce, jak pobíhá tou krajinou, pronásleduje na tenkých nohách vítr a sází střely do rozplývajícího se oblaku prachu.

Oba byli chvíli zticha a prohlíželi si nadělanou škodu. Nakonec promluvila Jahnsová: „Tenhle výlet nedělám kvůli volbám, Marnesi. Ani kvůli hlasům.

Co já vím, budu zase jediný kandidát. Takže z toho nebudeme dělat rozruch a budeme cestovat nalehko a v tichosti. Chci chodit mezi lidi, ne aby oni chodili za mnou.“ Ohlédla se po něm a zjistila, že se na ni dívá. „Dělám to pro sebe, Marnesi. Jako únik.“

Obrátila se zpět k výhledu.

„Někdy… někdy si myslím, že jsem tady nahoře už příliš dlouho. My oba. Myslím, že už jsme kdekoliv příliš dlouho…“

Řinčení ranních kroků na točitém schodišti ji přimělo k odmlce a oba se obrátili po zvuku života, po zvuku probouzejícího se dne. A ona věděla, že je na čase vytěsnit z myšlenek obrazy mrtvých věcí. Nebo je aspoň na chvíli pohřbít.

„Sejdeme dolů a důkladně si tuhle Juliettu proklepneme, ty a já. Protože někdy, když tady sedím a dívám se ven na to, co nás tenhle svět nutí dělat – štve mě to. Fakticky mě to štve.“

Sešli se po snídani v Holstonově staré kanceláři. Jahnsová na ni i den poté stále myslela jako na jeho. Bylo příliš brzy na to, aby v té místnosti viděla cokoliv jiného. Stála za dvěma sraženými stoly a starou kartotékou a upřeně hleděla do prázdné cely, zatímco zástupce šerifa Marnes udílel poslední pokyny Terrymu, hřmotnému příslušníkovi ostrahy IT úseku, jenž za Holstona a Marnese často zaskakoval, když byli pryč za nějakým případem. Za Terrym poslušně stála dívka jménem Marcha, mladičká holčina s tmavými vlasy a světlýma očima zaučující se pro práci v IT. Byla Terryho stínem; asi polovina pracovníků v silu nějakého měla. Tito všudypřítomní jedinci ve věku mezi dvanácti a dvaceti lety jako houba nasávali poznatky a postupy potřebné k tomu, aby silo fungovalo ještě aspoň o jednu generaci déle.

Zástupce Marnes připomínal Terrymu, jak se lidé po čištění rozdivočí. Když se uvolní napětí, mají sklon k rozjaření. Zmocní se jich pocit, přinejmenším na několik nejbližších měsíců, že všechno pominulo.

To varování nebylo zapotřebí příliš zdůrazňovat – veselí v sousední místnosti bylo slyšet i přes zavřené dveře. Většina obyvatel nejvyšších čtyřiceti podlaží už byla natlačená v kavárně a salonku. Během dne se přitrousí stovky dalších ze středu a z hlubiny, kteří požádali o volno v práci a odevzdali dovolenkové poukázky, jenom aby se mohli podívat na převážně čistý výhled na svět. Pro mnohé to byla dlouhá pouť. Někteří vycházeli nahoru jenom jednou za několik let, hodinu tam okolkovali a trousili poznámky, že to vypadá tak, jak si to pamatují, a potom se zase jali postrkovat své děti před sebou po schodech dolů a prodírali se přitom zástupy směřujícími opačným směrem.

Terrymu nechali klíče a dočasný odznak. Marnes prověřil baterie ve vysílačce, přesvědčil se, zda jednotka v kanceláři má naplno zesílený zvuk, a zkontroloval pistoli. Stiskl Terrymu ruku a popřál mu hodně štěstí. Jahnsová vycítila, že je pomalu na čase, aby se vydali na cestu, a odvrátila se od prázdné cely. Rozloučila se s Terrym, kývla na Marchu a vykročila za Marnesem ze dveří.

„Nevadí ti odejít hned po čištění?“ zeptala se ho, když vešli do kavárny. Věděla, jak se to večer rozjede a jak se dav může rozkurážit. Přepadl ji pocit, že není vhodný čas vytáhnout ho na převážně sobeckou pochůzku.

„To myslíš vážně? Potřebuju to. Potřebuju vypadnout.“ Ohlédl se po nástěnné obrazovce zakryté zástupem. „Pořád nemůžu přijít na to, na co myslel Holston, proč se mnou nikdy nemluvil o tom, co se mu honilo hlavou. Až se vrátíme, snad v té kanceláři už nebudu cítit jeho přítomnost, protože teď tam sotva dokážu dýchat.“

Jahnsová o tom přemýšlela, zatímco se proplétali zaplněnou kavárnou. V plastových kelímcích šplouchaly směsi ovocných šťáv a ve vzduchu ucítila i závan alkoholu z lavorovice, ale nevšímala si jej. Lidé jí přáli štěstí, nabádali ji, aby byla opatrná, a slibovali, že jí dají hlas. Zpráva o jejich cestě se šířila rychleji než lavorovicí křtěný punč, přestože o ní sotva někomu pověděli. Většina z nich měla dojem, že jde o cestu za účelem zvýšení prestiže. Kampaň za znovuzvolení. Mladší obyvatelé sila, kteří pamatovali jako šerifa jenom Holstona, už salutovali Marnesovi a oslovovali ho oním čestným titulem. Ti s vráskami kolem očí věděli své. Kývali té dvojici, když procházela kavárnou, a mlčky jí přáli štěstí v rozličných věcech. Udržte to tady v chodu, říkaly jejich oči. Zařiďte, aby moje děti žily tak dlouho jako já. Nedopusťte, aby se to tady rozložilo.

Jahnsová žila pod tím tlakem, pod břemenem drtícím víc než jenom kolena. Na cestě k ústřední šachtě mlčela. Tu a tam se někdo ozval, aby pronesla řeč, ale ty osamělé hlasy nenašly u ostatních odezvu. K její velké úlevě nepřerostly ve skandování. Co by říkala? Že neví, jak je možné, že to všechno ještě drží pohromadě? Že nerozumí ani svému pletení, tomu, jak je možné, že když bude správným způsobem proplétat očka, prostě vznikne něco samo od sebe? Řekla by, že stačí jednou stříhnout, aby se všechno rozpáralo? Jednou stříhnout a pak stačí tahat a tahat, až je z kusu oděvu hromádka příze. Opravdu od ní očekávají, že tomu rozumí, když jediné, co dělá, je, že se drží pravidel a ono to rok za rokem nějak funguje?

Ona totiž nechápala, co to tady drží pohromadě. A nechápala jejich náladu, tuhle oslavu. Popíjejí a pokřikují, protože jsou v bezpečí? Protože je osud ušetřil? Protože nemuseli jít čistit? Její lidé se veselí, zatímco dobrý chlapík, její přítel, její parťák, který jí pomáhal udržet je naživu a v dobrém stavu, leží mrtvý na kopci vedle své ženy. Kdyby měla proslov, pak pokud by nebyl plný zakázaných slov, byl by o tomhle: o tom, že ještě nikdy neodešli dva lepší lidé čistit z vlastní vůle, a o tom, co to vypovídá o zástupu těch, kteří zůstali.

Teď ale nebyl čas na proslovy. Ani na pití. Ani na veselí. Nyní byla hodina tichého rozjímání, a to byl jeden z důvodů, proč Jahnsová potřebovala pryč. Věci se změnily. Nejenom dnes, ale už před dlouhými roky. Věděla to lépe než ostatní. Možná to věděla i stará paní McNeilová dole v zásobování, postřehla, jak to přichází. Člověk musí žít dlouho, aby si tím mohl být jistý, ale ona si jistá byla. A jak čas utíkal a unášel její svět rychleji, než s ním stačila držet krok, starostka Jahnsová věděla, že ji zanedlouho nechá úplně za sebou. A největší strach, nevyslovený, ale denně pociťovaný, měla z toho, že bez ní jejich svět pravděpodobně už příliš daleko nedokulhá.

DEVĚT

Každý kovový schod při dopadu starostčiny hole zřetelně zazvonil. Ten zvuk se brzy stal metronomem jejich sestupu, taktem hudby schodiště plného lidí a vibrujícího energií nedávného čištění. Zdálo se, že všichni kromě jich dvou míří nahoru. Razili si cestu proti proudu, s lidmi do sebe šťouchali lokty, hlaholení: „Nazdar, starostko!“ se střídalo s kývnutím na Marnese. A Jahnsová jim v očích viděla pokušení oslovit ho jako šerifa, mírněné děsivými okolnostmi jeho předpokládaného povýšení.

„Kolik pater máš v plánu na jeden zátah?“ zeptal se Marnes.

„Copak, už jsi unavený?“ ohlédla se Jahnsová přes rameno, aby se na něj ušklíbla, a uviděla, že se mu huňatý knír už také prohnul úsměvem.

„Sejít dolů pro mě není problém. Hrůzu mám z cesty nahoru.“

Jejich ruce se na spirálovém zábradlí točitých schodů letmo dotkly, jak Jahnsová tu svoji při dalším kroku ponechala na okamžik za sebou a Marnes tou svou popojel dopředu. Chtěla mu říci, že není vůbec unavená, ale náhle si únavu uvědomila, vyčerpání spíš duševní než tělesné. Přepadla ji dětinská vize mladších časů a ona si představovala, jak ji Marnes zvedne a snese ze schodů v náručí. Bylo by krásné vzdát se síly a odpovědnosti, poddat se moci někoho jiného a nemuset předstírat vlastní. To nebyla vzpomínka na minulost – to byla budoucnost, jež se nikdy nestala. A Jahnsová si připadala provinile, že na to vůbec pomyslela. Cítila vedle sebe manžela, jeho ducha vyrušeného jejími myšlenkami…

„Starostko? Kolik myslíš?“

Oba se zastavili a přitiskli k zábradlí, aby udělali místo nosiči, který se plahočil po schodech nahoru. Jahnsová toho chlapce poznala. Samsonovi ještě nebylo dvacet, ale už měl silná záda a pevný krok. Na ramenou balancoval hromadu navzájem svázaných ranců. Obličej měl zkřivený, ale nikoliv únavou nebo bolestí, nýbrž rozmrzelostí. Co najednou dělají všichni ti lidé na jeho schodišti? Tihle turisté? Jahnsová přemýšlela o nějakých povzbudivých slovech, o malé pochvale pro tyto lidi, kteří dělali práci, jakou její kolena nesnesou, on ale už byl na svých mladých silných nohou pryč, zmizel, aby z hlubiny vynesl jídlo a další zásoby, zpomalován pouze náporem davu, který se snažil vyšplhat silem nahoru, aby se podíval na zřetelně viditelný širý venek.

Zastavili se mezi křídly schodů, aby nabrali dech. Marnes jí podal svou polní láhev, ona si ze zdvořilosti lokla a podala mu ji zpátky.

„Dnes bych ráda zvládla polovinu,“ odpověděla konečně. „Ale chci cestou udělat několik zastávek.“

Marnes se také napil vody a zašrouboval víčko. „Návštěvy?“

„Něco takového. Chci se zastavit v porodnici ve dvacátém.“

Marnes se zasmál. „Líbat v kampani dětičky? Starostko, nikdo nebude hlasovat proti tobě. Ve tvém věku ne.“

Jahnsová se nezasmála. „Díky,“ řekla s výrazem předstírané bolesti. „Ale nebude to kvůli líbání dětiček.“ Otočila se a vydala se dál; Marnes vykročil za ní. „Ne že bych nevěřila tvému profesionálnímu názoru na tuhle Jules. Co jsem starostkou, vždycky jsi vybral toho nejlepšího.“

„I…?“ ozval se Marnes.

„Především toho,“řekla Jahnsová. Věděla, na co Marnes myslí. „Byl to dobrý chlap, ale měl zlomené srdce. To srazí na kolena i ty nejlepší.“

Marnes souhlasně zabručel. „Co tedy budeme v té porodnici dělat? Juliette se ve dvacátém patře nenarodila, jestli si dobře vzpomínám…“

„Ne, ale pracuje tam teď její otec. Napadlo mě, že bychom si ho mohli trochu prohlédnout a získat nějakou představu o jeho dceři, když už půjdeme kolem.“

„Otec má svědčit o charakteru?“ zasmál se Marnes. „Nepočítej příliš s tím, že to bude nestranný pohled.“

„Možná budeš překvapený,“ řekla Jahnsová. „Nechala jsem Alici trochu pátrat v záznamech, zatímco jsem si balila. Našla něco zajímavého.“

„Jo?“

„Tahle Juliette má ještě všechny dovolenkové poukázky, které si kdy vydělala.“

„To není na mechanickém úseku nic zvláštního,“ podotkl Marnes. „Dělají hodně přesčasů.“

„A nejenom že nechodí ven. Ona ani nemívá žádné návštěvy.“

„Pořád nechápu, kam tím míříš.“

Jahnsová počkala, než kolem nich prošla rodina. Malý chlapec, asi šesti-nebo sedmiletý, seděl otci na ramenou a hlavu měl skloněnou, aby nenarazil do spodku horních schodů. Za nimi šla matka, batoh s potřebami na přenocování na zádech, v náručí kojence v zavinovačce. Dokonalá rodina, pomyslela si Jahnsová. Nahrazují, co si vzali. Dva za dva. Přesně to, na co cílila a co někdy poskytla loterie.

„Já ti tedy povím, kam tím mířím,“ řekla Marnesovi. „Chci najít otce toho děvčete, podívat se mu do očí a zeptat se ho, proč ani jednou nenavštívil svou dceru. Ani jednou za těch dvacet let od chvíle, kdy se přestěhovala do mechanického úseku.“

Ohlédla se po Marnesovi a uviděla, že se na ni přes knír mračí.

„A proč se ona ani jednou nevydala nahoru za ním,“ dodala.

Když sešli pod desáté patro a minuli horní ubytovací podlaží, provoz zřídl. S každým krokem dolů Jahnsovou přepadaly obavy z toho, že bude muset cestou zpátky každý sestoupený schod znovu zdolávat. Tohle je ta snadná část, připomínala si. Sestup jí připadal jako rozvíjení ocelové pružiny, jež ji tlačí dolů.

Připomínalo jí to ošklivé sny o utonutí, které mívala. Hloupé ošklivé sny, protože nikdy neviděla pohromadě tolik vody, aby se do ní mohla celá ponořit, natožpak aby se v ní nemohla postavit, když se chtěla nadechnout. Stejné to bylo s občasnými sny o pádu z velké výšky. Nějaké dědictví jiných časů, nesourodé zlomky vyplouvající na povrch jejich spících myslí, jež napovídaly: Takhle jsme žít neměli.

A tento sestup, tahle klesavá spirála, se velmi podobal onomu tonutí, které ji pohlcovalo v noci. Působil neúprosným a neodvratným dojmem. Jako tíha, která ji stahuje dolů, současně s vědomím, že se už nikdy nedokáže vyškrábat zpátky.

Prošli oděvním úsekem, krajem barevných montérek a místem původu jejích klubek příze. Nad odpočívadlem se vznášely pachy barviv a jiných chemikálií. Okno vyřezané do zakřivených škvárových bloků vedlo do obchůdku s potravinami na okraji okrsku. Ten byl v obležení davu, police se vyprazdňovaly pod náporem drtivé poptávky vyčerpaných poutníků a vlivem zvýšeného ruchu po čištění. Schody zaplnilo několik nosičů stoupajících s těžkými náklady, kteří dělali, co bylo v jejich silách, aby tu poptávku uspokojili, a Jahnsová si uvědomila děsivou pravdu o včerejším čištění: ta barbarská praxe přinášela víc než jenom psychologickou úlevu, víc než jenom zřetelný pohled ven – podporovala také ekonomiku sila. Náhle tu byla záminka k cestování. Záminka k obchodování. A jak se klepy šířily a rodiny a staří přátelé se po řadě měsíců nebo i roků znovu setkávali, do celého sila jako by se vlil život. Bylo to, jako když se staré tělo protahuje, rozhýbává si klouby a do končetin se mu rozlévá krev. Sešlý tvor, který opět ožívá.

„Starostko!“

Otočila se a zjistila, že Marnes je téměř z dohledu ve spirále nad ní. Počkala, až ji dožene, a dívala se na jeho spěchající nohy.

„Zpomal,“ řekl. „Nestačím ti, když takhle uháníš.“

Jahnsová se omluvila. Neuvědomovala si že by změnila tempo.

Když sešli do druhé obytné vrstvy, od šestnáctého patra dolů, Jahnsová si uvědomila, že se nachází v teritoriu, které už téměř rok neviděla. Tady se po schodišti rozléhalo dupání mladších nohou, honících se mezi pomalými lezci. Základní škola pro horní třetinu sila se nacházela přímo nad porodnicí. Podle hlasů a hluku provozu bylo vyučování zrušeno. Jahnsová předpokládala, že důvodem bylo dílem vědomí, jak málo dětí by do školy přišlo, když rodiče odvádějí své ratolesti nahoru k vyhlídce, a dílem skutečnost, že řada učitelů se chystala udělat totéž. Minuli odpočívadlo před školou, kde byly křídou nakresleny herní plány na panáka a na čtverce, napůl setřené současným provozem, kde na okraji seděly děti, hubená kolena prostrčená zábradlím, a houpaly nohama v prostoru, a kde pištění a nadšený pokřik v přítomnosti dospělých přecházely v tajuplné šeptání.

„Jsem rád, že už jsme skoro tam. Potřebuju si odpočinout,“ řekl Marnes, když scházeli poslední křídlo schodů k porodnici. „Jenom doufám, že ten chlapík bude k zastižení.“

„Bude,“ ubezpečila ho Jahnsová. „Alice mu z kanceláře poslala po drátě vzkaz, že přijdeme.“

Propletli se ruchem na odpočívadle před porodnicí a nabrali dech. Když Marnes podal Jahnsové láhev, dlouze se napila a potom si v odrazu na jejím zakřiveném a zprohýbaném povrchu zkontrolovala účes.

„Vypadáš skvěle,“ řekl jí.

„Starostensky?“

Zasmál se. „Ještě líp.“

Jahnsová měla pocit, že v jeho starých hnědých očích zahlédla jiskřičku, když to říkal, ale to se nejspíš jenom odrazilo světlo od láhve, když ji zvedal k ústům.

„Dvacet pater za dvě hodiny a něco. Sice bych takové tempo nedoporučoval, ale jsem rád, že už jsme tak daleko.“ Otřel si knír a natáhl se, aby se pokusil zastrčit láhev zpátky do batohu.

„Počkej,“ ozvala se Jahnsová. Vzala mu láhev a zasunula ji do síťové kapsy na předku batohu. „A mluvení nech na mně,“ připomněla mu.

Marnes zvedl ruce a ukázal dlaně, jako by ho nic jiného ani nenapadlo. Obešel ji a přitáhl k sobě jedno křídlo těžkých kovových dveří. Navzdory očekávání se neozvalo známé skřípání rezavých pantů. Jahnsovou to ticho vyvedlo z míry. Byla zvyklá slýchat vrzání otvíraných a zavíraných starých dveří podél celého schodiště. Zastupovalo zde zvuky divokých tvorů vyskytujících se na farmách, bylo všudypřítomné a neustále se ozývalo. Ale tyhle panty byly naolejované a pečlivě udržované. Tabulky na stěnách čekárny ten dojem ještě podtrhovaly. Tučnými písmeny vyžadovaly ticho a byly doprovázeny obrázky prstů přiložených k ústům a přeškrtnutých otevřených úst v kruhu. Porodnice očividně brala dodržování klidu vážně.

„Nevzpomínám si, že by tu bylo tolik tabulek, když jsem tady byl naposledy,“ zašeptal Marnes.

„Třeba tě příliš zaměstnávalo mluvení, než aby sis jich všiml,“ odvětila.

Ze zaskleného okénka se na ně zaškaredila sestra a Jahnsová Marnese loktem odstrčila.

„Starostka Jahnsová na návštěvu za Peterem Nicholsem,“ oznámila ženě.

Sestra za okénkem ani nemrkla. „Vím, kdo jsi. Hlasovala jsem pro tebe.“

„Á, ovšem. Děkuji.“

„Pojďte, prosím, dozadu.“ Žena stiskla tlačítko na stole a dveře vedle okénka tiše zabzučely. Marnes do nich strčil a Jahnsová ho následovala.

„Oblečte si tohle.“

Sestra – podle ručně psané jmenovky na límci Margaret – jim podávala dva úhledně složené pláště z bílého plátna. Jahnsová je převzala a jeden podala Marnesovi.

„Batohy můžete nechat u mě.“

Margaret nešlo odporovat. Jahnsová ihned vycítila, že se nachází ve světě téhle mnohem mladší ženy, že když prošla těmi tiše bzučícími dveřmi, musí se jí podřídit. Opřela hůl o stěnu, sundala batoh, položila jej na podlahu a navlékla si plášť. Marnes neobratně zápasil se svým, dokud mu Margaret nepřidržela rukáv. Nasoukal si plášť přes džínovou košili, vzal do rukou volné konce dlouhého plátěného pásku a držel je, jako by si s nimi nevěděl rady. Sledoval, jak Jahnsová zavazuje svůj, a nakonec se mu povedlo zašmodrchat pásek natolik, aby plášť jakž takž držel stažený.

„Copak?“ zeptal se, když si všiml, že ho Jahnsová pozoruje. „Proto mám želízka. Nikdy jsem se nenaučil vázat uzel, no a co?“

„Za celých šedesát let,“ opáčila Jahnsová.

Margaret stiskla na stole další tlačítko a ukázala do chodby. „Doktor Nichols je v jeslích. Dám mu vědět, že jste tady.“

Jahnsová vykročila jako první, Marnes se vydal za ní a zeptal se: „Co je na tom tak neuvěřitelného?“

„Já si naopak myslím, že je to roztomilé.“

Marnes odfrkl. „Příšerné, když se tohle řekne o muži mého věku.“

Jahnsová se pro sebe usmála. Na konci chodby se zastavila před dvoukřídlými létacími dveřmi a na škvírku je pootevřela. V místnosti za nimi bylo mdlé světlo. Otevřela je dokořán a vešli do strohé, ale čisté čekárny. Podobnou si pamatovala ze středních podlaží, kam jednou doprovázela přítelkyni, jíž měli vydat dítě. Prosklená stěna do místnosti s hrstkou síťových postýlek a košů. Jahnsová spustila ruku ke kyčli a pohladila tvrdou bulku dnes už zbytečného implantátu, zavedeného po narození a nikdy neodstraněného, ani jednou. Návštěva porodnice jí připomínala všechno, co ztratila, čeho se vzdala kvůli své práci. Kvůli svým přízrakům.

V jeslích byla příliš velká tma, než aby bylo vidět, jestli se v postýlkách vrtí nějaká novorozeňata. Jahnsová dostávala samozřejmě zprávu o každém porodu. Jako starostka podepisovala rodný list a blahopřejný dopis pro každé dítě, ale jména jí postupem času začala splývat. Zřídkakdy si pamatovala, ve kterém patře rodiče žijí, nebo jestli je to jejich první nebo druhý potomek. Bylo smutné si to přiznat, ale ty rodné listy se pro ni staly jenom dalším papírováním, další rutinní povinností.

Mezi postýlkami se míhal nezřetelný obrys dospělého. Ve světle z pozorovatelny se odrážely záblesky od svorky z psací podložky a od kovového pera. Ten tmavý stín byl očividně vysoký, s postavou a chůzí staršího muže. Nespěchal, něco si nad jednou postýlkou zapisoval a oba kovové odlesky se spojily, aby daly vzniknout poznámce. Když skončil, přešel místnost a vyšel širokými dveřmi do čekárny k Marnesovi a Jahnsové.

Jahnsová si všimla, že Peter Nichols nepostrádá půvab. Byl vysoký a štíhlý, ale ne jako Marnes, jenž při pohybu jako by rozkládal a skládal nejisté končetiny. Peter byl štíhlý jako člověk, který je zvyklý pravidelně cvičit, jako několik nosičů, jež Jahnsová znala, kteří dokázali brát schody po dvou a vypadat přitom, jako by byli na takové tempo přímo stavění. Sebedůvěru mu dodávala výška. Jahnsová to cítila, když sevřela Peterovu podanou ruku a nechala si svou pevně stisknout.

„Už jste tady,“ řekl doktor Nichols prostě. Bylo to chladné konstatování. Sotva náznak překvapení. Stiskl ruku Marnesovi, ale pohledem se vrátil k Jahnsové.

„Vysvětlil jsem tvé sekretářce, že u mě s velkou pomocí počítat nemůžeš. Obávám se, že jsem Juliettu neviděl už dvacet let od chvíle, kdy se stala stínem.“

„Nu, právě o tom jsem s tebou chtěla mluvit.“ Jahnsová se ohlédla po čalouněných lavicích, na nichž, jak si představovala, sedávají prarodiče, tetičky a strýčkové a čekají, zatímco se rodiče těší se svým miminkem. „Můžeme se posadit?“

Doktor Nichols přikývl a pokynul rukou.

„Ke všem jmenováním do úřadu přistupuji velmi vážně,“ objasňovala Jahnsová, zatímco si sedala naproti doktorovi. „Ve svém věku očekávám, že mě přežije většina soudců a strážců zákona, které jmenuji, a proto vybírám důkladně.“

„Ale vždycky to nezvládnou, že?“ naklonil doktor Nichols hlavu, ve štíhlém a hladce oholeném obličeji nijaký výraz. „Tedy přežít tě.“

Jahnsová polkla. Marnes se na lavici vedle ní zavrtěl.

„Určitě si nejvíc ceníš své rodiny,“ změnila Jahnsová téma, když si uvědomila, že šlo jenom o další konstatování bez zlých úmyslů. „Muset být stínem tak dlouho a vybrat si tak náročné povolání.“

Nichols přikývl.

„Proč se ty a Juliette nikdy nenavštěvujete? Ani jednou za dvacet let. Je to přece tvoje jediné dítě.“

Nichols pootočil hlavu a zabloudil pohledem do zdi. Jahnsovou na okamžik vyrušil pohled na postavu pohybující se za sklem. Sestra na obchůzce. Další dveře vedly zřejmě na porodní sál, kde právě teď nejspíš čeká zotavující se novopečená matka, až jí podají její nejdrahocennější majetek.

„Měl jsem i syna,“ řekl doktor Nichols.

Jahnsová se přistihla, že hmatá po nepřítomném batohu, aby z něj vytáhla složky s dokumenty. Bratr. Tenhle detail přehlédla.

„O tom nemůžeš vědět,“ řekl Nichols. Správně si vyložil šok v obličeji starostky Jahnsové. „Nepřežil. Technicky vzato se ani nenarodil. Loterie přešla jinam.“

„Promiň…“ Zápasila s nutkáním vzít Marnese za ruku. Uplynuly už celé desítky let od chvíle, kdy se úmyslně dotkli jeden druhého, třeba jen nevinně, ale náhlý smutek, který se rozhostil v místnosti, tu uplynulou dobu zbořil.

„Měl se jmenovat Nicholas, po otci mého otce. Narodil se předčasně. Šest set osmdesát gramů.“

Odborná nezaujatost jeho hlasu působila z nějakého důvodu smutněji než jakýkoliv výlev emocí.

„Intubovali ho, uložili ho do inkubátoru, ale…nastaly komplikace.“ Doktor Nichols sklopil pohled k hřbetům svých rukou. „Juliettě bylo tehdy třináct.

Byla stejně vzrušená jako my, že bratříček je na cestě, určitě si to umíš představit. Chyběl jí jeden rok k tomu, aby se stala stínem své matky. Byla porodní asistentka.“ Nichols zvedl hlavu. „Tedy ne tady, ale ve staré porodnici pro střední patra, kde jsme oba pracovali. Já jsem byl tehdy ještě praktikant.“

„A Juliette?“ Jahnsová stále nechápala souvislosti.

„Inkubátor se porouchal. Když Nicholas…“ Lékař otočil hlavu ke straně a pozvedl ruku k obličeji, ale dokázal se ovládnout. „Promiň. Pořád mu tak říkám.“

„To je v pořádku.“

Starostka Jahnsová držela šerifova zástupce Marnese za ruku. Ani nevěděla, kdy se to stalo. Doktor si toho podle všeho ani nevšiml, anebo mu to spíš bylo jedno.

„Chudák Juliette.“ Zavrtěl hlavou. „Byla bez sebe. Nejdřív to dávala za vinu Rhodě, zkušené porodní asistentce, která dělala doslova zázraky, aby našemu chlapci poskytla aspoň tu malou šanci, co měl. Vysvětlil jsem jí to.. Ale myslím, že to Juliette věděla i tak. Jenom si potřebovala na někom vylít zlost.“ Kývl na Jahnsovou. „Děvčata v tom věku, znáš to.“

„Věř tomu nebo ne, pamatuji si to.“ Jahnsová vyloudila úsměv a doktor Nichols jej opětoval. Cítila, jak jí Marnes tiskne ruku.

„Až po smrti své matky začala obviňovat inkubátor, který selhal. Tedy, ne inkubátor, ale jeho mizerný stav. Všeobecnou zchátralost všeho tady.“

„Tvoje žena zemřela na komplikace?“ To byl další detail, který Jahnsová zřejmě musela v dokumentech přehlédnout.

„Moje žena se zabila týden nato.“

Znovu ten nezaujatý tón. Jahnsová přemýšlela, jestli to je obranný mechanismus, který si doktor vypěstoval po těchto událostech, nebo vrozený rys osobnosti.

„To bych si snad měl pamatovat,“ ozval se Marnes. První slova, která pronesl od chvíle, kdy se doktorovi představil.

„Nu, úmrtní list jsem vystavoval já sám. Mohl jsem do něj uvést příčinu smrti, jakou jsem chtěl…“

„A to přiznáváš?“ Marnes vypadal, jako by se chystal vyskočit z lavice. Jahnsová nedokázala uhádnout, co by asi tak udělal. Vzala ho za paži, aby ho udržela na místě.

„Po uplynutí promlčecí lhůty? Samozřejmě. Přiznávám to. Beztak ta lež nebyla k ničemu. Juliette byla chytrá, už v tom věku. Věděla to. A to ji dohnalo…“ Zarazil se.

„Dohnalo k čemu?“ otázala se starostka. „K šílenství?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou doktor Nichols. „To jsem nechtěl říct. To ji dohnalo k odchodu. Požádala o změnu zařazení. Vyžádala si přeřazení dolů do mechanického úseku, aby se stala stínem v dílnách. Byla sice o rok mladší, než takové umístění vyžaduje, ale já jsem souhlasil. Podepsal jsem jí to. Myslel jsem si, že odejde, nadýchá se trochu hlubinného vzduchu a zase se vrátí. Byl jsem naivní. Myslel jsem si, že jí volnost prospěje.“

„A od té doby jsi ji neviděl?“

„Jedinkrát. Na pohřbu její matky, jenom pár dní nato. Sama od sebe vyšla nahoru, zúčastnila se pohřbu, objala mě a odporoučela se zpátky. To všechno bez odpočinku, jak jsem slyšel. Snažím se udržet si o ní přehled. Mám kolegu v hlubinné porodnici, který mi tu a tam zavolá. Ona se ničím nenechá rozptylovat.“

Nichols se odmlčel a zasmál se.

„Víte, když byla malá, viděl jsem v ní její matku. Ale vyrostlo z ní spíš něco na způsob mě.“

„Víš o něčem, co by ji vylučovalo z práce šerifa sila, nebo zpochybňovalo její vhodnost? Chápeš, co taková práce obnáší, ne?“

„Chápu.“ Nichols se podíval na Marnese, zabloudil pohledem k měděnému odznaku viditelnému pod rozevřeným, nešikovně zavázaným pláštěm a k bouli pistole na boku. „Všichni ti drobní strážci zákona roztroušení po silu potřebují nad sebou někoho, kdo dává rozkazy, je to tak?“

„Víceméně,“přisvědčila Jahnsová.

„Proč ona?“

Marnes si odkašlal. „Kdysi nám pomáhala s vyšetřováním…“

„Jules? Byla tady nahoře?“

„Ne. My jsme byli tam dole.“

„Nemá žádný výcvik.“

„To nemá nikdo z nás,“ řekl Marnes. „Je to spíš… politický úřad. Občanská funkce.“

„Nebude s tím souhlasit.“

„Proč ne?“ zeptala se Jahnsová.

Nichols pokrčil rameny. „To nejspíš poznáte sami.“ Vstal. „Rád bych vám věnoval víc času, ale už se opravdu musím vrátit.“ Zadíval se na dvoukřídlé dveře. „Brzy budeme rodit…“

„Chápu.“Jahnsová vstala a stiskla mu ruku. „Oceňuji, že jsi nás přijal.“

Zasmál se. „Měl jsem snad na vybranou?“

„Samozřejmě.“

„Vida, to jsem měl vědět dřív.“

Usmál se a Jahnsová poznala, že to byl vtip, nebo aspoň pokus o něj. Když se rozloučili a kráčeli chodbou, aby vrátili pláště a vzali si zpět své věci, se Jahnsová přistihla, že je pro ni tahle Marnesova nominace stále větší hádankou. To nebyl jeho styl, žena z hlubiny. Osoba se zátěží. Přemítala, jestli mu úsudek nezakalily jiné faktory. A když jí podržel dveře do hlavní čekárny, starostka Jahnsová se ptala sama sebe, jestli s ním snad i ona nesouhlasí jen proto, že i její úsudek je nějak zakalený.

DESET

Byla doba oběda, ale ani jeden z nich neměl příliš velký hlad. Jahnsová za chůze ukusovala obilnou tyčinku, hrdá sama na sebe, že jí „za pochodu“ jako nosič. Stále tyto přepravce míjeli a úcta Jahnsové k jejich povolání rostla a rostla. Měla zvláštní provinilý pocit, že sama schází dolů s tak lehkým nákladem, zatímco tihle muži a ženy se plahočí nahoru a tolik toho nesou. A pohybují se tak rychle. Přitiskli se s Marnesem k zábradlí, když kolem s omluvou proklusal nosič směřující dolů. A hned za ním jeho stín, patnáctiletá nebo šestnáctiletá dívka naložená zřejmě pytli s odpadem pro recyklační středisko. Jahnsová sledovala,jak dívčina na svalnatých hlaďounkých nohách trčících na míle daleko z kraťasů odkroužila po spirále z dohledu, a náhle se cítila velmi stará a velmi unavená.

Oba se ustálili na pevném rytmu. Natažení nohy nad další schod, jakési sesunutí kostí, podvolení se gravitaci, dopad na nataženou nohu, skluz ruky po zábradlí, posunout hůl dopředu a opakovat. Kolem třicátého patra se Jahnsové vkradly do hlavy pochybnosti. To, co se jí při východu slunce zdálo jako příjemné dobrodružství, nyní vypadalo jako dost náročný podnik. Každý krok vykonávala váhavě, s vědomím, jak namáhavé bude tu výšku zdolávat na zpáteční cestě.

Minuli horní úpravnu vody ve dvaatřicátém a Jahnsová si uvědomila, že vidí části sila, které pro ni jsou prakticky nové. Se zahanbením si musela přiznat, že v téhle hloubce byla naposledy před mnoha lety, a za tu dobu nastaly změny. Probíhaly tu přestavby a opravy. Stěny měly jinou barvu, než jakou si pamatovala. Ale věřit paměti je ošidné.

Blížili se k patrům oddělení IT a provoz na schodech zřídl. Tato podlaží byla z celého sila nejméně zalidněná. Ve svém malém království zde působily asi dvě desítky mužů a žen – převážně však mužů. Téměř celé podlaží zabíraly servery sila, stroje pomalu zaplňované nedávnou historií poté, co z nich byla během povstání úplně vymazána data. Přístup k nim byl nyní přísně omezen, a když Jahnsová míjela odpočívadlo ve třicátém třetím, přísahala by, že slyší mocné hučení vší té elektřiny, kterou spotřebovávají. Bez ohledu na to, čemu silo sloužilo předtím, nebo za jakým účelem bylo postaveno, věděla – aniž by se na to ptala, nebo aniž by jí to někdo řekl –, že tyto podivné stroje jsou nějakým prvořadým orgánem. Jejich spotřeba energie byla při jednáních o rozpočtu neustálým zdrojem sporů. Ale nezbytnost čištění, strach třeba jen z mluvení o venku a všechna ta nebezpečná tabu, která se s tím pojila, poskytovaly úseku informačních technologií neuvěřitelnou volnost. Právě tady se nacházely laboratoře, jež vyráběly ochranné obleky na míru osobě, která čekala v cele, a už to samo je vydělovalo od všeho ostatního.

Ne, řekla si Jahnsová, za tím není jenom tabu čištění, strach z venku. Souvisí to s nadějí. Každý obyvatel sila choval tu nevyslovenou strašlivou naději. Směšnou, fantaskní naději. Že možná ne oni, ale snad jejich děti nebo děti jejich dětí budou opět moci žít venku a že to umožní právě práce úseku IT a ty nemotorné obleky, jež z jejich laboratoří vycházejí.

Jahnsová se zachvěla strachem, jenom na to pomyslela. Žít venku. Tak silné bylo to vycepování z dětství. Možná její myšlenky uslyší Bůh a vypudí ji. Představila si sebe samu v obleku čističe. Až příliš obvyklá myšlenka, zaujmout místo v poddajné rakvi, do které odsoudila tolik lidí.

Ve třicátém čtvrtém sešla na odpočívadlo. Marnes ji následoval s polní láhví v ruce. Jahnsová si uvědomila, že celý den pije z jeho láhve, zatímco tu svoji má pořád přivázanou na zádech. Bylo na tom něco upřímného a romantického, ale také něco praktického. Bylo obtížnější dosáhnout na svou zásobu vody než vzít láhev z batohu toho druhého.

„Potřebuješ si odpočinout?“ Podal jí láhev, v níž zbývaly dva loky. Jahnsová jeden upila.

„Tohle je naše další zastávka,“ prohlásila.

Marnes se podíval na vybledlé číslo namalované nade dveřmi. Nemohl nevědět, ve kterém patře jsou, ale vypadalo to, jako by si to potřeboval důkladně ověřit.

Jahnsová mu vrátila láhev. „V minulosti jsem jim vždycky posílala nominace po drátě, aby mi je odsouhlasili. I starosta Humphries přede mnou to dělal a stejně tak starosta Jeffers ještě před ním.“ Pokrčila rameny. „Tak to na světě chodí.“

„Nevěděl jsem, že to musí schválit.“ Dorazil poslední doušek, poklepal Jahnsovou po zádech a zatočením prstu jí naznačil, aby se obrátila.

„Nu, žádnou z mých nominací ještě neodmítli.“ Jahnsová cítila, jak Marnes vytahuje její láhev z kapsy batohu a svou zasouvá na její místo. Batoh se jí teď zdál o chloupek lehčí. Pochopila, že Marnes chce nést její vodu a dělit se o ni, dokud i tato láhev nebude prázdná. „Myslím, že takové nepsané pravidlo platí proto, abychom důkladně zvažovali výběr každého soudce nebo strážce zákona s vědomím, že tu je nějaký neoficiální dohled.“

„A tentokrát to jdeš vyřídit osobně.“

Otočila se čelem k zástupci. „Uvědomila jsem si, že budeme procházet kolem…“ Odmlčela se a počkala, než po schodišti za Marnesem přeběhne mladý pár držící se za ruce a beroucí schody po dvou. „A že by mohlo působit příliš nápadně, kdybychom se tady nezastavili a neohlásili.“

„Neohlásili,“ opakoval Marnes. Jahnsová téměř očekávala, že si odplivne přes zábradlí; jeho tón po takové interpunkci přímo volal. Znenadání ji přepadl pocit, že další její slabina vyšla najevo.

„Považuj to za misi dobré vůle,“ řekla a obrátila se ke dveřím.

„Budu to považovat za šťáru s cílem vydolovat fakta,“ zabručel Marnes a vydal se za ní.

Jahnsové bylo jasné, že nebudou vpuštěni do tajemných hlubin IT úseku jako v porodnici. Zatímco čekali, až je přijmou, přihlížela tomu, jak se i člen personálu, rozpoznatelný podle stříbrných lacláčů, podrobuje důkladné osobní prohlídce, když opouštěl zdejší trakt a odcházel ke schodům. Úkolem muže s obuškem – příslušníka vlastní ostrahy IT – podle všeho bylo prohledat každého, kdo prochází kovovými dveřmi. Recepční přede dveřmi se však chovala vcelku uctivě a zdálo se, že ji těší, že je starostka navštívila. Vyslovila soustrast s posledním čištěním, což bylo sice zvláštní, nicméně Jahnsová si přála, aby něco takového slyšela častěji. Uvedla návštěvníky do malé zasedací místnosti sousedící s hlavním foyer, kde, jak starostka předpokládala, se konají schůzky se zástupci různých úseků, aniž by je bylo nutno obtěžovat průchodem přes ostrahu.

„Podívej se, kolik je tady místa,“ zašeptal Marnes, když v místnosti osaměli. „Všimla sis, jak je vstupní hala velká?“

Jahnsová přikývla. Rozhlížela se po stropě, pátrala po stěnách po nějaké špehýrce, po něčem, co by jí potvrdilo vtíravý pocit, že je někdo pozoruje. Odložila batoh a hůl a klesla do jednoho z plyšových křesel. Když pod ní popojelo, poznala, že je na kolečkách. Na dobře naolejovaných kolečkách.

„Vždycky jsem si to tady chtěl prohlédnout,“ řekl Marnes. Zadíval se proskleným oknem zpátky do prostorného foyer. „Pokaždé, když jsem šel kolem – a to bylo všeho všudy asi desetkrát – jsem byl zvědavý, co je uvnitř.“

Jahnsová ho málem požádala, aby zmlkl, ale měla obavy, že by to urazilo jeho city.

„Páni, ten má ale naspěch. Určitě kvůli tobě.“

Jahnsová se otočila a uviděla, že k nim blíží Bernard Holland. Když se dostal až ke dveřím, zmizel z dohledu, vzápětí cvakla klika a malý muž, jehož úkolem bylo dohlížet na hladký chod úseku IT, vkráčel do místnosti.

„Starostko.“

Bernard byl nápadně zubatý, přední zuby mu rostly nakřivo. Pěstoval si řídký převislý knír, aby tuhle vadu zakryl. Se svou malou tělnatou postavou a brýlemi usazenými na drobném nose vypadal do puntíku jako technický expert. A navíc, alespoň to tak připadalo Jahnsové, vypadal chytře.

Natáhl ruku k Jahnsové, jež se zvedala z křesla. Ten zatracený krám jí málem podjel, jak se opřela o loketní opěrky.

„Pozor,“ řekl Bernard a chytil ji za loket, aby neupadla. „Zástupce,“ kývl na Marnese, zatímco Jahnsová nabírala rovnováhu. „Je nám ctí, že jste přišli k nám dolů. Vím, že takové cesty nepodnikáte často.“

„Děkujeme, že jsi nás přijal bez včasného ohlášení,“ řekla Jahnsová.

„To se rozumí samo sebou. Udělejte si, prosím, pohodlí.“ Mávl rukou nad lakovaným konferenčním stolkem. Byl hezčí než stolek v kanceláři starosty, ale Jahnsová se utěšovala předpokladem, že je lesklý, protože je méně používaný. Ostražitě se posadila do křesla a vytáhla svazek složek.

„Přímo k věci jako vždycky,“ poznamenal Bernard a sedl si vedle ní. Posunul si okrouhlé brýle po nose nahoru a popojel s křeslem dopředu, až se mu oblé břicho přitisklo na stůl. „Toho jsem si na tobě odjakživa cenil. Jak si jistě po včerejších nešťastných událostech umíš představit, máme plné ruce práce, ostatně jako pokaždé. Spousta dat na procházení.“

„Jak to pokračuje?“ otázala se Jahnsová, zatímco si před sebou rozkládala materiály.

„Jako vždycky nějaké dobré a nějaké špatné zprávy. Údaje některých senzorů v komoře ukazují zlepšení. U osmi známých toxinů obsah v atmosféře poklesl, třebaže ne o mnoho. U dvou vzrostl. Většina zůstává beze změny.“ Mávl rukou. „Je to spousta nudných technických záležitostí, ale všechno bude v mém hlášení. Měl bych ti je poslat nahoru dřív, než se vrátíš do své kanceláře.“

„To bude skvělé,“ řekla Jahnsová. Chtěla říci ještě něco jiného, vyslovit jeho úseku uznání za usilovnou práci, dát mu vědět, že další čištění bylo bůhvíproč úspěšné. Ale tam venku zůstal Holston, muž, který měl ze všech nejblíž k tomu být jejím stínem, jediný člověk, kterého si uměla představit jako kandidáta na svou funkci, až bude mrtvá vyživovat kořeny ovocných stromů. Bylo ještě příliš brzy o tom mluvit, natožpak tomu tleskat.

„Normálně ti kvůli takovým věcem volám,“ pokračovala, „ale když už jdeme kolem a ty nepřijdeš nahoru dřív než na další zasedání rady za… jak dlouho? Tři měsíce…?“

„Roky letí,“ řekl Bernard.

„Napadlo mě, že bychom se na tomhle mohli neoficiálně domluvit hned, abych mohla tu práci nabídnout naší nejlepší kandidátce.“ Ohlédla se po Marnesovi. „Jestli to přijme, můžeme papírování dokončit, až půjdeme nahoru, pokud proti tomu nic nemáš.“ Posunula složku k Bernardovi. Překvapilo ji, když po ní nesáhl a vylovil si svoji.

„Nu, tak si to projděme,“ prohlásil Bernard. Otevřel desky, olízl si palec a prohrábl několik listů papíru špičkové kvality. „O vaší návštěvě nám přišel vzkaz po drátě, ale seznam kandidátů mi přistál na stole až dnes ráno. Jinak bych se vám pokusil ušetřit cestu dolů a zase zpátky nahoru.“ Vytáhl dokonale hladký list papíru. Dokonce ani nebyl zažloutlý. Jahnsová se podivila, odkud úsek IT bere takové věci, když její kancelář drží pohromadě jenom lepidlem z mouky. „Myslím, že z těch tří uvedených je Billings náš člověk.“

„Můžeme o něm uvažovat, jestli…“ spustil zástupce šerifa Marnes.

„Myslím, že bychom o něm měli uvažovat hned.“ Přisunul papír Jahnsové. Byla to nástupní smlouva. V zápatí stránky byly podpisy. Prázdný byl jenom jeden řádek, pod nímž bylo úhledně vytištěno starostčino jméno.

Musela nejdřív popadnout dech.

„Ty už ses s tím na Petera Billingse obrátil?“

„Přijal to. Tak mladému člověku plnému energie by soudcovský talár byl trochu těsný. Myslel jsem, že by se na tu roli hodil, ale teď si myslím, že mu práce šerifa sedne ještě lépe.“

Jahnsová si připomněla proces Peterova jmenování do soudního úseku. Byl to jeden z těch případů, kdy vyhověla Bernardovu návrhu, protože očekávala, že příště zase on vyjde vstříc jejímu výběru. Prohlížela si podpis. Peterův rukopis dobře znala z různých listin, které jí posílal v zastoupení soudce Wilsona, jemuž nyní dělal stín. Představovala si, jak s tímhle papírem sbíhal ze schodů jeden z nosičů, kteří je s omluvou předběhli na schodišti.

„Obávám se, že Peter je v současné době na našem seznamu až třetí v pořadí,“ promluvila konečně. Náhle jí připadalo, že má unavený hlas. V tom marnotratně rozlehlém prostoru nadměrně velké a málo využívané zasedací místnosti zněl slabě a křehce. Podívala se na Marnese. Ten hleděl na smlouvu a střídavě zatínal a povoloval zuby.

„Nu, myslím, že oba víme, že Murphyho jméno je na seznamu jenom do počtu. Je na tu práci příliš starý…“

„Je mladší než já,“ přerušil ho Marnes. „A já se držím docela dobře.“

Bernard naklonil hlavu ke straně. „Ano, ehm, obávám se, že vaše číslo jedna jednoduše nebude vyhovovat.“

„A pročpak?“ zeptala se Jahnsová.

„Nevím jistě, nakolik … důkladně jste prověřovali minulost téhle kandidátky, ale my jsme s ní už měli tolik problémů, že její jméno znám. I když je z mechanického úseku.“

Bernard ta dvě poslední slova vyslovil, jako by byla plná hřebíků, o něž by se mohl poranit.

„Jaké problémy?“ dotíral Marnes.

Jahnsová střelila po zástupci varovným pohledem.

„Nu, ne tak velké, abychom je chtěli ohlásit,“ obrátil se Bernard k Marnesovi. V očích měl jed, zuřivou nenávist vůči zástupci šerifa, nebo možná vůči hvězdě na jeho prsou. „Nic, co by bylo přímo v rozporu se zákonem. Ale z její kanceláře vycházejí jisté…vynalézavé manipulace: převody materiálu z našeho užívání, neoprávněné přivlastňování priorit a podobně.“ Bernard se zhluboka nadechl a sepjal ruce na složce před sebou. „Nezašel bych sice tak daleko, abych to nazval přímo krádeží, ale Deaganovi Knoxovi jakožto vedoucímu mechanického úseku posíláme stížnosti, abychom ho o těchhle… nepřístojnostech informovali.“

„To je všechno?“ zabručel Marnes. „Manipulace?“

Bernard se zamračil. Rozhodil rukama položenýma na složce. „Všechno? Tys neposlouchal? Ta ženská prakticky krade zboží, nechala si k sobě převést materiály z mého úseku. Dokonce ani není jisté, jestli je používá ve prospěch sila. Může to dělat pro osobní zisk. Bůh ví, že ta ženská spotřebovává víc elektřiny, než je její příděl. Možná s tím obchoduje za poukázky…“

„To je oficiální obvinění?“ zeptal se Marnes. Okázale vytáhl z kapsy blok a cvakl mechanickým perem.

„Ale ne. Jak jsem říkal, nechci s tím tvůj úřad zatěžovat. Ale jak vidíte, není to ten typ osoby, který by měl dělat kariéru na vysoké úrovni bezpečnostních složek. Něco takového bych ostatně od mechanika čekal, takže se obávám, že by tahle kandidátka měla zůstat tam, kde je.“ Položil dlaně na složku, jako by tím uzavíral téma.

„To je tvůj návrh,“ konstatovala starostka Jahnsová.

„Ovšem. A myslím si, že když už máme po ruce tak skvělého kandidáta, ochotného ujmout se služby a už žijícího nahoře…“

„Vezmu tvůj návrh v úvahu.“ Jahnsová sebrala ze stolu neposkvrněnou smlouvu, úmyslně ji přeložila napůl a ještě přejela přehyb po délce nehty. Za Bernardova zděšeného přihlížení zasunula ten list papíru do jedné ze svých složek.

„A protože na naši hlavní kandidátku nemáš žádné oficiální stížnosti, pokládám to za nevyřčený souhlas s tím, abychom si s ní o té práci promluvili. “Jahnsová vstala a zvedla batoh. Zasunula složky do vnější kapsy, zapnula chlopeň a uchopila hůl opřenou o konferenční stolek. „Děkujeme za přijetí.“

„Ano, ale…“ Bernard vyskočil zpoza stolu a rozběhl se za Jahnsovou ke dveřím. Marnes také vstal a s úsměvem se vydal za nimi.

„Co mám oznámit Peterovi? On předpokládá, že začne hned!“

„Neměl jsi mu nic říkat,“ vytkla mu Jahnsová. Zastavila se ve foyer a zamračila se na Bernarda. „Ten seznam byl důvěrný. Tys jej vyzradil. Víš, já si cením toho, co vy všichni pro silo děláte. Ty a já spolupracujeme už dlouho – a bez konfliktů – a řídíme možná ten nejpříznivější věk, jaký tady naši lidé poznali…“

„Právě proto…“ spustil Bernard.

„Právě proto ti tenhle přestupek promíjím,“ řekla starostka Jahnsová. „Tohle je moje práce. Moji lidé. Zvolili mě, abych dělala taková rozhodnutí. Zástupce šerifa a já se tedy vydáme na další cestu. Uděláme s naší první kandidátkou poctivý pohovor. A určitě se tady zastavím cestou nahoru, jestli bude něco k podepsání.“

Bernard rozpřáhl ruce na znamení porážky. „Dobře,“ řekl. „Omlouvám se. Doufal jsem jenom, že ten proces trochu urychlím. Teď si, prosím vás, trochu odpočiňte, jste přece našimi hosty. Mohu vám obstarat nějaké jídlo, třeba trochu ovoce?“

„Už půjdeme,“ odvětila Jahnsová.

„Dobře,“ přikývl. „A co aspoň nějakou vodu? Doplnit polní láhve?“

Jahnsová si uvědomila, že jednu už mají prázdnou a že ještě musí urazit několik pater schodů.

„To by bylo milé,“ řekla. Kývla na Marnese a ten se otočil, aby mohla vytáhnout láhev z jeho batohu. Potom se otočila pro změnu ona, aby Marnes mohl vzít její láhev. Bernard mávnutím přivolal jednoho ze svých pracovníků, aby láhve doplnil, ale po celou dobu nespustil oči z té zvláštní a intimní výměny.

JEDENÁCT

Sešli téměř do padesátých pater, než Jahnsová dokázala zase přemýšlet souvisle. Měla pocit, že ji tíží smlouva Petera Billingse v batohu. Marnes několik kroků za ní polohlasem trousil stížnosti, nadával na Bernarda a Jahnsová si uvědomila, že je pevně rozhodnutá. K únavě ve stehnech a lýtkách se přidružil sílící pocit, že tato cesta je víc než jen omyl: že je nejspíš marná. Otec, jenž je varoval, že jeho dcera nabídku nepřijme. Nátlak úseku IT, aby vybrali někoho jiného. Nyní každý krok jejich sestupu doprovázel strach. Strach, a přesto nová jistota, že Juliette je pro tuto práci ta správná osoba. Budou muset tuhle ženu z mechanického úseku přesvědčit, aby tu práci vzala, i kdyby jenom proto, aby Bernardovi vytřeli zrak, i kdyby jenom proto, aby tahle namáhavá cesta nevyšla úplně nazmar.

Jahnsová byla stará a starostkou už byla dlouho, částečně proto, že za ní byla vidět práce, částečně proto, že zabraňovala horším věcem, ale z největší části proto, že málokdy dělala kravál. Měla pocit, že by bylo na čase nějaký udělat – teď, když už je natolik stará, aby jí na následcích nezáleželo. Ohlédla se po Marnesovi a věděla, že totéž platí pro něj. Jejich čas už téměř vypršel. To nejlepší a nejdůležitější, co mohou pro silo udělat, je postarat se, aby jejich odkaz přetrval. Žádná povstání. Žádné zneužívání moci. To byly důvody, proč proti ní v posledních několika volbách nikdo nekandidoval. Ale nyní měla pocit, že se blíží do finiše a silnější a mladší běžci se ji chystají předběhnout. Kolik soudců už schválila na Bernardovu žádost? A teď by měla schválit i šerifa? Jak dlouho potrvá, než bude Bernard starostou? Nebo loutkářem s nitkami nataženými po celém silu?

„Pomalu,“ zafuněl Marnes.

Jahnsová si uvědomila, že jde příliš rychle. Zpomalila.

„Ten mizera tě pěkně nadzvedl,“ poznamenal.

„Tebe by měl také,“ zasykla v odpověď.

„Málem bys přešla zahrady.“

Jahnsová se podívala na číslo odpočívadla a poznala, že Marnes má pravdu. Kdyby dávala pozor, všimla by si té vůně. Když se dveře na dalším odpočívadle otevřely a vyšel z nich nosič s pytli ovoce na obou ramenou, vyvalil se za ním vlhký pach svěží vegetace, jenž ji celou pohltil.

Čas večeře už minul a ten pach byl opojný. Nosič uviděl, jak scházejí ze schodiště na odpočívadlo, a přestože byl přetížený, nohou přidržel dveře otevřené. Svaly na rukou mu pod tíhou velkých pytlů nabíhaly.

„Starostko,“ sklonil hlavu a potom pokývl i Marnesovi.

Jahnsová mu poděkovala. Většinu nosičů od vidění znala; vídala je stále dokola, jak roznášeli dodávky po celém silu. Nikdy ale nezůstávali na jednom místě dost dlouho na to, aby pochytila a zapamatovala si jejich jména, což normálně dokázala velmi snadno. Když ona a Marnes vcházeli do hydroponických farem, přemýšlela, jestli to všichni nosiči na noc stihnou domů ke svým rodinám. A mají vůbec rodiny? Nebo žijí jako kněží? Byla příliš stará a příliš zvědavá, než aby takové věci nevěděla. Ale možná potřebovala ten den na schodišti, aby docenila jejich práci a opravdu si jich všimla. Nosiči byli jako vzduch, který dýchala, stále okolo, stále ve službě, tak nezbytní, až byli všudypřítomní a považovaní za samozřejmost. Ale únava ze sestupu jí na ně nyní vyladila smysly. Jako by si až po náhlém poklesu jeho obsahu ve vzduchu začala najednou vážit kyslíku.

„Čichni si, jak voní ty pomeranče,“ vytrhl Jahnsovou z myšlenek Marnes, jenž nasával vzduch. Prošli nízkým vchodem do zahrady. Pracovník v zelených lacláčích je mávnutím přivolal k sobě. „Batohy sem, starostko,“ ukázal na stěnu plnou otevřených přihrádek, v nichž byly tu a tam uloženy batohy a rance.

Jahnsová poslechla a odložila batoh do jedné přihrádky. Marnes jej zasunul až dozadu a přidal do stejné přihrádky svůj. Ať už to udělal kvůli úspoře místa, nebo jenom ze svých navyklých ochranitelských sklonů, Jahnsové to gesto připadalo stejně milé jako vzduch v zahradách.

„Máme zamluvené pokoje na noc,“ oznámila Jahnsová pracovníkovi.

Ten přikývl. „Pokoje jsou o jedno křídlo schodů níž. Myslím, že ty vaše ještě připravují. Jste tady jenom na návštěvě nebo se jdete najíst?“

„Od obojího trochu.“

Mladý muž se usmál. „Inu, než se najíte, budete mít pokoje k dispozici.“

Pokoje, pomyslela si Jahnsová. Poděkovala mladíkovi a vydala se za Marnesem do spleti zahrad.

„Kdy jsi tady byl naposledy?“ zeptala se zástupce.

„Páni. To už je dávno. Čtyři roky nebo tak nějak.“

„Á, správně,“ zasmála se Jahnsová. „Jak jsem mohla zapomenout? Loupež století.“

„Těší mě, že ti to připadá zábavné,“ utrousil Marnes.

Na konci haly se nepravidelná spirála hydroponických zahrad dělila do dvou směrů. Hlavní chodba se vinula jako bludiště dvěma podlažími sila a kroutila se po celé velké vzdálenosti od jedné okrajové betonové stěny ke druhé. Nepřetržitý zvuk vody odkapávající z trubek působil nezvykle konejšivě a pleskání kapek se ozvěnou odráželo od nízkého stropu. Chodba byla po obou stranách otevřená, což umožňovalo výhled na hustou zeleň bylin, zeleniny a malých stromů rostoucích mezi mřížovím bílých plastových trubek, protaženým po celé ploše, aby popínavé rostliny nacházely oporu. Rostliny ošetřovali muži a ženy se svými mladými stíny, všichni v zelených laclových kalhotách. Pytle zavěšené kolem krku se jim nadouvaly dnešní sklizní, nůžky v jejich rukách cvakaly jako klepeta a vypadaly jako přirozená součást jejich těl. Průklest prováděli s až hypnotickou zručností a bez námahy, s dovedností, jaká se získává pouze dlouholetou dennodenní praxí a opakováním.

„Nebyl jsi snad první, kdo přišel s myšlenkou, že zlodějem je někdo odsud?“ zeptala se Jahnsová a stále se přitom sama pro sebe usmívala. Šli s Marnesem po značkách vedoucích k jídelnám.

„Opravdu o tom musíme mluvit?“

„Nechápu, proč by to mělo být trapné. Vždyť je to k smíchu.“

„Možná časem.“ Zastavil se a zadíval se přes mřížku ohraničující záhon rajčat. Z jejich pronikavé zralé vůně začalo Jahnsové kručet v břiše.

„Byli jsme tehdy opravdu žhaví, abychom někoho zatkli,“ řekl Marnes tiše. „Holston se tenkrát choval nějak divně. Každý večer mi posílal po drátě dotazy na postup vyšetřování. Nikdy jindy jsem ho neviděl tak zoufale chtít někoho dopadnout. Jako by to opravdu potřeboval, víš?“ Zaklesl prsty do ochranné mříže a zahleděl se přes zeleninu do neurčita, jako by se díval přes všechny ty minulé roky. „Když si to zpětně promítám, bylo to skoro, jako by věděl, že se s Allison něco děje. Jako by to šílenství předvídal.“ Marnes se obrátil k Jahnsové. „Pamatuješ si, jaká byla v silu nálada, než šla čistit? Už to bylo dlouho. Všichni byli jako na jehlách.“

Jahnsová už se dávno přestala usmívat. Stála těsně vedle Marnese. Ten se obrátil zpět k rostlinám a sledoval, jak jedna zahradnice trhá zralé červené rajče a ukládá je do košíku.

„Myslím, že Holston chtěl uvolnit tlak v silu, víš? Myslím, že chtěl sejít dolů a vyšetřovat ty krádeže sám. Chtěl po mně hlášení po drátě každý den, jako kdyby na tom závisel život.“

„Promiň, že jsem na to zavedla řeč,“ řekla Jahnsová a položila mu ruku na rameno.

Marnes se pootočil a zadíval se na hřbet její ruky. Pod knírem mu bylo vidět spodní ret. Jahnsová si dokázala představit, jak jí líbá ruku. Odtáhla se.

„To nic,“ řekl. „Bez vší té přítěže to asi je docela legrační.“ Otočil se a vydal se chodbou dál.

„Přišlo se vůbec na to, jak se sem dostal?“

„Po schodišti,“ řekl Marnes. „Jinudy nemohl. I když jsem slyšel jednoho člověka rozvíjet teorii, že ho mohlo ukrást nějaké dítě, aby mělo mazlíčka, a potom ho vypustilo tady nahoře.“

Jahnsová se zasmála. Nemohla si pomoci. „Jeden králík vodí za nos největšího ochránce zákona naší doby a vyfoukne zeleninu za celý roční plat,“ řekla.

Marnes zavrtěl hlavou a maličko se uchechtl. „Největší ne,“ namítl. „To jsem já nikdy nebyl.“ Zadíval se do chodby před sebe, odkašlal si a Jahnsová moc dobře věděla, na koho myslí.

Po vydatné a syté večeři se uchýlili o patro níž do pokojů pro hosty. Jahnsová měla podezření, že se při jejich ubytovávání někdo hodně snažil. Všechny pokoje byly plné, mnohé zarezervované hned dvojmo nebo trojmo. A protože čištění bylo naplánováno dlouho před jejich na rychlo zorganizovanými pohovory, měla podezření, že zdejší personál sestěhoval ostatní hosty, aby pro ni a Marnese udělal místo. Všechno ještě zhoršovala skutečnost, že dostali každý svůj pokoj, starostka dokonce se dvěma lůžky. To nebylo jenom plýtvání, to byla manipulace. Ona doufala, že… na ni budou brát menší ohledy.

A Marnes z toho měl zřejmě stejný pocit. Protože bylo ještě brzy na spaní a oba byli po dobrém jídle a silném vínu dobře naladěni, pozval ji do svého malého pokoje, aby si mohli popovídat, než se v zahradách rozhostí klid.

Jeho pokoj byl vkusně útulný, jen s jedním dvojlůžkem, ale hezky zařízený. Horní zahrady byly jedním z pouhého tuctu velkých soukromých podniků. Všechny náklady na jejich pobyt budou hrazeny z cestovního rozpočtu její kanceláře a tyto peníze, stejně jako platby ostatních poutníků, umožňovaly firmě pořizovat si vybranější věci jako jemné ložní prádlo a matrace, které nevržou.

Jahnsová se posadila do nohou lůžka, Marnes odepjal pouzdro se zbraní, položil je na skříňku a svalil se na převlékací lavičku jenom několik decimetrů od ní. Zatímco ona si zula boty a masírovala bolavá chodidla, neustále mlel o jídle a o marnotratnosti ubytování ve dvou pokojích a při řeči si hladil knír.

Jahnsová odháněla palci bolest z pat. „Mám pocit, že budu dole potřebovat týden odpočinku, než se zase vydáme nahoru,“ řekla při jedné jeho odmlce.

„Nebude to tak horké,“ poučil ji Marnes. „Uvidíš. Ráno budeš celá rozlámaná, ale až se vydáme na cestu, zjistíš, že jsi silnější než dneska. A cestou nahoru to bude stejné. Prostě se opřeš do každého kroku, a než se naděješ, budeš doma.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„A kromě toho máme na výstup čtyři dny, ne dva. Ber to prostě jako dobrodružství.“

„To už dělám,“ řekla Jahnsová. „Věř mi.“

Chvíli seděli beze slova, Jahnsová položená mezi polštáři, Marnes s pohledem upřeným do neurčita. Překvapovalo ji, jak uklidňující a přirozené bylo jenom být s ním sama v pokoji. Nebylo nutné mluvit. Stačilo jenom být. Žádný odznak, žádná kancelář. Dva lidé.

„Ty nevyhledáváš kněze, že?“ zeptal se konečně Marnes.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ty ano?“

„Zatím ne. Ale přemýšlím o tom.“

„Kvůli Holstonovi?“

„Částečně.“ Předklonil se a třel si rukama stehna, jako by z nich chtěl vymnout únavu. „Rád bych slyšel, kam podle nich odešla jeho duše.“

„Je tu pořád s námi,“ řekla Jahnsová. „Aspoň tohle by řekli.“

„A čemu věříš ty?“

„Já?“ Zvedla se na jeden loket a dívala se, jak ji sleduje. „Já vlastně nevím. Nemám čas na to myslet.“

„Myslíš si, že je tu Donaldova duše pořád s námi?“

Jahnsovou zamrazilo. Ani si nevzpomínala, kdy naposled někdo vyslovil jeho jméno.

„Je pryč víc roků, než kolik byl mým manželem,“ řekla. „Byla jsem vdaná spíš za jeho ducha než za něj.“

„Nezdá se mi vhodné tohle říkat.“

Jahnsová sklopila pohled k lůžku a svět se jí trochu zamžil. „Myslím, že by mu to nevadilo. A ano, je tu pořád se mnou. Každý den mě motivuje k tomu, abych byla lepší člověk. Mám pocit, že se na mě celou dobu dívá.“

„Já také,“ řekl Marnes.

Jahnsová zvedla hlavu a zjistila, že na ni upřeně hledí.

„Myslíš, že by chtěl, abys byla šťastná? Myslím ve všem?“ Přestal si hladit nohy a seděl tam s rukama na kolenou, dokud nemusel odvrátit zrak.

„Byl jsi jeho nejlepší kamarád,“ řekla Jahnsová. „Co myslíš, že by chtěl?“

Přejel si rukama přes obličej a střelil pohledem k zavřeným dveřím, když chodbou proběhlo rozesmáté dítě. „Myslím, že vždycky chtěl, abys byla šťastná.

Proto to byl pro tebe ten správný chlap.“

Když se nedíval, Jahnsová si otřela oči a užasle se zadívala na mokré prsty.

„Připozdívá se,“ řekla. Posunula se na okraj malého lůžka a sáhla dolů pro boty. Batoh a hůl na ni čekaly u dveří. „A asi máš pravdu. Ráno budu celá rozlámaná, ale věřím, že nakonec si budu připadat silnější.“

DVANÁCT

Druhého a posledního dne jejich sestupu do nejhlubších hlubin se nové postupně změnilo v obvyklé. Řinčení a dunění obřího točitého schodiště nabralo rytmus. Jahnsová se dokázala zabrat do myšlenek a rozjímat tak zaujatě, že při orientaci podle číslování pater zaregistrovala dvaasedmdesáté a po něm až čtyřiaosmdesáté a divila se, kam se podělo dvanáct podlaží. I křeč v levém koleni pominula, ať už otupělostí způsobenou vyčerpáním, a nebo skutečným návratem ke zdravému stavu. To Jahnsová nevěděla. Hůl používala méně často, protože zjistila, že ji zdržuje, jelikož se často zaklesne do mezery mezi schody. Připadala jí užitečnější, když ji nesla zastrčenou v podpaží. Jako by měla v kostře další kost, jež ji drží pohromadě.

Když míjeli devadesáté patro plné pachu hnoje a prasat i jiných zvířat, která tento užitečný odpad produkovala, Jahnsová rázovala dál a vynechala původně plánovanou obhlídku a oběd. Jenom nakrátko pomyslela na králíka, kterému se nějak podařilo uniknout z jiné farmy, dostat se nepozorovaně o dvacet pater výš a tři týdny se do sytosti vykrmovat, přičemž uvedl ve zmatek polovinu sila.

Přísně vzato vstoupili do hlubiny v devadesátém sedmém. Spodní třetina. Ale přestože bylo silo rozděleno matematicky na tři sekce po osmačtyřiceti patrech, její mozek to tak nevnímal. Podlaží číslo sto představovalo lepší hranici. Byl to milník. Počítala patra dolů, dokud nedosáhli prvního odpočívadla s trojmístnou číslicí, a tam si udělali přestávku.

Všimla si, že Marnes těžce oddechuje, ale ona se cítila skvěle. Živá a znovuzrozená, přesně tak, jak doufala, že na ni tahle cesta zapůsobí. Marnost, strach a vyčerpání z předešlého dne byly ty tam. Zůstávalo jen slaboučké hlodání obav, že se ty nepříjemné pocity mohou vrátit, že tato nadmíru povznesená nálada je jenom dočasné opojení, že kdyby se nad ní pozastavila, kdyby o ní příliš dlouho přemýšlela, rozplynula by se a zanechala by ji zase v temném a mrzutém rozpoložení.

Usadili se jako záškoláci na kovovém roštu širokého odpočívadla, lokty se opírali o příčku kovového zábradlí, nohama kývali nad prázdným prostorem a rozdělili se o bochníček chleba. Sté patro se hemžilo přicházejícími a odcházejícími lidmi. Celé podlaží sloužilo jako bazar, jako místo pro výměnu zboží a poukázek za to, co člověk potřeboval, nebo po čem třeba jen toužil. Pracovníci se svými stíny přicházeli a odcházeli, rodiny se svolávaly v nepřehledném zástupu, obchodníci vychvalovali své nabídky. Dveře zůstávaly dokořán, aby nebránily provozu, a pachy a zvuky tak mohly volně unikat na dvojnásobně široké odpočívadlo. Rošt se tím ruchem chvěl.

Jahnsová se uprostřed kolujícího davu oddávala anonymitě. Zakousla se do své poloviny bochníčku, vychutnávala kyprost čerstvého chleba upečeného toho rána a připadala si jako někdo jiný. Někdo mladší. Marnes uřízl plátek sýra a kus jablka a položil je na sebe. Když jí to podával, dotkl se její ruky. I drobty chleba v jeho kníru byly součástí dokonalosti té chvíle.

„Máme náskok,“ řekl Marnes, než se zakousl do ovoce. Potěšená poznámka. Uznalé poklepání po jejich starých zádech. „Počítám, že do sto čtyřicátého dorazíme zrovna na večeři.“

„Zrovna teď ani nemám hrůzu z výstupu nahoru,“ řekla Jahnsová. Strčila si do úst poslední kousky jablka a sýra a spokojeně žvýkala. Při cestování chutná všechno lépe, soudila. A nebo v příjemné společnosti, za zvuku hudby, jež se linula z bazaru, jak se nějaký žebrák pokoušel brnkáním na ukulele přehlušit zástup.

„Proč nechodíme dolů častěji?“ zeptala se.

Marnes zabručel. „Protože je to o sto pater níž? A kromě toho máme výhled, salonek, Kipperův bar. Kolik těchhle lidí chodí nahoru častěji než jednou za několik let?“

Jahnsová tu otázku přežvykovala spolu s posledním soustem chleba.

„Myslíš, že je to přirozené? Nechodit daleko od místa, kde žijeme?“

„Nechápu,“ řekl Marnes s plnými ústy.

„Představ si, tedy samozřejmě jenom hypoteticky, že by v těch starých nadzemních silech trčících za kopci žili lidé. Myslíš, že by se nevydávali příliš daleko? Že by zůstávali stále v jednom silu? Že by nikdy nechodili sem nebo nahoru a dolů po stu křídlech schodů?“

„Já o takových věcech nepřemýšlím,“ řekl Marnes a Jahnsová to pochopila jako nenápadné upozornění, že by ani ona neměla. Někdy se opravdu nedalo odhadnout, co si člověk o venku může dovolit říci a co ne. Tohle byly debaty pro manželské páry a ona se možná nechala unést včerejším společně stráveným dnem na pochodu. Nebo možná byla stejně vnímavá k rozjařenosti po čištění jako všichni ostatní: pocit, že se snad některá pravidla nemusí dodržovat tak přísně, že nesejde na tom, jestli člověk podlehne nějakému tomu pokušení, že uvolnění přetlaku v silu skýtá záminku k tomu, aby se člověk na měsíc úlevou rozparádil.

„Můžeme jít dál?“ otázala se Jahnsová, když Marnes dojedl.

Přikývl a oba vstali a posbírali své věci. Kolemjdoucí žena se po nich otočila, upřeně se na ně zadívala, přes obličej se jí mihl záblesk poznání, ale vzápětí se vytratil, když se rozběhla, aby dohonila své děti.

Tady dole je to jako jiný svět, pomyslela si Jahnsová. Příliš dlouho odkládala návštěvu. A přestože si slibovala, že nedovolí, aby se to přihodilo znovu, cosi někde hluboko v ní vědělo, jako rezavějící stroj, který si uvědomuje svůj věk, že tahle cesta bude její poslední.

Poschodí vplouvala do zorného pole a zase se ztrácela z dohledu. Dolní zahrady, větší farma ve sto třicátých, pod ní páchnoucí čistírna vody. Když dorazili k bráně ve sto čtyřicátém, Jahnsová se přistihla, že je myšlenkami jinde, že vzpomíná na svůj rozhovor s Marnesem z předešlého večera a zaobírá se představou Donalda žijícího víc v jejích vzpomínkách než v realitě.

Ani si nevšimla změn v provozu, převahy montérek z modrého denimu, nosičů s více pytli součástek a nástrojů než ošacení, potravin nebo dodávek do vlastních rukou. Hlouček u dveří jí ale napovídal, že se ocitli v horním patře mechanického úseku. U vchodu se řadili dělníci ve volných modrých montérkách potřísněných letitými skvrnami. Jahnsová dokázala přibližně odhadnout jejich profesi podle nástrojů, které nesli. Bylo už pozdě a ona předpokládala, že se většinou vracejí domů z oprav, které prováděli po silu. Z představy, že musí zdolat tolik křídel schodů a potom ještě pracovat, se jí dělalo mdlo, dokud si neuvědomila, že ji samotnou zanedlouho čeká totéž.

Neoháněli se jejím postavením, ani Marnesovou pravomocí, ale čekali ve frontě, než dělníci projdou kontrolou u brány. Zatímco ti unavení mužové a ženy zapisovali svůj návrat a vykazovali cesty a odpracované hodiny, Jahnsová přemýšlela o čase, který při dlouhém sestupu promarnila přemítáním o svém životě, místo aby vybrušovala formulaci žádosti, kterou přednese Juliettě. Jak se fronta pomalu sunula kupředu, svírala jí žaludek nezvyklá nervozita. Dělník před nimi ukázal svůj identifikační průkaz, kartu v modré barvě mechanického úseku. Načmáral své informace na zaprášenou tabulku. Když přišla řada na ně, protáhli se vnějšími dveřmi a předložili své zlaté průkazy. Strážný pozvedl obočí a potom zřejmě starostku poznal.

„Ctihodnosti,“ řekl a Jahnsová ho neopravila. „Nečekali jsme vás během téhle směny.“ Mávl nad jejich průkazy rukou a sáhl po kousku křídy. „Dovolte.“

Jahnsová přihlížela, jak otáčí tabulku, úhledným písmem na ni píše jejich jména a hranou dlaně přitom stírá starý nános křídy pod nimi. Marnese zapsal jednoduše jako „šerifa“ a Jahnsová ho ani tentokrát neopravila.

„Vím, že jste nás očekávali později,“ řekla, „ale třeba bychom mohli s Juliettou Nicholsovou mluvit hned teď.“

Strážný se otočil a podíval se na digitální hodiny za sebou. „Ta neodejde od generátoru dřív než za hodinu. Možná i za dvě, jak ji znám. Můžete počkat v jídelně.“

Jahnsová se podívala na Marnese a ten pokrčil rameny. „Ještě nemám moc hlad,“ prohlásil.

„A co kdybychom ji navštívili v práci? Bylo by skvělé vidět, co dělá. Budeme se snažit co nejméně překážet.“

Strážný pokrčil rameny. „Ty jsi starostka. Já vám to zakazovat nemohu.“ Ukázal křídou dál do chodby. Čekající fronta lidí přede dveřmi netrpělivě přešlapovala. „Zajděte za Knoxem. Ten někoho pošle, aby vás k ní odvedl.“

Vedoucí mechanického úseku byl těžko k přehlédnutí. Knox bohatě vyplnil ty největší montérky, jaké kdy Jahnsová viděla. Zajímalo ji, jestli ho denim navíc stál víc poukázek a jak se člověku daří plnit takové břicho. Obrázek doplňoval hustý plnovous. Nedalo se ani poznat, jestli se při jejich příchodu usmívá nebo mračí. Byl neproniknutelný jako betonová zeď.

Jahnsová vysvětlila, o co jim jde. Marnes se s Knoxem pozdravil a ona si uvědomila, že se museli poznat, když byl Marnes dole. Knox poslouchal, přikyvoval a potom zahulákal hlasem tak drsným, že jednotlivá slova nebyla k rozeznání. Někomu však smysl dávala, protože se zpoza něho vynořil chlapec, vyžle s neobvykle zářivými oranžovými vlasy.

„OdveďjedolůzaJules,“ zabručel Knox. Mezery mezi slovy byly stejně neznatelné jako prohlubeň v jeho vousech v místech, kde se měla nacházet ústa.

Chlapec, i na stín příliš mladý, mávl rukou a odběhl. Marnes poděkoval Knoxovi, jenž se ani nehnul, a vydali se za chlapcem.

Jahnsová viděla, že chodby mechanického úseku jsou ještě stísněnější než jinde v silu. Prodírali se ruchem konce směny, betonové panely na obou stranách byly omítnuté, ale nikoliv natřené, a když o ně zavadila ramenem, byly hrubé. Nad hlavou jim visely souběžné, nezakryté, klikatě vedené trubky a kabely. Přestože k nim Jahnsové scházelo nějakých patnáct centimetrů, měla stále nutkání se přikrčit; všimla si, že mnoho dělníků vyšší postavy chodí v předklonu. Světla na stropě svítila matně a daleko od sebe, takže člověka přemáhal pocit, že se noří stále hlouběji do země.

Mladičký stín s oranžovými vlasy je provedl několika zákruty s jistotou navyklé trasy. Došli ke schodišti, tentokrát přímému, jež se lomilo v pravých úhlech, a sešli ještě o dvě poschodí níž. Jahnsová při sestupu slyšela sílící rachot. Když ve sto čtyřicátém druhém vyšli ze schodišťové šachty, minuli doširoka otevřenou místnost hned vedle chodby, v níž bylo vidět zvláštní vynález. Ocelové rameno o délce několika lidí se kývalo nahoru a dolů a pohánělo píst zanořený do betonové podlahy.Jahnsová zpomalila, aby pozorovala jeho rytmické výkyvy. Vzduch páchl něčím chemickým, něčím zkaženým. Nedokázala to určit.

„Tohle je generátor?“

Marnes se zasmál přezíravým, typicky mužským způsobem.

„Tohle je čerpadlo,“ vysvětlil. „Ropný vrt. Díky němu si můžeš v noci číst.“

Stiskl jí rameno, když procházel kolem, a Jahnsová mu okamžitě odpustila, že se jí smál. Pospíšila za ním a Knoxovým mladým stínem.

„Generátor vydává to vrčení, které je tu slyšet,“ řekl Marnes. „Čerpadlo vytěží ropu, ve zpracovatelně o pár pater níž s ní něco udělají a potom je připravená ke spalování.“

Jahnsová o tom měla matné ponětí, nejspíš ze schůze rady. Znovu žasla, jak cizí je silo zrovna jí, jí, která měla – alespoň formálně – všechno řídit.

Čím víc se blížili ke konci chodby, tím víc nepřetržitý rachot vestěnách sílil. A když oranžovovlasý chlapec otevřel dveře, ten zvuk je zcela ohlušil.

Jahnsová jen opatrně postupovala kupředu a i Marnes se očividně zarazil. Kluk je energickými gesty pobízel dál a Jahnsová se přistihla, že silou vůle přesvědčuje nohy, aby ji nesly ke zdroji hluku. Náhle ji napadlo, jestli ji nevedou ven. Byl to nelogický, nesmyslný nápad, zrozený z představy té nejnebezpečnější hrozby, jakou si dokázala představit.

Když přikrčená za Marnesem prošla dveřmi, chlapec je zabouchl a uvěznil je v tom běsnění. Z police na stěně vytáhl sluchátka, z nichž nevisely žádné dráty. Jahnsová následovala jeho příkladu a nasadila si je na uši. Hluk zmizel a projevoval se už jenom v její hrudi a v nervových zakončeních. Pozastavila se nad tím, proč je tahle police chráničů sluchu umístěna až uvnitř téhle místnosti a ne před ní.

Chlapec kývl rukou a něco řekl, ale bylo jenom vidět pohybující se ústa. Šli za ním úzkým průchodem z ocelových roštů s podlahou velmi podobnou odpočívadlům na každém podlaží sila. Když se chodba stočila, jedna stěna skončila a nahradilo ji zábradlí ze tří vodorovných tyčí. Naproti nim se tyčil ohromující, nepochopitelný stroj. Byl velký jako celý její byt a kancelář dohromady. Zpočátku se zdálo, že se na něm nic nepohybuje, nic, co by vysvětlovalo ony nárazy, které cítila v prsou a na kůži. Až když stroj přešli, uviděla z jeho zadní strany trčet divoce rotující ocelovou hřídel mizející v jiném ohromném kovovém stroji, z něhož vedly ke stropu kabely tlusté jako pas člověka.

Síla a energie byly v tom sále doslova hmatatelné. Když došli ke konci druhého stroje, uviděla Jahnsová konečně osamělou postavu lopotící se vedle něj.

Mladě vyhlížející žena v montérkách a ochranné přilbě s hnědým copem visícím na záda se opírala do montážního klíče skoro tak dlouhého jako ona sama. Její přítomnost dávala rozměrům strojů děsivé měřítko, ale ona se jich očividně nebála. Jak se tak vrhala celou vahou těla na klíč děsivě blízko od burácející jednotky, Jahnsové to připomnělo starý dětský příběh o myšce, která vytrhla chlup bájnému zvířeti nazývanému slon. Představa ženy téhle velikosti, jak spravuje takhle divoký stroj, jí připadala absurdní. Přesto přihlížela, jak žena pracuje, zatímco mladičký stín proklouzl brankou, doběhl k ní a zatahal ji za montérky.

Žena se bez jakéhokoliv projevu překvapení ohlédla a zamžourala na Jahnsovou a Marnese. Hřbetem ruky si otřela čelo a druhou rukou si přehodila klíč přes rameno. Poklepala chlapce po hlavě a vykročila jim v ústrety. Jahnsová si všimla, že žena má štíhlé paže s dobře vyrýsovanými svaly. Pod modrými montérkami s laclem přetaženým vysoko přes prsa nic neměla a odhalovala kus olivové kůže, jež se leskla potem. Pleť měla stejně tmavou jako zemědělci, kteří pracovali pod růstovým osvětlením, ale to mohla stejně dobře způsobovat mazadla a špína, pokud se tedy dalo soudit z jejích montérek.

Zastavila se kousek před Jahnsovou a Marnesem a kývla jim na pozdrav. V zákmitu poznání se usmála na Marnese. Ruku nikomu nepodala, za což jí Jahnsová byla vděčná. Místo toho ukázala na dveře u skleněné přepážky a sama k nim zamířila.

Marnes jí šel v patách jako štěně, Jahnsová těsně za ním. Obrátila se, aby se přesvědčila, jestli se jim stín nemotá pod nohama, ale zahlédla ho už jenom pelášit zpátky cestou, kterou přišli. Vlasy mu v matném světle generátorovny jen svítily. Považoval svůj úkol za dokončený.

V malém velínu hluk polevil. Když se zavřely tlusté dveře, téměř utichl. Juliette si sundala přilbu a chránič sluchu a odhodila je na poličku. Jahnsová chránič zkusmo poodtáhla od uší, zjistila, že hluk zeslábl na vzdálené hučení, a sundala jej úplně. Místnost byla úzká a plná kovových ploch a blikajících světélek. Něco takového Jahnsová ještě nikdy neviděla. Připadalo jí zvláštní, že pod její úřad spadá i tenhle kumbál, o němž sotva věděla, že existuje, a zcela jistě by jej nedokázala obsluhovat.

Než Jahnsovou přešlo zvonění v uších, Juliette pootočila několika knoflíky a sledovala, jak se pod skleněnými krytkami hýbají ručičky. „Myslela jsem si, že tohle máme v plánu až zítra ráno,“ utrousila, zatímco se zaujatě soustředila na práci.

„Zvládli jsme cestu rychleji, než jsem myslela.“

Jahnsová se ohlédla po Marnesovi. Držel chránič sluchu v obou rukách a nervózně si s ním pohrával.

„Rád tě zase vidím, Jules,“ řekl.

Přikývla a předklonila se, aby se oknem z tlustého skla koukla na gigantické stroje za ním, ruce se jí míhaly po velké ovládací desce, aniž by se potřebovala dívat, a seřizovala velké černé kotouče s vybledlými bílými popisy.

„Tvého parťáka je mi líto,“ řekla s pohledem upřeným na řadu číselníků. Obrátila se, zadívala se na Marnese a Jahnsová viděla, že ta žena je pod nánosem potu a špíny krásná. Tvář měla tvrdou a hubenou, oči bystré. I na dálku z ní vyzařovala pronikavá inteligence. Dívala se na Marnese s velkým soucitem, patrným na brázdě mezi jejím obočím. „Opravdu moc líto,“ dodala. „Vypadal jako dobrý chlap.“

„Ten nejlepší,“ vykoktal Marnes a hlas se mu zlomil.

Juliette přikývla, jako by to bylo všechno, co bylo potřeba vyslovit. Obrátila se k Jahnsové.

„Ty vibrace, co cítíš v podlaze, starostko? To je spřáhlo, když je asi o dva milimetry mimo vycentrovanou polohu. Jestli si myslíš, že je to tu moc znát, měla by sis sáhnout na skříň. Vibrace ti okamžitě ochromí prsty. Chvíli tam podrž ruku a budou ti chřestit všechny kosti v těle.“

Odvrátila se, natáhla se mezi Jahnsovou a Marnese, aby přecvakla velký spínač, a obrátila se zpět k řídicímu panelu. „A teď si představ, co musí snášet ten generátor, když se v něm takhle vytřásají součástky. Zuby v převodovce se začínají olamovat, kovové úlomky kolují v oleji jako brusivo. Než se nadějeme, ocel se roztrhne a budeme bez elektřiny, pokud se nám něco nepovede vymáčknout ze záložního zdroje.“

Jahnsová zadržela dech.

„Potřebuješ, abychom někoho sehnali?“ zeptal se Marnes.

Juliette se zasmála. „Tohle není nic nového a je to na všech směnách stejné. Kdyby záložní jednotka nebyla rozebraná kvůli výměně těsnění a kdybychom na týden mohli přejít na poloviční výkon, mohla bych to spřáhlo vymontovat, seřídit ložiska a zase by všechno běželo jako na drátkách.“ Střelila pohledem po Jahnsové. „Ale protože máme příkaz udržovat plný výkon bez přerušení, nedá se nic dělat. Budu utahovat matice, které se při otřesech povolují, a snažit se tady nastavit takové otáčky, aby to házelo co nejméně.“

„Když jsem ten příkaz podepisovala, neměla jsem tušení…“

„A já jsem si myslela, že jsem napsala hlášení tak polopaticky, aby mu rozuměl i blbec,“ povzdychla si Juliette.

„Kolik času ještě zbývá do té poruchy?“

Jahnsová si náhle uvědomila, že s tou ženou nedělá pohovor. Požadavky mířily opačným směrem.

„Kolik času?“ zasmála se Juliette a zavrtěla hlavou. Dokončila poslední úpravy nastavení a obrátila se k nim s rukama založenýma na prsou. „Může k tomu dojít hned teď. Může k tomu dojít za sto let. To podstatné je, že k tomu dojde a že se tomu dá zabránit. Cílem by nemělo být, aby tohle místo vydrželo fungovat po dobu našeho života nebo…“ podívala se významně na Jahnsovou, „… po dobu současného volebního období. Jestli cílem nebude, aby fungovalo navěky, můžeme si rovnou sbalit kufry.“

Jahnsová postřehla, že Marnes ztuhl. Sama cítila, jak její tělo reaguje, jak jí po kůži přebíhá zamrazení. Ta poslední věta se nebezpečně blížila zradě. Situaci napůl zachránila její metaforičnost.

„Mohla bych vyhlásit odstávku elektřiny,“ navrhla Jahnsová. „Dala by se odůvodnit jako vzpomínková akce na památku těch, kdo čistili.“ Chvilku o tom přemýšlela. „Mohla by to být příležitost k rozsáhlejší údržbě nejen toho vašeho stroje. Mohli bychom…“

„Hodně štěstí, až budeš přesvědčovat IT úsek. Ti se z odstávky poserou,“ prohlásila Juliette. Otřela si bradu hřbetem zápěstí a ten pak otřela do montérek. Zadívala se na šmouhu od mazadla přenesenou na denim. „Promiň mi to vyjadřování, starostko.“

Jahnsová ji chtěla uklidnit, že to nevadí, ale ženin projev, její energie, jí až příliš připomínal její vlastní někdejší já, na něž si už sotva dokázala vzpomenout. Mladá žena, která si nepotrpí na zdvořilosti a dosáhne toho, co chce. Přistihla se, že se ohlíží po Marnesovi. „Proč připomínáš zrovna jejich úsek? Tedy když je řeč o elektřině.“

Juliette se zasmála a rozhodila rukama. „Proč? Protože IT má… kolik? Tři patra ze sto čtyřiačtyřiceti? A přitom spotřebovává čtvrtinu vší elektřiny, kterou vyrobíme. Můžu ti to spočítat…“

„To není třeba.“

„A já si nevzpomínám, že by server někdy někoho nakrmil, zachránil někomu život, nebo někomu zalátal kalhoty.“

Jahnsová se usmála. Náhle pochopila, co se Marnesovi na téhle ženě líbí. A také viděla to, co kdysi vídala ve svém mladším já, ještě než se vdala za Marnesova nejlepšího přítele.

„Co kdybychom IT přiměli na týden omezit provoz kvůli nějaké jejich údržbě? Pomohlo by to?“

„Myslel jsem, že jsme sešli dolů, abychom ji od tohohle všeho odvedli,“ zavrčel Marnes.

Juliette po něm střelila pohledem. „A já jsem si myslela, že jsem vám – nebo vaší sekretářce – už řekla, abyste se neobtěžovali. Ne že bych měla něco proti tomu, co děláte, ale potřebují mě tady dole.“ Zvedla ruku a podívala se na něco, co jí viselo na zápěstí. Byly to hodinky. Ona na ně ale hleděla, jako by ještě fungovaly.

„Podívejte, ráda bych si ještě chvíli povídala.“ Podívala se na Jahnsovou. „Obzvlášť jestli můžeš zaručit odstávku šťávy. Ale musím ještě udělat pár úprav a už teď pracuju přesčas. Knox bývá naštvaný, když dělám moc směn navíc.“

„Nebudeme překážet,“ přikývla Jahnsová. „Ještě jsme nejedli, co kdybychom se sešli po večeři? Až si odpíchneš a umyješ se?“

Juliette se na sebe podívala, jako by si chtěla potvrdit, zda se vůbec potřebuje očistit. „Jo, jasně,“ řekla. „Šoupli vás na ubytovnu?“

Marnes přikývl.

„Dobře. Najdu si vás tam. A nezapomeňte si klapky.“ Ukázala si na uši, podívala se Marnesovi do očí, kývla hlavou a vrátila se ke své práci. Rozhovor prozatím skončil.

TŘINÁCT

Mechanik Marck, který právě odcházel z odpolední směny, odvedl Marnese a Jahnsovou do jídelny. Marnese se zjevně dotklo, že potřebuje průvodce. Zástupce šerifa se vyznačoval onou typicky mužskou vlastností předstírat, že ví, kde je, i když nemá tušení. Aby to dokázal, kráčel kousek před nimi, pak se zastavil na jedné křižovatce a tázavě ukázal na jednu z chodeb, jenom aby se od Marcka dočkal smíchu a opravy.

„Všude to vypadá stejně,“ zabručel, zatímco dál rázoval vpředu.

Jahnsová se tomuto projevu mužství zasmála a zpomalila, aby si promluvila s mladým mechanikem, neboť si uvědomila, že pracuje na směně s Juliettou. Byl cítit hlubinou, oním pachem, který se šířil kolem, kdykoliv nějaký mechanik přišel opravit něco v její kanceláři. Byla to směsice zrozená z jejich práce: kombinace potu, mazadel a blíže neurčených chemikálií. Ale Jahnsová si toho už pomalu přestávala všímat. Poznala, že Marck je hodný a laskavý muž, muž, jenž ji vedl za loket, když kolem prohrčel vozík plný chrastících součástek, muž, jenž pozdravil každičkého člověka, kterého v těch temných chodbách plných trčících trubek a svěšených drátů potkali. Žije lépe, než by nasvědčoval jeho úděl, pomyslela si Jahnsová. Vyzařovala z něj sebedůvěra. I v tom šeru vrhal jeho úsměv stíny.

„Jak dobře znáš Juliettu?“ zeptala se ho, když hlučný vozík odrachotil z doslechu.

„Jules? Znám ji jako vlastní sestru. My tady dole jsme jako jedna velká rodina.“

Řekl to, jako by předpokládal, že ve zbytku sila to funguje jinak. Marnes se před nimi škrábal na hlavě na další křižovatce, ale potom uhádl cestu správně. Zpoza rohu se se smíchem vynořili dva mechanici a namířili si to proti nim. Prohodili s Marckem pár vět, jež Jahnsové zněly jako cizí jazyk. Nabyla podezření, že Marck má pravdu, že to v nejhlubších zákoutích sila možná skutečně chodí jinak. Zdejší lidé jako by nosili své myšlenky a pocity na povrchu, říkali, co si skutečně mysleli, stejně obnažení jako ty nezakryté, volně vedené trubky a kabely v těchto prostorách.

„Tudy,“ ukázal Marck přes širokou chodbu za zvukem prolínajících se hovorů a cinkání nožů a vidliček o kovové talíře.

„Můžeš nám tedy o Jules něco povědět?“ zeptala se Jahnsová a usmála se na něj, když jí podržel dveře. „Něco, co bychom podle tebe měli vědět?“ Marnesovi v patách došli k několika prázdným místům. Mezi stoly se míhali zaměstnanci kuchyně a skutečně roznášeli jídlo, místo aby nechali mechaniky stát ve frontě u výdeje. Než se skupinka stihla usadit na zprohýbaných hliníkových lavicích, přistály před nimi misky s polévkou, sklenice vody s plátky limetky plovoucími na hladině a kusy chleba ulomené z bochníků, položené přímo na odřenou desku stolu.

„Chcete, abych se za ni zaručil?“ Marck se posadil a poděkoval mohutnému muži, který jim rozdal jídlo a lžíce. Jahnsová se rozhlédla po ubrousku a uviděla, že většina mužů a žen používá umaštěné hadry, jež jim visely ze zadních nebo náprsních kapes.

„Stačí prostě něco, co bychom měli vědět.“

Marnes si prohlédl chléb, přičichl k němu a kousek namočil do polévky. Od vedlejšího stolu se se závěrem nějaké historky nebo vtipu ozval výbuch smíchu.

„Vím, že dokáže zvládnout jakoukoliv práci, která jí přijde do cesty. Vždycky to dokázala. Ale hádám že nepotřebujete, abych vás přemlouval k něčemu, kvůli čemu jste už vážili tak dlouhou cestu. Řekl bych, že už jste se rozhodli.“

Spolkl plnou lžíci polévky. Jahnsová zvedla svůj příbor a zjistila, že je pokroucený, s vyštípanými vruby a poškrábaný, jako by jím někdo něco dlabal.

„Jak dlouho ji znáš?“ zeptal se Marnes. Zástupce šerifa žvýkal mokrý chléb a ze všech sil se snažil splynout s okolím, vypadat, jako by tam patřil.

„Já jsem se tady dole narodil,“ pověděl jim Marck hlasitě, aby překřičel hluk v místnosti. „Když sem Jules přišla, dělal jsem stín v elektrotechnickém úseku. Je o rok mladší než já. Dával jsem jí tak dva týdny, než začne vřískat, že chce pryč. Už jsme tu měli spoustu takových uprchlíků a přestupů, dětiček ze středních pater, které si myslely, že je tady jejich problémy nedoženou…“

Větu nedořekl a oči se mu rozzářily, když se k Marnesovi naproti němu nasunula zdrženlivě se tvářící žena. Nová příchozí si otřela ruce hadrem, zastrčila jej do náprsní kapsy a naklonila se přes stůl, aby políbila Marcka na tvář.

„Drahoušku, tohle je zástupce šerifa Marnes,“ ukázal Marck na Marnese, jenž si dlaní otíral knír. „Tohle je moje žena Shirly.“ Podali si ruce. Tmavé skvrny na Shirlyiných kloubech byly podle všeho nesmytelné; tetování zrozené prací.

„A naše starostka. Tohle je Jahnsová.“ Obě ženy si také podaly ruce. Jahnsová na sebe byla pyšná, že opětovala pevný stisk, aniž by se ošívala kvůli umazání.

„Teší mě,“ řekla Shirly. Její jídlo se nějak zhmotnilo během představování. Hladina její polévky se vlnila a vypouštěla páru.

„Stal se nějaký zločin, strážníku?“ Shirly se na Marnese usmála, zatímco si lámala chléb, aby mu dala najevo, že je to žert.

„Přišli lanařit Jules, aby se odstěhovala k nim nahoru,“ řekl Marck a Jahnsová ho přistihla, jak na manželku pozvedá obočí.

„Hodně štěstí,“ řekla Shirly. „Jestli se ta holka kdy o nějaké patro přestěhuje, bude to níž. Do dolů.“

Jahnsová se chtěla zeptat, co tím Shirly myslí, ale Marck se otočil a navázal tam, kde předtím skončil: „Takže, pracoval jsem v elektrotechnickém, když se tu objevila…“

„Nudíš je vyprávěním o svých stínových dnech?“ otázala se Shirly.

„Vyprávím jim, jak sem Jules přišla.“

Jeho žena se usmála.

„Učil jsem se tenkrát u starého Walka. To bylo v době, kdy ještě tu a tam chodíval ven…“

„Jo, aha, Walker.“ Marnes zamával lžící na Jahnsovou. „Prohnaný chlapík. Nikdy nevychází z dílny.“

Jahnsová přikývla a snažila se neztratit nit. Několik bujarých stolovníků od vedle se zvedlo k odchodu. Shirly a Marck jim zamávali na rozloučenou a prohodili s nimi několik slov. Potom se otočili zpátky ke svému stolu.

„Kde jsem to přestal… aha, takže Jules jsem poprvé uviděl, když přišla do Walkovy dílny s tím čerpadlem.“ Marck se napil ze sklenky vody. „Jedna z prvních věcí, které jí dali za úkol – tedy, pamatujte, že to byla ještě malá holka. Třináct roků. Hubená jako drát. Čerstvě z prostředních pater nebo tam odněkud shora.“ Mávl rukou, jako by to bylo jedno. „Nechali ji vláčet velká čerpadla nahoru k Walkovi, aby převinul motory, tedy aby v podstatě odmotal a znovu namotal půl druhého kilometru drátu.“ Marck se odmlčel a zasmál se. „No, spíš aby Walk nechal celou tu práci udělat mě. Je to něco jako iniciační obřad, víte? Všichni přece svým stínům děláte takové věci, ne? Abyste jim trochu srazili hřebínek.“

Ani Jahnsová, ani Marnes se nepohnuli. Marck pokrčil rameny a pokračoval: „No, a tahle čerpadla jsou těžká, že jo? Musela vážit víc než ona. Možná dvakrát tolik. A ona tyhle věci měla sama naložit na dvoukolák a dostat je o čtyři patra schodů výš…“

„Počkej. Jak?“ Jahnsová se snažila představit si děvče toho věku, jak stěhuje kus kovu dvakrát těžší než ono samo.

„To je jedno. Kladkostroj, lana, podplácení, jak sama uzná za vhodné. O to přece jde, ne? A těch krámů jí přidělili deset, aby je…“

„Deset,“ vydechla Jahnsová.

„Jo, a možná dva opravdu potřebovaly převinout,“ dodala Shirly.

„Kdyby aspoň to,“ zasmál se Marck. „No a tak jsme s Walkem začali přijímat sázky, jak dlouho Jules vydrží, než se složí a uteče zpátky k tátovi.“

„Já jsem jí dávala týden,“ řekla Shirly.

Marck si zamíchal polévku a zavrtěl hlavou. „Jde o to, že když to pak dokázala, nikdo z nás neměl tušení, jak to provedla. Uběhlo několik let, než nám to konečně prozradila.“

„To jsme seděli u támhletoho stolu,“ ukázala Shirly. „V životě jsem se tolik nenasmála.“

„Co vám řekla?“ zeptala se Jahnsová. Na svou polévku už zapomněla. Pára z ní už dávno přestala stoupat.

„No, já jsem samozřejmě za ten týden převinul cívky u deseti čerpadel. Celou tu dobu jsem čekal, až se Jules složí. Doufal jsem v to. Prsty mě bolely. Prostě je nemohla všechna přestěhovat.“ Marck zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Ale já jsem pořád převíjel, ona si hotové čerpadlo vždycky odvlekla a za chvíli přitáhla další. Za šest dní jsme je měli všechna hotová. Ten malý spratek potom zašel za Knoxem, který tenkrát ještě dělal jenom vedoucího směny, a požádal ho o den volna.“

Shirly se zasmála, ale nezvedla oči od polévky.

„Někdo jí pomohl,“ nadhodil Marnes. „Někomu jí nejspíš bylo líto.“

Marck si otřel oči a zavrtěl hlavou. „Ale houby. Někdo by to viděl, někdo by něco řekl. Obzvlášť když to chtěl vědět Knox. Starouš málem vyletěl z kůže, když se z ní snažil dostat, jak to udělala. Jules tam jenom stála, klidná jako vybitá baterie, a krčila rameny.“

„A jak to tedy udělala?“ vyzvídala Jahnsová. Umírala zvědavostí.

Marck se usmál. „Přepravila jenom jedno čerpadlo. Málem si zlomila hřbet, než ho tam nahoru dovlekla, ale přepravila jenom jedno.“

„Jo, a ty jsi ten krám desetkrát převinul,“ řekla Shirly.

„Hele, nemusíš mi to povídat.“

„Počkejte.“ Jahnsová zvedla ruku. „Ale co ta ostatní?“

„Převinula je sama. Řekl bych, že za to může Walk. Když si Jules ten první večer prohlížela dílnu, pusa se mu nezastavila. Ona se vyptávala, otravovala mě, dívala se mi pod ruce, když jsem dělal na tom prvním čerpadle. Když jsem skončil, odvezla to čerpadlo chodbou dozadu, nestarala se o schody a uložila vozík i s čerpadlem do lakýrnické dílny. Potom seběhla dolů, vzala další čerpadlo a odvlekla ho za roh do skladu nářadí. A celou noc se tam učila, jak se převíjí motor.“

„Aha.“ Jahnsová postřehla, kam to celé míří. „A ráno ti jenom zpoza rohu přivezla stejné čerpadlo jako den předtím.“

„Přesně tak. A potom šla navíjet měď o čtyři patra níž, zatímco já jsem totéž dělal nahoře.“

Marnes vybuchl smíchy a plácal přitom rukama do stolu, až misky a kousky chleba poskakovaly.

„Dělal jsem ten týden v průměru dva motory denně. Brutální tempo.“

„Technicky vzato to byl jenom jeden motor,“ připomněla Shirly s úsměvem.

„Jo. A ona se mnou držela krok. Předala je všechny svému zdroji o den dřív a na ten zbylý den požádala o volno.“

„A ten den volna dostala, jestli si dobře vzpomínám,“ podotkla Shirly se smíchem. „Stín, který dostane volno. To je na tom to nejlepší.“

„Jde o to, že se vůbec nepředpokládalo, že ten úkol zvládne.“

„Chytré děvče,“ poznamenala Jahnsová s úsměvem.

„Až moc,“ řekl Marck.

„A co s tím dnem volna udělala?“ zeptal se Marnes.

Marck prstem potopil plátek limetky pod vodu a chvilku jej tam podržel.

„Strávila den se mnou a s Walkem, šmejdila po dílně, vyptávala se, jak tohle či ono funguje, kam vedou které dráty, jak odšroubovat šrouby a dostat se dovnitř a tak podobně.“ Napil se. „To, co chci říct, asi je, abyste byli hodně opatrní, jestli chcete Jules dát nějakou práci.“

„Proč?“ zeptal se Marnes.

Marck si prohlížel spleť trubek a kabelů nad sebou.

„Protože ona ji nabeton udělá. I když to od ní vůbec nečekáte.“

ČTRNÁCT

Po jídle jim Shirly a Marck vysvětlili, jak se dostanou na ubytovnu. Jahnsová přihlížela, jak se mladý manželský pár líbá. Marck přišel z jedné směny, zatímco Shirly odcházela na druhou. To společné jídlo bylo pro jednoho snídaní a pro druhého večeří. Jahnsová oběma poděkovala za jejich čas a pochválila večeři. Potom s Marnesem opustili jídelnu, která byla hlučná skoro stejně jako generátorovna, a vydali se klikatými chodbami vstříc postelím.

Marnes měl přespat ve společné ložnici řadových mechaniků první směny. Připravili mu skládací lůžko, jež bylo podle odhadu Jahnsové o patnáct centimetrů kratší, než potřeboval. Jahnsová měla vyhrazený malý byt na stejné chodbě. Rozhodli se, že počkají tam. Těšili se ze soukromí, masírovali si bolavé nohy a mluvili o tom, jak je v hlubině všechno jiné, až se ozvalo zaklepání na dveře. Juliette otevřela a vešla dovnitř.

„Oni vás dali oba do jednoho pokoje?“ zeptala se překvapeně.

Jahnsová se zasmála. „Ne, zástupce ubytovali ve společné ložnici. A já bych beze všeho zůstala také mezi ostatními.“

„Na to zapomeň,“ řekla Juliette. „Tam pořád vodí nováčky a rodiny na návštěvu. Nestojí to za moc.“

Jahnsová se dívala, jak si Juliette v ústech přidržuje kus provázku, podebírá vlasy, ještě mokré ze sprchy, a svazuje je do ohonu. Převlékla se do jiných montérek a Jahnsová usoudila, že skvrny na nich jsou neodstranitelné, že tkanina je skutečně vypraná a připravená na další směnu.

„Kdy tedy můžeme vyhlásit odstávku?“ zeptala se Juliette. Dovázala uzel, založila ruce na prsou a opřela se o zeď vedle dveří. „Předpokládám, že budete chtít využít nálady po čištění, ne?“

„Kdy můžeš začít?“ zeptala se Jahnsová. Náhle si uvědomila, že jedním z důvodů, proč chce tuto ženu za šerifa, je pocit, že je nedosažitelná. Jahnsová se ohlédla po Marnesovi a napadlo ji, nakolik asi pro něj její přitažlivost před všemi těmi roky, když jako mladá žila s Donaldem, měla tak jednoduché vysvětlení.

„Hned zítra,“ řekla Juliette. „Záložní generátor bychom mohli mít připravený zítra ráno. Mohla bych dneska odpracovat další směnu, abych se ujistila, že těsnění…“

„Ne,“ zarazila ji Jahnsová pozvednutou rukou. „Kdy můžeš začít s prací šerifa?“ Prohrabávala otevřený batoh, rozkládala složky po lůžku a hledala smlouvu.

„Já… myslela jsem, že už jsme si to ujasnili. Nemám zájem stát se…“

„Takoví jsou nejlepší,“ ozval se Marnes. „Ti, kteří o to nemají zájem.“ Stál naproti Juliettě, palce zavěšené v lacláčích, a opíral se o jednu ze stěn bytečku.

„Je mi líto, ale tady dole není nikdo, kdo by to jednoduše mohl vzít za mě,“ zavrtěla Juliette hlavou. „Myslím, že vy dva nechápete, co všechno děláme…“

„Myslím, že ty nechápeš, co děláme my tam nahoře,“ řekla Jahnsová. „Nebo proč tě potřebujeme.“

Juliette pohodila hlavou a zasmála se. „Podívejte se, já tady dole mám stroje, o který vy nemůžete mít…“

„A k čemu jsou dobré?“ otázala se Jahnsová. „Co ty stroje dělají?“

„Udržují celou tuhle zatracenou díru v chodu!“ prohlásila Juliette. „Kyslík, který dýcháte? Ten tady dole recyklujeme. Toxiny, které vydechujete? Čerpáme je do země. Mám vám sepsat seznam všeho, co se vyrábí z ropy? Každý kousek plastu, každý gram gumy, všechna rozpouštědla a čistidla, a to ani nemluvím o elektřině!“

„A všechno tohle tady bylo už předtím, než ses narodila,“ připomněla Jahnsová.

„No, říkám vám, že by to nevydrželo do konce mého života. Ne v tom stavu, v jakém to bylo.“ Znovu založila ruce na prsou a opřela se o zeď. „Myslím, že nechápete, v jakém srabu bychom se bez těch strojů ocitli.“

„A já myslím, že ty nechápeš, jak zbytečné ty stroje budou bez všech těch lidí.“

Juliette odvrátila pohled. Bylo to poprvé, kdy ji Jahnsová viděla zakolísat.

„Proč nikdy nenavštěvuješ svého otce?“

Juliette prudce otočila hlavu a zadívala se na druhou zeď. Shrnula si několik volných vlasů s čela. „Podívejte se na můj pracovní výkaz,“ řekla. „Kde bych na to vzala čas?“

Než mohla Jahnsová odpovědět, že jde přece o rodinu, že pro tu se vždycky najde čas, Juliette se k ní obrátila čelem. „Vy si myslíte, že mi na lidech nezáleží, že? Ale to jste vedle. Záleží mi na každém člověku v sile. A muži a ženy tady dole, v zapomenutých patrech mechanického úseku, ti jsou moje rodina. Pracujeme, žijeme a umíráme tady vedle sebe.“ Podívala se na Marnese. „Není to tak? Tys to přece viděl.“

Marnes nic neřekl. Jahnsová přemýšlela, jestli mluví konkrétně o tom „umírání“.

„Zeptali jste se ho, proč mě nikdy nepřijde navštívit on? On přece má spoustu času. Nic tam nahoře nemá.“

„Ano, sešli jsme se s ním. Tvůj otec na mě působí jako velmi zaměstnaný muž. Cílevědomý jako ty.“

Juliette odvrátila pohled.

„A stejně paličatý.“ Jahnsová nechala papíry na lůžku a postavila se ke dveřím sotva krok od Julietty. Z vlasů mladé ženy ucítila mýdlo. Viděla, jak se jí chřípí chvěje rychlým a těžkým oddechováním.

„Dny se hromadí a zabetonovávají malá rozhodnutí, že? Rozhodnutí nejít na návštěvu. Prvních několik dní uplyne docela snadno; mládí a zlost ti pomohou se přes ně přenést. Ale potom se začnou hromadit jako nerecyklovaný odpad. Nemám pravdu?“

Juliette mávla rukou. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Mluvím o dnech, ze kterých se stávají týdny, měsíce, roky.“ Málem dodala, že sama prodělává totéž, že stále hromadí dny, ale Marnes byl s nimi v pokoji a poslouchal. „Za chvíli v sobě živíš hněv jenom proto, abys ospravedlnila starý omyl. A potom už je to jenom hra. Dva lidé, kteří stojí zády k sobě a odmítají se ohlédnout přes rameno, protože se bojí být první, kdo té šance využije…“

„Takhle to nebylo,“ odsekla Juliette. „Já tu vaši práci nechci. Určitě máte spoustu jiných, kteří by ji chtěli.“

„Když to nebudeš ty, bude to někdo, komu nemohu s jistotou věřit. Už ne.“

„Tak to dejte dalšímu v pořadí.“ Usmála se.

„Buď ty, nebo on. A já mám obavy, že se bude řídit spíš tím, co řeknou ve třicátých patrech, než mou radou nebo Dohodou.“

Zdálo se, že tohle na Juliettu zabralo. Povolila křečovitě založené ruce na prsou, otočila se a podívala se Jahnsové do očí. Marnes to všechno upřeně pozoroval přes pokoj.

„Ten poslední šerif, Holston – co se s ním stalo?“

„Šel čistit,“ řekla Jahnsová.

„Dobrovolně,“ dodal Marnes rozmrzele.

„Já vím, ale proč?“ Zamračila se. „Slyšela jsem, že to udělal kvůli manželce.“

„Kolují všelijaké domněnky…“

„Vzpomínám si, že o ní mluvil, když jste vy dva tady dole vyšetřovali Georgeovu smrt. Nejdřív jsem si myslela, že se mnou flirtuje, ale on zkrátka dokázal mluvit jenom o své ženě.“

„Účastnili se tou dobou loterie,“ připomněl jí Marnes.

„Jo, správně.“ Chvíli se dívala na lůžko poseté papíry.

„Já tu práci neumím. Vím jenom, jak spravovat věci.“

„To je stejné,“ ujistil ji Marnes. „Hodně jsi nám s tím případem pomohla. Vidíš, jak věci fungují. Jak do sebe zapadají. Drobná vodítka, která jiní lidé přehlédnou.“

„Ale to mluvíš o strojích,“ řekla.

„Lidé nejsou o mnoho jiní,“ sdělil jí Marnes.

„Myslím, že tohle už přece víš,“ řekla Jahnsová. „Naopak si myslím, že máš ten správný přístup. Tu správnou povahu. Je to jenom trochu politická funkce. Odstup je dobrá věc.“

Juliette zavrtěla hlavou a pohlédla na Marnese. „Takže jsi mě navrhl ty, že? Já jsem se divila, kde se tenhle nápad asi vzal. Připadalo mi to jako něco vytaženého ze země.“

„Půjde ti to,“ přesvědčoval ji Marnes. „Jsem si jistý, že bys byla dobrá ve všem, na co by ses dala. A tohle je důležitější práce, než si myslíš.“

„To bych žila nahoře?“

„Tvoje kancelář je v prvním podlaží. Hned vedle přechodové komory.“

Juliette vypadala, jako když o tom přemýšlí. Jahnsovou povzbudilo, že se vůbec vyptává.

„Plat bys měla vyšší, než vyděláváš teď i s přesčasovými směnami.“

„Ty ses dívala?“

Jahnsová přikývla. „Dovolila jsem si podniknout nějaká předběžná šetření, než jsme sešli dolů.“

„Jako promluvit si s mým otcem.“

„Tak. Víš, on by tě rád viděl. Jestli půjdeš s námi.“

Juliette se dívala na špičky svých bot. „To nevím jistě.“

„Je tu ještě jedna věc,“ řekl Marnes a vyhledal očima Jahnsovou. Potom ukázal pohledem na papíry na lůžku. „IT,“ připomněl jí.

Jahnsová se té narážky chytla.

„Než přijmeš, musíme si vyjasnit ještě jednu záležitost.“

„Ještě nevím, jestli to přijmu. Ráda bych se dověděla něco víc o té odstávce, zorganizovala tady pracovní směny…“

„Podle tradice IT schvaluje obsazení všech jmenovaných funkcí…“

Juliette protočila oči a vydechla. „IT.“

„Ano, a my jsme se cestu dolů stavili i u nich, jenom abychom se domluvili.“

„Jistě,“ řekla Juliette.

„Jde o ty převody materiálu,“ vmísil se do věci Marnes.

Juliette se k němu otočila.

„My víme, že to nejspíš nic není, ale když už to vyplavalo ven…“

„Moment, to je kvůli té žáruvzdorné pásce?“

„Žáruvzdorné pásce?“

„Jo.“ Juliette se zamračila a zavrtěla hlavou. „Ti podrazáci.“

Jahnsová dvěma prsty naznačila ve vzduchu tloušťku pěti centimetrů. „Mají na tebe takhle tlustý fascikl. Prý si přivlastňuješ část dodávek materiálu určeného jim.“

„To snad ne. Děláte si srandu?“ Ukázala ke dveřím. „Kvůli nim nedostáváme materiál, který potřebujeme. Když jsem potřebovala žáruvzdornou pásku – před pár měsíci nám prosakoval výměník tepla –, nemohli jsme žádnou sehnat, protože nám zásobování řeklo, že všechen podkladový materiál je zamluvený. A když nám tam ta objednávka už chvíli ležela, jeden z našich nosičů zjistil, že páska směřuje na úsek IT, že jí dostávají kilometry na povrchovou úpravu těch svých testovacích obleků.“

Juliette se zhluboka nadechla.

„A tak jsem nějakou zabavila.“ Při tom přiznání se podívala na Marnese. „Podívejte, já tady zajišťuju elektřinu, aby oni si mohli dělat kdovíco, a nedostanu k tomu ani základní materiál. A když už, tak má mizernou kvalitu, nejspíš vinou nereálných norem, kvůli kterým výroba nestíhá…“

„Jestli jsi ty věci opravdu potřebovala, pak to chápu,“ přerušila ji Jahnsová.

Podívala se na Marnese, jenž se usmál a sklonil hlavu, jako by chtěl dát najevo, že jí přece říkal, že tohle je na práci šerifa ta správná osoba.

Jahnsová ho ignorovala. „Jsem opravdu ráda, že jsem si mohla vyslechnout tvůj názor na věc,“ řekla Juliettě. „A lituji, že jsem nepodnikla tuhle cestu víckrát bez ohledu na své bolavé nohy. Některé věci tam nahoře považujeme za samozřejmé, hlavně proto, že jim nerozumíme. Teď vidím, že naše kanceláře potřebují lépe komunikovat, že potřebují víc trvalých kontaktů, jaké mám s úsekem IT.“

„Tohle říkám už nějakých dvacet let,“ prohlásila Juliette. „Tady dole koluje takový vtip, že tohle místo bylo naprojektováno tak, aby nás drželo hodně daleko stranou. A občas to tak opravdu vypadá.“

„Nu, jestli tu práci vezmeš a přestěhuješ se nahoru, bude tě slyšet. Mohla bys být první článek v téhle organizační struktuře.“

„Jak se k tomu postaví IT?“

„Budou se vzpírat, ale to je u nich normální. Už jsem takové věci zvládla. Pošlu do své kanceláře po drátě pokyny k několika tísňovým transferům materiálu. Vystavíme je se zpětnou platností, abychom to pořízení materiálu zlegalizovali.“ Jahnsová si mladou ženu upřeně prohlížela. „Pokud budu mít tvoje ujištění, že všechny ty přesměrované dodávky byly absolutně nezbytné.“

Juliette nezaváhala. „Byly,“ prohlásila. „Ale stejně to ničemu nepomohlo. To, co jsme od nich získali, byl šmejd. Rozpadal se, jako by to snad byla jeho jediná funkce. Víte, nakonec jsme tu naši dodávku od zásobování dostali a máme pásku navíc. Ráda bych tam cestou nahoru zaskočila s nabídkou smíru. Naše výrobní specifikace je o tolik lepší…“

„Cestou nahoru?“ otázala se Jahnsová, aby se ujistila, co Juliette řekla, s čím to právě souhlasila.

Juliette je oba přejela pohledem. Přikývla. „Budete mi muset dát ještě týden na to, abych spravila generátor. Beru vás s tou odstávkou za slovo. A abyste rozuměli, vždycky se budu považovat za mechanika a tohle budu dělat zčásti proto, že vidím, kam to vede, když se přehlížejí problémy. Já jsem tady dole odjakživa tvrdě prosazovala preventivní údržbu. Nečekat s opravami na to, až se věci rozbijí, ale sledovat je a věnovat se jim i tehdy, když ještě fungují. Myslím si, že jestli budeme silo považovat za jeden velký motor, my tady dole jsme vana na vyjetý olej, kterým se někdo musí zabývat.“ Napřáhla ruku k Jahnsové. „Zařiď mi tu odstávku a jsem vaše.“

Jahnsová se usmála, uchopila její ruku a obdivovala vřelost a sílu toho sebevědomého stisku.

„Bude to hned první věc, kterou ráno udělám,“ řekla. „A děkuju. Vítej mezi námi.“

Marnes přešel přes pokoj a také Juliettě stiskl ruku. „Jsem rád, žes to vzala, šéfe.“

Juliette se ušklíbla. „No, nenechme se tím příliš unášet. Myslím, že se toho budu muset ještě hodně naučit, než mi tak budeš moct říkat.“

PATNÁCT

Zdálo se příhodné, že jejich zpáteční výstup proběhne při odstávce elektřiny. Jahnsová měla pocit, že se i její životní energie podřizuje nové vyhlášce a uniká jí při každém namáhavém kroku. Trápení při sestupu pocházelo spíš z podrážděnosti; nezvyk na soustavný pohyb se maskoval jako únava z tělesné námahy. Ale teď její křehké svaly musely opravdu zabrat. Ke každému kroku se musela přemlouvat. Došlápla na další schod, opřela se rukou o koleno a vytáhla se nahoru o dalšího čtvrt metru z výšky točitého schodiště, jež v jejích očích narůstala na stovky kilometrů.

Odpočívadlo napravo od ní neslo číslo padesát osm. Zdálo se jí, že každé zůstává v dohledu celou věčnost. Nebylo to jako cesta dolů, kdy se mohla zabrat do myšlenek a minout několik pater bez povšimnutí. Nyní se odpočívadla v jejím zorném poli jen neznatelně sunula za vnějším zábradlím, dlouho zůstávala v dohledu a vysmívala se jí kalným zeleným svitem nouzového osvětlení, zatímco se Jahnsová plahočila nahoru, jeden namáhavý a roztřesený krok za druhým.

Marnes šel vedle ní a přidržoval se vnitřního zábradlí, ona se držela vnějšího a hůl bouchala do liduprázdných schodů mezi nimi. Občas se o sebe otřeli rameny. Měla pocit, jako by byli pryč celé měsíce, daleko od svých kanceláří, od svých povinností, od navyklé neosobnosti. Dobrodružná cesta do hlubiny, aby získali nového šerifa, se vyvrbila jinak, než si Jahnsová představovala. Snila o návratu do mládí, a místo toho odhalila, že ji pronásledují duchové minulosti. Doufala, že najde novou energii, a místo toho na její kolena a záda dolehly roky namáhání. To, co mělo být velkolepé turné po silu, naopak skončilo plahočením v relativní anonymitě a ona nyní přemýšlela, jestli ji chod a údržba sila vůbec potřebuje.

Svět kolem ní je rozvrstvený. Nyní to viděla ještě zřetelněji. Horní konec se zaobírá zamženým výhledem a oblíbenou snídani, vymačkanou šťávu, považuje za samozřejmost. Lidé, kteří žijí níž a obdělávají zahrady, nebo čistí klece zvířatům, se pohybují ve vlastním světě půdy, zeleně a hnojiva. Pro ně je výhled ven okrajová záležitost, kterou ignorují, dokud nepřijde čištění. A potom je tu hlubina se strojírenskými dílnami a chemickými laboratořemi, ropnými čerpadly a ozubenými převody, praktický svět zaolejovaných nehtů a pachu dřiny. Pro tyto lidi je vnější svět pouhá povídačka a potraviny, které se k nim shora trousí, jenom živiny pro tělo. Účelem sila je z pohledu těchto lidí udržovat stroje v chodu, kdežto Jahnsová to odjakživa, po celý svůj dlouhý život, viděla obráceně.

Z šera se vynořilo odpočívadlo číslo padesát sedm. Na ocelovém roštu seděla mladičká dívčina, kolena přitažená k tělu, ruce ovinuté kolem nich. Držela dětskou knihu v ochranném plastovém obalu tak, aby na ni dopadalo slabé světlo z výbojky nad ní. Jahnsová se na dívku dívala, ale ta se ani nehnula, jen očima přelétala barevné stránky. Ani nezvedla hlavu, aby se podívala, kdo odpočívadlo obytného patra míjí. Nechali ji za sebou a ona postupně zmizela ve tmě, jak se Jahnsová a Marnes stále pachtili nahoru, vyčerpaní z třetího dne výstupu. Zdola ani shora k nim nedoléhalo žádné chvění nebo zvonění kroků, silo bylo strašidelně tiché a bez života. Místa bylo právě tak na to, aby dva staří přátelé, dva kamarádi, šli vedle sebe po schodech s oprýskaným nátěrem, ruce se jim houpaly a tu a tam – velmi zřídka – se otřely o sebe.

Na noc zůstali na stanovišti zástupce šerifa pro prostřední sekci. Strážce středních pater trval na tom, aby vzali zavděk jeho pohostinností, a Jahnsová toužila posílit podporu pro dalšího šerifa nominovaného z mimoprofesních kruhů. Po studené večeři v téměř úplné tmě a dostatku nezávazného klábosení na to, aby uspokojili hostitele i jeho ženu, se Jahnsová uchýlila do hlavní kanceláře, kde jí co nejpohodlněji nachystali rozkládací pohovku. Ložní prádlo bylo vypůjčené z nějakého příjemnějšího prostředí a bylo cítit mýdlem za dvě poukázky. Marnese uložili na palandu v cele, jež stále páchla po domácí lavorovici a po opilci, jenž se po čištění nechal příliš unést.

Osvětlení bylo tak matné, že si ani nevšimli, kdy zhaslo. Jahnsová ležela po tmě na pohovce, v roztřesených svalech se jí rozlévala úleva z nehybnosti, nohy měla plné křečí a ztuhlé jako kost, přecitlivělá záda volala po protažení. Mysl jí však pracovala dál a zabloudila zpět k unavenému hovoru, kterým si krátili čas během uplynulého dne výstupu.

Ona a Marnes jako by kolem sebe kroužili, zkoumali vzpomínky na starou přitažlivost, sondovali citlivost dávných jizev a hledali nějaké slabé místečko, které snad zbývalo v křehkých a sešlých tělech, pod svraskalou kůží vyschlou jako papír, uvnitř srdcí z tvrdlých zákonem a politikou.

Často se zkusmo objevovalo Donaldovo jméno jako dítě vkrádající se do postele dospělých a nutící zdrženlivé milence udělat mu místo mezi sebou. Jahnsová znovu truchlila pro svého dávno zesnulého manžela. A poprvé v životě litovala následných desetiletí samoty. To, v čem vždycky viděla své poslání – žít v odloučení a sloužit vyššímu dobru –, jí nyní připadalo jako prokletí. Připravila se o celý život. Nechala se vymačkat až na dřeň. Šťáva její snahy a obětovaných roků prosakovala silem, jež o čtyřicet pater níž stěží něco vědělo a sotva tomu věnovalo pozornost.

Nejsmutnější na téhle cestě byla shoda s Holstonovým duchem, k níž nakonec dospěla. Teď už si to dokázala přiznat: hlavním důvodem pro její výpravu, možná dokonce i důvodem, proč chtěla mít šerifem Juliettu, bylo propadnout se do nejhlubší hlubiny, co nejdál od smutného pohledu na to, jak vítr rozleptává promarněné mládí dvou milenců přitulených k sobě v úžlabině kopce. Vydala se na cestu, aby Holstonovi unikla, a místo toho ho našla. Nevyřešila ještě záhadu, proč všichni, kdo byli posláni čistit, skutečně svůj úkol splnili, ale snad už chápala, proč se našlo několik politováníhodných případů, kteří se k té práci přihlásili dobrovolně. Raději se připojit k duchům, než se jimi nechat pronásledovat. Raději žádný život než prázdný…

Dveře zástupcovy kanceláře zaskřípaly v pantech, jimž už ani naolejování nepomáhalo. Jahnsová se pokusila posadit, prorazit zrakem tmu, ale svaly měla příliš rozbolavělé a oči příliš staré. Napadlo ji, že něco zavolá, aby dala hostitelům vědět, že je v pořádku a že nic nepotřebuje, ale místo toho poslouchala.

Kroky se k ní blížily, na ošoupaném koberci byly téměř neznatelné. Přibližovaly se k lůžku beze slov, jen za vrzání starých kloubů, pak se drahá a voňavá přikrývka zvedla a mezi dvěma živými dušemi se rozhostilo porozumění.

Jahnsová zatajila dech. Zatápala po ruce, jež svírala její přikrývku. Odsunula se na malé rozkládací pohovce co nejdál ke straně, aby udělala místo, a stáhla ho k sobě.

Marnes si ji přisunul rukama a vrtěl se tak dlouho, až mu ležela u boku, jednu nohu přehozenou přes jeho, ruce kolem jeho krku. Na tváři ji zašimral jeho knír a ucítila, jak ji zlehka líbá našpulenými rty na koutek úst.

Jahnsová mu položila dlaně na tváře a zabořila obličej do jeho ramene. Rozbrečela se jako školačka, jako čerstvý stín, jenž se cítí ztracený a vystrašený v děsivé divočině neznámé práce. Plakala se strachem, ale ten se brzy rozplynul. Rozplynul se jako bolest v zádech, po nichž ji Marnes hladil. Rozpouštěl se, dokud jej nenahradila otupělost, a tu po celé věčnosti roztřesených vzlyků vystřídal pocit.

Jahnsová si opět připadala jako živá. Pociťovala rozechvění dotýkajících se těl, její předloktí na jeho tvrdých žebrech, její ruce na jeho rameni, jeho ruce na jejích bocích. A za další slzy mohlo z části radostné uvolnění, z části oplakávání ztraceného času, z části vítaný smutek dlouho odkládaného a konečně nastalého okamžiku, který uchopila a pevně držela.

A takhle usnula, vyčerpaná zdaleka nejenom výstupem, s propletenými prsty po pouhých několika rozechvělých polibcích, po šeptaných slůvkách něžnosti a uznání. Hlubiny spánku ji stáhly k sobě, únava v kloubech a kostech podlehla dřímotě, o kterou Jahnsová nestála, ale kterou zoufale potřebovala. Poprvé za celé desítky let spala s mužem v náručí a probudila se na lůžku sice prázdném tak, jak to důvěrně znávala, ale s nezvykle plným srdcem.

V polovině čtvrtého a posledního dne výstupu se blížili k třicátým patrům a úseku informačních technologií. Jahnsová se přistihla, že cestou dělá víc přestávek na napití a na promasírování svalů nikoliv kvůli únavě, kterou předstírala, nýbrž ze strachu z této zastávky a z návštěvy u Bernarda, ze strachu, že se jejich cesta vůbec chýlí ke konci.

Cestou vzhůru je provázely temné a hluboké stíny způsobené odstávkou elektřiny a ruch velmi zřídl, neboť většina obchodníků na dobu omezení provozu sila zavřela. Juliette, jež zůstala dole, aby řídila opravy, Jahnsovou varovala před blikáním světel nápájených ze záložního generátoru. Přesto jí chvějivé osvětlení během dlouhého stoupání šlo na nervy. Vytrvalé pulzování jí připomnělo vadnou výbojku, kterou nešťastně snášela po větší část svého prvního funkčního období. Výbojku si přišli prohlédnout dva různí technici z elektrotechnického úseku a oba ji posoudili jako dostatečně provozuschopnou na to, aby ji nebylo nutno vyměnit. Až když Jahnsová podala žádost McLainové, už tehdy vedoucí úseku zásobování, dočkala se náhrady.

Jahnsová si pamatovala, že výbojku tehdy McLainová přinesla osobně. Nebyla v čele zásobování ještě dlouho a doslova tu věc přes to množství schodů propašovala. Už tehdy Jahnsová k oné ženě s tak velkou mocí a odpovědností vzhlížela. Pamatovala si, jak se jí McLainová zeptala, proč neudělala to, co všichni ostatní – proč výbojku jednoduše nerozbila úplně.

Jahnsovou nějaký čas trápilo, že ji něco takového nenapadlo – dokud na tohle selhání nezačala být hrdá: dokud nepoznala McLainovou natolik dobře, aby pochopila, že ta otázka znamenala poklonu a osobní dodávka byla za odměnu.

Když vyšli do třicátého čtvrtého patra, Jahnsová měla pocit, že jsou v jistém smyslu zase doma: zpět v říši známého, na hlavním odpočívadle úseku IT. Opřela se o zábradlí a o svou hůl a počkala, až Marnes vyřídí vstup. Když se dveře otevřely, bledou záři sníženého přítoku elektřiny vymetlo ze schodiště jasné světlo zpoza nich. Nebylo to všeobecně známo, ale důvodem pro přísná omezení spotřeby elektřiny v jiných poschodích byly převážně výjimky, jimž se těšil úsek IT. Bernard pohotově připomínal různé články Dohody, které se o nich zmiňovaly. Juliette sice protestovala, že by servery neměly dostávat přednost před růstovým osvětlením na farmách, ale nakonec vzala zavděk tím, co měla jisté, a spokojila se s opravou hlavního generátoru. Jahnsová poučila Juliettu, že se na to má dívat jako na první lekci v politických kompromisech. Juliette se nechala slyšet, že v tom vidí ukázku slabosti.

Uvnitř Jahnsová zjistila, že na ně Bernard už čeká s výrazem, jako kdyby vypil kyselou ovocnou šťávu. Rozhovor několika pracovníků IT stojících opodál po jejich příchodu záhy ztichl a Jahnsová nijak nepochybovala o tom, že je cestou nahoru zpozorovali a očekávali.

„Bernarde,“ oslovila ho a snažila se přitom dýchat klidně, aby nepoznal, jak je unavená. Ať si myslí, že pro ni cesta z hlubiny nahoru byla jen malá procházka.

„Marie.“

To bylo úmyslné znevážení. Na Marnese se ani nepodíval, ani nedával najevo, že by vzal na vědomí, že zástupce šerifa je v místnosti.

„Chceš to podepsat hned tady? Nebo v zasedací místnosti?“ Zalovila v batohu po smlouvě s Juliettiným jménem.

„Na co si to hraješ, Marie?“

Jahnsová se začala rozehřívat. Hlouček pracovníků ve stříbrných lacláčích sledoval jejich rozhovor. „Já si na něco hraji?“ zeptala se.

„Myslíš si snad, že ta tvoje odstávka je něco mazaného? Je to tvůj způsob, jak se mi mstít?“

„Mstít?“

„Mám tady servery, Marie…“

„Tvoje servery dostávají plný příděl elektřiny,“ připomněla mu Jahnsová zesíleným hlasem.

„Ale jejich chlazení jde šachtami z mechanického úseku, a jestli teploty vylezou ještě výš, budeme snižovat výkon, což jsme ještě nikdy nemuseli udělat!“

Marnes se s pozdviženýma rukama postavil mezi ně. „Klid,“ řekl chladně s pohledem upřeným na Bernarda.

„Odvolej si svůj stín,“ zavrčel Bernard.

Jahnsová položila Marnesovi ruku na rameno.

„Dohoda zní jasně, Bernarde. Vybírám já. Jmenuji já. Zatím jsme se při podpisu návrhů toho druhého hezky shodli…“

„A já jsem ti řekl, že tahle holka z díry není…“

„Ona tu práci dostala,“ přerušil ho Marnes. Jahnsová si všimla, že položil ruku na pažbu pistole. Nevěděla jistě, jestli si toho všiml i Bernard, ale každopádně zmlkl. Nespustil však oči z Jahnsové.

„Já to nepodepíšu.“

„V tom případě se příště nebudu ptát.“

Bernard se usmál. „Myslíš, že přežiješ dalšího šerifa?“ Obrátil se k pracovníkům v koutě a mávnutím ruky jednoho z nich přivolal. „O tom docela pochybuji.“

Jeden z techniků se oddělil od šeptající skupinky a zamířil k nim. Jahnsová mladého muže znala od vidění z kavárny, vídávala ho nahoře po večerech, když pracovala dlouho do noci. Lukas, jestli si dobře vzpomíná. Stiskl jí ruku a ostýchavě se usmál na pozdrav.

Bernard zakroužil rukou, jako by netrpělivě míchal vzduch. „Podepiš jí, co potřebuje. Já odmítám. Pořiď kopie. Postarej se o všechno ostatní.“ Přezíravě mávl rukou, otočil se a naposledy přejel Marnese a Jahnsovou pohledem, jako by byl znechucen jejich stavem, věkem, postavením, zkrátka něčím. „Jo, a ať jim Sims doplní láhve. Postarej se, aby měli dost jídla na dokulhání domů. Prostě zařiď všechno, co budou jejich sešlé nohy potřebovat, aby měly sílu je odsud odnést zpátky tam, kam patří.“

A s těmito slovy Bernard odkráčel ke střeženým dveřím do srdce úseku IT, zpět do své jasně osvětlené kanceláře, kde spokojeně bzučely servery a teplota pomalu proudícího vzduchu stoupala jako žár rozhněvaného těla, když se v něm zužují cévy a vaří krev.

ŠESTNÁCT

Jak se blížili k domovu, patra jim ubíhala rychleji. V nejtemnějších úsecích schodiště, mezi tichými podlažími plnými zalezlých lidí očekávajících návrat k normálu, se staré ruce setkávaly, chytaly se, držely se propletenými prsty a beze studu a skrývání se komíhaly mezi oběma chodci, zatímco jejich druhé ruce se posouvaly vzhůru po chladné oceli zábradlí.

Jahnsová tu a tam pouštěla Marnesovu ruku jenom proto, aby zkontrolovala, zda má hůl bezpečně zavěšenou na zádech, nebo aby mu z batohu vytáhla polní láhev a napila se z ní. Navykli si pít vodu z láhve toho druhého, protože bylo snadnější sáhnout do jeho batohu než se dobývat do toho na vlastních zádech. A když člověk nesl něco, co ten druhý potřeboval, a mohli si to navzájem zcela rovnocenně poskytovat, bylo v tom i něco milého. Stálo to za to, aby se pustili. Aspoň na chvilku.

Jahnsová dopila, zašroubovala víčko visící na řetízku a zasunula láhev do vnější kapsy Marnesova batohu. Umírala zvědavostí, jestli i po návratu zůstane vztah mezi nimi změněný. Scházelo jim pouhých dvacet pater. To, co se jí včera zdálo jako téměř nepřekonatelná vzdálenost, nyní vypadalo jako kousek, který by mohla urazit, aniž by si toho všimla. Vklouznou zpět do navyklých rolí, až se vrátí do známého prostředí? Bude jí minulá noc stále víc připadat jako sen?

Nebo se vrátí staří duchové, aby je oba pronásledovali?

Chtěla se na tohle vyptávat, ale místo toho mluvili o všedních věcech. Kdy bude Jules, na kterémž to oslovení trvala, připravena vykonávat své povinnosti? Které případy z těch, které měli Marnes a Holston otevřené, bude třeba vyřídit nejdřív? Jaké ústupky by uspokojily úsek IT a uklidnily Bernarda? A jak bude nejlepší se postavit ke zklamání Petera Billingse? Jaký dopad to může mít na procesy, které snad jednoho dne povede jako soudce?

Jahnsovou při debatě o těchto tématech šimralo v břiše. Anebo to možná bylo nervozitou ze všeho, co chtěla říci, ale nemohla. Témat bylo jako zrnek prachu ve vzduchu venku a bylo stejně pravděpodobné, že jí vysuší ústa a umlčí jazyk. Přistihla se, že z jeho polní láhve upíjí stále znovu a znovu. Její láhev jí šplouchala na zádech, žaludek se jí houpal s každým dalším odpočívadlem, každé číslo odpočítávalo zbývající patra do konce jejich cesty, dobrodružství, jež v mnoha ohledech skončilo naprostým úspěchem.

Tak především mají šerifa: horlivou dívku z hlubiny, jež se zdála být do puntíku tak sebevědomá a úctyhodná, jak Marnes vyhrožoval. Jahnsová v lidech jako ona viděla budoucnost sila. Lidé, kteří přemýšlejí dlouhodobě, kteří plánují, kteří dotáhnou věci do konce. Šerify, kteří kandidovali na starostu, už v minulosti měli. Myslela si, že by Juliette případně nebyla marná volba.

A když už byla řeč o kandidatuře, ta cesta rozdmýchala její vlastní cíle a ambice. Nadcházející volby ji vzrušovaly bez ohledu na to, že zřejmě nebude mít žádného soupeře, a dokonce během výstupu promyslela několik krátkých proslovů. Prohlédla, jak by se záležitosti daly řídit lépe, jak by mohla své povinnosti vykonávat pilněji a jak by se do starých kostí sila dal vdechnout nový život.

Ale největší změnu představovalo to, co vyklíčilo mezi ní a Marnesem. Dokonce v posledních hodinách začala mít podezření, že skutečným důvodem, proč nikdy nepřijal povýšení, je ona. Dokud byl zástupcem šerifa, byl mezi nimi dostatečný odstup na to, aby mohl chovat naději, hýčkat svůj neuskutečnitelný sen, že ji sevře do náruče. Kdyby se stal šerifem, mohl by na to zapomenout: příliš velký střet zájmů, příliš bezprostřední podřízenost. Kdyby její teorie byla pravdivá, bylo by to nesmírně smutné a zároveň úžasně milé. Když o tom přemýšlela, sevřela mu ruku. Ta teorie v ní vyvolávala prázdnotu, křečovité svírání žaludku nad vším, co Marnes bez jediného slova obětoval, pocit nesmírného dluhu, s nímž bude muset žít, ať nadále přijde cokoliv.

Přibližovali se k odpočívadlu před porodnicí, a ačkoliv neměli v plánu se cestou nahoru zastavovat na návštěvě u Juliettina otce a přemlouvat ho, aby dceru přijal, Jahnsová si to rozmyslela, když se jí začal připomínat močový měchýř.

„Musím opravdu naléhavě,“ řekla Marnesovi a při tom přiznání, že už nevydrží, se styděla jako dítě. V ústech měla sucho a v břiše jí z přílišného pití kručelo. Nebo to možná bylo ze strachu z návratu domů. „A navštívit Juliettina otce by také nebylo na škodu,“ dodala.

Marnesovi se nad tou záminkou prohnuly konce kníru. „To bychom se tam opravdu měli zastavit,“ řekl.

Čekárna byla prázdná a tabulky jim připomínaly, že mají být zticha. Jahnsová nahlížela za skleněnou přepážku, až uviděla sestru blížit se setmělou chodbou. Když ji sestra poznala, zamračení se změnilo v lehký úsměv.

„Starostko,“ špitla.

„Omlouvám se, že jsem neposlala po drátě vzkaz předem, ale doufala jsem, že bych mohla navštívit doktora Nicholse. A případně u vás použít WC.“

„Samozřejmě.“ Sestra otevřela bzučákem dveře a pokynutím ruky je pozvala dál. „Od vaší poslední návštěvy jsme tu měli dva porody. Máme tu blázinec od chvíle, kdy začali blbnout s tím generátorem…“

„Zahájili odstávku,“ opravil ji Marnes mrzutě a hlasitěji, než mluvila ona.

Sestra po něm střelila pohledem, ale přikývla, jako by jeho výtka byla oprávněná. Sundala z věšáků dva pláště, podala jim je a řekla, aby si věci nechali u jejího stolu.

V čekárně jim pokynula k lavicím a sdělila jim, že najde doktora. „Záchody jsou támhle,“ ukázala na dveře, na nichž byl namalován téměř už setřený starý symbol.

„Hned se vrátím,“ řekla Jahnsová Marnesovi. Potlačila touhu sevřít mu ruku, tak běžným se ten zvyk ze tmy a skrytu v poslední době stal.

Na záchodech téměř nebylo světlo. Jahnsová zápasila s neznámým zámkem na dveřích kabinky a tiše nadávala, zatímco jí v břiše hlasitě škrundalo. Dveře konečně povolily a ona si pospíšila sednout. Když si ulevovala, měla břicho jako v ohni. Směsice vítané úlevy a bolesti z toho, že musela zadržovat potřebu tak dlouho, jí vyrážela dech. Seděla snad celou věčnost, nohy se jí nekontrolovatelně třásly a ona si uvědomila, že to s tempem výstupu přehnala. Pomyšlení na dalších dvacet pater v ní budilo malomyslnost, dutý pocit hrůzy v břiše. Skončila a přesedla si na vedle stojící bidet, aby se očistila. Potom se osušila jedním z ručníků. Spláchla obě zařízení, aby se znečištěná voda vrátila do koloběhu. Vyžadovalo to zkusmé tápání ve tmě, neboť na zdejší uspořádání a vzdálenosti nebyla zvyklá tak jako na podmínky, jež se jí v jejím bytě a kanceláři staly druhou přirozeností.

Na nejistých nohou se vypotácela ze záchodů a uvažovala, jestli by zde neměli zůstat ještě jednu noc, přespat na porodním lůžku a počkat s výstupem do kanceláře do rána. Sotva cítila nohy, když otevřela dveře a vrátila se do čekárny k Marnesovi.

„Už je to lepší?“ zeptal se. Seděl na jedné lavici pro rodinu a vedle něho bylo významně volné místo. Jahnsová přikývla a ztěžka se posadila. Mělce dýchala a přemýšlela, jestli ji bude považovat za slabošku, když přizná, že dnes už nemůže dál.

„Jahnsová? Je ti dobře?“

Marnes se naklonil kupředu. Nedíval se na ni, díval se na podlahu. „Jahnsová. Co se ti, sakra, stalo?“

„Nemluv tak hlasitě,“ zašeptala.

On místo toho vykřikl: „Doktore! Sestro!“

Za leptaným sklem porodnice se mihla postava. Jahnsová si opřela hlavu o čalouněné opěradlo a snažila se ze sebe vypravit slova, napomenout ho, aby toho nechal.

„Jahnsová, zlato, co jsi dělala?“

Držel ji za ruku a hladil ji po ní. Zatřásl jí ramenem. Jahnsová chtěla jenom spát. Blížil se k nim zvuk běžících kroků. Světla se rozsvítila odpudivě jasně. Sestra něco zakřičela. Ozval se známý hlas Juliettina otce, doktora. Ten jí přidělí lůžko. Pochopí její vyčerpanost…

Mluvilo se o krvi. Někdo jí prohlížel nohy. Marnes plakal a slzy mu kanuly do bílého, černě opepřeného kníru. Držel ji za ramena, třásl jí, díval se jí do očí.

„Nic mi není,“ pokusila se říci Jahnsová.

Olízla si rty. Suché. Hrozné sucho v ústech. Požádala o vodu. Marnes zatápal po své polní láhvi, přidržel jí ji u rtů, nalil jí do úst vodu.

Snažila se polknout, ale nešlo to. Položili ji na lavici, doktor jí prohmatával žebra, svítil jí do očí. Ale beztak se kolem stmívalo.

Marnes v jedné ruce svíral láhev, druhou si zajel do vlasů. Brečel. Kvůli něčemu tolik smutku. O tolik víc energie, než má ona. Usmála se na něj a sáhla po jeho ruce. Zázračné úsilí. Vzala ho za zápěstí a řekla mu, že ho miluje. Že ho miluje tak dlouho, kam až její paměť sahá. Unavená mysl už neudržela tajemství a ona mu je nehlasnými pohyby úst sdělovala, zatímco jemu tekly po tvářích slzy.

Viděla, jak se na ni dívají jeho oči, bystré a obklopené vráskami, a jak se znenadání otáčejí k polní láhvi, kterou držel v ruce.

K láhvi, kterou po cestě nesl.

Voda, uvědomila si. Jed určený jemu.

SEDMNÁCT

V generátorovně bylo nezvykle mnoho lidí a podivné ticho. Mechanici v obnošených montérkách stáli za zábradlím v trojřadu a přihlíželi, jak pracuje osazenstvo první směny. Juliette si jejich přítomnost uvědomovala jen matně; to ticho registrovala mnohem ostřeji.

Nakláněla se nad zařízení vlastní výroby na plošině na vysokém podstavci přivařeném ke kovové podlaze, na níž byla rozmístěna zrcátka a stínítka se štěrbinami odrážející světlo přes místnost. To světlo dopadalo na zrcátka připevněná ke generátoru a velkému dynamu a pomáhalo jí dosáhnout jejich přesného nastavení. To podstatné, co ji zajímalo, byla hřídel mezi nimi, ten dlouhý ocelový válec o tloušťce lidského pasu, jenž přenášel výkon spáleného paliva tam, kde se měnil v elektrický proud. Doufala, že bude mít stroje na obou stranách hřídele seřízené s přesností na setiny milimetru. Ale s tím, co dělali, neměl nikdo z nich naprosto žádné zkušenosti. Postupy spěšně naplánovali během celonočních porad, než zprovoznili záložní generátor. Teď už se mohla jenom soustředit na práci, doufat, že ty osmnáctihodinové směny byly k něčemu dobré, a věřit plánům vzniklým v době, kdy si ještě mohla dopřát slušný odpočinek a dokázala přemýšlet naplno.

Když řídila závěrečné usazení, v sále kolem ní panoval mrtvý klid. Dala znamení a Marck a jeho parta utáhli několik mohutných matic na nových, gumou odpružených úchytech v podlaze. Probíhal čtvrtý den odstávky. Generátor bylo třeba zprovoznit do rána a do večera pak najet na plný výkon. Po všem, co s ním udělali – nová těsnění, vyčištění válců, jež vyžadovalo, aby do břicha bestie vlezly mladé stíny –, měla Juliette obavy vůbec jej nastartovat. Během jejího života nebyl generátor nikdy úplně vypnut. Starý Knox si sice pamatoval, že jednou byl nouzově odstaven, když byl ještě stínem, ale pro všechny ostatní byl jeho rachot stejně ustavičný a blízký jako tep vlastního srdce. Juliette byla pod nesmírným tlakem, aby všechno fungovalo. To ona přišla s nápadem provést opravu. Uklidňovala se ujišťováním sebe samé, že to bylo správné rozhodnutí a že nejhorší, co se může stát, bude prodloužení odstávky, dokud se nevypořádají se všemi potížemi. A to bylo mnohem lepší než porucha s katastrofálními následky za několik roků.

Marck dal znamení, že šrouby jsou zajištěné a matice utažené. Juliette seskočila ze svého na koleně vyrobeného lešení a vydala se za parťákem ke generátoru. Bylo obtížné kráčet přirozeně, když se na ni upíralo tolik očí. Nemohla ani uvěřit, že tahle jindy hlučná cháska, tahle její široká dysfunkční rodina umí být tak dokonale potichu. Jako by všichni zatajovali dech a čekali, jestli ten vražedný harmonogram posledních několika dní nevyšel nadarmo.

„Připraven?“ zeptala se Marcka.

Přikývl a otřel si ruce do špinavého hadru, který měl snad pořád přehozený přes rameno. Juliette se podívala na hodinky. Pohled na vteřinovou ručičku tikající po neměnné dráze ji uklidňoval. Kdykoliv měla pochybnosti, zda něco funguje, jak má, podívala se na hodinky. Ne proto, aby zjistila čas, nýbrž proto, aby se podívala na věc, kterou spravila. Byla to oprava tak složitá a náročná – roky čištění a skládání součástek tak maličkých, že je nebylo skoro vidět – že vedle ní aktuální úkol, ať to bylo zrovna cokoliv, vypadal nepatrně.

„Nemáme zpoždění?“ zeptal se Marck s úsměvem.

„Stíháme to skvěle.“ Pohodila hlavou k velínu. Zástupem se začal šířit šepot, když si lidé uvědomili, že se schyluje ke spuštění soustrojí. Desítky si jich stáhly chrániče sluchu z krku a nasadily si je na uši. Juliette a Marck se ve velínu přidružili k Shirly.

„Jak to jde?“ zeptala se Juliette předáka druhé směny, mladé, malé a rázné ženy.

„Senza,“ prohlásila Shirly, zatím co dokončovala přenastavování ovladačů, nulování všech korekcí, jež se během let nastřádaly. Začínali zase úplně od píky a bylo třeba, aby žádná stará provizoria nemaskovala případné nové příznaky. Nový začátek. „Všechno připraveno ke spuštění,“ řekla.

Odstoupila od ovladačů a postavila se vedle manžela. To gesto bylo zřejmé: tohle je Juliettin projekt, možná to poslední, co se kdy bude snažit v hlubinách mechanického úseku opravit. Bude mít tu čest generátor spustit a plnou odpovědnost za to, jak to dopadne.

Juliette přistoupila k ovládacímu panelu a zahleděla se na knoflíky a ukazatele, které v té tmě dokázala rozeznat. Nemohla uvěřit, že toto období jejího života skončilo, že má začít nějaké nové. Pomyšlení na přesun až úplně nahoru ji děsilo víc, než to dokázal tenhle projekt. Představa, že opustí své přátele a rodinu, že se bude věnovat politice, jí nepřipadala tak příjemná jako chuť potu a mazadel na rtech. Ale aspoň bude mít nahoře spojence. Jestli nahoře obstáli lidé jako Jahnsová a Marnes, jestli dokázali přežít, Juliette předpokládala, že ona to zvládne také.

Rukama roztřesenýma spíš vyčerpáním než nervozitou Juliette spustila startovací motor. Ozvalo se hlasité kvílení oznamující, že se malý elektrický motor snaží uvést do pohybu obří dieselový agregát. Zdálo se, že to trvá věčnost, ale Juliette neměla tušení, jak zní normální chod. Marck stál u dveří a držel je otevřené, aby lépe slyšeli případné volání po zastavení. Ohlédl se po Juliettě, stále držící tlačítko zapalování, a jak v sousední místnosti stále kvílel a sténal startér, na čele se mu udělaly ustarané vrásky.

Někdo venku zamával oběma rukama ve snaze dát přes sklo signál.

„Zastav to, zastav to,“ vyhrkl Marck. Shirly se jí vrhla k řídicímu panelu na pomoc.

Juliette pustila tlačítko zapalování a sáhla po vypínači, ale nestiskla jej. Zvenčí sem doléhal zvuk. Silné hučení. Měla pocit, že jej cítí v podlaze, ale ne jako ty staré vibrace.

„Už běží!“ zahulákal kdosi.

„On už běžel,“ zasmál se Marck.

Mechanici venku jásali. Někteří si stáhli chrániče sluchu a vyhazovali je do vzduchu. Juliette si uvědomila, že startovací motor byl hlasitější než opravený generátor, že držela zapalování ještě ve chvíli, kdy už se rozběhl a pokračoval v chodu.

Shirly a Marck se objímali. Juliette zkontrolovala teploty a tlaky na všech vynulovaných měřidlech a zjistila, že prakticky nic nepotřebuje upravit, ale nemohla si být jistá, dokud se generátor nezahřeje. Hrdlo se jí stáhlo emocemi, uvolněním nahromaděného tlaku. Pracovní čety přeskakovaly zábradlí, aby obklopily opravenou bestii. Ti, kdo generátorovnu navštěvovali jen zřídkakdy, se agregátu s téměř nábožnou úctou dotýkali.

Juliette vyšla z velína, aby je pozorovala, aby poslouchala zvuk dokonale pracujícího stroje a seřízených převodů. Stála u zábradlí, ruce položené na ocelové tyči, jež se kdysi třásla a drnčela vibracemi trpícího generátoru, a přihlížela neobvyklé oslavě odehrávající se na pracovišti, kterému se normálně všichni vyhýbali. To hučení bylo nádherné. Elektřina bez obav, vyvrcholení hromady těžké práce a plánování.

Ten úspěch jí dodal novou sebedůvěru k tomu, co leželo před ní, co ji čekalo nahoře. Byla tak skvěle naladěná a tolik se soustředila na opravené stroje, že si nevšimla, jak do místnosti vběhl mladý nosič s popelavou tváří. Hrudník se mu dmul hlubokými nádechy po dlouhém a usilovném běhu. Sotva si všimla, jak ta zpráva putuje po místnosti z úst do úst a šíří se mezi mechaniky, dokud v jejich očích nezpozorovala strach a smutek. A až když oslava úplně utichla a místnost se ponořila do jiného druhu ticha, ticha proloženého vzlyky a neveřícnými zajíknutími a pláčem dospělých mužů, Juliette poznala, že něco není v pořádku.

Něco se přihodilo. Něco velkého a mocného se porouchalo.

A nemělo to nic společného s jejím generátorem.

ČÁST TŘETÍ

VYVRŽENÍ

OSMNÁCT

Na každé kapse bylo číslo. Když Juliette sklonila hlavu a podívala se na prsa, mohla je přečíst, a proto usoudila, že jsou natištěná vzhůru nohama. Měla je přečíst ona a nikdo jiný. Otupěle na ně hleděla přes průzor přilby, zatímco za ní utěsňovali dveře. Před ní se tyčily

další dveře, zakázané. Tiše čekaly na otevření.

Juliette si v prázdnu mezi oběma dveřmi připadala ztraceně, zavřená v pasti přechodové komory plné různobarevných trubek trčících ze

stěn i ze stropu. Všechno kolem se mihotalo za plastovými závěsy.

Syčení argonu čerpaného do komory k ní vzdáleně doléhalo skrz přilbu. Bylo to znamení, že konec je blízko. Rostoucí tlak se opíral do

plastu, vrásnil jej na stěnách a na lavici, obaloval jím těsně trubky. Cítila ten tlak na svém obleku, jako by ji jemně svírala neviditelná ruka.

Věděla, co se stane vzápětí – a v hloubi duše se podivovala, jak se sem vůbec dostala, ona, holka z mechanického úseku, která se nikdy ani za mák nestarala o venek, která porušila nanejvýš jenom méně závažné zákony a která by se spokojila s prožitím zbytku života v nejhlubších útrobách země špinavá od mazadel, spravující rozbité věci a bez většího zájmu o širší svět mrtvých, který ji obklopoval…

DEVATENÁCT

V předchozích dnech

Juliette seděla na podlaze cely a opírala se o vysoké řady ocelových tyčí, na nástěnné obrazovce před sebou obraz ubohého světa. Poslední tři dny, zatímco se učila, jak být šerifem sila, si tento výhled ven prohlížela a podivovala se, proč se kolem něho dělá takový rozruch.

Jediné, co venku viděla, byly nezáživné svahy, šedivé kopce zdvíhající se k ještě šedivějším mrakům, skvrny slunečního světla snažícího se bez valného úspěchu osvětlit krajinu. Mezi tím vším se proháněl strašlivý vítr, zuřivé poryvy zvedající ze země prašné víry a válce, jež se

honily po krajině, jako by byla stvořena jenom pro ně.

Juliette na tom výhledu neviděla nic zajímavého, nic, co by podněcovalo její zvědavost. Byla to neobyvatelná pustina postrádající cokoliv užitečného. Nenacházely se tam žádné zdroje kromě prožrané oceli rozpadajících se věžáků za kopci, ale shromáždění, doprava, přetavení

a vyčištění té oceli by si nepochybně vyžádalo větší náklady, než když jednoduše vytěží novou rudu v dolech pod silem.

Z jejího pohledu byly zakázané sny o vnějším světě smutné a prázdné. Jsou to mrtvé sny. Lidé shora, kteří tento výhled uctívají, to mají pomotané – budoucnost leží dole. Tam, odkud pochází ropa, jež jim poskytuje energii, nerosty, z nichž se vyrábějí užitečné věci, dusík, jenž zúrodňuje půdu na farmách. To ví každý, kdo kdy dělal stín v oboru chemie a metalurgie. Ti, kteří čtou dětské knížky, ti, kdo se pokoušejí po kouscích složit tajemství za pomenuté a nepoznatelné minulosti, žijí v bludu.

Jediný smysl, který v jejich posedlosti nacházela, byl samotný otevřený prostor, vlastnost krajiny, která ji upřímně děsila. Možná je

nějak vadná ona, když má ráda stěny sila, když miluje tmavé omezené prostory hlubiny. Jsou všichni ostatní takoví blázni, aby chovali myšlenky na útěk? Nebo je něco s ní?

Juliette sklopila oči od suchých pahorků a prašného oparu ke složkám s dokumenty rozloženým kolem. Byla to nedokončená práce jejího předchůdce. Na koleni jí balancovala lesklá, dosud nenošená hvězda. Na jedné ze složek ležela polní láhev, bezpečně uzavřená v opakovaně použitelném plastovém sáčku na důkazy. Poté, co posloužila svému smrtonosnému účelu, vypadala docela nevinně. Několik čísel napsaných na sáčku černým inkoustem bylo přeškrtnuto. Čísla dávno vyřešených nebo odložených případů. Na jedné straně stálo nové číslo, číslo totožné s číslem složky, jež zde neležela, složky zaplňované list po listu svědectvími a poznámkami týkajícími se smrti starostky, již všichni měli rádi – ale již někdo zabil.

Juliette některé z těch poznámek viděla, ale jenom z dálky. Byly psány rukou zástupce Marnese, rukama, jež složku ani na chvíli nepustily, jež ji bláznivě svíraly. Občas do té složky nahlédla přes jeho stůl a viděla dokumenty zkropené slzami, jež rozpíjely některá slova a způsobily zkrabatění papíru. Písmo mezi těmi usychajícími slzami byla škrábanice, ani zdaleka ne tak úhledná jako jeho poznámky v jiných složkách. To, co zahlédla, jako by zuřivě letělo po stránce, zuřivě přeškrtaná a přepsaná slova. Byla to tatáž zuřivost, která teď ze zástupce Marnese sálala neustále, kypící hněv, jenž vypudil Juliettu od jejího stolu a zahnal ji pracovat do cely. Zjistila, že nedokáže sedět naproti tak zlomené duši a ještě přemýšlet. Výhled na vnější svět, který se před ní rýsoval, byl sice smutný, ale přece jen vrhal stín

mnohem méně depresivní.

V cele zabíjela čas mezi zašuměnými voláními vysílačky a pochůzkami dolů k nějakému narušení pořádku. Často se prostě posadila a třídila a přerovnávala složky podle předpokládané závažnosti. Byla šerifem celého sila, pro kteroužto práci sice nikdy nikomu nedělala stín, ale už jí

začínala rozumět. Jedna z posledních věcí, které jí starostka Jahnsová řekla, se ukazovala jako pravdivější, než si dokázala představit: lidé jsou jako stroje. Porouchávají se. Nemusí běžet hladce. Mohou člověka spálit nebo zmrzačit, když si nedá pozor. Její práce spočívala nejenom v pátrání po tom, proč a jak se co stalo a kdo za to nese vinu, ale i v rozeznávání příznaků, že se k něčemu takovému schyluje. Náplní práce šerifa, totožně jako u mechanika, bylo stejně tak jemné umění preventivní údržby jako odstraňování následků havárie.

Složky poházené po podlaze byly smutné případy té druhé činnosti: rozmíšky mezi sousedy, které se vymkly z ruky, hlášení krádeží, zdroj jedovaté várky amatérsky vypálené lavorovice, několik dalších případů navazujících na potíže, které ta lavorovice způsobila. Každá ta složka

vyžadovala další pátrání, další pochůzky, další cesty dolů po točitých schodech, aby se pustila do nějakého klikatého rozhovoru a třídila pravdu od lži.

Juliette si v rámci přípravy na práci dvakrát přečetla právní oddíl Dohody. Ležela na lůžku v hlubině, tělo vyčerpané od námahy ze seřizování hlavního generátoru, studovala, jak správně zakládat složky případů, jak se vyhnout znehodnocení důkazů, a všechno to bylo logické a nabízelo to nějakou analogii k její staré práci mechanika. Přístup k místu činu nebo k probíhající potyčce se ničím neliší od příchodu do čerpadlovny, kde se něco porouchalo. Vždycky za to někdo nebo něco může. Věděla, že má naslouchat, pozorovat, klást otázky každému, kdo by mohl mít něco společného s poškozeným zařízením nebo s nástroji, které byly použity, a sledovat řetězec příčin až k samým kořenům. Vždycky tu sice byly matoucí proměnné – nemůžete otočit jedním regulátorem, aniž byste poslali jiný ukazatel za roh –, ale Juliette měla nadání poznat, co je důležité a co je možné zanedbat.

Předpokládala, že právě tento talent u ní zástupce Marnes původně postřehl, tuto trpělivost a skepsi, s níž kladla další a další hloupé

otázky, až nakonec zakopla o odpověď. Skutečnost, že už jednou pomohla vyřešit případ, její sebedůvěře hodně pomáhala. Tehdy to nepoznala, protože se víc soustředila na obyčejnou spravedlnost a na svůj osobní zármutek, ale ten případ se jí stal pohovorem i výcvikem k povolání

v jednom.

Vybrala si z uplynulých let právě tuto složku, na níž se skvěl bledě červený otisk razítka s nápisem UZAVŘENO, vyvedeným tučnými tiskacími písmeny. Odloupla pásku držící okraje u sebe a listovala poznámkami. Mnoho z nich bylo psáno úhledným Holstonovým rukopisem, doprava skloněným písmem, které znala prakticky ze všech písemností na svém stole i v něm, stole, jenž kdysi patříval jemu. Přečetla si poznámky, které o ní napsal, znovu si připomínala případ, který na první pohled vypadal jako vražda, ale ve skutečnosti šlo o sérii nepravděpodobných událostí. Když si to nyní procházela – činíc tak něco, čemu se dosud vyhýbala – probudilo to v ní staré bolesti. A přece si dokázala vzpomenout, jaká útěcha pro ni byla, když se mohla zabavit analýzou stop. Vzpomněla si na vzrušení po vyřešení problému, na uspokojení,

že má odpovědi, které zaplní prázdno zanechané smrtí jejího milence. Ten proces se podobal opravám strojů na přesčasových směnách. Po těch ji bolelo celé tělo od námahy a vyčerpání, což bylo částečně vyváženo vědomím, že zase všechno běží hladce.

Odložila složku, protože ještě nebyla připravena všechno to znovu prožívat. Zvedla jinou, rozevřela si ji do klína a jednu ruku položila na mosaznou hvězdu na svém koleně.

Vyrušil ji stín, který přelétl po nástěnné obrazovce. Juliette zvedla hlavu a uviděla, jak se ze svahu sesypává malá lavina. Ta vrstva

prachu jako by se tetelila ve větru při svém pohybu vstříc senzorům, jež, jak Juliettě vtloukali do hlavy, jsou prý důležité, senzorům, jež jí zprostředkovávaly výhled na vnější svět, o němž ji v dětství strašením donutili věřit, že stojí za pohled.

Ale dnes, když byla dost stará na to, aby uměla přemýšlet sama, a dost blízko na to, aby jej viděla na vlastní oči, si tím už nebyla tak

jistá. Posedlost nejvyšší sekce čištěním ani zdaleka neprosakovala až do hlubiny, kde opravdové čištění udržovalo silo v chodu a všechny lidi naživu. Ale i tam dole jejím přátelům v mechanickém úseku od narození opakovali, aby o venku nemluvili. Byl to docela snadný úkol, když

člověk ven nikdy neviděl, ale teď, když kolem toho výhledu chodila do práce, když sedávala před tou rozlehlostí, kterou mozek nebyl schopen pobrat, chápala, že se musely vynořit nevyhnutelné otázky. Chápala, proč je důležité potlačit jisté myšlenky dřív, než nastane hromadný úprk k východu, než zešílevším lidem na rtech vypění otázky a přinesou jim všem konec.

Otevřela Holstonovu složku. Za životopisem byl tlustý štůsek poznámek o posledních dnech jeho šerifování. Část vztahující se k jeho vlastnímu zločinu měla sotva půl stránky. Zbytek papíru byl prázdný, nevyužitý. Jediný odstavec jednoduše oznamoval, že se dostavil do cely pro horní sekci a vyjádřil přání jít ven. To bylo všechno. Osud člověka shrnutý do několika řádků. Juliette si ta slova přečetla několikrát, než list obrátila.

V zápatí byla poznámka starostky Jahnsové se žádostí, aby na Holstona vzpomínali pro služby, které silu prokázal, a nikoliv jenom jako na dalšího čističe. Juliette si přečetla i tento přípis psaný rukou někoho, kdo také nedávno zesnul. Bylo zvláštní myslet na lidi, o nichž

věděla, že už je nikdy neuvidí. Jedním z důvodů, proč se všechny ty roky vyhýbala svému otci, bylo, že, jednoduše řečeno, byl stále tady. Nehrozilo tedy, že by nemohla kdykoliv změnit názor. Ale s Holstonem a Jahnsovou to bylo něco jiného: oni byli pryč navždy. A Juliette byla tak zvyklá restaurovat zařízení, která byla považována za neopravitelná, až měla pocit, že kdyby se dostatečně soustředila, nebo kdyby vykonala správnou sérii úkonů ve správném pořadí, dokázala by snad i mrtvé přivést zpět k životu, dokázala by znovu vytvořit jejich opotřebovaná těla. Ale věděla, že tomu tak není.

Listovala Holstonovou složkou a kladla si zakázané otázky, některé z nich poprvé v životě. To, co jí připadalo triviální, když žila v hlubině, kde únik výfukových plynů mohl zadusit a porucha odvodňovacích čerpadel mohla utopit všechny, které znala, na ni nyní naléhavě dotíralo. Co má všechno tohle znamenat, tenhle život v uzavřeném podzemí? Co je venku za těmi kopci? Proč jsou lidé tady a jaký to má cíl? Vybudovali ta vysoká sila, jež se rozpadají v dálce, také lidé? Kvůli čemu? A nejdotěrnější dotaz ze všech: Co se Holstonovi, tak rozumnému muži – nebo jeho manželce – honilo hlavou, že chtěli odejít?

Dvě složky jí dělaly společnost, obě označené slovem UZAVŘENO. Obě patřily do kanceláře starosty, kde měly zůstat zalepené a založené.

Jenže Juliette se stále znovu přistihovala při tom, že se k nim vrací častěji než k aktuálnějším případům, které měla ještě před sebou. Jedna z těch složek obsahovala život muže, kterého milovala a jehož smrt pomáhala v hlubině objasnit. V té druhé žil muž, kterého respektovala a jehož práci nyní dělala. Nevěděla, proč je těmi dvěma složkami tak posedlá, zejména když nedokázala snést pohled na Marnese, jak bolestně

hledí na svou vlastní ztrátu, studuje podrobnosti smrti starostky Jahnsové a prochází výpovědi, přesvědčen, že zná vraha, ale bez jediného důkazu, kterým by toho člověka zahnal do kouta.

Někdo zaťukal na mříže nad Juliettinou hlavou. Vzhlédla s očekáváním, že uvidí zástupce Marnese, jak jí chce oznámit, že padla, ale místo toho uviděla cizího muže, kterak na ni shlíží.

„Šerife?“ ozval se.

Juliette odložila složky a shrábla hvězdu z kolena. Vstala a otočila se k malému muži s vypouklým břichem, brýlemi na špičce nosu a v úhledně ušitých a čerstvě vyžehlených stříbrných pracovních kalhotách úseku IT.

„Mohu ti nějak pomoci?“ zeptala se.

Muž prostrčil ruku mřížemi. Juliette si přendala hvězdu do druhé dlaně a ruku stiskla.

„Omlouvám se, že jsem se nahoru dostal až tak pozdě,“ řekl. „Seběhlo se toho teď hodně se všemi těmi ceremoniemi, s tím nesmyslem ohledně generátoru a s těmi právními tahanicemi. Já jsem Bernard, Bernard Holland.“

Juliettě ztuhla krev v žilách. Muž měl tak malou ruku, až se jí zdálo, že mu chybí prst. Přesto měl pevný stisk. Snažila se vyprostit, ale

nepustil ji.

„Jako šerif určitě znáš Dohodu odpředu i pozpátku, takže víš, že teď budu prozatímním starostou přinejmenším do doby, než zorganizujeme volby.“

„Slyšela jsem,“ odvětila Juliette chladně. Podivovala se, jak se tenhle člověk dostal za Marnesův stůl bez nějakého násilí. Stál tady

hlavní podezřelý ze smrti Jahnsové – jenom na nesprávné straně mříží.

„Zakládáš šanony, co?“ Uvolnil sevření a Juliette strhla ruku zpět. Hleděl na dokumenty rozložené po zemi a zdálo se, že utkvěl pohledem

na polní láhvi v plastovém sáčku, ale Juliette si tím nebyla jistá.

„Jenom se seznamuji s rozdělanými případy,“ řekla. „Tady uvnitř je trochu víc místa… aspoň myslím.“

„Nu, tahle místnost určitě zažila spoustu hlubokých myšlenek.“ Bernard se usmál a Juliette si všimla, že má křivé přední zuby, jeden přečníval přes druhý. Dodávalo mu to vzhledu zatoulané myši, na něž líčila pastičky v čerpadlovně.

„Ano, tedy, zjistila jsem, že mi to tady pomáhá utřídit si myšlenky, takže na tom asi něco bude. A kromě toho,“ zadívala se mu do očí, „nečekám, že cela zůstane dlouho prázdná. A až bude obsazená, budu moci ty hluboké myšlenky na den nebo dva odložit, než toho někoho připraví na čištění…“

„Na to bych příliš nepoléhal,“ opáčil Bernard a znovu zablýskal křivými zuby. „Dole se vykládá, že chudák starostka, klid její duši, se

úplně odrovnala tím svým bláznivým výletem. Tuším, že cestovala dolů za tebou, že ano?“

Juliette ucítila v dlani ostré bodnutí. Povolila sevření mosazné hvězdy. Klouby obou rukou měla od zatínání pěstí bílé.

Bernard si posunul brýle na nose. „Ale teď jsem slyšel, že to vyšetřujete jako nějakou levotu.“

Juliette mu dál hleděla do očí a snažila se nenechat se rozptylovat odrazem fádních kopců v jeho brýlích. „Asi bys jako dočasný starosta měl vědět, že s tím zacházíme jako s vraždou,“ odpověděla.

„Pane jo.“ Vyvalil nad ochablým úsměvem oči. „Takže ty pověsti jsou pravdivé. Kdo by něco takového udělal?“ Úsměv se mu rozšířil a Juliette si uvědomila, že jedná s člověkem, který má pocit nezranitelnosti. Nebylo to poprvé, kdy se setkala s tak podlým a přebujelým egem. Jako stín v hlubině mezi takovými žila.

„Myslím, že zjistíme, že viník je ten, kdo tím mohl nejvíc získat,“ pravila suše. A po odmlce dodala: „Starosto.“

Pokřivený úsměv pohasl. Bernard pustil mříže, ustoupil a zastrčil ruce za lacl kalhot. „No, je fajn mít konečně se jménem spojený i obličej. Uvědomuji si, že jsi nestrávila mnoho času mimo hlubinu – a upřímně řečeno, já jsem zůstával ve své kanceláři hodně stranou – ale věci se tady mění. Jako starosta a šerif budeme ty a já hodně spolupracovat.“ Zadíval se na složky u jejích nohou. „A proto očekávám, že mě budeš pravidelně informovat. O všem.“

S tím se Bernard otočil a odešel a Juliette musela vynaložit veškeré úsilí k tomu, aby rozevřela pěsti. Když konečně odloupla prsty od

hvězdy, zjistila, že se jí ostré hrany zaryly do dlaně a místy se pořezala až do krve. Několik kapek zabarvilo okraj mosazi a vypadaly jako mokrá rez. Juliette ze zvyku, zrozeného z dosavadního života mezi kaly a mazadly, otřela hvězdu do čista o své nové lacláče a vynadala si,

když uviděla tmavou skvrnu, již krev zanechala na čistém oblečení. Obrátila hvězdu a zadívala se na znaky vyražené do jejího líce. Byly tam tři trojúhelníky sila a nad nimi do oblouku nápis šerif. Obrátila ji znovu a nahmatala prsty západku přidržující ostrý hrot jehly. Otevřela ji a nechala jehlu volně vyklouznout. Tuhý kov byl během těch let na několika místech ohnut a zase narovnán, což jehle dodávalo vzhled ručně kované práce. Viklala se v závěsu – jako symbol jejího váhání tu věc nosit.

Ale jak se Bernardovy kroky vzdalovaly, jak ho uslyšela říkat něco nesrozumitelného zástupci Marnesovi, cítila, že jí nervy zoceluje nové odhodlání. Bylo to jako narazit na zarezlý šroub, který vzdoruje povolení. Něco na té nesnesitelné tvrdošíjnosti, na té neochotě se pohnout, Juliettu dráždilo. Naučila se věřit, že neexistuje spojovací prvek, který by nedokázala povolit, naučila se poprat se s nimi za pomoci mazadel, ohně, čisticího oleje a hrubé síly. Když na to šla s rozmyslem a trpělivostí, vždycky nakonec povolily.

Protlačila zvlněnou jehlu laclem kalhot a zaklapla západku. Pohled dolů na hvězdu byl trochu nereálný. U nohou jí ležel tucet složek

vyžadujících její pozornost a Juliette poprvé od příchodu nahoru měla pocit, že tohle je její práce. Že práce v mechanickém úseku je minulostí. Zanechala to tam v mnohem lepším stavu, než v jakém to našla, zůstala tam dost dlouho nato, aby se dočkala tlumeného hučení opraveného generátoru, aby se dočkala pohledu na hřídel rotující v tak dokonalém seřízení, až se nedalo vůbec poznat, že se pohybuje. A nyní se přestěhovala nahoru, aby našla otěr, viklání a praskliny v jiné soustavě převodů, odchylky od seřízeného stavu, které poškozují skutečný motor sila právě tak, jak ji Jahnsová varovala.

Většinu složek nechala ležet tam, kde byly, ale zvedla tu Holstonovu, složku, do které se vůbec neměla co dívat, ale bez které nemohla být, a otevřela dveře cely. Místo do kanceláře však nejprve vykročila na opačnou stranu, ke žlutému ocelovému vchodu do přechodové komory. Snad po desáté za několik dní nahlédla trojdílným okénkem dovnitř a představovala si, jak muž, kterého nahradila, stojí uvnitř v tom směšně neforemném ochranném obleku a čeká, až se otevřou protější dveře. Co se člověku honí hlavou, když takhle sám čeká na vyvržení? Nemůže to být pouhý strach, protože toho už i Juliette zažila dost a dost. Musí to být něco víc, zcela ojedinělý pocit, klid přesahující bolest, nebo otupělost větší než hrůza. Domnívala se, že představivost není stavěná na to, aby člověk pochopil ojedinělý a cizí pocit. Umí jenom ztlumit nebo zesílit to, co už zná. Je to něco jako popisovat někomu pocity při sexu nebo orgasmus. Nemožné. Ale když to člověk jednou sám zažije, dokáže si představit různé stupně onoho nového pocitu.

Totéž platí pro barvy. Člověk může popsat novou barvu jenom pomocí odstínů, které už posluchač předtím viděl. Dá se namíchat známé, ale nedá se vytvořit neznámé z ničeho. Nejspíš tedy jenom čističi vědí, jaký je to pocit tam stát, čekat na smrt a třást se – anebo se možná

naopak ani trochu nebát.

V šeptandě kolující silem byla patrná posedlost slůvkem proč – lidé chtěli vědět, proč čističi dělali to, co dělali, proč těm, kdo je vyhnali, zanechávali vyleštěný zářivý dar – ale Juliettu tohle vůbec nezajímalo. Domýšlela se, že viděli nové barvy, prožívali nepopsatelné

pocity, možná se jim přihodil i nějaký náboženský zážitek, jaký nastává jenom při setkání se Zubatou. Nestačí snad vědět, že to pokaždé jde jako na drátkách? Problém vyřešen. Považujme to za axiom. Přejděme k opravdovému problému, jako třeba jaký pocit musí mít ten, kdo tím prochází. Tohle bylo na tom tabu to otravné: ne to, že lidé nemohli toužit po vnějším světě, nýbrž že ani během dalších týdnů nesměli projevovat soucit s čističi, přemýšlet o tom, jak trpěli, patřičně vyjádřit své poděkování nebo lítost.

Juliette poklepávala rohem Holstonovy složky na žluté dveře a vzpomínala na toho člověka, jak se jí jevil v oněch lepších časech, kdy byl zamilovaný vítěz loterie a vyprávěl jí o své ženě. Kývla hlavou na jeho ducha a otočila se od těch impozantních kovových dveří s malými okénky z tlustého skla. Cítila se s ním spřízněná, když nyní pracovala na jeho místě, nosila jeho hvězdu, dokonce sedávala v jeho cele. Kdysi jednoho muže milovala a věděla, jaký to je pocit. Milovala ho tajně, neseznámila silo s jejich vztahem, ignorovala Dohodu. A proto také věděla, jaké to je ztratit něco tak vzácného. Dokázala si představit, že kdyby její někdejší milenec ležel venku na tom kopci – kdyby tlel všem na očích místo pod kořeny rostlin – mohlo by ji to dohnat k čištění, k touze vidět ty nové barvy sama.

Cestou ke stolu znovu otevřela Holstonovu složku. Cestou k jeho stolu. On o její tajné lásce věděl. Když byl ten případ v hlubině uzavřen, řekla mu, že zesnulý, jehož smrt pomáhala vyřešit, byl její milenec. Možná proto, jak celé dny předtím neustále mluvil o své manželce. Možná z něj tak dobrého šerifa dělal ten jeho důvěryhodný úsměv, který vzbuzoval záhadnou ochotu podělit se o tajemství. Ať už za to však mohlo cokoliv, přiznala muži zákona něco, co by ji mohlo přivést do potíží, vztah odporující pravidlům, svévolné nerespektování Dohody, a všechno, co ten muž pověřený dohledem nad zákonem řekl, bylo: „To je mi líto.“

Bylo mu líto její ztráty. A objal ji. Jako by věděl, co nosí v sobě, jako by znal ten tajný zármutek, který se opevnil tam, kde kdysi

přebývala její ukrývaná láska.

A ona si ho za to vážila.

Nyní seděla u jeho stolu, na jeho židli, naproti jeho starému zástupci, jenž si podpíral hlavu rukama a bez hnutí hleděl do otevřené složky pokapané slzami. Juliettě stačil jediný pohled k podezření, že i mezi ním a obsahem té složky byla nějaká zakázaná láska.

„Je pět hodin,“ řekla Juliette, jak nejtišeji a nejlaskavěji uměla.

Marnes zvedl obličej z dlaní. Čelo měl od opírání zarudlé. Oči měl červené a šedý knír se mu třpytil čerstvými slzami. Zdál se mnohem starší než před týdnem v hlubině, když ji přišel přemlouvat. Otočil se na staré dřevěné židli, až nohy zavrzaly, jako by je ten náhlý pohyb vylekal. Podíval se na hodiny na stěně za sebou a ověřil si čas uvězněný za zažloutlým věkovitým plastovým krytem. Tiše přikývl odtikávající ručičce, vstal a chvilku zůstal shrbený, než s námahou narovnal záda. Přejel si rukou po lacláčích, sáhl po složce, něžně ji zavřel a zastrčil si ji pod paži.

„Tak zítra,“ zašeptal a kývl na Juliettu.

„Na shledanou ráno,“ řekla, když se belhal ven ke kavárně.

Dívala se za ním a bylo jí ho líto. Uvědomovala si, že ztratil lásku. Bolelo ji u srdce, když si ho představila, jak ve svém malém bytečku sedí na palandě široké jen pro jednoho a vzlyká nad tou složkou, než konečně upadne do neklidných snů.

Když osaměla, položila Holstonovu složku na stůl a vytáhla zásuvku s klávesnicí. Označení kláves bylo už dávno setřené, ale někdo v posledních letech písmena úhledně obnovil černým inkoustem. Dnes už i ty ručně psané znaky bledly a budou brzy potřebovat obtáhnout. O to se musí Juliette postarat – nedokázala psát bez pohledu na klávesnici jako kancelářští pracovníci.

Pomalu naťukala žádost k odeslání po drátě do mechanického úseku. Po dalším dni, kdy odvedla jen málo práce, kdy její pozornost rozptylovala záhada Holstonova rozhodnutí, dospěla k poznání: nedokáže v žádném případě vykonávat práci tohoto muže, dokud nejdřív nepochopí,

proč se k té práci i k celému silu obrátil zády. Bylo to něco jako protivný rachot, který ji odváděl od ostatních problémů. A proto místo

aby si něco nalhávala, postaví se k tomu čelem. Což znamenalo, že potřebuje vědět víc, než co obsahuje jeho složka.

Nevěděla jistě, jak získat věci, které potřebuje, ani jak k nim vůbec získat přístup, ale znala lidi, kteří by to mohli dokázat. Tohle jí

z hlubiny chybělo nejvíc. Tam dole byli jedna rodina, všichni měli užitečné dovednosti, které se překrývaly a navzájem podporovaly. Juliette by pro každého z nich udělala, co je v jejích silách, a věděla, že oni by udělali totéž, dokonce by se sešikovali jako její armáda. To byla

podpora, která jí zoufale scházela, ochranná síť, jež jí připadala až příliš daleko.

Když odeslala žádost, opřela se s Holstonovou složkou před sebou. Byl tady muž, skvělý člověk, který znal její nejhlubší tajemství. Byl

jediný, komu se to kdy poštěstilo. A dá-li Bůh, Juliette brzy odhalí jeho tajemství.

DVACET

Bylo dlouho po desáté, když se Juliette odsunula od stolu. Oči už ji příliš bolely na to, aby ještě dokázala hledět na monitor, měla je

příliš unavené, než aby přečetla byť ještě jen jednu poznámku k případu. Vypnula počítač, založila složky do pořadače, zhasla stropní světla

a zamkla zvenčí dveře kanceláře.

Když si strkala klíče do kapsy, v žaludku jí zakručelo a vyprchávající vůně dušeného králíka jí připomněla, že promeškala další večeři. Už třetí večer za sebou. Tři večery tak usilovného soustředění na práci, ve které se sotva vyznala, na práci, do které ji neměl kdo zasvětit, že

zanedbala jídlo. Dalo by se to prominout, kdyby její kancelář nesousedila s hlučnou a vůněmi přesycenou kavárnou.

Vytáhla klíče zase ven a kličkovala slabě osvětlenou místností mezi téměř neviditelnými židlemi roztahanými mezi stolky. Zastihla na odchodu párek puberťáků, jenž ukradl několik společných chvilek v příšeří nástěnné obrazovky před začátkem nočního klidu. Juliette na ně

zavolala, ať ze schodů scházejí opatrně, hlavně proto, že měla pocit, že by šerif měl takové věci dělat, a oni se na ni zahihňali a zmizeli na schodišti. Představovala si, že už se drží za ruce a že ještě vyšetří pár okamžiků na několik kradmých polibků, než se rozejdou do svých bytů. Dospělí o těchto zakázaných věcech věděli, ale přivírali nad nimi oko. Byl to dar, který každá generace věnovala té další. Juliettina situace však byla jiná. Ona se téhož, tedy neschválené lásky, dopustila jako dospělá, a proto si svého pokrytectví byla vědoma ostřeji.

Když se blížila ke kuchyni, všimla si, že kavárna není úplně prázdná.V hlubokém stínu u nástěnné obrazovky seděla osamělá postava a hleděla do inkoustové černi nočních mraků visících nad ztemnělými kopci.

Byla to tatáž postava jako předchozího večera, muž, který pozoroval postupné vyhasínání denního světla, zatímco Juliette pracovala sama v kanceláři. Juliette změnila trasu ke kuchyni tak, aby prošla těsně za ním. Celodenní prohlížení složek plných zlých úmyslů v ní začínalo probouzet paranoiu. Lidi, kteří vyčnívali, kdysi obdivovala, ale nyní se přistihla, že se před nimi má na pozoru.

Procházela mezi nástěnnou obrazovkou a nejbližší řadou stolů a zastavovala se, aby zasunula židle ke stolkům. Jejich kovové nohy skřípaly po dlaždicích. Nespustila ze sedícího muže oči, ale ten se za hlukem ani jednou neotočil. Jenom hleděl vzhůru do mraků, něco mu leželo na klíně, jednu ruku položenou na straně brady.

Juliette prošla přímo za ním, mezi stolkem a židlí, již měl přisunutou nezvykle blízko k obrazovce. Přemáhala nutkání odkašlat si nebo mu položit otázku. Místo toho prošla kolem a cinkala přitom univerzálním klíčem na přeplněném kroužku, který dostala se svou novou prací.

Než došla ke dveřím kuchyně, dvakrát se ohlédla přes rameno. Muž se ani nepohnul.

Otevřela si kuchyni a cvakla jedním z vypínačů. Po lehkém zamrkání se výbojky na stropě rozsvítily a oslnily ji. Z jedné chladicí komory vynesla několikalitrovou nádobu šťávy a z odkapávače si vzala čistou sklenici. Pak v komoře našla dušeného králíka – zakrytého pokličkou a už studeného – a vynesla jej ven také. Nandala si do misky dvě naběračky a zašátrala v zásuvce po lžíci. Jen letmo zvažovala, jestli si dušené maso nemá ohřát, když vracela velký hrnec zpátky na mrazem ojíněnou polici.

Se sklenicí a miskou v rukou se vrátila do kavárny, loktem zhasla a nohou přibouchla dveře. Posadila se do stínu na konci jednoho dlouhého stolu, usrkávala jídlo a neustále se dívala na toho podivného muže, jenž zíral do tmy, jako by se tam dalo něco vidět.

Lžíce konečně zaškrábala o dno prázdné misky a Juliette dopila poslední doušky šťávy. Muž se během její večeře ani jednou neotočil od obrazovky. Se šílenou zvědavostí odsunula nádobí od sebe. Postava na to zareagovala, pokud to ovšem nebyla pouhá shoda okolností. Nahnula se dopředu a namířila na obrazovku nataženou ruku. Juliette měla pocit, že drží nějakou tyčku nebo hůlku – ale byla příliš velká tma, než aby to

dokázala opravdu rozeznat. Za chvilku se muž sklonil nad svůj klín a Juliette uslyšela skřípání uhlu na zřejmě drahém papíru. Rozhodla se

ten pohyb považovat za příležitost, vstala a přistoupila blíž k místu, kde seděl.

„Pořádáme nájezd na spižírnu?“ zeptal se.

Jeho hlas ji vylekal.

„P… pracovala jsem přes večeři,“ vykoktala, jako by se ona měla za co omlouvat.

„Musí být prima mít klíče.“

Stále se neodvrátil od obrazovky a Juliette si připomněla, že má zamknout dveře kuchyně, než odejde.

„Co to děláš?“ zeptala se.

Muž sáhl za sebe, uchopil blízkou židli a přitáhl ji k sobě naproti obrazovce. „Chceš se podívat?“

Juliette se ostražitě přiblížila, vzala za opěradlo a úmyslně odsunula židli několik centimetrů od muže. V místnosti byla příliš velká

tma na to, aby rozeznala jeho rysy, ale jeho hlas zněl mladě. Pokárala se, že se nepokusila zapamatovat si ho předchozího večera, kdy bylo

víc světla. Bude muset být všímavější, jestli má svou práci dělat dobře.

„Na co se to přesně díváš?“ otázala se. Vrhla krátký pohled na jeho klín, kde ve slaboučkém světle pronikajícím sem ze schodiště, matně zářil bílý papír. Byl rovný, jako by byl podložený nějakou tvrdou deskou.

„Myslím, že tyhle dva se rozdělí. Dívej se tam.“

Muž ukázal na obrazovku do spleti černých skvrn tak sytých a tmavých, že vypadaly jako jedna plocha. Obrysy a náznaky odstínů, které Juliette rozeznávala, jí připadaly skoro jako zrakový klam – asi tak reálné jako duchové. Ale dívala se tam, kam ukazoval, přemýšlela, jestli je blázen nebo opilý, a nerušila vyčerpané ticho, jež následovalo.

„Támhle,“ vydechl vzrušeně.

Juliette zahlédla záblesk. Skvrnku světla. Jako by někdo přes celou zhasnutou generátorovnu blikl baterkou. A vzápětí to bylo pryč.

Vyskočila ze židle, zůstala stát těsně před obrazovkou a přemýšlela, co to tam venku může být.

Uhel zaskřípal na papíře.

„Co to, sakra, bylo?“ zeptala se Juliette.

Muž se zasmál. „Hvězda,“ řekl. „Když počkáš, možná ji uvidíš znovu. Dneska jsou řídké mraky a silný vítr. Támhleten brzy přejde.“

Juliette se obrátila a uviděla, že muž drží uhel na délku paže před očima, jedno oko zamhouřené, a hledí upřeně na místo, kde se zablýsklo to světélko.

„Jak tam dokážeš něco rozeznat?“ zeptala se a uvelebila se znovu na plastové židli.

„Čím déle tohle děláš, tím lépe v noci vidíš.“ Naklonil se nad papír a zase něco načmáral. „A já tohle dělám už dlouho.“

„A co tedy vlastně děláš? Jenom se díváš do mraků?“

Zasmál se. „Většinou jo. Naneštěstí. Ale snažím se vidět za ně. Sleduj, možná se nám znovu poštěstí.“

Zadívala se zhruba do míst, kde ten záblesk předtím zahlédla. Náhle se v jejím zorném poli opět objevil, špendlíková hlavička světla jako

signál odkudsi z výšky nad kopcem.

„Kolik jsi jich viděla?“ zeptal se.

„Jednu,“ sdělila mu. Ten pohled pro ni byl tak nový, že málem zapomněla dýchat. Věděla sice, co to jsou hvězdy – to slovo jí nebylo neznámé – ale ještě nikdy žádnou neviděla.

„Hned vedle ní byla ještě jedna slabší. Já ti to ukážu.“

Ozvalo se tiché cvaknutí a po mužově klíně se rozlil červený svit. Juliette uviděla, že muž má na krku zavěšenou baterku s čočkou obalenou červenou plastovou fólií. Vypadalo to, jako by svítilna hořela, ale vydávala slabé světlo, které ji nebodalo do očí tak jako osvětlení v kuchyni.

Na jeho klíně uviděla velký kus papíru posetý tečkami. Byly rozmístěny nahodile a mezi nimi probíhalo několik dokonale rovných čar jako mřížka. Všude možně byly napsané drobné poznámky.

„Potíž je v tom, že se pohybují,“ vykládal jí. „Když dneska večer vidím tuhle tady,“ poklepal prstem na jednu tečku; vedle ní byla ještě

druhá, „zítra v přesně stejnou dobu bude tady o kousek dál.“ Když se k Juliettě obrátil, uviděla, že muž je mladý, mohlo mu táhnout na třicet, a že je docela hezký takovým čistým úřednickým způsobem. Usmál se a dodal: „Trvalo mi dlouho, než jsem na to přišel.“

Juliettě se zachtělo mu říci, že ještě ani příliš dlouho nežije, ale vzpomněla si, jaký mívala coby stín pocit, když ji lidé takhle přezíravě odbývali.

„Jaký to má smysl?“ zeptala se a spatřila, že jeho úsměv pohasl.

„A co má nějaký smysl?“ Zadíval se zase na stěnu a zhasl baterku. Juliette si uvědomila, že položila špatnou otázku, že ho rozladila.

A potom ji napadlo, jestli na téhle činnosti není něco nezákonného, něco, co by odporovalo zavedeným tabu. Liší se sběr dat zvenčí nějak

od obyčejného sezení a zírání na kopce? Zrovna si umiňovala, že se na to zeptá Marnese, když se k ní muž ve tmě znovu otočil.

„Jmenuji se Lukas,“ řekl. Juliettin zrak se už natolik přizpůsobil tmě, že viděla, jak jí podává ruku.

„Juliette,“ odpověděla, uchopila nabídnutou dlaň a stiskla ji.

„Nový šerif.“

Nebyla to otázka a on samozřejmě věděl, kdo Juliette je. Podle všeho to nahoře věděl každý.

„Co děláš, když nejsi tady nahoře?“ zeptala se. Věděla zcela určitě, že tohle není jeho práce. Nikdo by nedostával poukázky za civění do mraků.

„Bydlím v horních patrech střední sekce,“ řekl Lukas. „Přes den pracuji na počítačích. Nahoru chodím, jenom když je dobrý výhled.“ Znovu rozsvítil baterku a otočil se k ní způsobem, který naznačoval, že hvězdy už nejsou to nejdůležitější, co má v hlavě. „Jeden známý z mého patra pracuje tady nahoře na odpolední směně. Když se vrací domů, řekne mi, jaké byly přes den mraky. Pokud to vypadá slibně, zkouším štěstí.“

„A ty si tedy zaznamenáváš jejich rozmístění?“ Juliette ukázala na velký list papíru.

„Pokouším se. Zabere to nejspíš několik životů.“ Založil si uhel za ucho, vytáhl z lacláčů hadr a otřel si prsty od černého povlaku.

„A potom co?“ zeptala se Juliette.

„Nu, doufám, že svým blázněním nakazím nějaký stín a ten naváže tam, kde já přestanu.“

„Takže doslova několik životů.“

Zasmál se a Juliette si uvědomila, že to je příjemný smích. „Přinejmenším,“ řekl.

„Nu, nechám tě, abys mohl pokračovat,“ řekla s náhlým pocitem viny, že s ním mluvila. Vstala, natáhla k němu ruku a on ji vřele uchopil. Přitiskl jí druhou dlaň na hřbet ruky a držel ji o chvilku déle, než by očekávala.

„Rád jsem tě poznal, šerife.“

Usmál se na ni. A Juliette z toho, co zamumlala v odpověď, sama nerozuměla ani slovu.

DVACET JEDNA

Příštího rána Juliette ke svému stolu dorazila časně – po sotva čtyřech hodinách spánku. Uviděla, že na ni vedle počítače čeká zásilka, balíček zabalený v recyklovaném hrubém papíru a obepnutý bílými elektrikářskými vázacími páskami. Usmála se nad tou poslední drobností a sáhla do kapsy pro svůj víceúčelový nástroj. Vyklopila z držadla nejtenčí hrot, zasunula jej do svorky jedné vázací pásky a zoubek po zoubku ji uvolnila tak, aby se dala znovu použít. Vzpomněla si na průšvih, který měla ještě jako stín v mechanickém úseku, když ji přistihli, jak přeřezává plastovou vázačku držící pohromadě kabely rozvodné desky. Walker, už před těmi desítkami let starý pošuk, ji seřval, že plýtvá materiálem, a potom jí ukázal, jak svorku jemně uvolnit, aby se páska dala dál používat.

Uplynuly roky a ona, už mnohem starší, udělila stejnou lekci stínu jménem Scottie. Byl to tehdy ještě malý kluk, ale když se dopustil

stejné chyby jako kdysi ona, zostra na něho vyjela. Pamatovala si, že ho chudáka vystrašila, až zbledl jako škvárobetonová cihla a byl v její

přítomnosti nervózní ještě celé měsíce poté. Možná kvůli tomu výbuchu mu během jeho dalšího výcviku věnovala větší pozornost a nakonec se oba sblížili. Záhy z něho vyrostl šikovný mladík s úžasným nadáním na elektrotechniku. Dokázal naprogramovat časovací čip čerpadla za kratší dobu, než je ona stihla rozebrat a zase složit.

Uvolnila druhou vázačku obepínající balíček. Věděla, že ten balíček je od něj. Před několika roky nabídli Scottiemu místo na úseku IT a on se odstěhoval nahoru do třicátých pater. Byl „na mechanický úsek moc chytrý“, jak to vyjádřil Knox. Juliette odložila obě vázací pásky stranou a představila si mladého muže, jak jí ten balíček připravuje. Žádost, kterou poslala včera večer do mechanického úseku, očividně

předali jemu a on strávil noc tím, že jí poctivě prokazoval tuhle službu.

Začala opatrně rozbalovat papír. Bude jej i s vázačkami muset vrátit; byly to příliš drahé věci, než aby si je ponechala, a dostatečně lehké na to, aby poplatek nosiči za jejich přepravu vyšel lacino. Při práci si všimla, že Scottie zaskládal okraje papíru varhánkovitě do sebe. Ten trik se učily už děti, aby uzavřely psaníčka bez lepidla nebo lepicí pásky. Pozorně rozebírala jeho pečlivé dílo, až se papír konečně uvolnil. Uvnitř našla plastovou krabičku toho druhu, který v mechanickém úseku používali k tříděnému ukládání šroubků a matiček při malých projektech.

Odklopila víčko a zjistila, že balíček není jenom od Scottieho – museli mu jej spěšně doručit spolu s kopií její žádosti. Když se kolem

rozlila vůně sušenek z kukuřičné mouky a ovesných vloček od Mama Jean, vstoupily jí slzy do očí. Vzala jednu do ruky, přidržela si ji pod

nosem a zhluboka nasála. Možná to byla jenom její představa, ale přísahala by, že ze staré krabičky zavanul náznak pachu strojního oleje nebo kolomazi – vůně domova.

Juliette balicí papír pečlivě poskládala a začala na něj vyndávat sušenky. Přemýšlela o tom, s kým se o ně podělí. Samozřejmě s Marnesem, ale také s Pam z kavárny, jež jí tak ochotně pomáhala zařídit se v novém bytě. A s Alicí, mladou sekretářkou Jahnsové, jež měla déle než týden oči zarudlé od pláče. Vylovila poslední sušenku a konečně uviděla malý datový nosič chrastící na dně krabičky, lahůdku, kterou speciálně pro ni upekl Scottie a ukryl ji mezi drobečky.

Juliette jej popadla a sundala plastovou krytku. Foukla do konektoru na jednom konci, aby odstranila případné smetí, a zasunula nosič do zdířky v čelní stěně počítače. Nebyla žádný počítačový odborník, ale základy této práce ovládala. V mechanickém úseku nemohl člověk udělat nic bez předložení nějaké objednávky, hlášení, žádosti nebo podobného administrativního nesmyslu. A počítače byly užitečné, když se připojily k čerpadlům nebo rozvodnám, aby je bylo možno na dálku vypnout nebo zapnout, provést jejich diagnostiku a podobné věci.

Když se kontrolka na nosiči rozsvítila, nechala si jeho obsah zobrazit na monitoru. Objevila tam množství adresářů a souborů; ten maličký nosič jimi musel být nacpaný po okraj. Napadlo ji, jestli se Scottie v noci vůbec dostal ke spánku.

V kořenovém adresáři byl soubor pojmenovaný „Jules“. Klikla na něj a vyskočil na ni krátký textový soubor, očividně od Scottieho, ale

výmluvně nepodepsaný:

J.

Nenech se s tímhle chytit, ano? Tohle je všechno z počítačů Muže zákona doma i v práci za posledních pět let. Tuny materiálu, ale nevěděl jsem přesně, co potřebuješ, a zkopírovat všechno se mi zdálo nejjednodušší.

Vázačky si nech – mám jich spoustu.

(A vzal jsem si sušenku. Doufám, že ti to nevadí.)

Juliette se usmála. Zachtělo se jí přejet prsty po slovech, ale nebyl to papír a nebyl by to stejný pocit. Zavřela soubor, smazala jej

a vysypala koš. Už jen iniciála jména jí připadala jako příliš mnoho informací.

Nahnula se za stolem a nahlédla do kavárny, kde bylo šero a prázdno. Ještě nebylo ani pět hodin ráno a ona bude mít nejvyšší patro ještě chvíli pro sebe. Nejdřív si chvíli prohlížela strukturu adresářů, aby viděla, s jakými údaji má co do činění. Každý adresář byl označen srozumitelným názvem. Podle všeho měla k dispozici operační historii dvou Holstonových počítačů, každý stisk klávesy za něco více než pět roků, vše roztříděno podle data a času. Juliette byla ohromena samotným objemem informací – bylo jich mnohem víc, než mohla doufat, že za celý život proseje.

Ale aspoň je měla. Odpovědi, které potřebovala, jsou tam někde, kdesi hluboko ve všech těch souborech. A z nějakého důvodu měla lepší pocit už z pouhého vědomí, že řešení této hádanky, hádanky Holstonova rozhodnutí jít čistit, se jí vejde do dlaně.

*

Měla za sebou několik hodin prosévání dat, když se přišoural personál kavárny, aby uklidil nepořádek z uplynulé noci a připravil snídani. Jedna z nejobtížnějších věcí, na které si nahoře musela zvykat, byla, jak vysledovat přesný denní rozvrh ostatních. Nepracovala tu žádná

třetí směna. Sotva se dalo mluvit o nějaké druhé směně kromě personálu zajišťujícího večeři. Stroje v hlubině nespí, a proto i dělníci spali jen zřídka. Pracovní čety často zůstávaly na přesčasových směnách a Juliette si zvykla přežívat o několika málo hodinách nočního spánku. Trik

spočíval v tom, že člověk občas odpadl vyčerpáním a zůstal prostě čtvrt hodiny sedět v koutě se zavřenýma očima, opřený o zeď, jenom tak dlouho, aby trochu zaplašil únavu.

Ale z toho, co bylo kdysi nezbytné pro přežití, se nyní stal přepych. Schopnost odříkat si spánek jí ráno a večer poskytovala čas pro sebe, čas, který mohla věnovat pátrání na vlastní pěst, kdy mohla odložit případy, na nichž měla pracovat. Poskytovala jí také příležitost, jak se tu zatracenou práci naučit, protože Marnes propadl příliš hluboké depresi, než aby jí s pronikáním do jejích tajů pomohl.

Marnes…

Podívala se na hodiny nad jeho stolem. Bylo deset minut po osmé a kotle s teplými ovesnými vločkami a kukuřičným šrotem už naplňovaly kavárnu vůní snídaně. Marnes měl zpoždění. Pohybovala se v jeho přítomnosti teprve necelý týden, ale ještě nezažila, aby někam přišel pozdě. Tahle odchylka od rutiny byla jako vytahaný převodový řemen, jako klepající píst. Juliette vypnula počítač a odsunula se od stolu. Do kavárny

se začínala trousit na snídani první směna, ve velkém kbelíku u starého turniketu chrastily příbory. Vyšla z kanceláře a propletla se proudem

lidí mířících sem ze schodiště. Holčička ve frontě zatahala matku za kalhoty a ukázala na procházející Juliettu. Ta zaslechla, jak matka dítě

plísní za nevychovanost.

V posledních několika dnech se o jejím jmenování hodně mluvilo. Žena, která jako dítě zmizí do mechanického úseku a nečekaně se znovu objeví, aby převzala funkci po jednom z nejpopulárnějších šerifů, jaké kdy pamatovali. Juliette se před tou pozorností schoulila a pospíchala ke schodišti. Sbíhala ze schodů rychle jako lehce naložený nosič, nohy se jí odrážely od každého schodu stále rychleji, až z toho měla pocit nebezpečné rychlosti. Čtyři patra schodů dolů a poté, co se protáhla kolem pomalé dvojice a mezi rodinou jdoucí nahoru na snídani, dorazila na odpočívadlo obytného patra jen o poschodí níž, než bydlela sama, a vešla do dvoukřídlých dveří.

Chodba za nimi byla plná ranních výjevů a zvuků: pískající čajová konvice, pronikavé dětské hlasy, dupání nad hlavou, stíny pospíchající za svými zdroji, aby se jim v patách odloudaly do práce. Mladší děti se váhavě šouraly do školy, manželé se líbali ve dveřích, zatímco je batolata tahala za kalhoty a na zem jim padaly hračky a plastové hrnky.

Juliette několikrát zahnula a proplétala se chodbami kolem centrální schodišťové šachty na druhou stranu patra. Tam, skoro až vzadu, zástupce bydlel. Juliette se domnívala, že Marnes se za ty roky už několikrát kvalifikoval pro povýšení, ale nestál o ně. Když se na Marnese jednou zeptala Alice, sekretářky zesnulé starostky Jahnsové, ta jenom pokrčila rameny a sdělila Juliettě, že nikdy nechtěl víc než hrát druhé housle a ani víc neočekával. Juliette původně předpokládala, že tím Alice myslela, že se Marnes nikdy nechtěl stát šerifem, ale teď už si začínala klást otázky, na kolika dalších stránkách svého života tuhle filosofii uplatňoval.

Když došla na chodbu, kde bydlel, proběhly kolem dvě děti držící se za ruce a jdoucí pozdě do školy. S hihňáním a výskáním zahnuly za roh a Juliette zůstala v chodbě sama. Přemýšlela, co řekne Marnesovi, aby ospravedlnila svůj příchod a vysvětlila své obavy. Možná by byla vhodná chvíle požádat ho o složku, bez které jako by nemohl být. Mohla by mu navrhnout, aby si vzal den volna, aby ji nechal řídit úřad a sám si

trochu odpočinul, anebo možná nevinně zalhat a tvrdit, že se stavila jen proto, že beztak je v téhle oblasti kvůli nějakému případu.

Zastavila se před jeho dveřmi a zvedla ruku, aby zaklepala. Snad to nebude vnímat tak, že si Juliette vynucuje autoritu. Ona má o něj

jenom starost. To je celé.

Zaklepala na ocelové dveře a čekala, až ji vyzve ke vstupu – a možná to i udělal. Hlas mu za posledních několik dní zeslábl v tenké skřehotání. Zaklepala znovu a hlasitěji.

„Zástupce?“ zavolala. „Je u tebe všechno v pořádku?“

Z nedalekých dveří vystrčila hlavu žena. Juliette ji znala z kavárny ze školních přestávek a už věděla, že se jmenuje Gloria.

„Nazdar, šerife.“

„Nazdar, Glorie. Neviděla jsi náhodou dnes ráno zástupce Marnese?“

Gloria zavrtěla hlavou, sevřela v ústech kovovou jehlici a začala si smotávat dlouhé vlasy do drdolu. „Debiděla,“ zamumlala. Pokrčila

rameny a probodla drdol jehlicí, aby vlasy držely na místě. „Včera večer byl na odpočívadle a vypadal stejně sklesle jako poslední dobou

pořád.“ Zamračila se. „Nepřišel do práce?“

Juliette se otočila ke dveřím a zkusila vzít za kliku. Povolila s čistým chodem dobře udržovaného zámku. Juliette strčila do dveří. „Zástupce? To jsem já, Jules. Jenom se na tebe jdu podívat.“

Dveře se otevřely do tmy. Jediné světlo dopadalo dovnitř z chodby, ale to stačilo.

Juliette se otočila ke Glorii. „Zavolej doktora Hickse… Ne, sakra…“ Stále myslela, jako by byla v hlubině. „Kdo je tady nahoře nejbližší doktor? Zavolej ho!“

Vběhla dovnitř, ani nečekala na odpověď. V malém bytě nebylo příliš mnoho místa na oběšení, ale Marnes přišel na to, jak to udělat. Opasek měl ovinutý kolem krku, přezku přivřenou do horního okraje dveří koupelny. Nohy měl položené na lůžku tak, že nenesly tíhu těla. Zadek měl prověšený pod úrovní lůžka, obličej už neměl zrudlý a opasek se mu zařezával hluboko do krku.

Juliette popadla Marnese v pase a nadzvedla ho. Byl těžší, než se na pohled zdálo. Skopla mu nohy z lůžka, a když dopadly na podlahu, bylo snazší ho udržet. U dveří někdo zaklel. Dovnitř vběhl Gloriin manžel a pomáhal Juliettě zástupce nadlehčovat. Oba šátrali po opasku a snažili se jej vyškubnout ze dveří. Juliettě se nakonec podařilo dveře otevřít a uvolnit ho.

„Na postel,“ hekla.

Zvedli ho na lůžko a položili ho na záda.

Gloriin manžel se opřel rukama o kolena a zhluboka dýchal. „Gloria běžela pro doktora O’Neila.“

Juliette přikývla a odmotala Marnesovi opasek z krku. Tkáň pod ním byla fialová. Hmatala po tepu a vzpomínala na to, že George vypadal také tak, když ho našla v mechanickém úseku úplně nehybného a nereagujícího. Chvíli jí trvalo, než se přesvědčila, že před ní leží druhá mrtvola, kterou v životě viděla.

A když se celá zpocená posadila a čekala, až přijde lékař, přemýšlela o tom, jestli při práci, kterou přijala, má počítat s tím, že to nebude poslední mrtvý.

DVACET DVA

Po sepsání zpráv, po zjištění, že Marnes neměl žádné blízké příbuzné, po rozhovoru s koronerem na půdní farmě a po odpovědích na dotazy všetečných sousedů se Juliette konečně vydala na dlouhou a osamělou cestu zpátky nahoru, osm pater schodů do prázdné kanceláře.

Po zbytek dne už mnoho práce neudělala. Dveře do kavárny nechala otevřené a malá kancelář byla příliš přeplněná duchy. Opakovaně se pokoušela zabrat do prohlížení souborů z Holstonových počítačů, ale Marnesova nepřítomnost v ní budila neuvěřitelně větší smutek, než když

tam seděl jako hromádka neštěstí. Nemohla uvěřit, že je pryč. Připadalo jí téměř jako urážka, že ji sem přivedl a potom ji tak náhle opustil. A věděla, že to je hrozný a sobecký pocit a že ještě horší je, že si to přiznává.

Zatímco se jí myšlenky toulaly kdovíkde, vyhlédala občas ze dveří a pozorovala, jak se přes vzdálenou nástěnnou obrazovku sunou mraky.

Přela se sama se sebou, jestli jsou řídké nebo husté, jestli dnešní večer bude příhodný pro pozorování hvězd. Byla to další myšlenka prodchnutá pocitem viny, ale Juliette si připadala tíživě sama, ona, která se pyšnila tím, že nikoho nepotřebuje.

Trochu si hrála s labyrintem souborů, zatímco světlo neviděného slunce v kavárně pohasínalo, zatímco kolem zahlomozily a opět opadly dvě vlny obědů a dvě vlny večeří, a neustále přitom sledovala vířící oblohu a bez nějakého logického důvodu doufala v další náhodné setkání s tím podivným lovcem hvězd z předešlého večera.

A přestože tam seděla za zvuků a vůní jídla všech lidí z horních osmačtyřiceti pater, Juliette ani nepomyslela na to, že by si sama vzala něco do úst. Až když odcházela druhá směna a ztlumila světla na čtvrtinu výkonu, přišla za ní Pam s miskou polévky a sušenkou. Juliette jí poděkovala a sáhla do kapsy pro několik poukázek, ale Pam je odmítla. Pohled mladé ženy s očima zrudlýma od pláče zabloudil k prázdné Marnesově židli a Juliette si uvědomila, že personál kavárny měl k zástupci šerifa nejspíš stejně blízký vztah jako všichni ostatní.

Pam beze slova odešla a Juliette se bez velké chuti pustila do jídla. Po chvíli ji napadlo provést ještě jeden pokus s Holstonovými daty,

globální vyhledávání těch jmen, která ji mohla navést na nějaké stopy, a nakonec přišla i na to, jak tuto operaci zadat. Mezitím jí vychladla polévka. Když počítač začal přežvykovat hromady dat, vzala misku a několik složek, opustila kancelář a posadila se k jednomu stolku v kavárně blízko nástěnné obrazovky.

Hledala hvězdy na vlastní pěst, když tu se vedle ní tiše objevil Lukas. Neřekl nic, jenom si přitáhl židli, posadil se se svou podložkou

a papírem a zaměřil zrak na širý výhled do venkovní tmy.

Juliette nedokázala rozhodnout, jestli se zachoval zdvořile tím, že se podřídil jejímu mlčení, nebo byl nezdvořilý tím, že ji nepozdravil.

Nakonec se přiklonila k první variantě a to ticho jí nakonec začalo připadat normální. Společné. Mír na konci příšerného dne.

Uplynulo několik minut. Potom snad deset. Nebyly vidět žádné hvězdy a nepadlo ani jediné slovo. Juliette držela v klíně složku jenom proto, aby něčím zaměstnala ruce. Od schodiště sem dolehly nějaké zvuky, rozesmátá skupinka přecházející někde níž mezi obytnými poschodími, a potom opět nastal klid.

„Je mi líto tvého parťáka,“ ozval se konečně Lukas. Rukama uhlazoval papír na podložce. Ještě si neudělal ani jedinou značku nebo poznámku.

„Děkuji,“řekla Juliette. Nevěděla určitě, jaká je vhodná odpověď, ale tato jí připadala nejméně nevhodná. „Dívala jsem se po hvězdách, ale žádné jsem ještě neviděla,“ dodala.

„Dneska je neuvidíš.“ Mávl rukou k obrazovce. „Tohle jsou ty nejhorší mraky.“

Juliette si je prohlížela, ale sotva je v posledních zbytcích denního světla rozeznávala. Nepřipadaly jí nijak odlišné od jiných.

Lukas se na židli téměř neznatelně pootočil. „Musím se ti k něčemu přiznat, když už jsi ten zástupce zákona.“

Juliette zatápala rukou po hvězdě na svých prsou. Nebezpečí, že zapomene, kým je, jí hrozilo často.

„Jo?“

„Věděl jsem, že dneska budou ošklivé mraky. Ale přesto jsem sem nahoru přišel.“

Juliette se spolehla na to, že její úsměv skryje tma.

„Nevím jistě, jestli Dohoda o takové nepoctivosti něco říká,“ prohlásila.

Lukas se zasmál. Bylo zvláštní, jak důvěrně známý jí ten zvuk připadal a jak zoufale jej toužila slyšet. Juliette přepadla náhlá touha

obejmout ho, zabořit mu obličej do ramene a plakat. Téměř se v duchu viděla, jak to dělá – ale ani se nehnula. K tomu nemohlo dojít. Věděla to, přestože ji ten pocit rozechvíval. Byla za tím jenom osamělost, hrůza z toho, jak držela Marnese v náručí a cítila nehybnou tíhu těla, které ztratilo to, co je oživuje. Toužila po lidském doteku a tenhle cizinec byl jediná osoba, kterou znala aspoň do té míry, aby to od ní chtěla.

„Co bude dál?“ zeptal se, když se přestal smát.

Juliette málem nejapně vyhrkla: S námi dvěma?, ale Lukas ji zachránil.

„Už víš, kde se bude konat pohřeb? A kdy?“ zeptal se.

Přikývla ve tmě. „Zítra. Nemá žádnou rodinu, aby se muselo čekat, než vyjde nahoru, nebude žádné vyšetřování.“ Juliette spolkla slzy.

„Nenechal žádnou poslední vůli, takže zařizování pohřbu zůstalo na mně. Rozhodla jsem se nechat ho uložit vedle starostky.“

Lukas se zadíval na obrazovku. Byla už taková tma, že nebylo vidět mrtvé čističe. Vítaná úleva. „To je správné,“ řekl.

„Myslím, že byli tajní milenci,“ vyhrkla Juliette. „Nebo k tomu měli hodně blízko.“

„Povídá se to,“ přisvědčil. „Jenom mi není jasné, proč to drželi v tajnosti. Nikomu by to nevadilo.“

Z nějakého důvodu se tyhle věci ventilovaly mnohem snadněji ve tmě s úplně cizím člověkem než v hlubině mezi přáteli.

„Možná by vadilo jim, kdyby to lidé věděli,“ přemýšlela nahlas. „Jahnsová byla kdysi vdaná. Mám podezření, že se to rozhodli respektovat.“

„Jo?“ Lukas něco naškrábal na papír. Juliette zvedla hlavu, ale byla si jistá, že není vidět žádná hvězda. „Neumím si představit, že by někdo někoho miloval v takové tajnosti,“ řekl.

„Já si zase neumím představit, že by někdo potřeboval něčí povolení, ať už od Dohody, nebo od dívčina otce,“ odpověděla.

„Ne? A jak by to fungovalo jinak? Prostě kteříkoliv dva lidé, kdykoliv se jim zachce?“

Nic neřekla.

„Jak by se pak vůbec někdo mohl účastnit loterie?“ pokračoval ve svých myšlenkových pochodech. „Neumím si představit, že by to neprobíhalo otevřeně. Je to slavnost, nemyslíš? Ten rituál, jímž muž žádá dívčina otce o svolení…“

„Nu, a ty někoho máš?“ přerušila ho Juliette otázkou. „Totiž… ptám se, protože to zní, jako bys měl dost vyhraněné názory, ale možná jsi…“

„Ještě ne,“ zachránil ji znovu. „Ještě mi zbývá trochu sil vzdorovat matčiným výčitkám. Ráda mi rok co rok připomíná, kolik loterií jsem zmeškal a co to dělá s jejími šancemi na kupu vnoučat. Jako bych svou statistiku neznal. Ale vždyť je mi teprve pětadvacet.“

„To je vše?“ řekla Juliette.

„A co ty?“

Málem mu to prozradila. Málem bez jakéhokoliv naléhání vyhrkla své tajemství. Jako by se tomuto muži, tomuto chlapci, cizinci, dalo věřit.

„Nikdy jsem nenašla toho pravého,“ zalhala.

Lukas se zasmál svým mladistvým smíchem. „Ne, já chci vědět, kolik je ti roků. Nebo to je nezdvořilé?“

Zaplavila ji vlna úlevy. Myslela si, že se jí ptá, jestli někoho má.

„Třicet čtyři,“ řekla. „A prý to je nezdvořilé, ale já jsem si na pravidla nikdy nepotrpěla.“

„A tohle říká šerif,“ zasmál se Lukas vlastní poznámce.

Juliette se usmála. „Nejspíš si na to musím teprve zvyknout.“

Obrátila se zpět k obrazovce a oba si vychutnávali nastalé ticho. Bylo zvláštní s tím mužem sedět. Připadala si v jeho přítomnosti mladší a jistější. Přinejmenším méně osamělá. Odhadovala ho také na samotáře, na podložku nestandardní velikosti, která nepasuje na žádný normalizovaný šroub. A zatímco ona trávila všechen volný čas, který vyšetřila, co nejdál v dolech, kde hledala hezké kameny, on byl tady, na

opačném konci sila a pátral po hvězdách.

„Vypadá to, že dneska v noci už toho ani jeden moc neuděláme, ukončila ticho nakonec a přejížděla přitom rukama po neotevřené složce na svém klíně.

„Nu, já nevím,“ řekl Lukas. „To záleží na tom, kvůli čemu jsi sem přišla.“

Juliette se usmála. A na druhé straně rozlehlé místnosti počítač na jejím stole sotva slyšitelně pípl na znamení, že se vyhledávací program konečně prohrabal Holstonovými daty a vyplivl výsledky.

DVACET TŘI

Dalšího dne ráno Juliette místo výstupu do své kanceláře podnikla sestup po pěti křídlech schodů do horní půdní farmy, aby se zúčastnila

Marnesova pohřbu. Její zástupce se nedočká žádné složky, žádného vyšetřování, jenom uložení svého starého unaveného těla do hluboké půdy, kde zetlí a nasytí kořeny. Bylo to zvláštní stát v tom zástupu a přemýšlet o Marnesovi z toho hlediska, jestli bude mít složku nebo ne. Ještě nedělala tu práci ani týden a už v podlepených deskách viděla místa, kde sídlí duchové. Jména a čísla případů. Životy vydestilované na nějakých dvacet listů nekvalitního recyklovaného papíru, kousky vláken a náhodné barevné vločky propletené pod černým inkoustem, jímž byly

zaznamenány jejich smutné příběhy.

Obřad byl dlouhý, ale nepřipadal jí tak. Země vedle, kde pohřbili Jahnsovou, byla dosud vyvýšená. Zanedlouho se ti dva promísí v rostlinách a tyto rostliny budou živit obyvatele sila.

Juliette si vzala zralé rajče od kněze, jenž se svým stínem obcházel celý ten hustý zástup, jednoho člověka po druhém. Ti dva, zahalení do červené tkaniny, při obchůzce recitovali zvučnými hlasy, jež se navzájem doplňovaly. Juliette se zakousla do plodu, nechala si decentním množstvím šťávy potřísnit lacláče, rozžvýkala sousto a spolkla je. Jenom mechanicky si uvědomovala, že rajče je lahodné. Bylo obtížné si je skutečně vychutnat.

Když nastal čas, aby půdu nahrnuli zpět do jámy, Juliette si prohlížela zástup. Dva lidé shora mrtví během týdne. K dalším dvěma úmrtím došlo i v jiných částech sila, takže to byl velmi špatný týden.

Anebo dobrý, podle toho, kdo jste. Všimla si bezdětných párů, jež se energicky zakusovaly do plodů, držely se za ruce a v duchu počítaly.

Na Juliettin vkus následovaly loterie příliš brzy po pohřbech. Odjakživa byla přesvědčena, že by měly připadat stále na stejná data v roce, aby to vypadalo, že k nim dojde v každém případě bez ohledu na to, jestli někdo zemře nebo ne.

Ovšem uložení těla a očesání zralých plodů nad hroby mělo připomenout a zdůraznit koloběh života: je nevyhnutelný, je třeba jej přijmout za svůj, chovat jej v lásce, vážit si jej. Člověk odchází a zanechává za sebou dar živin, dar života. Dělá místo další generaci. Narodíme se, staneme se stíny, sami pak co zdroje stíny vrháme a nakonec odcházíme. A všechno, v co člověk může doufat, je, že si ho budou pamatovat přes dva stíny.

Než byla jáma úplně zasypána, účastníci pohřební hostiny přistoupili k okraji půdní plochy farmy a naházeli do jámy to, co zbylo z jejich plodů. Juliette také přikročila a přihodila zbytek svého rajčete k barevnému krupobití slupek a dřeně. Jáhen se opíral o příliš velkou lopatu a pozoroval, jak létají poslední kousky plodů. Ty, které dopadly vedle, pak smetl dovnitř sprškami tmavé, úrodné zeminy a navršil z ní kopeček, jenž se časem, po několikerém zalití slehne.

Po pohřbu se Juliette vydala nahoru do své kanceláře. Cítila všechny ty schody v nohou, přestože se vždycky pyšnila tím, jak je ve formě. Jenže chůze po rovině a po schodech jsou různé typy pohybu. Nebylo to jako páčit klíčem vzdorující šrouby, byla to vytrvalost odlišného druhu než jenom zůstat vzhůru a bystrá na přesčasové směně. Usoudila, že pohyb po schodech je nepřirozený. Lidé na něj nejsou stavěni. Pochybovala, že by byli uzpůsobeni na překonávání o mnoho větších převýšení než jedno patro sila. Ale potom kolem ní po schodech dolů proběhl další nosič, po svěží tváři mu přelétl rychlý úsměv na pozdrav, nohy mu jen tančily na ocelových stupních a Juliette začala zvažovat, jestli to přece jenom není věc tréninku.

Když konečně došla zpátky do kavárny, byl čas oběda a místnost hlučela hlasitým hovorem a cinkáním kovových vidliček o kovové talíře. Hromada kondolenčních vzkazů přede dveřmi její kanceláře narostla. Stála tam rostlina v plastovém kbelíku, pár bot, malá plastika vyrobená

z barevného drátu. Juliette se nad tou sbírkou zastavila. Jelikož Marnes neměl žádnou rodinu, předpokládala, že bude na ní, aby to všechno přebrala a postarala se o to, aby se ty předměty dostaly k těm, kteří je nejlépe využijí. Sehnula se a zvedla jednu z kartiček. Písmo bylo nejisté, načmárané voskovkou. Představila si školu druhého stupně, jak tráví dnešní hodinu ručních prací výrobou kondolencí za zástupce

Marnese. To Juliettu rozesmutnilo víc než jakékoliv obřady. Otřela si slzy z očí a proklela učitele, které napadlo zatahovat děti do vší té

ošklivosti.

„Vynechte je z toho,“ zašeptala pro sebe.

Položila kartičku zpátky a vzchopila se. Zástupci Marnesovi by se to líbilo, usoudila. Byl to předvídatelný člověk, jeden z těch, kdo zestárli po celém těle kromě srdce, jediného orgánu, který se neopotřeboval, protože se jej neodvážili použít.

Překvapilo ji, když v kanceláři našla společnost. U stolu zástupce Marnese seděl cizí muž. Zvedl hlavu od počítače a usmál se na ni. Chystala se zeptat se ho, co je zač, když tu z cely vyšel Bernard – odmítala na něho myslet dokonce i jako na prozatímního starostu – se

složkou v ruce a usmál se na Juliettu.

„Jaká byla bohoslužba?“

Juliette přešla kancelář a vytrhla mu složku z ruky. „Nehraj si mi tady s ničím, prosím tě,“ řekla.

„Hrát si?“ zasmál se Bernard a posunul si brýle. „Tohle je uzavřený případ. Vezmu to do své kanceláře a založím to.“

Juliette se podívala na složku a zjistila, že je Holstonova.

„Víš přece, že podléháš mně, ne? Předpokládá se, že sis aspoň prolétla Dohodu, než Jahnsová tvoji přísahu přijala.“

„Ještě si ji tady nechám, děkuju.“ Juliette ho nechala stát u otevřené cely a přistoupila ke stolu. Uložila složku do horní zásuvky, ujistila se, že datový nosič stále trčí z počítače a podívala se na chlapíka před sebou.

„A ty jsi kdo?“

Vstal a židle zástupce Marnese vydala své obvyklé zavrzání. Juliette se nutila nemyslet na ni už jako na jeho židli.

„Peter Billings, šerife.“ Podal jí ruku. Juliette ji stiskla. „Právě jsem sám složil přísahu.“ Vzal do dvou prstů cípek hvězdy připíchnuté na lacláčích a natočil ji tak, aby ji viděla.

„Peter vlastně usiloval o tvoje místo,“ řekl Bernard.

Juliette se podivila, co tím chce říci, nebo jaký smysl vůbec má se o tom zmiňovat. „Potřebuješ něco?“ zeptala se Bernarda. Mávla rukou

ke svému stolu, na němž se jí za poslední den, kdy zařizovala záležitosti kolem Marnese, nahromadily resty. „Protože jestli ano, mohu to zařadit na spodek některé hromady.“

„Cokoliv ti zadám já, přijde navrch,“ prohlásil Bernard a s bouchnutím položil dlaň na složku Jahnsové. „A prokazuji ti laskavost, že jsem přišel nahoru a máme tuhle poradu tady, místo abych tě nechal sejít do své kanceláře.“

„O jakou poradu jde?“ zeptala se Juliette. Nedívala se na něj, nýbrž pilně třídila papíry. Doufala, že když Bernard uvidí, kolik má práce,

nebude zdržovat a odejde a ona bude moci začít Petera zasvěcovat do toho mála, co už pochytila.

„Jak víš, v posledních týdnech došlo k…nějakým změnám. Vlastně nevídaným, přinejmenším od povstání. A já se obávám, že to může znamenat nebezpečí, když nebudeme na jedné lodi.“ Přitiskl prst na složku, již se Juliette pokusila zvednout, a pevně ji přidržel. Juliette k němu zvedla oči.

„Lidé chtějí návaznost. Chtějí vědět, že se zítřek nebude příliš lišit od včerejška. Chtějí jistoty. A my jsme nedávno zažili čištění a měli jsme nějaké ztráty, takže nálada je přirozeně trochu divoká.“ Ukázal na složky a hromady laciného papíru, jež se z Juliettina stolu přelévaly na ten Marnesův. Mladý muž naproti Juliettě si tu hradbu ostražitě prohlížel, jako kdyby se z ní něco mohlo přesunout k němu a přidělat mu práci. „Proto hodlám vyhlásit amnestii. Nejenom proto, abych posílil ducha v celém silu, ale i proto, abych vám dvěma umožnil

vyčistit stůl, abyste se v tom neutopili, než se zaběhnete ve svých povinnostech.“

„Vyčistit stůl?“ otázala se Juliette.

„Správně. Všechny ty přestupky v opilství. Čeho se týká tohle?“ Zvedl jednu složku a přečetl si jméno na štítku. „Ale, copak provedl Pickens tentokrát?“

„Snědl sousedovic krysu,“ řekla Juliette. „Rodinného mazlíčka.“

Peter Billings se uchechtl. Juliette se na něj poočku zadívala a přemítala, proč jí to jméno zní tak povědomě. Potom na to přišla, když si vzpomněla na jím psanou poznámku z jedné ze složek. Tenhle mladík, skoro ještě chlapec, byl dosud stínem soudce sila. Nějak si ho v tom postavení nedokázala představit. Vypadal spíš na ajťáka.

„Myslel jsem, že chovat krysu jako mazlíčka je nezákonné,“ řekl Bernard.

„To také je. On je stěžovatel. Tohle je odvetné udání za…“ prohrabala složky, „… za tohle.“

„Ukaž,“ vybídl ji Bernard. Sáhl po druhé složce, položil je na sebe a potom je obě hodil do odpadkového koše. Pečlivě srovnané papíry a poznámky se vysypaly na pomíchanou hromadu mezi ostatní kusy papíru, jež byly určeny do stoupy.

„Odpusť a zapomeň,“ prohlásil a oprášil si ruce o sebe. „To bude moje volební heslo. Lidé to potřebují. Je třeba začít znovu, zapomenout v současné nepokojné době na minulost a dívat se do budoucnosti!“ Plácl ji tvrdě po zádech, kývl na Petera a zamířil ke dveřím.

„Volební heslo?“ otázala se, než stihl odejít. A napadlo ji, že jedním z případů, které navrhuje prominout, může být i ten, ve kterém figuruje jako hlavní podezřelý.

„Ovšem,“ zavolal Bernard přes rameno. Položil ruku na zárubeň a ohlédl se po ní. „Po dlouhém rozmýšlení jsem usoudil, že na tu funkci nemá nikdo lepší kvalifikaci než já. V souběhu funkcí starosty a těch na úseku IT nevidím žádný problém. Vlastně už to tak dělám! Mrkl na ni. „Návaznost, víš?“ A byl ten tam.

Zbytek odpoledne, podstatně delší čas, než jaký Peter Billings považoval za „rozumnou pracovní dobu“, Juliette strávila jeho instruktáží. Ze všeho nejvíc potřebovala někoho, kdo bude řešit stížnosti v terénu a bude se domlouvat vysílačkou. To byla Holstonova stará práce, zasahovat u každého přestupku v horních osmačtyřiceti patrech. Zástupce Marnes doufal, že se této role ujme

Juliette se svýma mladšíma a svižnějšíma nohama. Nechal se také slyšet, že hezká žena může „prospět náladě mezi veřejností“. Juliette si o jeho úmyslech myslela své. Měla podezření, že Marnes ji chtěl mít pryč, aby se mohl o samotě věnovat své složce a duchovi v ní. A dobře této

pohnutce rozuměla. Když tedy Petera Billingse poslala domů se seznamem bytů a obchodů, které má další den navštívit, našla si konečně čas posadit se k počítači a podívat se na výsledky vyhledávání z předešlého večera.

Vyhledávací program přinesl zajímavé poznatky. Ani ne tak jména, v něž Juliette doufala, jako spíš velké bloky znaků, které vypadaly jako zašifrovaný text: nesmyslné kombinace písmen a dalších znaků s podivnou interpunkcí a nezvykle odsazenými řádky, mezi nimiž se sice občas

objevila vnořená slova, která Juliette znala, ale ta nedávala žádný smysl. Tyto rozsáhlé odstavce byly po Holstonově domácím počítači rozptýlené a první data jejich výskytu byla stará tři roky a kousek. Zapadalo to do časové souslednosti, ale co Juliettu opravdu upoutalo, bylo, jak často se tato data objevovala v podřazených adresářích, často i deset nebo víc vnořených adresářů hluboko. Bylo to, jako by se je někdo zoufale snažil udržet v tajnosti, ale přitom chtěl mít uloženo mnoho kopií ze strachu, že by o ně mohl přijít.

Předpokládala, že je to něco zašifrovaného a důležitého. Zatímco pořizovala úplnou kopii těch zmatených nesmyslů, aby ji poslala do mechanického úseku, ulamovala kousky chleba a namáčela si je v kukuřičné pomazánce. Dole snad je několik chytrých lidí, kteří by v tom kódu mohli najít nějaký smysl, počínaje Walkerem. Dojedla a příští hodiny trávila procházením mapy Holstonovy činnosti během posledních let ve funkci, jak se jí ji povedlo z dodaných dat vymámit. Bylo obtížné vybrat to podstatné, vyhodnotit, co je důležité a co je šum, ale přistupovala k tomu se stejnou logikou jako ke každé jiné poruše. Soudila totiž, že skutečně jde o poruchu. Zhroucení. Postupné a nezastavitelné. Téměř nevyhnutelné. Ztráta manželky se dala přirovnat k prasknutí těsnění. Od všeho, co v Holstonovi vyběhlo z ložisek, se dalo téměř mechanicky jít po stopách až k její smrti.

Jedna z prvních věcí, kterých si všimla, byla, že jeho činnost na pracovním počítači neskrývala žádná tajemství. Z Holstona se očividně stala noční krysa podobná jí samé a zůstával ve svém bytě vzhůru dlouhé hodiny. To byl další společný rys, který mezi nimi viděla, další posílení její posedlosti tím člověkem. Omezit se na jeho domácí počítač znamenalo, že si Juliette více než poloviny dat nemusí všímat. Bylo také zřejmé, že většinu času trávil pátráním kolem své manželky, stejně jako Juliette nyní čmuchá kolem něho. To bylo nejhlubší pouto, které Holstona a Juliettu spojovalo. Ona tady pátrá v minulosti posledního dobrovolného čističe, stejně jako on pátral v minulosti své ženy, v naději, že odhalí, jaká mučivá příčina může vést člověka k tomu, aby se rozhodl pro zakázaný venek.

A právě tady začala Juliette nacházet stopy v daných souvislostech téměř děsivé. Vypadalo to, že právě Allison, Holstonova manželka, rozluštila záhadu starých serverů. Tatáž metoda, která Juliettě zpřístupnila Holstonova data, kdysi odhalila Allison a po ní i Holstonovi nějaké tajemství. Poté, co se Juliette soustředila na vymazané e-maily mezi těmi dvěma a všimla si nárůstu komunikace v době, kdy Allison

zveřejnila dokument popisující jakousi metodu obnovy smazaných souborů, získala pocit, že zakopla o cennou stopu. Byla stále přesvědčenější, že Allison na serverech něco našla. Problém však byl určit, co to bylo – a jestli by to Juliette sama poznala, kdyby na to narazila.

Pohrávala si s několika představami, dokonce i s možností, že by Allison dohnala k zuřivosti nevěra, ale Juliette už dostatečně pronikla do Holstonovy osobnosti na to, aby věděla, že o to tady nešlo. A potom si všimla, že všechny stopy aktivity podle všeho vedou k těm odstavcům nesmyslů. Juliette hledala každou možnou záminku, aby mohla tuto odpověď zavrhnout, protože jí nedávala smysl. Proč by Holston a zejména Allison trávili tolik času prohlížením všech těch nesmyslů? Záznamy aktivity prozrazovaly, že Allison ty soubory mívala otevřené v jednom kuse celé hodiny, jako by se ty zašmodrchané symboly a písmena daly číst. Juliettě to připadalo jako úplně nový jazyk.

Co tedy dohnalo Holstona a jeho manželku k čištění? V silu všeobecně panovalo mínění, že Allison přeskočilo, zbláznila se do venku a Holstona nakonec udolal zármutek. Ale Juliette tomu nikdy nevěřila. Neměla ráda shody okolností. Když rozebrala stroj, aby jej opravila, a za několik dní se objevil další problém, obvykle jí stačilo zaměřit se na jednotlivé kroky poslední opravy. Odpověď skoro pokaždé našla tam. A na tuto hádanku se dívala stejně: diagnóza byla mnohem jednodušší, pokud oba vyhnala ven tatáž věc.

Jenom nedokázala přijít na to, co by to mohlo být. A v hloubi duše se bála, že její nalezení by mohlo dohnat k šílenství i ji.

Juliette si protřela oči. Když se znovu podívala na stůl, přitáhla její pozornost složka Jahnsové. Ležel na ní Marnesův úmrtní list. Odsunula jej stranou a sáhla po vzkazu pod ním, který napsal Marnes a zanechal jej na svém malém nočním stolku: Měl jsem to být já.

Tak málo slov, pomyslela si Juliette. Jenže kdo mu v silu zůstal, aby si s ním promluvil? Prohlížela si těch několik slov, ale dalo se

z nich vyčíst jen málo. Otrávena byla jeho polní láhev, nikoliv láhev Jahnsové. Z její smrti to vlastně činilo případ neúmyslného zabití,

což byl pro Juliettu nový právní pojem. Marnes jí vysvětlil i další stránku zákona: nejtěžší obvinění, které budou v nejlepším případě

moci proti někomu vznést, je neúspěšný pokus o jeho vraždu namísto nešťastné shody okolností, jež si vyžádala život starostky. A to znamenalo, že pokud se jim podaří viníkovi čin prokázat, mohla by ona osoba být poslána čistit jenom za to, co se jí nepodařilo provést

Marnesovi, zatímco za to, co se shodou okolností stalo Jahnsové, může dostat pět let zkušební doby a nucených prací pro silo. Juliette

měla za to, že chudáka Marnese sebralo mimo jiné i toto pokřivené pojetí spravedlnosti. Neexistovala žádná naděje na skutečnou spravedlnost, život za život. Ty podivné zákony ho spolu s mučivým vědomím, že nesl jed na vlastních zádech, krutě zraňovaly. Musel žít s tím, že byl nosičem jedu, s krutým vědomím, že dobrý skutek, doprovod na cestě, přinesl smrt jeho lásce.

Juliette držela sebevrahův dopis na rozloučenou a proklínala se, že si nevšimla, jak se k tomu schyluje. To zhroucení mohlo být předvídatelné, problém, který se dal vyřešit trochou preventivní údržby. Mohla s ním víc mluvit, snažit se k němu nějak proniknout. Jenže měla plné ruce práce s tím, aby se během těch prvních dní udržela v proudu nad hladinou, než aby si všimla, že muž, který ji přivedl nahoru, se jí zvolna rozpadá před očima.

Ty zneklidňující myšlenky přerušilo blikání ikony příchozí pošty. Sáhla po myši a vynadala si.Ten velký objem dat, který před několika hodinami poslala do mechanického úseku, se určitě vrátil jako nedoručitelný. Možná toho bylo mnoho na to, aby to posílala najednou. Ale potom

zjistila, že je to vzkaz od Scottieho, jejího přítele na úseku IT, jenž jí dodal ten datový nosič.

„Hned přijď,“ stálo tam.

Byla to zvláštní žádost. Neurčitá, a přesto naléhavá, zejména s ohledem na pozdní hodinu. Juliette vypnula počítač, vytáhla nosič ze zdířky pro případ, že by měla další návštěvy, a nakrátko uvažovala i o tom, že by si k pasu připnula Marnesovu starou pistoli. Vstala,

přistoupila ke skříňce, přejela rukou po hladkém opasku a nahmátla vytlačené vruby tam, kde se do stejného místa staré kůže celé desítky let vtlačovala přezka. Znovu pomyslela na Marnesův stručný dopis a pohlédla na jeho prázdnou židli. Nakonec se rozhodla nechat pistoli viset tam, kde je. Kývnutím se rozloučila s jeho stolem, přesvědčila se, že má klíče, a vyběhla ze dveří.

DVACET ČTYŘI

Do úseku informačních technologií to bylo třiatřicet poschodí. Juliette sbíhala ze schodů tak rychle, že se musela držet vnitřního zábradlí, aby ji odstředivá síla nevynesla do protisměru mezi občasný provoz nahoru. U šestého patra předběhla nosiče, jehož něco takového překvapilo. U desátého už se jí z neustálého obíhání ve spirále začínala točit hlava. Představovala si, jak asi při naléhavých potížích

zasahovali Holston a Marnes. Stanoviště dalších dvou šerifových zástupců, prostřední sekci a hlubinu, byla vhodně umístěna zhruba uprostřed příslušných osmačtyřiceti pater, což bylo mnohem praktičtější uspořádání. Do dvacátých pater sbíhala s myšlenkami na to, že její kancelář

není vhodně umístěna pro zásahy na opačném konci jejího okrsku. Místo toho se s celou nacházela hned vedle přechodové komory, blízko k místu výkonu nejvyšší formy hrdelního trestu sila. Proklínala tohle rozhodnutí, když si představila dlouhé plahočení zpátky nahoru.

Ke konci dvacátých pater doslova srazila muže, který se nedíval, kam jde. Jednou rukou ho zachytila a druhou sevřela zábradlí, aby oba zachránila od ošklivého pádu. Omluvil se, zatímco ona polykala nadávky. A potom si uvědomila, že je to Lukas s podložkou přivázanou na zádech

a kousky uhlu trčícími z lacláčů.

„Jé,“ vyhrkl. „Nazdar.“

Usmál se na ni, ale vzápětí se zamračil, když si uvědomil, že Juliette spěchá na opačnou stranu.

„Promiň,“ řekla. „Musím běžet.“

„Samozřejmě.“

Ustoupil stranou a Juliette konečně spustila ruku z jeho žeber. Přikývla, neboť byla myšlenkami stále u Scottieho a nevěděla honem, co říci, a znovu se rozběhla dolů, příliš rychle, než aby riskovala ohlédnutí.

Když konečně dospěla do třicátého čtvrtého, zastavila se na odpočívadle, aby popadla dech a počkala, než se jí přestane točit hlava. Zkontrolovala si lacláče – jestli je hvězda na místě a datový nosič stále v kapse –, otevřela hlavní vchod do úseku IT a snažila se kráčet, jako by tam patřila.

Rychle si přeměřila vstupní halu. Po její pravé straně vedlo skleněné okno do zasedací místnosti. Světla svítila, přestože byla noc. Přes sklo bylo vidět několik hlav. Nějaká schůze. Měla dojem, že k ní skrz dveře doléhá Bernardův hlučný a nosový hlas.

Před ní se nacházela bezpečnostní branka vedoucí do labyrintu bytů, kanceláří a dílen úseku IT. Juliette si dokázala představit plán patra; slyšela, že ta tři podlaží mají mnoho společného s mechanickým úsekem, jenom bez té zábavy.

„Mohu ti nějak pomoci?“ zeptal se zpoza branky mladík ve stříbrných lacláčích.

Přistoupila blíž.

„Šerif Nicholsová,“ představila se. Zamávala před ním svou identifikační kartou a potom jí projela pod laserovým skenerem branky. Rozsvítila se červená kontrolka a branka vydala popuzené zabzučení. Neotevřela se. „Jdu za Scottiem, jedním z vašich techniků.“ Zkusila kartu znovu se stejným výsledkem.

„Máš dojednanou schůzku?“ zeptal se muž.

Juliette se na něj zadívala přimhouřenýma očima.

„Jsem šerif. Od kdy si potřebuji dojednávat schůzky?“ Znovu přejela kartou skener a znovu na ni branka zabzučela. Mladík se ani nepohnul,

aby jí pomohl.

„Nedělej to, prosím tě,“ řekl.

„Podívej se, synu, já tady vedu vyšetřování. A ty mi v něm bráníš.“

Usmál se na ni. „Určitě víš, jaké tady máme výjimečné postavení a že tvoje pravomoci…“

Juliette uklidila identifikační kartu, natáhla se přes branku a oběma rukama ho popadla za šle lacláčů. Téměř ho přetáhla přes branku, až se jí na pažích vyboulily pevné svaly, jež povolily bezpočet šroubů.

„Poslechni, ty mizerný skrčku, buď projdu touhle brankou, anebo ji přelezu a projdu tebou. Vezmi na vědomí, že podléhám přímo Bernardu Hollandovi, prozatímnímu starostovi a tvému sakra krysa šéfovi. Řekla jsem to dost jasně?“

Kluk měl oči doširoka vyvalené, zorničky dokořán. Trhl bradou nahoru a dolů.

„Tak sebou hoď,“ řekla, odstrčila ho a pustila.

Zašátral po své identifikační kartě a protáhl ji pod skenerem.

Juliette se protlačila otáčivými rameny turniketu a kolem něho. Potom se zastavila.

„Ehm, kudy přesně?“

Chlapec se roztřesenýma rukama stále snažil zasunout kartu zpátky do náprsní kapsy. „T… tamtudy, šerife.“ Ukázal doprava– „Druhou chodbou doleva. Poslední kancelář.“

„Hodný,“ řekla. Otočila se a sama pro sebe se usmála. Stejný tón, jakým stavěla do latě odmlouvající mechaniky, podle všeho zabíral i tady. A v duchu se zasmála, když pomyslela na argument, který použila: otevři, protože tvůj šéf je také můj šéf. Ale když byl tak očividně vystrašený, pustil by ji, i kdyby mu stejným tónem přečetla recept na chléb od Mama Jean.

Vydala se druhou chodbou a minula muže a ženu ve stříbrných oděvech úseku IT, kteří kráčeli proti ní. Otočili se za ní. Na konci chodby našla kanceláře po obou stranách a nevěděla, která patří Scottiemu. Nahlédla nejdřív do té s otevřenými dveřmi, ale bylo tam zhasnuto. Obrátila se ke druhé a zaklepala.

Nejdřív nepřicházela žádná odpověď, ale světlo pronikající pode dveřmi potemnělo, jako by je někdo zaclonil.

„Kdo je tam?“ zašeptal přes dveře známý hlas.

„Otevři, sakra,“ řekla Juliette. „Přece víš, kdo je tady.“

Klika se sklopila a dveře se s cvaknutím otevřely. Juliette se protáhla dovnitř, Scottie za ní zavřel a zasunul závoru.

„Viděli tě?“ zeptal se.

Nevěřícně se na něj podívala. „Jestli mě viděli? Samozřejmě, že mě viděli. Jak jsem se asi dostala dovnitř? Všude jsou tu lidé.“

„A viděli tě vcházet sem?“ zašeptal.

„Scottie, co se, sakra, děje?“ Juliette začínala mít pocit, že se sem celou tu cestu hnala zbytečně. „Poslal jsi mi po drátě vzkaz, abych

přišla. Zněl dost zoufale. Tak mě tady máš.“

„Kde jsi vzala tuhle věc?“ Scottie zvedl svitek potištěného papíru a podržel jej v roztřesených rukou.

Juliette k němu přistoupila. Položila mu ruku na rameno a podívala se na papír. „Uklidni se,“ řekla tiše. Zkusila přečíst několik řádků a okamžitě poznala zmatené nesmysly, které během dne poslala mechanickému úseku. „Jak ses k tomu dostal?“ zeptala se. „Teprve před pár hodinami jsem to poslala po drátě Knoxovi.“

Scottie přikývl. „A on to poslal po drátě mně. Ale neměl. Může mě to dostat do ošklivého průšvihu.“

Juliette se zasmála. „Děláš si legraci, že?“

Viděla, že si legraci nedělá.

„Scottie, tohle je to, co jsi mi původně obstaral ty.“ Ustoupila a tvrdě se na něj zadívala. „Počkej, ty víš, co tenhle nesmysl je, že?

Umíš to přečíst?“

Zavrtěl hlavou. „Jules, já jsem tehdy nevěděl, co ti stahuju. Bylo toho spousta giga. Neprohlížel jsem to. Jenom jsem to stáhl a poslal

jsem ti to…“

„Proč je to tak nebezpečné?“ zeptala se.

„O tom nemohu mluvit,“ řekl Scottie. „Já nejsem materiál na čištění, Jules. Já ne.“ Podal jí svitek. „Tumáš. Neměl jsem to ani tisknout, ale chtěl jsem ten e-mail smazat. Musíš si to vzít. Odnes to. Nesmějí mě s tím chytit.“

Juliette si svitek vzala, ale jenom proto, aby ho uklidnila. „Scottie, posaď se. Prosím tě. Podívej, já vím, že máš strach, ale potřebuji,

aby sis sedl a popovídal si o tom se mnou. Je to moc důležité.“

Zavrtěl hlavou.

„Scottie, sedni si, sakra.“ Ukázala na židli a Scottie otupěle poslechl. Juliette se posadila na roh stolu a všimla si, že na palandě

v koutě nedávno někdo spal. Bylo jí mladíka líto.

„Tohle,“ potřásla svitkem papíru, „zapříčinilo poslední dvě čištění.“

Řekla mu to, jako by to bylo víc než jenom teorie teprve rychle nabývající obrysů, jako by to bylo něco, co už ví. Možná ji v tom nápadu utvrdil strach v jeho očích, anebo nutnost jednat rozhodně a pevně, aby ho uklidnila. „Scottie, potřebuju vědět, co to je. Podívej se na mě.“

Udělal to.

„Vidíš tuhle hvězdu?“ Cvrnkla do ní prstem, až to dutě zazvonilo.

Přikývl.

„Už nejsem předák tvé směny, chlapče. Jsem zákon a tohle je velmi důležité. Nevím, jestli si to uvědomuješ, ale odpovědí na moje otázky se nemůžeš dostat do žádného průšvihu. Naopak máš povinnost mi odpovědět.“

Se zábleskem naděje k ní zvedl hlavu. Očividně nevěděl, že si Juliette vymýšlí. Nelhala sice – Scottieho by neprozradila ani za celé silo –, ale byla si docela jistá, že něco jako nedotknutelnost neexistuje pro nikoho.

„Co to držím?“ zeptala se a zamávala potištěným papírem.

„Program,“ zašeptal.

„Myslíš něco jako pro časovací obvod? Jako…?“

„Ne. Pro počítač. Programovací jazyk. Je to…“ Odvrátil pohled. „Já to nechci ani vyslovit. Jules, já se chci jenom vrátit do mechanického

úseku. Já chci, aby se tohle vůbec nestalo.“

Ta slova byla jako sprška studené vody. Scottie nebyl jenom vystrašený – byl vyděšený k smrti. Bál se o život. Juliette se svezla ze stolu, přidřepla k němu a položila mu ruku na hřbet jeho ruky, již měl položenou na koleně nervózně podupávající nohy.

„Co ten program dělá?“ zeptala se.

Kousl se do rtu a zavrtěl hlavou.

„Klid. Tady jsme v bezpečí. Pověz mi, co dělá.“

„Je psaný pro displej,“ řekl konečně. „Ale ne číselný, ani LED, ani obrazovku. Jsou tam ale algoritmy, které poznávám. Někdo by…“

Odmlčel se.

„Čtyřiašedesátibitové barvy,“ zašeptal s pohledem upřeným na ni. „Čtyřiašedesátibitové. Na co někdo potřebuje tolik barev?“

„Vysvětli mi to jako pro blbce,“ řekla Juliette. Scottie vypadal, jako by balancoval na pokraji šílenství.

„Viděla jsi to, ne? Výhled tam nahoře?“

Přikývla. „Víš přece, kde pracuji.“

„Nu, já jsem to kdysi viděl také, než jsem začal jíst všechna jídla tady a opracovávat si prsty až na kost.“ Přejel si rukama po rozcuchaných světlehnědých vlasech. „Ten program, který máš, Jules, umí na něčem takovém, jako je nástěnná obrazovka, vyrobit zdání reality.“

Juliette si to nechala projít hlavou a potom se zasmála. „Počkej, není to právě to, co to už dělá? Scottie, venku jsou přece kamery. Ty snímají výjevy před sebou a obrazovka ty záběry ukáže, ne? Totiž, teď jsi mě zmátl.“ Potřásla svitkem vytištěných nesmyslů. „Nedělá to snad to, co si myslím? Nepřenese to snímek z kamer na obrazovku?“

Scottie zalomil rukama. „Na to bys nic tak složitého nepotřebovala. Na přenesení obrazu z kamery, o kterém mluvíš, by stačilo napsat deset řádků kódu. Ne, tohle vyrábí obrazy. Je to složitější.“

Chytil Juliettu za paži.

„Jules, tohle může vytvářet úplně nové pohledy. Může ti to zobrazit cokoliv, co se ti zachce.“

Nadechl se a ve vzduchu mezi nimi zůstal viset kousek času, mrtvý úsek, kdy jejich srdce nebila a oči nemrkaly.

Juliette seděla na bobku a balancovala na špičkách svých starých bot. Nakonec se svezla zadkem na zem a opřela se o kovové panely na stěně jeho kanceláře.

„Teď tedy chápeš…“ spustil Scottie, ale Juliette ho umlčela pozvednutou rukou. Nikdy ji nenapadlo, že by se výhled dal falšovat. Ale proč ne? A jaký by to mělo účel?

Představovala si, jak se asi zachovala Holstonova žena, když tohle objevila. Musela být přinejmenším stejně chytrá jako Scottie – to ona přece přišla s metodou, která vedla k nalezení téhle věci. Co by s tímhle odhalením podnikla? Řekla by něco nahlas a způsobila pozdvižení?

Řekla by něco svému manželovi šerifovi? Co?

Juliette věděla jenom to, co by v tomhle postavení podnikla ona sama, kdyby o tom byla téměř přesvědčená. Byla od přírody příliš zvědavá, než aby pochybovala o tom, co by udělala. Znervózňovalo by ji to stejně jako chrastění v útrobách zakrytovaného stroje, nebo tajemství funkce dosud neotevřeného zařízení. Vzala by šroubovák a maticový klíč a podívala by se…

„Jules…“

Odbyla ho mávnutím ruky. Vracely se jí detaily z Holstonovy složky. Poznámky o Allison, o tom, jak se znenadání zbláznila, doslova z čista jasna. Musela ji k tomu dohnat zvědavost. Ledaže… ledaže by to Holston nevěděl. Ledaže by to všechno bylo divadlo. Ledaže by Allison chránila manžela před nějakou hrůzou závojem předstíraného šílenství.

Trvalo by ale Holstonovi tři roky, než si dá dohromady to, na co ona sama přišla za týden? Nebo to už věděl a trvalo mu tři roky, než

sebral odvahu se za ní vydat? Nebo měla Juliette nějakou výhodu, která jemu scházela? Měla Scottieho. A koneckonců sledovala drobty, které za sebou trousil někdo, kdo sledoval jiné zanechané drobty, následovala tedy mnohem snadnější a nápadnější stopu.

Vzhlédla ke svému mladému příteli, jenž na ni ustaraně shlížel.

„Musíš odsud propašovat tohle,“ řekl jí s pohledem upřeným na výtisk.

Juliette přikývla. Zvedla se z podlahy a zastrčila si svitek za náprsní díl oděvu. Bude to muset zničit, jenom ještě nevěděla jak.

„Smazal jsem všechny své kopie všeho, co jsem ve tvé věci dostal,“ řekl. „Já jsem s tím skončil. A ty bys měla udělat totéž.“

Juliette si sáhla na náprsní kapsu a ucítila tam tvrdou bulku nosiče dat.

„A, Jules, můžeš mi prokázat laskavost?“

„Cokoliv.“

„Zjistíš mi, jestli bych se mohl nechat přeložit zpátky do mechanického úseku, ano? Já už tady nahoře být nechci.“

Přikývla a stiskla mu rameno. „Zjistím, co se dá udělat,“ slíbila mu se sevřeným pocitem v břiše, že chudáka kluka do toho všeho vůbec

zatahovala.

DVACET PĚT

Druhý den ráno Juliette dorazila ke svému stolu pozdě, vyčerpaná po noci bez chvilky spánku, nohy a záda měla bolavé po sestupu do úseku IT. Celou noc se převalovala sem a tam, přemýšlela, jestli nenarazila na skříňku, kterou by bývalo lepší neotvírat, a trápila se starostmi, jestli se nezabývá otázkami, které neslibují jiné než ošklivé odpovědi. Kdyby vešla do kavárny a podívala se směrem, kterému se obvykle vyhýbala, uviděla by v úžlabině na kopci ležet poslední dva čističe, téměř jeden druhému v náručí. Vrhli se ti dva milenci do žíravého větru kvůli stejné věci, ve které nyní pátrá Juliette? Strach, který viděla ve Scottieho očích, v ní vyvolával pochyby, jestli byla dostatečně

opatrná. Zadívala se přes stůl na svého nového zástupce, ještě většího zelenáče v tomhle povolání, než byla ona, jak přepisuje údaje z jedné složky.

„Petere?“

Zvedl hlavu od klávesnice. „Jo?“

„Tys byl předtím na soudním úseku, že? Dělal jsi stín soudci?“

Naklonil hlavu ke straně. „Ne, byl jsem soudní úředník. Vlastně jsem ještě před několika roky dělal stín zástupci šerifa v prostředních

patrech. Chtěl jsem tu práci, ale nic z toho nebylo.“

„Vyrostl jsi tam? Nebo nahoře?“

„Uprostřed.“Spustil ruce z klávesnice do klína. Usmál se. „Táta byl instalatér v hydroponice. Před několika lety umřel. Máma pracuje v porodnici.“

„Opravdu? Jak se jmenuje?“

„Rebecca. Je jedna z…“

„Já ji znám. Dělala stín, když jsem byla malá. Můj otec…“

„Pracuje v horní porodnici, já vím. Nechtěl jsem nic říkat…“

„Proč ne? Hele, jestli máš obavy z nějakého nadržování, pak jsem vinna. Jsi teď můj zástupce a já budu stát za tebou.“

„Ne, o to nejde. Jenom jsem nechtěl, abys mi měla něco za zlé. Vím, že ty a tvůj otec…“

Juliette ho mávnutím ruky zarazila. „Je to pořád můj otec. Jenom jsme se navzájem odcizili. Pozdravuj ode mě mámu.“

„Vyřídím,“ usmál se Peter a sklonil se nad klávesnici.

„Počkej. Mám na tebe dotaz. Nemohu na něco přijít.“

„Jasně,“ zvedl hlavu. „Ptej se.“

„Nenapadá tě náhodou, proč je levnější poslat někomu papírový dopis po nosiči než jej prostě posla po drátě z počítače?“

„No ovšem,“přikývl. „Komunikovat po drátě přijde na čtvrt poukázky za znak. To se prodraží!“

Juliette se zasmála. „Ne, já vím, kolik to stojí. Ale ani papír není laciný. A poplatek nosiči také ne. Ale zdálo by se, že poslat vzkaz po drátě je prakticky zadarmo, víš? Je to jenom informace. Nic neváží.“

Pokrčil rameny. „Je to čtvrt poukázky za znak, co jsem naživu. Nevím. A kromě toho tu máme volný příděl v hodnotě padesáti poukázek denně plus neomezené spojení v případech tísně. Já bych se nenervoval.“

„Já se nenervuju, jenom jsem zmatená. Totiž, já sice chápu, že nemůže mít každý vysílačku jako my, protože vysílat může vždycky jenom jeden člověk, takže potřebujeme mít volný éter pro případy tísně, ale člověk by si myslel, že po drátě bychom toho mohli všichni posílat a přijímat, kolik chceme.“

Peter se opřel lokty o stůl a položil bradu na pěsti. „No, vezmi v úvahu náklady na servery, na elektřinu. Potřebuješ ropu ke spalování, údržbu kabelů, chlazení a kdovíco ještě. Obzvlášť když máš velký provoz. Srovnej si to s nabráním papíroviny na síto, vyschnutím, nanesením trochy inkoustu a předáním člověku, který beztak míří nahoru nebo dolů. Není divu, že je to levnější!“

Juliette přikyvovala, ale hlavně kvůli němu. Sama si tolik jistá nebyla. Nerada přemítala proč, ale nemohla si pomoci.

„Ale co když je to z jiného důvodu? Co když někdo stanovil tak vysokou cenu úmyslně?“

„Proč? Aby vydělal?“ Peter luskl prsty. „Aby nosiči měli pořád dostatek práce!“

Juliette zavrtěla hlavou. „Ne. Co když je to proto, aby nám ztížili kontakt? Nebo aspoň prodražili. Víš, aby nás rozdělili, aby nás přiměli nechat si své myšlenky pro sebe.“

Peter se zamračil. „Proč by to někdo dělal?“

Juliette pokrčila rameny, zahleděla se zase na obrazovku svého počítače a ruka se jí kradla ke svitku skrytému v klíně. Připomněla si, že už nežije mezi lidmi, kterým může automaticky věřit. „Nevím,“ řekla. „Pusť to z hlavy. Byl to jenom takový hloupý nápad.“

Přitáhla si klávesnici a zrovna zvedala pohled k obrazovce, když si Peter jako první všiml tísňové ikony.

„Pane jo. Další poplach,“ řekl.

Klikla na blikající ikonu a zaslechla, jak Peter zprudka vydechl.

„Co se to, sakra, děje?“ vyhrkl.

Vyvolala si zprávu na obrazovku, rychle si ji přečetla a nevěřila vlastním očím. Takhle to snad v téhle práci nechodí. Lidé přece neumírají takhle často. Nebo se jí to zatím jednoduše nedoneslo, protože měla nos neustále strčený do nějaké klikové skříně nebo olejové vany?

Mrkající číselný kód nad zprávou poznala, aniž by se musela dívat do taháku. Znala jej už příliš dobře. Další sebevražda. Jméno oběti

neuvedli, ale bylo tam číslo kanceláře. A ona to patro a adresu znala. Ještě ji z cesty tam dolů bolely nohy.

„Ne…“ vypravila ze sebe a chytila se okraje stolu.

„Chceš, abych…?“ sáhl Peter po vysílačce.

„Ne, sakra, ne.“ Juliette zavrtěla hlavou. Odstrčila se od stolu a převrhla recyklační koš, jenž vychrlil amnestované složky na podlahu. Svitek z jejího klína se skutálel mezi ně.

„Mohl bych…“ spustil Peter.

„Já se toho ujmu,“ řekla a mávnutím ho zarazila. „Sakra.“ Potřásla hlavou. Kancelář se s ní točila, svět se jí začal rozmazávat před očima. Vrávorala ke dveřím, ruce roztažené, aby udržela rovnováhu, když tu se Peter prudce obrátil zase k obrazovce, popotáhl za myš s jejím tenkým káblíkem a na něco klikl.

„Ehm, Julietto…?“

Ale ta už klopýtala ze dveří a sbírala síly na dlouhý a namáhavý sestup.

„Julietto!“

Otočila se a zjistila, že Peter běží za ní a rukou přidržuje vysílačku zavěšenou u boku.

„Co je?“ otázala se.

„Promiň… Mám… Já nevím, jak to provést…“

„Vyklopto,“prohlásila netrpělivě. Jediné, na co dokázala myslet, byl malý Scottie visící za krk. V jejích představách to byla elektrikářská vázací páska. Takhle jí probuzené noční můry, její morbidní myšlenky, vykreslovaly v hlavě scénu smrti.

„Právě jsem dostal osobní vzkaz po drátě a…“

„Pojď se mnou, jestli chceš, ale já musím jít tam dolů.“ Otočila se ke schodišti.

Peter ji popadl za paži. Hrubě. Pevně.

„Promiň,ale musím tě zatknout…“

Prudce se k němu obrátila a uviděla, jak nejistě se tváří.

„Co to říkáš?“

„Jenom vykonávám svou povinnost, šerife. Přísahám.“ Peter sáhl po svých kovových poutech. Juliette na něj jenom nevěřícně zírala, když jí jeden náramek zacvakl kolem zápěstí a šátral po druhém.

„Petře, co to má znamenat? Mám tam přítele, kterého musím vidět…“

Zavrtěl hlavou. „Počítač říká, že jsi podezřelá. Dělám jenom to, co ode mě chce.“

A s tím jí zacvakl druhý náramek kolem druhého zápěstí. Juliette otupěle hleděla na svou nezáviděníhodnou situaci a nedokázala vyhnat z hlavy představu svého mladého přítele visícího za krk.

DVACET ŠEST

Povolili jí návštěvy, ale koho by Juliette chtěla pustit k sobě, aby ji viděl takhle? Nikoho. Seděla tedy opřená o mříže, ponurý výhled ven se rozjasňoval východem neviděného slunce, podlaha kolem ní prázdná, bez složek i duchů. Byla sama, zbavená práce, o níž si ani nebyla jistá, jestli ji chtěla, a za ní hromada mrtvých. Její jednoduchý a snadno pochopitelný život se nějak zamotal.

„Tohle určitě přejde,“ ozval se za ní hlas. Juliette se odlepila od kovových tyčí a ohlédla se. Za ní stál Bernard a rukama se držel

mříží.

Juliette se od něho odtáhla a posadila se na palandu zády k šedivému výhledu.

„Ty víš, že jsem to neudělala,“ řekla. „Byl to můj přítel.“

Bernard se zamračil. „Proč myslíš, že tě tady držíme? Ten kluk spáchal sebevraždu. Nejspíš ho rozrušily ty nedávné tragédie. To není nic neslýchaného, když se člověk přestěhuje do jiné sekce sila, daleko od přátel a rodiny, za prací, na kterou úplně nestačí…“

„Proč mě tu tedy držíte?“ zeptala se Juliette. Uvědomila si náhle, že to nakonec nemusí skončit dvojím čištěním v tak krátké době. Stranou

v chodbě viděla Petera, jak se šourá sem a tam, jako by mu nějaká neviditelná bariéra bránila přijít blíž.

„Neoprávněný vstup do třicátého čtvrtého patra,“ recitoval Bernard. „Vyhrožování obyvateli sila, zasahování do záležitostí úseku informačních technologií, odnášení majetku úseku IT ze zabezpečených prostorů…“

„To jsou kecy,“ odsekla Juliette. „Jeden z vašich pracovníků mě pozval. Měla jsem plné právo tam být!“

„Na to se podíváme,“ řekl Bernard. „Tedy, tuhle Peter se na to podívá. Obávám se, že bude muset zabavit tvůj počítač jako důkazní materiál. Moji lidé dole mají nejlepší kvalifikaci na to, aby zjistili, jestli…“

„Tvoji lidé? Snažíš se být starosta, nebo vedoucí úseku IT? Protože na tohle jsem se dívala a Dohoda jasně stanovuje, že obojí být nemůžeš…“

„O tom se bude brzy hlasovat. Dohoda už byla v minulosti pozměňována. Je sestavená tak, aby se dala změnit, když si to okolnosti vyžádají.“

„A proto mě chceš mít z cesty.“ Juliette přistoupila k mřížím, aby viděla Petera Billingse a aby on viděl ji. „Předpokládám, žes tuhle

práci měl od začátku dostat ty. Je to tak?“

Peter se vytratil z dohledu.

„Julietto. Jules.“ Bernard zavrtěl hlavou a káravě zamlaskal. „Nechci tě mít z cesty. Nechci mít z cesty žádného obyvatele sila. Chci, aby

lidé byli na svém místě. Tam, kam patří. Scottie nebyl dělaný pro IT. Teď už to vidím. A myslím, že ty nejsi dělaná pro hořejšek.“

„Takže mě vyženeš zpátky do mechanického úseku? Tohle chceš udělat? Kvůli obviněním vycucaným z prstu?“

„Vyhnat je takové ošklivé slovo. Určitě jsi to tak nemyslela. Nechceš snad zpátky svou starou práci? Nebylo ti tam lépe? Tady nahoře je

třeba se naučit spoustu věcí, u kterých jsi nikdy nedělala stín. A lidé, kteří si mysleli, že se na tuhle práci hodíš, kteří jistě doufali,

že ti pomohou do ní proniknout…“

Zmlkl a z nějakého důvodu bylo horší, že nechal tu větu nedořečenou a přinutil Jules, aby si obraz doplnila sama, místo aby si jej jenom vyslechla. Představila si dva kopečky čerstvě překopané hlíny v zahradách a na nich pohozených několik smutečních slupek.

„Nechám tě vzít si z tvých věcí to, co nebudeme potřebovat jako důkaz, a potom ti dovolím vrátit se dolů. Pokud se cestou ohlásíš u zástupců, abychom mohli sledovat tvůj postup, ta obvinění stáhneme. Považuj to za závdavek mé malé amnestie.“

Bernard se usmál a narovnal si brýle.

Juliette zaťala zuby. Napadlo ji, že ještě nikdy za celý svůj život neuhodila nikoho do obličeje.

A jenom obava, že se netrefí, že to neprovede správně a rozbije si klouby o některou ocelovou tyč, jí zabránila na tomto stavu něco změnit.

Uplynul sotva týden od chvíle, kdy Juliette přišla nahoru, a už zase odcházela – s menším majetkem, než si přinesla. Vydali jí modré montérky mechanického úseku, na ni příliš velké. Peter se s ní ani nerozloučil – Juliette měla za to, že se spíš styděl, než že by se na ni

zlobil, nebo jí něco vyčítal. Odvedl ji přes kavárnu na vrchol schodiště, a když se otočila, aby mu podala ruku, zjistila, že hledí na špičky

svých bot, palce zastrčené za lacl, její šerifský odznak přišpendlený nakřivo na levé straně prsou.

Juliette zahájila dlouhý sestup celou výškou sila. Bude méně fyzicky namáhavý, než byl výstup, ale více vyčerpávající v jiných ohledech. Co se přesně stalo se silem a proč? Uprostřed toho všeho se nedokázala ubránit pocitu, že by měla na někoho svalit alespoň část viny. Nedošlo by k tomu všemu, kdyby ji nechali v mechanickém úseku, kdyby ji vůbec nepřišli navštívit. Ona by nadávala na rozviklaný generátor, v noci by nespala a čekala by na nevyhnutelnou havárii a pád do chaosu, kdy by se na desítky let museli naučit žít ze záložního zdroje energie, než by ten krám znovu postavili. Namísto toho byla svědkem jiného druhu havárií: nikoliv borcení hřídelí, nýbrž borcení těl. Nejvíc ji zdrtil chudák

Scottie, tak slibný chlapec, tak nadaný, jenž odešel dřív, než dosáhl vrcholu sil.

Byla šerifem jenom kratičkou dobu, hvězda se jí na prsou jenom mihla, ale pronásledovala ji neuvěřitelná touha vyšetřit Scottieho smrt. Na tom, že by se ten chlapec zabil sám, něco nesedělo. Ano, náznaky tu byly. Bál se odejít ze své kanceláře – jenže dělal stín Walkerovi a možná od staříka pochytil samotářské zvyky. Scottie přechovával tajemství příliš velká pro jeho mladou mysl, bál se natolik, že jí poslal vzkaz, aby přišla – jenže ona ho znala jako svůj stín a věděla, že tyhle sklony neměl. Náhle ji napadlo, jestli tyhle sklony vůbec měl Marnes. Kdyby

Jahnsová teď stála vedle ní, naléhala by na Jules, aby vyšetřila obě úmrtí? Přesvědčovala by ji, že tady něco nehraje?

„Nejde to,“ zašeptala Juliette, což přimělo nosiče procházejícího kolem ní nahoru, aby se ohlédl.

Další myšlenky už si nechala pro sebe. Když sestupovala k otcově porodnici, zastavila se u odpočívadla a déle a usilovněji než před tím cestou nahoru přemýšlela o tom, že by ho navštívila. Poprvé jí v tom zabránila hrdost. A nyní jí uvedla nohy do pohybu hanba. Spěchala po

spirále schodů dolů a spílala si za to, že vzpomíná na duchy minulosti, kterým už dávno zakázala vstup do své paměti.

Ve třicátém čtvrtém patře, před hlavním vchodem do úseku IT, znovu uvažovala o zastavení. Ve Scottieho kanceláři budou stopy, možná se jim nepodařilo je všechny uklidit. Zavrtěla hlavou. Napadaly ji různé konspirační teorie. A přestože bylo obtížné nechat místo činu za sebou, věděla moc dobře, že ji k jeho kanceláři nepustí ani na dohled.

Pokračovala v sestupu po schodišti, a když si uvědomila polohu úseku IT v silu, pomyslela si, že ani to nemůže být náhoda. Měla sejít ještě dvaatřicet pater, než se ohlásí u prvního šerifova zástupce, sídlícího uprostřed střední sekce. Kancelář šerifa se nacházela třiatřicet pater nad její hlavou, což znamenalo, že úsek informačních technologií je od všech kanceláří strážců zákona odlehlý, co nejdál to v silu šlo.

Zavrtěla nad svými paranoidními myšlenkami hlavou. Takhle se diagnóza nestanovuje. To by jí řekl otec.

Po setkání s prvním zástupcem kolem poledne, kde přijala kus chleba a nějaké ovoce spolu s připomínkou, aby se najedla, zvládla střední patra v dobrém čase. Když míjela horní obytná patra, dohadovala se, ve kterém poschodí asi bydlí Lukas, nebo jestli vůbec ví o jejím zatčení.

Tíha uplynulého týdne jako by ji stahovala po schodech dolů, gravitace se jí věšela na boty, zatímco tlaky šerifské práce se rozplývaly tím víc, čím dál se od té kanceláře vzdalovala. S blížícím se mechanickým úsekem je pomalu nahrazovala dychtivost vrátit se k přátelům, byť by to bylo s ostudou.

Ve sto dvacátém patře se zastavila u Hanka, zástupce šerifa pro hlubinu. Znala ho už dlouho, začínaly ji obklopovat známé obličeje, lidé, kteří jí mávali na pozdrav a chovali se vážně, jako by dopodrobna věděli, jak prožila dobu, kdy byla pryč. Hank se ji pokoušel přemluvit, aby u něho chvíli zůstala a odpočinula si, ale ona se zdržela jenom tak dlouho, jak velela zdvořilost, nechala si doplnit polní láhev a potom se odloudala o posledních dvacet podlaží níž na místo, kam skutečně patřila.

Knox byl radostí bez sebe, že ji má zase zpátky. Objal ji, až jí zapraskaly kosti, zvedl ji ze země a škrábal ji vousy po tváři. Byl cítit

mazadly a potem, směsicí pachů, již si Juliette v hlubině nikdy předtím plně neuvědomovala, protože se z ní nikdy nevzdálila.

Cestou do jejího starého pokoje ji provázelo plácání po zádech, přání úspěchů, otázky, jaké to je nahoře, žertovné pokřiky oslovující ji jako šerifa, obhroublé familiárnosti, mezi kterými vyrostla a na které byla zvyklá. To ji rozesmutňovalo ze všeho nejvíc. Do něčeho se pustila a nezvládla to. A přesto její přátelé měli radost, že je zpátky.

Shirly z druhé směny ji zahlédla, jak se blíží chodbou, a doprovodila ji až k jejímu pokoji. Zpravila ji o stavu generátoru a o výtěžnosti

nového ropného vrtu, jako by Juliette byla jenom na krátké dovolené. Juliette jí u dveří do pokoje poděkovala, vešla dovnitř a prohrnula si cestu složenými vzkazy zasunutými pod dveře. Přetáhla si přes hlavu popruh mošny, odložila ji a spadla na lůžko, příliš vyčerpaná a sama ze

sebe rozmrzelá, než aby ještě plakala.

Probudila se uprostřed noci. Zelené hranaté číslice na malém displeji jejího terminálu ukazovaly čas: 2:14.

Juliette se v montérkách, které nebyly tak docela její, posadila na okraj svého starého lůžka a zrekapitulovala si situaci. Usoudila, že její život ještě neskončil. Jenom jí to tak připadalo. Zítra, i když ji neočekávali, bude zase pracovat v montážních jámách, udržovat silo

v chodu, dělat, co umí nejlépe. Potřebovala se probudit do této reality, odsunout stranou ostatní myšlenky a odpovědnosti. Už teď jí připadaly vzdálené. Pochybovala, že vůbec půjde Scottiemu na pohřeb, pokud jeho tělo nesnesou dolů, aby ho pohřbili tam, kam patří.

Sáhla po klávesnici zasunuté pod nástěnnou poličku. Uviděla, že všechno kolem je pokryté vrstvičkou špíny. Klávesy byly zamazané od neřádu, který si přinášela z každé směny. Sklo monitoru zdobily mastné vzory. Potlačila nutkání otřít obrazovku a rozmazat lesklý nános mastnoty

všude kolem, neboť usoudila, že si bude muset uklidit důkladněji. Dívala se nyní na věci nepředpojatým, kritičtějším pohledem.

Místo aby se marně pokoušela usnout, zapnula monitor, aby si prohlédla rozpis prací na další den nebo cokoliv, co odvede její mysl od uplynulého týdne. Ale než otevřela správce úloh, zjistila, že má v příchozí poště víc než deset zpráv. Tolik jich pohromadě ještě nikdy neviděla. Lidé si obvykle pode dveře navzájem podsouvali recyklované vzkazy – jenže ona byla daleko, když se roznesla zpráva o jejím zatčení, a od té doby se k počítači ještě nedostala.

Připojila se ke svému e-mailovému účtu a vyvolala si nejnovější zprávu. Byla od Knoxe. Jenom středník a závorka – spiklenecký úsměv.

Juliette si nemohla pomoci a usmála se také. Stále cítila Knoxovo objetí a uvědomila si, že z pohledu toho velkého hrubiána všechny potíže a problémy, které šeptem prosakují shora po schodišti, blednou před jejím návratem. Z toho, co se minulý týden seběhlo, patrně za nejhorší

pokládal nutnost najít za ni náhradu na první směnu.

Juliette přešla k další zprávě, uvítání doma od předáka třetí směny – nejspíš kvůli přesčasům, kterými jeho parta vypomáhala její směně.

Bylo toho víc. Zpráva za denní plat od Shirly, jež jí přála šťastnou cestu dolů. Všichni odesílatelé těch zpráv doufali, že je dostane už tam nahoře, aby jí to ulehčilo sestup, doufali, že sebou nebude opovrhovat, ani propadat pocitům méněcennosti, natožpak v sobě vidět zkrachovalce. Juliettě z jejich povzbuzení stoupaly slzy do očí. Viděla v duchu svůj stůl, Holstonův stůl, bez počítače, jenom odpojené kabely přehozené přes desku. Rozhodně nemohla tyhle vzkazy dostat v době, kdy si je měla podle představ odesilatelů přečíst. Otřela si oči a snažila se nemyslet na ty vzkazy po drátě jako na vyplýtvané peníze, nýbrž jako na marnotratné projevy přátelství v hlubině.

Poté, co přečetla jednu zprávu po druhé a snažila se přitom nepodlehnout dojetí, v ní poslední zpráva, na kterou narazila, vzbudila nepříjemné očekávání. Byla dlouhá několik odstavců. Juliette předpokládala, že to je nějaký úřední dokument, možná seznam jejích přečinů, oficiální výnos v jejím případu. Pamatovala takové zprávy jenom ze starostčiny kanceláře, obvykle při významných příležitostech, oznámení všem obyvatelům sila. Ale pak zjistila, že je od Scottieho.

Juliette se napřímila a snažila se pročistit si hlavu. Začala číst od začátku a proklínala přitom svůj zamžený zrak.

J–

Lhal jsem. Nesmazal jsem to. Našel další. Ta páska pro tebe? Tvůj vtip byl pravda. A program NENÍ pro velkou obrazovku. Nesedí hustota pxl. 32768 x 8192! Nevím jistě, k čemu se vztahují ty rozměry. 8 palců x 2 palce? Jestli ano, příliš pxl.

Sbírám další. Nevěřím nosičům, proto po drátě. Na cenu kašlu, odpověz. Potřebuji přeložit na mechan. Tady není bezpečno. –S

Juliette si to přečetla ještě podruhé, tentokrát už s pláčem. Zazníval k ní skutečný hlas ducha, který ji před něčím varoval, ale už pozdě. A nebyl to hlas člověka, který plánoval vlastní smrt – tím si byla jistá. Podívala se na čas odeslání vzkazu: byl odeslán ještě předtím, než se té noci vrátila do kanceláře, předtím, než Scottie zahynul.

Než ho zabili, opravila se. Buď ho přistihli, jak čenichá kolem, nebo je zburcovala její návštěva. Přemítala, do čeho všeho úsek IT vidí a jestli by se dokonce nemohli nabourat do jejího elektronického účtu. Ještě to ale neudělali, jinak by na ni tahle zpráva nečekala.

Zprudka vyskočila z lůžka a sebrala jeden ze vzkazů u dveří. Vydolovala ze svého batůžku uhel a znovu se posadila na lůžko. Celou zprávu opsala se všemi odchylkami v pravopisu, důkladně zkontrolovala všechna čísla a potom elektronickou zprávu smazala. Než skončila, mrazilo ji

po těle, jako by k ní utíkala nějaká neviditelná postava, doufající, že pronikne do jejího počítače dřív, než se Juliette zbaví důkazů.

Přemýšlela, jestli Scottie byl dost opatrný na to, aby smazal zprávu ze svých odeslaných vzkazů po drátě a usoudila, že jestli mu to myslelo

jasně, udělal to.

Seděla na lůžku, držela opsaný vzkaz, myšlenky na rozpis práce na příští den ty tam. Místo toho se zaobírala zlověstnou šlamastykou, jež byla všude kolem ní a ovíjela celé silo. Situace byla zlá odshora až dolů. Spousta převodů vyskakovala z ložisek. Přímo slyšela rachot uplynulého týdne, tlučení a řinčení, jak se tenhle stroj trhal z úchytů a zanechával za sebou mrtvé.

A Juliette byla jediná, kdo to slyšel. Byla jediná, kdo to věděl. A netušila, komu může věřit natolik, aby jí pomohl dát věci do pořádku.

Ale jedním si byla jistá: opětovné seřízení sila bude vyžadovat něčí odstavení od moci. A kdo ví, jak taková „odstávka“ bude probíhat.

DVACET SEDM

Juliette se u Walkerovy elektronické dílny objevila v pět s obavami, že by ho mohla najít ještě spícího na palandě, ale už na chodbě ucítila výrazný pach roztavené pájky. Zaklepala při vstupu na otevřené dveře a Walker zvedl hlavu od jedné z mnoha zelených desek plošných spojů. Ze špičky jeho páječky stoupaly spirálky kouře.

„Jules!“ vykřikl. Stáhl si z šedivé hlavy pásku s lupou a odložil ji i s páječkou na ocelovou desku pracovního stolu. „Už jsem slyšel,

že jsi zpátky. Chtěl jsem ti poslat vzkaz, ale…“ Rozhodil rukama nad hromadami součástek s přivěšenými štítky označujícími pořadí zpracování. „Hromada práce,“ vysvětlil.

„Pusť to z hlavy,“ řekla. Objala ho a cítila přitom z jeho kůže pach elektrických jisker, který jí ho vždycky připomínal. A také Scottieho. „Budu si už takhle připadat provinile, že tě s tímhle okrádám o čas.“

„Jo?“ Poodstoupil a prohlížel si ji, huňaté bílé obočí a vrásčité čelo stažené starostmi. „Máš pro mě něco?“ Rozhlížel se po nějaké porouchané věci, zvyk, který si vypěstoval poté, co mu celý život přinášeli nějaké věcičky, jež potřebovaly opravit.

„Vlastně potřebuju využít tvůj mozek.“ Posadila se na jednu stoličku u pracovního stolu a Walker udělal totéž.

„Do toho,“ vybídl ji. Otřel si rukávem obočí a Juliette si všimla, jak Walker zestárl. Pamatovala si ho s mnohem méně bílými vlasy, bez vrásek a skvrn na kůži. Pamatovala si ho s jeho stínem.

„Má to hodně společného se Scottiem,“ varovala ho.

Walker se podíval stranou a přikývl. Pokusil se něco říci, několikrát se bouchl pěstí do prsou a odkašlal si. „Zatracená škoda,“ bylo jediné, co ze sebe dokázal vypravit. Chvíli se díval na podlahu.

„Může to počkat,“ ujistila ho Juliette. „Jestli ještě potřebuješ čas…“

„Já jsem ho přesvědčil, aby tu práci vzal,“ zavrtěl hlavou Walker. „Vzpomínám si, že když ta nabídka přišla, měl jsem strach, že ji odmítne. Kvůli mně, víš? Že se bude moc bát, že bych se na něj zlobil, když odejde, a tak jsem na něj naléhal, aby to vzal.“ Zvedl hlavu k ní a oči se mu leskly. „Chtěl jsem jenom, aby věděl, že si může svobodně vybrat. Nechtěl jsem ho vyhánět.“

„Nevyhnal jsi ho,“ řekla Juliette. „Nikdo si to nemyslí a ty bys také neměl.“

„Jenom mám za to, že tam nebyl šťastný. Nebyl to jeho domov.“

„Byl na nás příliš chytrý. Na to nezapomínej. Vždycky jsme to říkali.“

„Měl tě rád,“ řekl Walker a otřel si oči. „Sakra, jak k tobě ten kluk vzhlížel.“

Juliette ucítila, jak se i jí oči znovu plní slzami. Sáhla do kapsy a vytáhla zprávu, kterou přepsala na zadní stránku vzkazu. Musela si

připomenout, proč sem přišla, aby se ovládla.

„Ale nebylo mu podobné, že by to vzal takhle zkrátka,“ zabručel Walker.

„Ne, to nebylo,“ řekla. „Walkere, potřebuji s tebou probrat pár věcí, které se nesmí dostat ven z téhle místnosti.“

Zasmál se. Vypadalo to, že hlavně proto, aby nezačal vzlykat. „Jako bych odsud někdy vycházel,“ řekl.

„No, nesmíš o tom mluvit s nikým jiným. S nikým. Dobře?“

Zakýval hlavou.

„Myslím, že se Scottie sám nezabil.“

Walker si zakryl rukama obličej, naklonil se kupředu a roztřásl se pláčem. Juliette vstala, přistoupila k němu a položila mu ruku přes

roztřesená záda.

„Já to věděl,“ vzlykal do dlaní. „Já to věděl. Já to věděl.“ Podíval se na ni a slzy se mu prodíraly několikadenním bílým strništěm. „Kdo to udělal? Zaplatí za to, že ano? Pověz mi, kdo to udělal, Jules.“

„Myslím, že ten, kdo to byl, nemusel cestovat daleko,“ prohlásila.

„IT? Čert aby je spral.“

„Walkere, potřebuji tvoji pomoc, abych se v tom vyznala. Scottie mi nedlouho před tím, než… než ho zřejmě zabili, poslal vzkaz po drátě.“

„Poslal ti vzkaz?“

„Jo. Podívej se, já jsem se s ním ten den setkala. Požádal mě, abych za ním zašla dolů.“

„Dolů do IT?“

Přikývla. „Něco jsem objevila v počítači předchozího šerifa…“

„Holston.“Sklonil hlavu. „Poslední čistič. Jo, Knox mi něco od tebe přinesl. Vypadalo to jako program. Řekl jsem mu, že Scottie se v tom vyzná nejlíp, a tak jsme mu to přeposlali.“

„A udělali jste dobře.“

Walker si otřel tváře a přikývl. „Byl chytřejší než my všichni dohromady.“

„Já vím. Řekl mi, že to je program, který vyrábí hodně podrobné obrazy. Jako ty obrazy, které dostáváme zvenku…“

Vteřinku počkala, jak zareaguje. Už jenom použít to slovo bylo za většiny okolností tabu. Walkerem to ani nehnulo. Jak doufala, byl už dost starý na to, aby překonal dětské strachy – a nejspíš natolik osamělý a smutný, že mu to bylo jedno.

„Ale v tom vzkazu, který mi poslal, se říká něco o příliš hustých pé-iks-el.“ Ukázala mu opis. Walker sáhl po lupě a natáhl si pásku přes hlavu.

„Pixely,“ řekl a popotáhl. „To mluvil o těch malých tečkách, ze kterých se obraz skládá. Každá z nich je jeden pixel.“ Vzal jí papír z ruky a přečetl si víc. „Prý tam není bezpečno.“ Poškrábal se na bradě a zavrtěl hlavou. „Čert aby je spral.“

„Walkere, jaká obrazovka má osm palců na dva?“ Juliette se rozhlédla po všech těch deskách plošných spojů, displejích a smotcích drátů rozházených po jeho dílně. „Máš něco takového?“

„Osm krát dva? Možná odečtový displej, jako na přední straně serveru nebo něčeho podobného. Správná velikost na ukázání několika řádků textu, vnitřní teploty, časových cyklů…“ Zavrtěl hlavou. „Ale ty se nedělají s takovou hustotou pixelů. I kdyby to bylo možné, nedávalo by to smysl. Nedokázala bys rozeznat jeden pixel od sousedního, i kdybys je měla přímo před nosem.“

Pohladil si strniště a prohlížel si vzkaz dál. „Co znamená ten nesmysl s tou páskou a vtipem? Čeho se to týká?“

Juliette stála vedle něj a dívala se na papír. „Také jsem si tím lámala hlavu. Nejspíš myslel tu žáruvzdornou pásku, kterou mi před časem sehnal.“

„Myslím, že si na něco vzpomínám.“

„A pamatuješ si, jaké jsme s ní měli problémy? Vývod, který jsme jí omotali, málem začal hořet. Materiál byl naprostý šmejd. Tuším, že tehdy poslal vzkaz, jestli sem páska dorazila v pořádku, a já jsem odpověděla, že ano, a že děkujeme, ale že by se nemohla rozpadat rychleji, ani kdyby za tím účelem byla vyrobena.“

„To byl ten tvůj vtip?“ Walker se na stoličce otočil a položil lokty na stůl. Hleděl na uhlem opsaná písmena, jako by to byl Scottieho

obličej, jako by za ním jeho malý stín naposledy přišel, aby mu sdělil něco důležitého.

„A on říká, že můj vtip je pravda,“ řekla Juliette. „Poslední tři hodiny jsem vzhůru, přemýšlím o tom a umírám touhou to s někým probrat.“

Walker se po ní ohlédl přes rameno, obočí povytažené.

„Já nejsem šerif, Walku. Nenarodila jsem se pro to. Neměla jsem odcházet. Ale vím stejně dobře jako všichni, že to, co se teď chystám říci, mě může poslat čistit…“

Walker okamžitě sklouzl ze stoličky a poodešel od ní. Juliette se proklínala, že sem chodila, že otevřela ústa, že prostě nezapadla do první směny a neposlala všechno tohle k čertu…

Walker zavřel dveře dílny a zamkl je. Podíval se na ni, zvedl prst, přistoupil ke kompresoru a odpojil hadici. Potom stroj zapnul. Motor začal stlačovat vzduch, jenž s nepřetržitým hlasitým sykotem volně unikal otevřenou tryskou. V nesnesitelném rachotu kompresorového motoru se vrátil ke stolu a posadil se. Očima rozevřenýma dokořán ji prosil, aby pokračovala.

„Nahoře je kopec s úžlabinou,“ musela trochu zesílit hlas. „Nevím, kdy jsi ten kopec viděl naposled, ale v té úžlabině leží spolu dva

mrtví, manžel a manželka. Když se podíváš pořádně, uvidíš v krajině deset dalších takových postav. Všechno čističi, všichni v různém stupni rozkladu. Většinou už samozřejmě rozpadlí. Ztrouchnivělí na prach během dlouhých roků.“

Walker nad tím obrazem, který mu předestírala, zavrtěl hlavou.

„Kolik let už zdokonalují ty obleky, aby čističi měli šanci? Stovky?“

Přikývl.

„A přesto se nikdo nedostane ani o kus dál. A ještě nikdy se nestalo, aby neměli dost času na čištění.“

Walker zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Tvůj vtip je pravda,“ řekl. „Žáruvzdorná páska. Je úmyslně projektovaná tak, aby nevydržela.“

Juliette našpulila rty. „Přesně to si myslím. Ale nejenom ta páska. Vzpomínáš na ta těsnění před několika lety, která omylem dodali nám místo úseku IT? Jak jsme je použili do vodních čerpadel?“

„A dělali jsme si legraci, že IT jsou hlupáci a tupci…“

„Ale ti hlupáci jsme my,“ prohlásila Juliette. A měla zatraceně dobrý pocit, že to může říci jinému člověku. Bylo dobře, že její nové myšlenky kolují vzduchem. A věděla, že má pravdu, pokud jde o cenu vzkazů po drátě. Oni nechtějí, aby spolu lidé mluvili. Přemýšlení nevadí; myšlenky se dají pohřbít s člověkem. Ale žádná spolupráce, žádné koordinované skupiny, žádná výměna nápadů.

„Myslíš, že nás snad nechávají tady dole, abychom měli blízko k ropě?“ otázala se Walkera. „Já si to nemyslím. Už ne. Myslím, že každého, kdo má jen špetku mechanického rozumu, drží co nejdál od sebe. Existují dva zásobovací řetězce, vyrábějí se souběžně dvě sady materiálu, všechno v naprosté tajnosti. A kdo se ozve? Kdo by chtěl riskovat čištění?“

„Myslíš, že Scottieho zabili oni?“ zeptal se.

Juliette přikývla. „Walku, myslím, že to je ještě horší.“ Naklonila se blíž. Kompresor rachotil, syčení vypouštěného vzduchu se rozléhalo po místnosti. „Myslím, že zabíjejí všechny.“

DVACET OSM

Juliette se v šest ohlásila na první směně a rozhovor s Walkerem si stále dokola přehrávala v hlavě. Když vešla na dispečink, hrstka přítomných techniků ji přivítala dlouhým potleskem, až z toho byla na rozpacích. Knox na ni jenom vyhlédl zpoza rohu, už zase ve svém obvyklém mrzutém rozpoložení. Doma ji už přivítal a raději by se propadl, než by to udělal znovu.

Pozdravila se s lidmi, které předchozího večera nepotkala, a zadívala se na rozpis prací. Slova na tabuli znala, ale činilo jí potíže je zpracovat. Myšlenkami byla stále u chudáka Scottieho, jak sebou zmateně zmítá, zatímco ho škrtí někdo mnohem větší než on – nebo několik takových. Myslela na jeho malé tělo, pravděpodobně překypující důkazy, ale nyní určené jen k tomu, aby nasytilo kořeny v půdních farmách. Myslela na manželský pár ležící společně na kopci, na pár, jenž nedostal žádnou šanci, aby se dostal dál, aby nahlédl za obzor.

Vybrala si ze seznamu práci, která od ní bude vyžadovat minimum duševní námahy, a myslela na chudáky Jahnsovou a Marnese a na jejich tragickou lásku – pokud si tedy Marnesovo chování vykládala správně. Pokušení povědět všechno celé místnosti bylo drtivé. Rozhlédla se okolo po Megan a Ricksovi, po Jenkinsovi a Marckovi a pomyslela na to, jakou by mohla sešikovat malou armádu stmelenou blízkým bratrstvím. Silo je prohnilé až na dřeň, prozatímním starostou je lump, na místě dobrého šerifa je loutka a všichni dobří muži a ženy jsou pryč.

Byla to komická představa: Juliette shromažďuje tlupu mechaniků, jež zaplavuje horní patra a napravuje křivdy. A co potom? Je tohle povstání, o jakém se dovídali jako děti? Začalo to tehdy také tak? Jedna pošetilá ženská s ohněm v krvi, která rozbouřila srdce zástupu bláznů?

Nechala ústa zavřená a vydala se do místnosti s čerpadly. Proplouvala ranním proudem mechaniků a přemýšlela víc o tom, co by měla dělat nahoře, než o tom, co je třeba opravit dole. Sešla po jednom postranním schodišti, zastavila se v nástrojárně, aby si vyzvedla brašnu s nářadím, a odvlekla těžkou kabelu k jedné z hlubokých jam, kde neustále pracovala čerpadla, aby voda nezaplavila silo do poloviny výšky.

U jímky v jámě už Caryl, přesunutá z třetí směny, záplatovala drolící se beton. Zamávala jí zednickou lžící a Juliette kývla v odpověď a přinutila se k úsměvu.

Vzdorující čerpadlo stálo nečinně u jedné zdi. Záložní čerpadlo vedle něj se činilo ze všech sil a prskalo kolem sebe vodu ze zteřelých popraskaných těsnění. Juliette se podívala do jímky, aby změřila výšku hladiny. Těsně nad kalnou vodou bylo vidět namalovanou číslici 9. Juliette na základě průměru jímky a téměř tří metrů hloubky provedla v duchu rychlý výpočet. Dobrá zpráva byla, že mají nejméně den k dobru, než si namočí boty. Nejhorší, co je mohlo čekat, bylo vyměnit čerpadlo za jiné, smontované ze zbytků starých kusů a z náhradních dílů, a snášet Hendricksovo reptání, že z něho tahají nové zařízení, místo aby si opravili to, které už mají.

Když Juliette začala porouchané čerpadlo odmontovávat, zalévaná vodní tříští z jeho menšího prosakujícího souseda, uvažovala o svém životě z nové perspektivy získané ranním odhalením. Silo bylo něco, co vždycky považovala za samozřejmost. Kněží říkali, že tu bylo odjakživa, že je z lásky stvořil milující bůh a že se postaral o všechno, co kdy budou potřebovat. Juliette se na tu povídačku dívala dost pochybovačně. Před několika lety byla členkou první party, která se dovrtala hlouběji než tři kilometry a narazila na nové ložisko ropy. Měla představu o velikosti a rozsahu světa pod nimi. A potom na vlastní oči uviděla pohled na venek s jeho přízračnými vrstvami kouře, jimž se říká mraky, jak se převalují v zázračných výškách. A viděla dokonce hvězdu, o níž si Lukas myslel, že se nachází nepředstavitelně daleko. Jaký bůh by stvořil tolik horniny dole a tolik vzduchu nahoře a mezi tím jen jedno mizerné silo?

A potom tu byl ten polorozpadlý obzor a obrázky v dětských knížkách, v nichž se skrývaly náznaky. Kněží samozřejmě tvrdili, že obzor je důkazem toho, že člověk nemá překračovat své hranice. A knihy s vybledlými barevnými stránkami? Bizarní představivost spisovatelů, třídy vymýcené kvůli všem těm potížím, které způsobila.

Jenže Juliette v těch knížkách neviděla bizarní představivost. Strávila dětství v porodnici a četla je všechny dokola, pokud nebyly zrovna rozpůjčované, a jejich obsah i nádherná představení odehraná na bazaru jí dávaly větší smysl než ten drolící se válec, ve kterém všichni žijí.

Vykroutila poslední z hadic a začala oddělovat čerpadlo od motoru. Ocelové špony nasvědčovaly zaseknutému oběžnému kolu, což znamenalo

vymontovat hřídel. Pracovala automaticky, navykle prováděla úkol, který dělala už nesčíslněkrát předtím, a přemýšlela o množství zvířat, jež se v těch knihách vyskytovala a z nichž většinu živé oči nikdy neviděly. Domýšlela se, že jediná vyfantazírovaná věc je, že všechna mluví a jednají jako lidé. V několika knížkách se takových kousků dopouštěly myši a slepice, ovšem Juliette věděla, že jejich druhy nejsou schopné řeči. Všechna ostatní zvířata musí nebo musela někde existovat. Byla o tom přesvědčena skrz naskrz, možná proto, že nevypadala nijak fantasticky. Jejich těla měla stavbu založenou na stejném plánu, stejně jako byla podle jednoho plánu vyrobena všechna čerpadla v silu. Dalo se říci, že v obou případech se uplatnil stejný princip. Nějaká konstrukce funguje a ten, kdo ji vyrobil, dal vzniknout i všem ostatním.

Silo dávalo menší smysl. Nestvořil je žádný bůh – nejspíš je navrhl úsek IT. To byla nová teorie, ale jí připadala stále věrohodnější.

Úsek IT ovládal všechny důležité oblasti. Čištění bylo nejvyšší zákon i nejtajemnější náboženství a obě tyto stránky byly uvnitř uzavřených

zdí sila přítomny a navzájem se proplétaly. A nedal se pominout ani odstup od mechanického úseku a rozptýlení stanovišť zástupců šerifa – další stopy. Nemluvě o článcích Dohody, které jim prakticky zaručovaly nedotknutelnost. A teď odhalení druhého zásobovacího řetězce, série

dílů úmyslně projektovaných tak, aby selhaly, důvod pro nedosahování žádného pokroku v prodlužování času přežití venku. Tohle místo vybudoval úsek IT a úsek IT je tady uvnitř drží.

Juliette málem strhla šroub, jak byla vzrušená. Obrátila se po Caryl, ale mladá žena už byla pryč. Jen opravená plocha podlahy měla temnější odstín šedi, než uschne a splyne s okolím. Juliette zaklonila hlavu a prohlížela si strop místnosti s čerpadly, kde se křižovaly trubky a kabelová vedení probíhající stěnami. Svazek parovodních trubek vedl kousek od ostatních vedení, aby se teplem neroztavila izolace

kabelů; na jedné z těch trubek visela uvolněná spirála žáruvzdorné pásky. Brzy bude nutné ji vyměnit, pomyslela si. Ta páska mohla být deset nebo dvacet let stará. Juliette se zamyslela nad onou ukradenou páskou, jež měla svůj podíl na šlamastyce, v níž se nyní nacházela, a nad tím, že by člověk musel mít štěstí, aby tam nahoře přežil dvacet minut.

A v tu chvíli si Juliette uvědomila, co musí udělat. Projekt, který všem sejme cupaninu z očí, služba příštímu pošetilci, který klopýtne nebo se opováží doufat nahlas. A bude to tak snadné. Nebude muset sama nic vyrábět – oni udělají všechnu práci za ni. Jediné, co bude muset podniknout, bude trocha přesvědčování a to uměla velmi dobře.

Zatímco z porouchaného čerpadla vyjímala poškozené oběžné kolo, usmívala se a v hlavě se jí už rýsoval seznam materiálu. Všechno, co potřebuje k nápravě tohoto problému, je jeden nebo dva náhradní díly. Bylo to dokonalé řešení, jak zařídit, aby všechno v silu zase náležitě fungovalo.

Juliette odpracovala plné dvě směny, až ji svaly pobolívaly únavou, vrátila nářadí a osprchovala se. Hrubým kartáčem si nad výlevkou v umývárně vydrhla nehty, rozhodnutá udržovat je ve vzorné čistotě. Zamířila k jídelně a těšila se na velký talíř vydatného jídla místo nezáživného dušeného králíka z kavárny v prvním podlaží. Když cestou míjela vstupní halu mechanického úseku, uviděla Knoxe v rozhovoru se zástupcem šerifa Hankem. Podle toho, jak se obrátili a hleděli na ni, poznala, že mluví o ní. Sevřelo se jí srdce. Její první myšlenka patřila otci. A druhá Peterovi. O koho jiného by mohla přijít, aby jí to přišli oznámit? O tom, že by se na ni měli obrátit kvůli Lukasovi,

nevěděli bez ohledu na to, co pro ni znamenal.

Ostře zabočila k nim, právě když vykročili, aby jí zastoupili cestu. Jejich výraz potvrzoval její nejhorší obavy. Stalo se něco hrozného. Juliette si sotva všimla, že Hank sahá po poutech.

„Promiň, Jules,“ řekl, když se přiblížili.

„Co se stalo?“ zeptala se Juliette. „Táta?“

Hank zmateně svraštil obočí. Knox vrtěl hlavou a hryzal si vousy. Prohlížel si zástupce šerifa, jako by ho chtěl sežrat.

„Knoxi, co se děje?“

„Jules, promiň.“ Zavrtěl hlavou. Vypadal, jako by chtěl ještě něco říci, ale neměl sílu. Juliette ucítila, jak jí Hank vzal za paži.

„Jsi zatčena za závažné zločiny proti silu.“

Recitoval předepsané formule jako verše smutné básně. Kolem zápěstí jí zacvakla ocel.

„Budeš souzena a odsouzena podle Dohody.“

Juliette se podívala na Knoxe. „O co jde?“ zeptala se. Opravdu ji znovu zatýkají?

„Pokud ti bude prokázána vina, dostaneš příležitost znovu získat čest.“

„Co mám dělat?“ zašeptal Knox a mohutné svaly se mu pod montérkami napínaly. Mnul si ruce, zatímco jí kolem druhého zápěstí zacvakl kovový kruh a měla teď obě ruce spoutané. Veliký vedoucí mechanického úseku jako by uvažoval o násilí – nebo o něčem ještě horším.

„Klid, Knoxi,“ řekla Juliette. Zavrtěla na něj hlavou. Nesnesla představu, že by kvůli ní přišli k úhoně další lidé.

„Kdyby tě snad lidstvo mělo vypovědět z tohoto světa…“ pokračoval Hank, hlas se mu lámal, oči zvlhlé studem.

„Nech to být,“ řekla Juliette Knoxovi. Podívala se do míst za ním, kudy šli další dělníci odcházejícíz druhé směny. Zastavovali se, aby sledovali divadlo, jak jejich marnotratná dcera dostává želízka.

„Kéž v onom vyhnanství jsou tvé hříchy očištěny,“ dokončil Hank recitaci. Podíval se na ni a jednou rukou přitom držel řetěz spojující

její zápěstí. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Promiň,“ řekl.

Juliette přikývla. Zaťala zuby a kývla i na Knoxe.

„To je v pořádku,“ řekla. Přestala kývat hlavou. „To je v pořádku, Knoxi. Nech to být.“

DVACET DEVĚT

Výstup nahoru trval tři dny. Déle, než bylo třeba, ale byly tu předepsané postupy. Jeden den cesta do Hankovy kanceláře a noc v jeho cele. Dalšího rána přišel zástupce šerifa Marsh z prostřední sekce, aby ji odvedl o dalších padesát pater výš do své kanceláře.

Během toho druhého dne výstupu byla duchem mimo, pohledy kolemjdoucích po ní sklouzávaly jako voda po kolomazi. Bylo obtížné soustředit se na vlastní život – měla příliš mnoho práce s bilancováním všech ostatních ztracených životů, některých kvůli ní.

Marsh se s ní stejně jako Hank pokoušel prohodit pár slov, ale jediné, co Juliettu napadalo jako odpověď, bylo, že se nacházejí na špatné straně. Že se zlo utrhlo z řetězu. Místo toho mlčela.

Na stanovišti zástupce pro prostřední sekci skončila v povědomě vyhlížející cele, stejné, jako byla ta Hankova v hlubině. Žádná nástěnná obrazovka, jenom zeď z omítnutých škvárobetonových tvárnic. Zhroutila se na palandu ještě dřív, než za ní zaklapl zámek, ležela tam snad celé hodiny a čekala, až přijde a odejde noc, až pro ni přijde nový Peterův zástupce a odvede ji nahoru posledním úsekem cesty.

Často se dívala na zápěstí, ale hodinky jí Hank zabavil. Nejspíš ani neví, jak se natahují. Ta věcička nakonec přestane fungovat a stane

se z ní zase obyčejná cetka, zbytečná věc nošená obráceně kvůli hezkému pásku.

Rozesmutnilo ji to víc, než měla zapotřebí. Třela si holé zápěstí a umírala touhou vědět, kolik je hodin, když tu se Marsh vrátil a oznámil jí, že má návštěvu.

Juliette se na palandě posadila a spustila nohy na zem. Kdo z mechanického úseku by chodil nahoru do prostřední sekce?

Když se na druhé straně mříží objevil Lukas, hráz, která zadržovala všechny její emoce, se málem protrhla. Hrdlo měla stažené, sanice ji bolela od potlačování vzlyků, prázdno v prsou hrozilo explozí. Lukas uchopil mříže, opřel o ně hlavu, spánky se dotýkal chladné oceli a ve tváři měl smutný úsměv.

„Ahoj,“ řekl.

Juliette ho sotva poznala. Byla zvyklá vídat se s ním potmě, a když do sebe tehdy narazili na schodech, spěchala. Byl to okouzlující muž

s očima, jež jako by byly starší než obličej, světle hnědé vlasy měl zplihlé potem, nejspíš od toho, jak spěchal dolů.

„Neměl jsi sem chodit,“ řekla tiše a pomalu, aby se nerozplakala. Nejvíc ji trápilo, že ji někdo vidí v tomhle stavu, někdo, o kom si

začínala uvědomovat, že jí na něm záleží. Připadala si příliš nedůstojně.

„Bojujeme proti tomu,“ řekl. „Tvoji přátelé sbírají podpisy. Nevzdávej to.“

Zavrtěla hlavou. „To nevyjde,“ řekla. „Nedělej si, prosím tě, velké naděje.“ Přistoupila k mřížím a sevřela je několik centimetrů pod

jeho rukama. „Vždyť mě ani neznáš.“

„To je nesmysl…“ Odvrátil se a po tváři mu stekla slza. „Další čištění?“ vyhrkl skřípavě. „Proč?“

„Protože to chtějí,“ řekla Juliette. „Nic je nezastaví.“

Lukas nechal sklouznout ruce po tyči a sevřel její ruce. Juliette je nemohla uvolnit, aby si otřela tváře. Snažila se naklonit hlavu tak, aby si je otřela o rameno.

„Tehdy jsem šel nahoru za tebou…“ Lukas zavrtěl hlavou a zhluboka se nadechl. „Šel jsem tě pozvat…“

„Ne,“ přerušila ho. „Lukasi, neříkej to.“

„Řekl jsem o tobě mámě.“

„Proboha, Lukasi…“

„Tohle se nesmí stát,“ zavrtěl hlavou. „Nesmí. Nesmíš jít.“

Když hlavu zase zvedl, Juliette v jeho očích uviděla větší strach, než jaký měla sama. Vyprostila jednu ruku z jeho sevření a jemně mu odtrhla prsty od té druhé. Odstrčila je. „Musíš to nechat být,“ řekla. „Promiň. Prostě si najdi někoho jiného. Ať neskončíš jako já. Nečekej…“

„Myslel jsem, že jsem někoho našel,“ prohlásil naříkavě.

Juliette se otočila, aby jí nebylo vidět do obličeje.

„Běž,“ zašeptala.

Stála tiše a cítila jeho přítomnost na opačné straně mříží, přítomnost toho chlapce, který toho věděl spoustu o hvězdách, ale nevěděl nic

o ní. Čekala, s tichým pláčem poslouchala jeho vzlyky, až konečně uslyšela šoupání jeho nohou po podlaze, jak ho smutný krok odnášel pryč.

Strávila další večer na studené palandě, další večer, kdy jí nikdo neřekl, za co byla zatčena, další večer sčítání všeho, čím komu bezděčně ublížila. Dalšího dne následoval závěrečný výstup zemí cizinců, kolem se šířila šeptanda o dvojím čištění a Juliette opět upadla do omráčeného transu, v němž jedna noha následovala v pohybu druhou.

Na konci výstupu ji kolem Petera Billingse a jejího starého stolu odvedli do známé cely. Její doprovod sklesl na rozvrzanou židli zástupce Marnese a stěžoval si na vyčerpání.

Juliette vnímala skořápku, jež se kolem ní za ty dlouhé tři dny vytvořila, tvrdý smalt otupělosti a nevíry. Lidé nemluvili tišeji, jenom to tak znělo. Lidé se od ní nedrželi dál, jenom jí připadali vzdálenější.

Seděla na osamělé palandě a poslouchala, jak jí Peter Billings čte obvinění ze spiknutí. V ochablém plastovém sáčku visel datový nosič jako akvarijní rybka, která spolykala všechnu vodu a pošla. Kdovíjak vydolovaný z pece spalovny. Měl zčernalé okraje. Svitek byl rozvinutý,

v rozemleté papírovině skončila jen jeho část. Zazněl výčet detailů prohledávání jejího počítače. Věděla, že většina z toho, co našli, byla Holstonova data, ne její, ale nebyla si jistá, jaký smysl by mělo jim to říkat. Měli toho i tak dost na několikero čištění.

Při výčtu jejích hříchů stál vedle Petera soudce v černých lacláčích, jako by tam někdo z nich byl opravdu proto, aby rozhodl o jejím

osudu. Juliette ale věděla, že už bylo rozhodnuto i kdo tak učinil.

Padlo Scottieho jméno, ale nezachytila, v jaké souvislosti. Mohlo se jednat o objevení toho e-mailu na jeho účtu. Mohli jí také pro všechny případy přišít jeho smrt. Pohřbít kosti s kostmi a udržet v bezpečí tajemství, která mezi sebou měli.

Přestala je vnímat a místo toho přes rameno sledovala, jak se na rovině vytvořilo malé tornádo a vířilo ke kopcům. Nakonec se rozplynulo, když narazilo na mírný svah, rozpustilo se jako všichni čističi vržení do žíravého větru a ponechaní na pospas rozkladu.

Bernard se ani neukázal. Jestli ze strachu nebo z arogance, to se Juliette nikdy nedoví. Dívala se na své ruce, na tenký srpeček maziva

hluboko pod nehty a věděla, že už je mrtvá. Z nějakého důvodu jí na tom nezáleželo. Za ní i před ní byla řada mrtvých. Ona byla jenom vlekoucí se přítomnost, jenom kolečko ve stroji, točící se a skřípající svými zuby, dokud se neopotřebují, dokud se neodštípnou špony a nenadělají další škodu, dokud ji nebude třeba odmontovat, zahodit a nahradit někým jiným.

Pam jí z kavárny přinesla její oblíbená jídla, ovesnou kaši a smažené brambory. Ještě se z nich kouřilo. Ale Juliette nechala stát plné misky před mříží. Celý den jí přicházely dopisy z mechanického úseku. Byla ráda, že ji nikdo z přátel nepřišel navštívit. Jejich mlčenlivé hlasy jí úplně stačily.

Juliette plakala jenom očima, zbytek těla měla příliš otupělý, než aby se třásla nebo vzlykala. Četla milé vzkazy a slzy jí kapaly na

stehna. Knox poslal prostou omluvu. Juliette se domýšlela, že by raději vraždil a něco podnikl – i kdyby ho za to měli vyhnat ven – než aby bezmocně psal, že toho bude celý život litovat. Jiní posílali duchovně laděné vzkazy, sliby, že se setkají na druhé straně, citáty z nazpaměť naučených knih. Shirly ji znala asi nejlépe a poslala jí aktuální informace o generátoru a nové odstředivce pro rafinerii. Sdělovala jí, že všechno bude fungovat dobře, především díky ní. To Juliettu přece jen trochu rozvzlykalo. Hladila uhlem psaná písmena prsty a část černých

myšlenek její kamarádky přešla i na ni.

Nakonec jí zůstal Walkerův vzkaz, jediný, ve kterém se nedokázala vyznat. Nad drsnou krajinou zapadalo slunce, vítr na noc utichal a prach se usazoval a Juliette četla jeho slova znovu a znovu ve snaze vyvodit z nich, co jimi myslel:

Jules –

Žádný strach. Je čas smát se. Pravda je vtip a v Zásobování jsou dobří.

– Walk

Usnula, ani nevěděla jak, aby po probuzení našla kolem palandy poházené vzkazy jako odprýskané šupinky barvy. Přes noc jí prostrkali mřížemi další. Juliette otočila hlavu, zahleděla se do tmy a uvědomila si, že tam někdo je. Za mřížemi stál muž. Když se zavrtěla, odstoupil s cinknutím snubního prstenu o tyč, ocel o ocel. Vyskočila z palandy a na rozespale nepevných nohách se vrhla k mříži. Chytila se jich roztřesenýma rukama a snažila se proniknout zrakem tmu, ale postava se rozplývala v černotě.

„Tati…?“ zavolala a natáhla ruku skrz mříž.

Ale on se neotočil. Postava zrychlila krok a už jenom jako přízrak, jako vzpomínka z dětství splynula s prázdnotou.

Ráno skýtalo úchvatný pohled. V nízkých tmavých mracích se objevila vzácná trhlina propouštějící viditelné pilíře zlatého kouře, jež se sunuly po kopcích. Juliette ležela na břiše na palandě, bradu podepřenou rukama a zpoza mříží k ní doléhala vůně nedotčené vystydlé ovesné kaše. Myslela na muže a ženy z úseku IT, jak poslední tři noci pracovali, aby jí vyrobili ochranný oblek na míru, a jak jim ze zásobování nosili mizerný materiál. Ten oblek bude vyroben tak, aby vydržel jen tak dlouho, než Juliette skončí s čištěním, ale ani o chvíli déle.

Během celého toho soužení výstupu se spoutanýma rukama a dnů a nocí otupělé smířenosti ji myšlenka na samotné čištění dosud nenapadla, až nyní, v den plnění té povinnosti. Byla s naprostou jistotou přesvědčená, že ten úkon neprovede. Věděla, že to říkají všichni, každý čistič, a že přesto všichni na prahu smrti zažili nějakou magickou, možná duchovní proměnu a nakonec přece jen kamery očistili. Ale ona neměla nahoře nikoho, pro koho by čistila. Nebyla sice první čistič z mechanického úseku, ale byla odhodlaná být první, kdo odmítne.

Vyslovila to, když ji Peter odváděl z cely k těm žlutým dveřím. Uvnitř čekal technik z úseku IT a prováděl poslední úpravy na jejím obleku.

Juliette poslouchala jeho pokyny s lhostejnou nezúčastněností. Viděla všechny nedostatky v konstrukci. Věděla – kdyby neměla plné ruce

práce na dvou směnách denně, aby dopravila spodní vodu ven, ropu dovnitř a zajistila dodávku elektřiny –, že by dokázala vyrobit lepší ochranný oblek i se zavázanýma očima. Prohlížela si těsnění, na pohled stejná jako ta, která se používala u čerpadel, ale jak věděla, projektovaná tak, aby popraskala. Lesklá vrstva žáruvzdorné pásky, omotané v překrývajících se pruzích, aby vytvořila vnější povrch obleku,

o níž Juliette věděla, že je úmyslně nekvalitní. Málem všechny tyhle věci technikovi vyčetla, když jí sliboval nejmodernější a nejskvělejší oblek. Zapnul jí zip, natáhl jí rukavice, pomohl jí do bot a vysvětlil jí očíslované kapsy.

Juliette si opakovala mantru z Walkerova dopisu: Žádný strach. Žádný strach. Žádný strach.

Je čas smát se. Pravda je vtip. A v Zásobování jsou dobří.

Technik jí zkontroloval rukavice a suchý zip překrývající klasické zipy, zatímco si Juliette lámala hlavu nad Walkerovým vzkazem. Proč napsal Zásobování s velkým počátečním písmenem? Nebo si to nepamatuje správně? Najednou si nebyla jistá. Pruh pásky kolem jedné boty, potom kolem druhé. Juliette se při tom divadle rozesmála. Všechno to bylo tak zoufale nesmyslné. Měli by ji pohřbít do půdní farmy, kde by její

tělo mohlo alespoň být k nějakému užitku.

Naposled přišla přilba, s níž technik zacházel očividně opatrně. Držel ji v ruce, zatímco Juliettě upravoval kovový kruhový límec. Dívala se dolů na svůj odraz v průzoru, oči zapadlé a mnohem starší, než si je pamatovala, ale přesto mnohem mladší, než jak se cítila. Nakonec jí přilbu nasadil a místnost se přes tmavé sklo zdála temnější. Technik jí připomněl výtrysk argonu a oheň, který bude následovat. Bude muset rychle vyjít ven, anebo zemře mnohem horší smrtí uvnitř.

Opustil ji a nechal ji, aby to uvážila. Žluté dveře se za ní zavřely; ovládací kolo na jejich vnitřní straně se otočilo, jako by jím

pohyboval duch.

Juliette přemýšlela, jestli nemá jednoduše zůstat uvnitř a poddat se plamenům, neposkytnout tomu duchovnímu probuzení šanci, aby ji přesvědčilo. Co by řekli v mechanickém úseku, až by se ta zvěst rozšířila po silu? Věděla, že někteří by byli na její zatvrzelost hrdí. Někteří by byli zděšení, že zvolila takový odchod, spalující pekelný žár. A několik by si jich mohlo dokonce myslet, že nebyla dost statečná na to, aby udělala první krok ze dveří, že promarnila svou šanci vidět na vlastní oči venek.

Její oblek se svraštil pod tlakem argonu vháněného do místnosti, aby vytvořil dostatečný přetlak na udržení venkovních toxinů na uzdě. Uvědomila si, že se téměř proti své vůli šourá ke dveřím. Když v nich zapraskalo, plastové závěsy v místnosti se přitiskly ke všem trubkám i proti nízké nástěnné lavici a Juliette věděla, že nadešel konec. Dveře před ní se rozestupovaly, silo pukalo jako hrachový lusk a jí se oblakem srážející se páry naskytl výhled ven.

Protáhla škvírou jednu botu a za ní druhou. A Juliette vykročila do světa, pevně rozhodnutá opustit jej za vlastních podmínek, prohlédnout

si jej poprvé vlastníma očima, třebaže jenom přes omezený průzor, přes pruh skla, který měl, jak si náhle uvědomila, rozměry zhruba osm krát dva palce.

TŘICET

Bernard sledoval čištění z kavárny, zatímco si jeho technici sbírali věci v Peterově kanceláři. Byl zvyklý dívat se na tato představení sám – jeho technici se k němu připojovali jenom zřídkakdy. Vynesli své nádobíčko z kanceláře a zamířili přímo ke schodišti. Bernard se občas zastyděl za to, jaké pověry a strach pěstoval i mezi svými lidmi.

Nad úroveň země se vynořil nejprve vrchol přilby a potom celý lesklý přízrak Julietty Nicholsové. Potácela se po rampě nahoru, pohyby toporné a nejisté. Bernard se podíval na hodiny na stěně a sáhl po kelímku šťávy. Uvelebil se, aby se podíval, jestli dokáže změřit reakci dalšího čističe na to, co vidí: svět svěží, zářivý a čistý, plný bujného života, tráva vlnící se v čerstvém větru, lákající blyštivá akropole za kopci.

Už byl svědkem nějakých deseti čištění a vždycky ho potěšila ta první pirueta, kterou v novém prostředí provedli. Viděl, jak muži, kteří za sebou zanechali rodiny, tančí před kamerami a snaží se pantomimicky zprostředkovat všechen ten falešný půvab zobrazený na obrazovkách průzorů, ale marně, bez obecenstva. Viděl lidi bláznivě chňapající po prolétajících ptácích, protože si je pletli s hmyzem nacházejícím se

mnohem blíž jejich tvářím. Jeden čistič dokonce seběhl po rampě a nejspíš bušil na dveře, jako by chtěl něco dát vědět, než se konečně pustil do čištění. Co byly všechny tyto různé reakce jiného než pyšná připomínka systému, který funguje? Bez ohledu na psychologický profil každého jedince je pohled na všechny tyto falešné naděje nakonec dohnal k tomu, aby udělali to, co podle svých ujištění udělat nehodlali.

Možná proto starostka Jahnsová nikdy nesnesla přihlížet. Neměla tušení, co čističi vidí, jaké mají pocity, na co reagují. Se svým slabým žaludkem přicházela další den ráno, aby se podívala na východ slunce a po svém truchlila a ostatní lidé ze sila jí k tomu ponechávali určitý prostor. Kdežto Bernard zbožňoval tu proměnu, ten klam, který on a jeho předchůdci vyšperkovali k dokonalosti. Usmál se, znovu se napil šťávy

a pozoroval, jak se tahle Juliette potácí kolem a přichází ke svým oklamaným smyslům. Na objektivech kamer bylo jenom sotva znatelné zamžení, které ani nestálo za vydrhnutí, ale on na základě zkušeností s dvojím čištěním z minulosti věděl, že to Juliette stejně udělá. Ještě se nenašel nikdo, kdo by to neudělal.

Znovu se napil a otočil se ke kanceláři šerifa, aby se podíval, jestli Peter sebral odvahu, aby se přišel podívat, ale dveře byly přivřené na škvírku. Bernard do toho chlapce vkládal velké naděje. Dnes šerif, jednoho dne možná starosta. Bernard sice může tu funkci nějaký čas zastávat, možná jedno nebo dvě volební období, ale věděl, že patří na úsek IT, že tohle není práce pro něj. Nebo spíš že je mnohem obtížnější najít náhradu, která by se ujala jeho druhých povinností.

Odvrátil se od Peterovy kanceláře zpět k výhledu ven…a málem svůj papírový kelímek se šťávou upustil.

Stříbrná postava Julietty Nicholsové se už plahočila po svahu na kopec. Závoj špíny z objektivů nezmizel.

Bernard vyskočil, až překotil židli, a doklopýtal k obrazovce, jako by ji snad mohl pronásledovat.

A potom ohromeně pozoroval, jak si Juliette vyšlapuje tou temnou úžlabinou a na chvilku se zastavuje u nehybných postav dvou jiných čističů. Bernard se znovu podíval na hodiny. Každou chvilku. Každou chviličku. Zhroutí se a začne šátrat po přilbě. Bude se převalovat v sypké hlíně, kopat kolem sebe, až se bude zvedat oblak prachu, a bude klouzat po svahu dolů, dokud navěky neznehybní.

Ale vteřiny utíkaly a Juliette také. Nechala oba mrtvé čističe za sebou, nohy ji stále pevně nesly vzhůru a vytrvalý krok ji vedl až na hřeben kopce, kde se zastavila, zadívala se na kdovíco, a ač to bylo neuvěřitelné, zmizela z dohledu.

*

Bernard s rukou ulepenou od šťávy utíkal po schodech dolů. Držel zmačkaný papírový kelímek v ruce přes tři patra, než dohonil své techniky a hodil jim jej na záda. Kulička odpadu se odrazila a zřítila se do prostoru, odsouzená k tomu, aby skončila na některém odpočívadle kdesi hluboko pod nimi. Bernard zmateným mužům vynadal a utíkal dál, nebezpečně blízek tomu, aby klopýtl o vlastní nohy. O deset pater níž se málem

srazil s prvními zvědavci vystupujícími nahoru v naději, že se podívají na druhý ostrý východ slunce za poslední týdny.

Když konečně dorazil do třicátého čtvrtého, byl celý rozlámaný a udýchaný a brýle mu klouzaly po zpoceném nose. Vpadl do dvoukřídlých dveří a křičel, aby mu otevřeli branku. Vyděšený strážný poslechl a projel identifikační kartu skenerem těsně předtím, než se Bernard prohnal

přes silnou kovovou tyč. Doslova proběhl chodbou a dvakrát zatočil, až stanul před nejopevněnějšími dveřmi v celém silu.

Protáhl kartu snímačem, naťukal bezpečnostní kód a vpadl dovnitř za tlustou ocelovou stěnu. V místnosti plné serverů bylo horko. Z dlaždicemi vyložené podlahy vyrůstaly stejné černé skříně jako pomníky možného, pomníky řemeslného a technického vyjádření lidského snažení. Bernard kráčel mezi nimi, v obočí se mu hromadil pot, jeho kapky mu vrhaly odlesky do očí, perlil se mu na horním rtu. Přejížděl rukama po čelních stěnách strojů, kontrolky mrkaly jako šťastné oči, jež se snažily rozehnat jeho zlost, elektrické bzučení znělo jako šepot k pánovi v naději, že ho uklidní.

Jejich konejšivé snahy byly marné. Jediné, co Bernard pociťoval, byl nával strachu. Znovu a znovu procházel v hlavě, co se asi mohlo zvrtnout. Ne že by mohla přežít, to rozhodně nemohla, ale jeho úkol, nejdůležitější hned po uchovávání dat na těchto strojích, byl nikdy nepustit nikoho z dohledu. To byl nejvyšší příkaz. Chápal proč a třásl se obavami před následky ranního nezdaru.

Za proklínání horka došel k serveru u zadní stěny. Větrací potrubí ve stropě přivádělo chladný vzduch z hlubiny a vhánělo jej do serverovny. Velké větráky v zadní stěně vyčerpávaly teplý vzduch ven a jiným potrubím jej hnaly silem dolů, aby se ve studené a ušmudlané

ošklivosti pater s trojciferným označením udržely lidsky snesitelné teploty. Bernard se na větrací otvory zamračil, když si vzpomněl na odstávku elektřiny, na týden rostoucích teplot, jež ohrožovaly jeho servery, a to všechno kvůli nějakému generátoru, a všechno kvůli té ženské, kterou si právě nechal vyklouznout z dohledu. Proklínal konstrukční chybu, která ponechala kontrolu nad tímto potrubím dole v mechanickém úseku u těch umaštěných opic, u těch necivilizovaných drátařů. Pomyslel na ošklivé a hlučné stroje tam dole, na zápach unikajících výfukových plynů a spálené ropy. Musel tam jít jenom jednou – aby zabil člověka –, ale i to bylo až příliš. Srovnání těch hlučných strojů s jeho dokonalými servery mu stačilo k tomu, aby nikdy nechtěl opustit úsek IT. Tady křemíkové čipy uvolňovaly svůj štiplavý pach, když se zahřívaly pod náporem zpracování dat. Tady byl cítit pryžový obal kabelů, vedených souběžně v úhledných svazcích, označených štítky a barevnými kódy a každou sekundu přenášejících gigabity velkolepých dat. Tady mohl dohlížet na nové zaplňování datových úložišť vším, co bylo vymazáno při posledním povstání. Tady mohl člověk přemýšlet obklopen stroji, které tiše činily totéž.

Někde na spodku toho potrubí však prodléval pach nečistoty. Bernard si otřel pot z hlavy a osušil si ruku o sedací část kalhot. Když pomyslel na tu ženskou, která mu nejdřív kradla věci, potom ji Jahnsová odměnila nejvyšší funkcí v ochraně zákona a teď se opovážila nečistit, jen tak si odejít… Nebezpečně mu to zvedalo teplotu.

Došel k serveru na konci řady a vmáčkl se do mezery mezi ním a zadní stěnou sálu. Klíč, který měl pověšený kolem krku, vklouzával do naolejovaných útrob zámků skříně. Když odemykal jeden po druhém, připomínal si, že se nemohla dostat daleko. A kolik potíží tohle vlastně může způsobit? A důležitější otázka: Co se zvrtlo? Časování mělo být perfektní. Vždycky bylo.

Zadní stěna serveru se otevřela a odhalila převážně prázdný vnitřek. Bernard spustil klíč zpět za lacl kalhot a odsunul stranou panel

z černé oceli. Kov byl na dotek teplý. Uvnitř serveru visela plátěná mošna. Bernard rozepnul chlopeň, sáhl dovnitř a vytáhl plastovou náhlavní soupravu. Nasadil si sluchátka na uši, seřídil mikrofon a rozmotal šňůru.

Tohle se dá udržet pod kontrolou, pomyslel si. Je vedoucím úseku IT. Je starostou. Peter Billings je jeho člověk. Lidé mají rádi neměnnost

a on může udržovat její zdání. Bojí se změny a on ji může zakrývat. Když zastává oba úřady, kdo se mu postaví? Kdo je kvalifikovanější? Tohle vysvětlí. Všechno bude v nejlepším pořádku.

Přesto měl silný, nevídaný strach, když našel správný konektor a šňůru zapojil. Ve sluchátkách se ihned ozvalo pípání signalizující automatické navazování spojení.

Stále může dohlížet na úsek IT z dálky a postarat se, aby se něco takového už nestalo, udržovat si lepší přehled o zprávách, které dostává. Všechno je pod kontrolou. Opakoval si to i ve chvíli, kdy ve sluchátkách cvaklo a pípání zmlklo. Věděl, že někdo vysílání přijímá,

třebaže se nezdržoval ničím takovým jako pozdravem. Měl pocit, že se tím mlčením line jakási podrážděnost.

I Bernard se obešel bez zdvořilostí. Šel rovnou k tomu, co potřeboval sdělit:

„Silo jedna? Tady silo osmnáct.“ Slízl si pot ze rtů a znovu seřídil mikrofon. Dlaně měl najednou studené a lepkavé a chtělo se mu močit.

„Asi… é… tady nejspíš máme… é… malý problém…“

ČÁST ČTVRTÁ

ROZUZLENÍ

TŘICET JEDNA

Historyje velmi smutná Romeuse a Juliety

Chůze byla dlouhá a pro její mladou mysl ještě delší. Ačkoliv Juliette sama svýma malýma nožkama udělala jen pár kroků, připadalo jí, jako by ona a její rodiče putovalicelé týdny. Netrpělivému mládí všechno trvalo dlouho a jakékoliv čekání představovalo muka.

Otec ji nesl na ramenou, ona se držela jeho brady, nohy zaklesnuté kolem jeho krku. Vezla se tak vysoko, až musela sklánět hlavu, aby se neuhodila o schody nad nimi. Nad ní se rozléhalo dupání cizích lidí a do očí jí padal rzivý prach.

Juliette zamrkala a zabořila obličej do otcových vlasů. Přestože byla vzrušená, při tom houpání na ramenou nedokázala zůstat vzhůru. Když si otec postěžoval na bolest v zádech, nesla se několik pater na matčině boku, ruce s propletenými prstíky ovinuté kolem jejího krku, a hlava jí padala dřímotou.

Líbily se jí zvuky cestování, kroky i rytmické znění řeči matky a otce, když si povídali o dospělých věcech. Jejich hlasy k ní přicházely

a odcházely, jak ji přemáhal spánek a zase procitala.

Cesta se proměnila v opar mlhavých vzpomínek. Probudilo ji kvičení prasat doléhající ven otevřenými dveřmi, matně si uvědomovala zahradu, kterou procházeli, úplně ji probrala vůně něčeho sladkého a snědla nějaké jídlo – ani nevěděla, jestli oběd nebo večeři. Večer se takřka ani

nehnula, jen sklouzla z otcovy náruče na temné lůžko. Ráno se probudila vedle sestřenice, kterou neznala, v bytě téměř stejném, jako byl ten jejich. Byl víkend. Poznala to podle toho, že si v chodbě s rámusem hrály starší děti, místo aby se chystaly do školy. Po studené snídani se s rodiči vrátila ke schodům a k pocitu, že cestují celý život místo pouhého jednoho dne. A potom se vrátilo podřimování se svým laskavým zahlazováním času.

Po dalším dnu dorazili na sté odpočívadlo nezměrných hloubek sila. Poslední kroky udělala sama, máma a táta ji drželi každý za jednu ruku a vysvětlovali jí, že je to významná chvíle. Řekli jí, že se nyní nachází v místě zvaném „hlubina“. Spodní třetina. Přidržovali ji na rozespale nepevných nohách, když se neobratně spouštěla z posledního schodu devětadevadesátého křídla na sté odpočívadlo. Otec ukázal nad

otevřené dveře s rušným provozem na velké namalované číslo s neuvěřitelnou třetí číslicí: 100

Ty dva ovály Juliettu uchvátily. Byly jako doširoka otevřené oči poprvé hledící na svět. Pověděla otci, že už umí do tolika napočítat.

„Já vím,“ řekl. „To proto, že jsi tak chytrá.“

Vydala se za matkou na bazar a držela se přitom oběma rukama otcovy silné a hrubé dlaně. Všude bylo plno lidí. Bylo tam hlučno, ale přívětivým způsobem. Radostný šum lidí, kteří mluvili hlasitě, aby se navzájem slyšeli – jako ve třídě, když učitel odejde.

Juliette se bála, že se ztratí, a proto se otce pevně držela. Čekali, až máma usmlouvá oběd. Než sehnala tu hrstku věcí, které potřebovala, obešla snad deset stánků. Táta přemluvil jednoho pána, aby jí dovolil natáhnout se skrz ohradu a pohladit králíka. Měl tak hebkou srst, jako by tam ani nebyl. Když zvíře otočilo hlavu, Juliette ustrašeně ucukla, ale ono jenom přežvykovalo cosi neviditelného a dívalo se na ni, jako by se nudilo.

Bazar jako by se táhl do nekonečna. Vinul se obloukem mimo dohled, přestože mezi veškerýma barevnýma nohama dospělých bylo dost místa na to, aby viděla až na konec. Po stranách se jako bludiště barev a zvuků vinuly užší chodby plné dalších stánků a budek, ale Juliettě nedovolili vydat se do žádné z nich. Držela se rodičů, až došli k prvnímu rovnému schodišti, které za svůj mladičký život viděla.

„Teď opatrně,“ upozornila ji matka a pomáhala jí do schodů.

„Já to umím,“ řekla umíněně, ale přesto se matčiny ruky chytila.

„Dva dospělí, jedno dítě,“ řekl její otec někomu na vrcholku schodů. Zaslechla chrastění poukázek do krabice, jež znělo, jako by jich byla plná. Když její otec vešel dovnitř, uviděla u krabice muže v pestrobarevném oblečení a s legrační plandavou čepicí, jež mu byla příliš velká. Snažila se lépe si ho prohlédnout, zatímco ji matka rukou položenou na zádech postrkovala do vchodu a šeptala jí, aby se držela za otcem. Pán otočil hlavu, až na čepici zazvonily rolničky, a s jazykem vyplazeným na stranu na ni udělal veselou grimasu.

Juliette se zasmála, ale přece jen se toho divného pána trochu bála. Našli místo, kde si mohli sednout a najíst se. Táta vytáhl z batohu

tenké prostěradlo a rozložil je na jedné ze širokých lavic. Máma Juliettu přiměla, aby si zula boty, než se postaví na prostěradlo. Držela se táty za rameno a dívala se přes svažující se řady lavic k široce otevřenému prostoru pod nimi. Otec ji poučil, že tomu volnému prostoru se říká „jeviště“. Všechno tady v hlubině mělo jiná jména.

„Co to dělají?“ zeptala se otce. Několik mužů na jevišti, oblečených stejně pestře jako ten u vchodu, házelo do vzduchu míčky – neuvěřitelný počet – a zase je chytalo tak, že jim žádný nespadl na zem.

Otec se zasmál. „Žonglují. Mají nás zabavit, než začne hra.“

Juliette nevěděla jistě, jestli chce, aby hra začala. Chtěla vidět tohle. Žongléři si navzájem přehazovali míčky a kroužky a Juliette se přistihla, jak sama při přihlížení máchá rukama. Pokoušela se kroužky spočítat, ale nezůstávaly na jednom místě dost dlouho.

„Sněz oběd,“ připomněla jí matka a podávala jí po kouscích ovocný sendvič.

Juliette byla jako zhypnotizovaná. Když žongléři odložili míčky a obruče a začali jeden druhého honit, padat a dělat hlouposti, rozesmála se stejně hlasitě jako ostatní děti. Neustále se ohlížela po mámě a tátovi, jestli se také dívají. Tahala je za rukáv, ale oni jenom přikyvovali a dál si povídali, jedli a pili. Když se nablízku usadila jiná rodina a chlapec starší než ona se také začal žonglérům smát, Juliette rázem získala pocit, že má společnost. Začala pištět ještě hlasitěji. Žongléři byli ta nejúžasnější věc, kterou dosud viděla. Mohla by se na ně dívat donekonečna.

Ale potom světla pohasla, začala hra a v porovnání se žongléry to byla nuda. Rozjelo se to sice slibně rozohněným soubojem na meče, ale

potom následovala spousta divných řečí a muž a žena se na sebe dívali stejně jako její rodiče a mluvili legračně pomotaným jazykem.

Juliette usnula. Zdálo se jí, že poletuje silem spolu se stovkou míčků a kroužků vířících všude okolo ní, neustále mimo dosah, kroužky kulaté jako číslice na konci označení patra bazaru – a potom ji probudilo hvízdání a potlesk.

Její rodiče stáli a pokřikovali, zatímco lidé v legračních kostýmech na jevišti se několikrát uklonili. Juliette zívla a ohlédla se po chlapci na lavici vedle ní. Spal s otevřenými ústy, hlavu měl položenou své matce na klíně a ramena se mu jen třásla, jak tleskala a tleskala.

Poskládali prostěradlo a otec ji odnesl k jevišti, kde si šermíři a ostatní předtím divně mluvící lidé povídali s diváky a potřásali si

s nimi rukama. Juliette se chtěla setkat se žongléry. Chtěla se naučit, jak nechat kroužky létat vzduchem. Ale její rodiče místo toho čekali, až si budou moci promluvit s jednou z dam, s tou, jež měla vlasy svázané stuhou a zakroucené do splývavých kudrlin.

„Julietto,“ řekl otec a zvedl ji na jeviště, „chtěl bych ti představit… Juliettu.“ Ukázal na ženu s divnými vlasy v nadýchaných šatech.

„Opravdu se tak jmenuješ?“ zeptala se dáma, poklekla a sáhla po Juliettině ruce.

Juliette ucukla, jako by se ji chystal kousnout králík, ale přikývla.

„Bylas úžasná,“ řekla máma té paní. Podaly si ruce a představily se.

„Líbila se ti hra?“ zeptala se ta paní s legračními vlasy.

Juliette přikývla. Měla pocit, že se to od ní čeká a že proto nevadí, když zalže.

„Její otec a já jsme se byli na tohle představení podívat, když jsme se před lety začali scházet,“ řekla matka a pohladila Juliettu po

vlasech. „Chtěli jsme první dítě pojmenovat buď Romeo nebo Juliette.“

„V tom případě buďte rádi, že máteho lčičku,“řekla paní s úsměvem.

Její rodiče se zasmáli a Juliette se té paní se stejným jménem už pomalu přestávala bát.

„Mohli bychom tě požádat o autogram?“ Otec pustil Juliettino rameno a začal šátrat v batohu. „Někde tady mám program.“

„A co takhle scénář pro mladičkou Juliettu?“ Dáma se na ni usmála. „Už se učíš písmenka?“

„Umím napočítat do sta,“ pochlubila se pyšně Juliette.

Žena se zarazila a potom se usmála. Juliette přihlížela, jak vstává a přechází jeviště. Šaty kolem ní povlávaly tak, jak lacláče nikdy nemohly. Dáma se vrátila zpoza opony s malou knížečkou, štůskem papírů sepnutých mosaznými sponkami. Vzala si od Juliettina otce uhel a napsala rozmáchle své jméno přes obálku.

Potom vtiskla svazek papírů do Juliettiných ruček. „To je pro tebe, Julietto ze sila.“

Matka namítla: „To přece nejde. To je spousta papíru…“

„Je jí teprve pět,“ řekl otec.

„Mám další,“ ujistila je dáma. „Vyrábíme si vlastní. Chci, aby si to vzala.“

Natáhla ruku, pohladila Juliettu po tváři a ta tentokrát neucukla. Měla plné ruce práce s listováním papíry a prohlížením kudrlinkových

rukopisných poznámek po stranách tištěného textu. Všimla si, že jedno slovo mezi ostatními je všude zakroužkováno. Ještě jich mnoho neznala, ale tohle jedno už přečíst uměla. Bylo to její jméno. Stálo na začátku mnoha vět: Juliette.

To byla ona. Podívala se na dámu a rázem pochopila, proč ji sem rodiče přivedli, proč vážili tak dalekou a dlouhou cestu.

„Děkuji,“ rozpomněla se na dobré způsoby.

A po krátké úvaze dodala:

„Promiň, že jsem usnula.“

TŘICET DVA

Truchlivý smír přineslo nám ráno;

pro žalost slunce zraky svoje skrývá.

O smutných věcech budiž rokováno;

některým trest, a jiným milost kývá.

Bylo ráno toho nejhoršího čištění Lukasova života – a on pro jednou uvažoval o tom, že navzdory placenému svátku půjde do práce a bude předstírat, že je den jako každý jiný. Seděl v nohách svého lůžka, sbíral odvahu k tomu, aby se zvedl, v klíně jednu ze svých mnoha hvězdných map. Zlehka, aby nakreslené značky nesmazal, hladil prsty zejména uhlový obrys jedné hvězdy.

Nebyla to hvězda jako ostatní. Ty byly zaznačeny prostými tečkami v přesné mřížce s údaji o datu pozorování, poloze a světelnosti. Tohle nebyla taková hvězda – tahle nepřetrvala ani zdaleka tak dlouho. Byla to pěticípá hvězda, obrys odznaku šerifa. Pamatoval si, jak ten tvar kreslil, když s ním jednou v noci mluvila a mosaz na jejích prsou se matně leskla ve slabém světle ze schodiště. Pamatoval si její kouzelný hlas, úchvatné držení těla i její příchod do jeho nudného koloběhu dní, stejně neočekávaný jako díra v mracích.

Pamatoval si také, jak se od něho přede dvěma nocemi odvrátila ve své cele ve snaze ochránit jeho city tím, že ho odstrčí.

Lukasovi už nezbývaly slzy. Větší část noci je proléval pro ženu, kterou sotva znal. A nyní přemýšlel o tom, co podnikne s dnešním dnem,

se svým životem. Z pomyšlení na to, jak tam ona venku provádí pro ně cokoliv – čistí –, se mu dělalo zle. Uvažoval, jestli to náhodou není

důvod, proč neměl celé dva dny chuť k jídlu. Někde v hloubi duše musel vědět, že v sobě nic neudrží, i kdyby se k jídlu nakrásně přinutil.

Odložil mapu hvězd stranou a zabořil obličej do dlaní. Unaveně tam seděl a snažil se přesvědčit sebe sama, že má vstát a jít do práce. Aspoň by se něčím rozptýlil. Snažil se vzpomenout si, na čem minulý týden v serverovně naposledy pracoval. Byla to věž číslo osm, jež zase přestala komunikovat? Sammi navrhoval, aby vyměnili řídicí desku, ale Lukas měl podezření na vadný kabel. Ano, tohle dělal, vzpomněl si nyní:

prověřoval ethernetová vedení. A měl by to dělat i teď, právě dnes. Cokoliv jiného než sedět doma ve svátek s pocitem, jako by mu mohlo

být fyzicky špatně kvůli osudu ženy, se kterou nepokročil o mnoho dál, než že o ní řekl matce.

Lukas vstal a nasoukal se do stejných kalhot, které měl na sobě už den předtím. Chvíli zůstal stát, civěl na své bosé nohy a přemýšlel,

proč se vlastně zvedl. Kam měl namířeno? V hlavě úplně prázdno, tělo otupělé. Napadlo ho, jestli by tam takhle mohl nehybně stát se svírajícím se žaludkem až do konce života. Někdo ho nakonec najde, ne? Mrtvého a ztuhlého, stojícího vzpřímeně, sochu mrtvoly.

Zavrtěl hlavou, aby setřásl ty černé myšlenky, a jal se hledat boty.

Našel je; byl to od něho velký výkon. Lukas překonal sám sebe a oblékl se.

Vyšel ze svého pokoje, loudal se k odpočívadlu a proplétal se mezi dětmi výskajícími radostí z dalšího dne bez vyučování, a mezi rodiči,

kteří se je pokoušeli zkrotit, obléct a obout. Ten ruch představoval pro Lukase jenom kulisu. Byl to šum pozadí, stejně jako bolesti v nohách

z dlouhého sestupu, aby ji uviděl, a z ještě delšího výstupu zpátky. Vyšel na odpočívadlo obytného patra a uvědomil si, že ho to podle zvyku táhne nahoru do kavárny. Jediné, na co dokázal myslet, bylo to, na co myslel celý uplynulý týden: přečkat další den, aby mohl jít nahoru s nadějí, že ji zase uvidí.

Lukase náhle napadlo, že to ještě může. Na východy slunce si sice nepotrpěl – měl raději stmívání a hvězdy – ale kdyby ji chtěl vidět,

stačilo by mu vyjít nahoru do kavárny a prohlédnout si krajinu. Bude tam nová mrtvola, nový ochranný oblek, dosud lesklý, třpytící se v chabých paprscích slunce, které se snad proderou těmi zatracenými mraky.

V duchu viděl ten obraz jasně před sebou: nepohodlná poloha, nohy pokroucené, ruce pod tělem, přilba otočená ke straně a hledící zpátky k silu. A v ještě smutnějším výjevu viděl sebe sama jako osamělého starce, jak sedí před tou šedivou nástěnnou obrazovkou a kreslí nikoliv mapy hvězd, nýbrž krajiny. Tutéž krajinu stále dokola, za vzhlížení k práchnivějící bývalé možné lásce načrtává stále tutéž pózu a slzy mu odkapávají a rozmáčejí uhel na kal.

Bude jako chudák Marnes. A myšlenka na zástupce šerifa, jehož po smrti neměl ani kdo pohřbít, Lukasovi připomněla poslední věc, kterou mu Juliette řekla. Prosila ho, aby si našel někoho jiného, aby neskončil jako ona, aby nebyl nikdy sám.

Chopil se chladného ocelového zábradlí odpočívadla číslo padesát a naklonil se přes ně. Podíval se dolů a spatřil, jak se schodišťová

šachta zavrtává hluboko do země. Podsebou viděl odpočívadlo padesátšest. Mezilehlá odpočívadla vyčnívala na jiných stranách. Bylo obtížné

odhadnout hloubku, ale měla by bohatě stačit. Není třeba scházet do osmdesátého druhého patra, jemuž dávala přednost většina skokanů kvůli dlouhé volné dráze do devadesátého devátého.

Náhle před sebou viděl sám sebe v pádu, jak se řítí dolů s roztaženýma rukama i nohama. Odhadoval, že odpočívadlo skoro mine. Jedno ze zábradlí ho zachytí a přeřízne ho téměř vejpůl. Nebo možná kdyby skočil kousek dál, anebo kdyby skočil po hlavě, mohlo by to být rychlé.

Napřímil se zachvácen strachem a přívalem adrenalinu z toho, že si ten pád a svůj konec představil tak živě. Rozhlédl se kolem sebe po

ranním ruchu, jestli ho někdo nepozoruje. Už viděl dospělé lidi hledět přes zábradlí a vždycky předpokládal, že se jim hlavou honí nedobré myšlenky. Protože vyrostl v silu a věděl, že z odpočívadel upouštějí předměty jenom děti. Než člověk vyrostl, naučil se držet všechno, co mohl. Nakonec to bylo něco jiného, co člověku vyklouzlo, něco jiného, co ztratil, co se zřítilo dolů srdcem sila, co člověka vedlo k myšlence skočit za tím…

Odpočívadlo se roztřáslo rytmem kroků spěchajícího nosiče; potom se z dálky ozvalo pleskání bosých nohou na ocelových stupních a kroužilo po spirále stále blíž. Lukas ucouvl od zábradlí a pokusil se soustředit na to, co má dnes dělat. Možná by měl jednoduše zalézt zpátky na lůžko a spát, zabít pár hodin bezvědomím.

Zatímco se pokoušel sebrat aspoň špetku odhodlání, spěchající nosič proběhl okolo a Lukas letmo zahlédl chlapcův užasle svraštěný obličej. Živý obraz jeho ustaranosti zůstal uložen v Lukasově hlavě i poté, co rychlým a neúnavným krokem odpelášil z dohledu.

A Lukas věděl. Jak se rychlé pleskání chlapcových nohou vzdalovalo hlouběji a hlouběji do země, věděl, že se toho rána něco přihodilo, něco nahoře, něco pozoruhodného co se týkalo čištění.

Zrnko naděje. Někde hluboko v něm začalo klíčit nějaké semínko toužebného přání, ač si to nechtěl přiznat, aby ho to neotrávilo nebo nezadusilo. Možná k čištění vůbec nedošlo. Bylo by možné, aby její vypovězení přehodnotili? Lidé z mechanického úseku poslali nahoru petici. Stovky odvážných podpisů lidí riskujících vlastní krk, aby zachránili ten její. Zviklalo snad soudce bláznivé gesto z hlubiny?

To maličké semínko naděje zapustilo kořínky. Rozrůstalo se Lukasovou hrudí jako liána a naplňovalo ho nutkáním rozběhnout se nahoru a podívat se sám. Nechal zábradlí zábradlím, zapomněl na sen skočit za svým trápením a začal se prodírat ranními zástupy. Všiml si, že se za nosičem už šíří vzrušený šum. Nebyl jediný, kdo si všiml.

Když se vmísil do provozu směřujícího vzhůru, uvědomil si, že bolest nohou z předchozích dní zmizela. Připravoval se předejít pomalu stoupající rodinu před sebou – když tu za sebou zaslechl hlasitý hovor z vysílačky.

Lukas se otočil a uviděl několik schodů pod sebou šerifova zástupce Marshe šátrajícího po vysílačce zavěšené u boku, k prsům přitisknutou malou lepenkovou krabici, na čele lesklý pot.

Lukas se zastavil, ruku položenou na zábradlí, a čekal, až k němu zástupce šerifa pro prostřední sekci dorazí.

„Marshi!“

Zástupci se konečně podařilo ztlumit vysílačku a zvedl hlavu. Kývl na Lukase. Oba se přitiskli k zábradlí, aby kolem nich mohli nahoru projít dělník se svým stínem.

„Copak je nového?“ zeptal se Lukas. Znal zástupce dobře a věděl, že to možná vyklopí i zadarmo.

Marsh si otřel čelo a přesunul krabici do ohbí druhé ruky. „Bernard dneska řádí jako pominutý,“ postěžoval si. „Jako bych toho tenhle týden nenašplhal dost!“

„Ne, co je s čištěním?“ zeptal se Lukas. „Právě kolem prosvištěl nosič, jako by viděl ducha.“

Zástupce šerifa Marsh se podíval nahoru do schodů. „Mám prý její věci odnést do čtyřiatřicítky a včera bylo pozdě. Hank se málem přerazil, jak je kalupem nesl ten kus cesty ke mně.“ Vykročil do schodů, jako by si nemohl dovolit otálet. „Hele, já sebou musím hodit, jestli si chci udržet práci.“

Lukas ho chytil za loket a pod nimi se začala tvořit zácpa. Rozmrzelí chodci se protahovali kolem nich a uhýbali občasným poutníkům dolů. „Proběhlo čištění, nebo ne?“ naléhal Lukas.

Marsh se opřel o zábradlí. V jeho vysílačce praskal tichý hovor.

„Ne,“ zašeptal a Lukase se zmocnil pocit, že snad dokáže létat. Že by dokázal vzlétnout prostorem mezi schody a betonovým jádrem sila, že by se mohl vznést kolem odpočívadel, jediným skokem překonat padesát podlaží…

„Vyšla ven, ale nečistila,“ řekl Marsh tiše, ale natolik ostrými slovy, že dokázala proděravět Lukasovy sny. „Přešla kopce…“

„Počkej. Cože?“

Marsh přikývl a z nosu mu odkápl pot. „Přímou cestou z dohledu,“ zasykl jako ztlumená vysílačka. „A teď musím tyhle věci donést Bernar…“

„Já to udělám,“ natáhl ruce Lukas. „Beztak jdu do třicátého čtvrtého.“

Marsh si přehodil krabici do druhé ruky. Chudák vypadal, jako by měl každou chvilku zkolabovat. Lukas ho prosil, stejně jako ho prosil přede dvěma dny, aby ho pustil navštívit Juliettu v cele. „Já to tam odnesu místo tebe,“ řekl. „Víš přece, že to Bernardovi nebude vadit. On a já jsme dobří přátelé, stejně jako jsme vždycky byli my dva…“

Zástupce Marsh si otřel ret, nepatrně pokýval hlavou a přemýšlel o tom.

„Hele, beztak jdu nahoru,“ řekl Lukas. Přistihl se, jak krabici vyčerpanému Marshovi zlehka vytahuje z rukou, ačkoliv mu návaly citů ztěžovaly soustředění. Ruch na schodišti sotva vnímal. Představa, že by se Juliette mohla ještě nacházet v silu, se rozplynula, ale zpráva, že nečistila, že se dokázala dostat přes kopce, ho naplňovala něčím jiným. Dotkla se té části jeho osobnosti, která toužila mapovat hvězdy. Znamenala, že se nikdo nebude muset dívat, jak tam venku práchniví.

„Buď na to opatrný,“ řekl Marsh. Oči upíral na krabici, nyní uloženou v Lukasově náručí.

„Ručím za ni životem,“ ujistil ho Lukas. „Věř mi.“

Marsh přikývl, aby mu dal najevo, že mu věří. A Lukas se rozběhl po schodech nahoru, přede všemi těmi, kteří stoupali vzhůru oslavovat čištění, a tíha Juliettina majetku tiše chrastila v krabici, kterou tiskl k hrudi.

TŘICET TŘI

Tvůj stesk v mém uchu starém nepohynul.

Elektrikář Walker se hrbil nad přeplněným pracovním stolem a upravoval si lupu na čele. Velkou baňatou čočku mu na hlavě přidržovala páska, která by byla nepohodlná, kdyby ji nenosil větší část svých dvaašedesáti let. Když posunul sklo do správné polohy, malý černý čip na zelené desce plošných spojů před ním vystoupil s křišťálovou zřetelností. Viděl každičkou z ohnutých stříbrných kovových nožek trčících z pouzdra jako pavoučí končetiny, drobounké nožky polapené ve stříbrných loužičkách ztuhlé pájky.

Hrotem nejjemnější páječky se Walker dotýkal stříbrné plošky a současně nohou obsluhoval odsávačku. Kov kolem drobounké nožky čipu se roztavil, podtlak jej vcucl do trubičky a jedna nožka ze šestnácti byla volná.

Chystal se přejít k další – byl vzhůru celou noc a odpojoval spálené čipy, aby odvedl myšlenky od jiných věcí –, když tu zaslechl typické dupání toho nového nosiče, jak uhání chodbou.

Walker odložil desku i horkou páječku na ocelový stůl a pospíšil ke dveřím. Chytil se zárubně a vyklonil se ven, zrovna když kluk běžel kolem.

„Nosič!“ zahulákal a chlapec se váhavě zastavil. „Co je nového, chlapče?“

Kluk se usmál, až zasvítily bílé zuby. „Mám velké noviny,“ prohlásil. „Ale bude tě to stát poukázku.“

Walker znechuceně zabručel, ale zalovil v montérkách. Mávnutím přivolal kluka blíž. „Ty jsi Samson, viď?“

Kluk zakýval hlavou, až mu vlasy povlávaly kolem mladistvé tváře.

„Dělal jsi stín Glorii, že jo?“

Kluk znovu přikývl a očima sledoval stříbrnou poukázku vytaženou z Walkerových chrastících kapes.

„Víš, Gloria mívala soucit se starcem bez rodiny a s mizerným životem. Ta se mi s novinkami svěřovala.“

„Gloria je po smrti,“ prohlásil kluk a nastavil dlaň.

„To je,“ vzdychl Walker. Upustil poukázku do nastavené dlaně a potom gestem své staré a skvrnité ruky vybídl dítě ke sdělení novinek. Umíral touhou vědět všechno a ochotně by zaplatil i deset poukázek. „Podrobnosti, mladej. Nic nevynech.“

„Nebylo žádné čištění, Walkere!“

Walkerovi se málem zastavilo srdce. Chlapec se obrátil bokem, aby běžel dál.

„Počkej, chlapče. Co myslíš tím žádným čištěním? Pustili ji?“

Nosič zavrtěl hlavou. Vlasy měl dlouhé a neupravené, jako by byly stvořeny pro létání po schodišti nahoru a dolů. „Ne, šéfe. Odmítla!“

Chlapci svítily oči a zubil se na celé kolo, že ví takovéhle věci. Za jeho života ještě nikdy nikdo čištění neodmítl. Ani za Walkerova. Možná ještě nikdy. Walker pocítil příval hrdosti na svou Juliettu.

Chlapec chviličku čekal. Vypadal, jako by se nemohl dočkat, až se zase dá do běhu.

„Ještě něco jiného?“ zeptal se Walker.

Samson přikývl a zadíval se na Walkerovy kapsy.

Walker dlouze a znechuceně vzdychl nad tím, jak je tahle generace zkažená. Zalovil jednou rukou v kapse a druhou netrpělivě zamával.

„Je pryč, Walkere!“

Sebral poukázku z Walkerovy dlaně.

„Pryč? Jako že je mrtvá? Mluv, synu!“

Poukázka zmizela v Samsonových lacláčích a chlapcovy zuby zablýskly. „Kdepak. Přešla kopec. Vůbec nečistila a prostě rovnou odkráčela

z dohledu. Odešla do města a Bernard u toho všeho byl!“

Mladičký nosič poplácal Walkera po paži. Očividně potřeboval nějak ulevit své vzrušené rozjařenosti. Odhrnul si vlasy z obličeje, široce se usmál a dal se do běhu po své trase, nohy lehčí a kapsy těžší od toho, že se podělil o svou historku.

Walker zůstal ohromeně stát ve dveřích. Pevně se držel zárubně, aby nevypadl do světa. Stál tam, kymácel se a civěl na zem na hromádku misek, které tam večer položil. Ohlédl se přes rameno na neustlanou palandu, jež ho celou noc vábila. Z páječky stále stoupal proužek kouře. Walker se odvrátil od chodby, po níž bude brzy dupat a rachotit první směna, a vytáhl šňůru páječky ze zásuvky, než založí další požár.

Chvíli tam tak zůstal, myslel na Jules, myslel na ty zprávy. Přemítal, jestli dostala jeho vzkaz včas a jestli nějak zmenšil ten děsivý

strach, který prožíval spolu s ní.

Walker se vrátil ke dveřím. Hlubina se probouzela. Zmocňovalo se ho mocné nutkání vyjít do ní, překročit práh, stát se součástí dosud nevídaného.

Shirly nejspíš brzy dorazí s jeho snídaní, a aby odnesla misky. Mohl by na ni počkat, možná si i trochu popovídat. Snad tohle šílené kouzlo přejde.

Ale myšlenka na čekání, na minuty vršící se jako pracovní příkazy, na to, že neví, jak daleko se Juliette dostala, nebo jak ostatní reagovali na to, že nečistila, ho dotlačila k činu.

Walker zvedl nohu a vystrčil ji ze dveří. Jeho bota se vznášela nad širou zemí.

Zhluboka se nadechl, převážil se dopředu a zopakoval to. A náhle si připadal jako odvážný průzkumník. Po více než čtyřiceti letech se tady

potácí známou chodbou, jednou rukou přejíždí ocelové stěny, blíží se k rohu, za nímž se už jeho oči nedokáží na nic rozpomenout.

A Walker se zařadil mezi jiné staré duše, jež pronikaly do velkého neznáma a hlava se mu točila pomyšlením na to, co tam může najít.

TŘICET ČTYŘI

Což není slitovnosti v oblacích,

jež by dohlédla na dno mého zármutku?

Laska vámáti, neodvrzte mne!

Těžké ocelové dveře sila se odsunuly stranou a ven se se zlostným sykotem vyvalil velký oblak argonu. Ten oblak jako by se zhmotnil z ničeho, stlačený plyn srážející se při styku s teplejším a řidším vzduchem venku v našlehanou pěnu.

Juliette Nicholsová prostrčila úzkou mezerou jednu botu. Dveře se otevřely jenom zčásti, aby dovnitř nepronikly smrtonosné toxiny, aby

argon pod tlakem tryskal štěrbinou ven zvýšenou rychlostí, takže se musela protáhnout bokem a její objemný ochranný oblek drhl o tlusté dveře. Jediné, na co dokázala myslet, byl zuřivý oheň, který zanedlouho zachvátí přechodovou komoru. Zdálo se jí, že jí plameny už už olizují záda, a to ji nutilo k útěku.

Protáhla ven druhou botu – a rázem se ocitla venku.

Venku.

Nad hlavou v přilbě neměla nic než mraky, nebe a hvězdy, které nebylo vidět.

Klopýtala kupředu, a když se vynořila z mlhy syčícího argonu, zjistila, že se nachází na stoupající rampě s úpatím stěn vysoko zaneseným navátým prachem. Bylo snadné zapomenout, že nejvyšší patro sila je pod úrovní země. Výhled z její bývalé kanceláře a z kavárny vytvářel iluzi, že člověk stojí na povrchu země, hlavu v bouřlivém vzduchu, ale to jenom proto, že tam byly umístěny kamery.

Juliette sklonila hlavu k číslům na svých prsou a vzpomněla si, co má udělat. Plahočila se po rampě vzhůru, hlavu skloněnou, a dívala se

na nohy. Nevěděla jistě, jak je možné, že se vůbec pohybuje, jestli za tím je odevzdanost, které člověk podléhá tváří v tvář popravě, nebo

jestli jde jenom o pud sebezáchovy, pouhý útěk před nadcházejícím peklem v přechodové komoře, kterým její tělo odkládá nevyhnutelné, protože

nedokáže myslet ani plánovat na delší čas než několik nejbližších vteřin.

Když Juliette došla na vrchol rampy, hlava se jí vynořila do lži, do velkolepé a nádherné nepravdy. Kopce pokrývala zelená tráva jako nově položený koberec. Nebe bylo opojně modré, mraky vybělené jako přepychové plátno, vzduch tečkovaný poletujícími tvory.

Otočila se na místě a hltala pohledem ten efektní padělek. Připadala si, jako by se ocitla v knize ze svého mládí, v knize, kde zvířata mluvila, děti létaly a nikde nebyl k vidění ani kousek šedi.

Přestože věděla, že to není skutečnost, že se dívá skrz podfuk velký osm krát dva palce, pokušení věřit tomu bylo neodolatelné. Chtěla uvěřit. Chtěla zapomenout, co ví o záludném programu úseku IT, zapomenout všechno, o čem mluvila s Walkerem, a místo toho padnout do měkké trávy, jež tam není, točit se dokola se vším tím životem, který neexistuje, strhat ze sebe ten směšný oblek a s výskáním se rozběhnout po lživé krajině.

Podívala se na své ruce. Svírala je a otevírala, jak jí to jen tlusté rukavice dovolily. Tohle je její rakev. Myšlenky se jí všemožně rozbíhaly, jak se snažila vzpomenout si, co je skutečné a co je falešná naděje nanesená na povrch skutečnosti úsekem informačních technologií

a průhledem přilby. Obloha není skutečná. Tráva není skutečná. Její smrt je skutečná. Ten ošklivý svět, který znala odjakživa, je skutečný. A potom, jenom na chvilku, si vzpomněla, že má něco udělat. Má čistit.

Otočila se a podívala se na věž se senzory. Viděla ji poprvé. Byl to pevný blok oceli a betonu se zrezavělým a důlky posetým žebříkem na jedné straně. Boule senzorových pouzder vyrůstaly ze stěn vížky jako bradavice. Juliette zvedla ruku k hrudi, vzala za jeden čisticí hadřík a utrhla jej. Vzkaz od Walkera jí stále probíhal hlavou. Žádný strach.

Uchopila pevně hrubý vlněný čtverec a přetřela jím rukáv obleku. Žáruvzdorná páska se neodloupla, neodprýskla ve vločkách jako ten šmejd, který kdysi uzmula úseku IT, jako páska vyrobená tak, aby nic nevydržela. Tohle byl ten druh žáruvzdorné pásky, se kterým byla Juliette zvyklá pracovat, model z mechanického úseku.

V Zásobování jsou dobří, stálo ve Walkerově vzkazu. To mluvil o lidech ze zásobovacího úseku. Po těch rocích, kdy pomáhali Juliettě sehnat náhradní díly, když je nejvíc potřebovala, pro ni udělali něco výjimečného. Zatímco ona na cestě k vypovězení trávila tři dny výstupem po schodech a tři noci ve třech různých celách, oni nahradili materiál určený pro IT materiálem z mechanického úseku. Vyřídili objednávku dílů tím nejprohnanějším způsobem a musel je k tomu ponouknout Walker. Úsek

IT tedy pro jednou zcela nevědomky vyrobil oblek určený k tomu, aby vydržel, nikoliv aby se rozpadl.

Juliette se usmála. Její smrt, třebaže jistá, se odkládá. Dlouze se zadívala do kamer, povolila prsty a upustila vlněný hadřík do falešné trávy. Obrátila se k nejbližšímu kopci a ze všech sil se snažila ignorovat nepravé barvy a vrstvy života promítané přes to, co se kolem ní skutečně nacházelo. Místo aby se poddávala euforii, sledovala dopady svých bot na udusanou zemi, všímala si zuřivého větru cloumajícího ochranným oděvem, naslouchala jemnému šumění zrnek písku narážejících ze

všech stran do přilby. Kolem ní se rozprostíral strašlivý svět, jehož si dokázala být matně vědoma, když se dostatečně usilovně soustředila, svět, který znala, ale který už neviděla.

Vydala se po strmém svahu zhruba směrem k třpytivému velkoměstu na obzoru. Nemyslela na to, že by se tam dostala. Jediné, co chtěla, bylo zemřít za hřebenem, aby se nikdo nemusel dívat, jak práchniví, aby se lovec hvězd Lukas nebál chodit za soumraku nahoru ze strachu, že uvidí její nehybnou postavu.

A náhle měla dobrý pocit jenom z toho, že jde, že má nějaký cíl. Vytratí se z dohledu. To je rozumnější cíl než to falešné město, o němž ví, že se rozpadá.

Ve svahu Juliette narazila na dvojici velkých balvanů. Teprve když se jim vyhýbala, uvědomila si, kde je, že se držela nejschůdnější cesty v úžlabí dvou protínajících se svahů a že zde leží ta nejpříšernější lež ze všech.

Holston a Allison. Ukrytí před ní kouzly průhledu. Zamaskovaní přeludem kamene.

Neřekla nic. Není nic vidět, není co říkat. Ohlédla se za sebe a zahlédla další balvany sporadicky roztroušené v trávě. Jejich poloha nebyla vůbec náhodná. Všechny

ležely v místech, kde se zhroutili dávní čističi.

Odvrátila se a nechala ty smutné objekty za sebou. Neměla odkud vědět, kolik času jí ještě zbývá a jak dlouho jí bude trvat, než ukryje svoje pozůstatky před těmi,

kterým mohou dělat škodolibou radost – a před tou hrstkou, která pro ni snad bude truchlit.

Jak Juliette stoupala k vrcholu svahu, nohy stále bolavé z výstupu silem, byla svědkem prvních trhlin v klamném závoji IT. V zorném poli se nyní objevovaly nové úseky oblohy a vzdáleného města, jež byly dosud při pohledu zdola zakryty kopcem. Program zjevně nebyl dokonalý a jeho lži měly své meze. Zatímco horní patra vzdálených monolitů se zdála celá a zářila ve falešném slunci, pod těmi elegantními panely ze skla a oceli se nacházela ošumělost opuštěného světa. Skrze spodní podlaží mnoha budov bylo vidět na druhou stranu, a když se na ně promítaly těžké vršky, vypadaly, jako by se měly každou chvíli zřítit.

Neznámé, navíc doplněné budovy po straně neměly vůbec žádnou oporu, žádné základy. Visely ve vzduchu a pod nimi bylo tmavé nebe. Stejný tmavý výhled na šedé mraky a pahorky bez života se táhl podél nízkého obzoru pod ostrou hranicí nabarvené modři tam, kde program průhledu narazil na konec svého rozsahu.

Juliette si lámala hlavu nad neúplností klamu vytvořeného úsekem IT. Je její příčinou skutečnost, že sami netuší, co se nachází za kopci, a proto nemohou vědět, co mají pozměňovat? Nebo to pokládají za zbytečné, protože vědí, že se tak daleko nikdo nedostane? Bez ohledu na důvod jí nepříjemnost a nelogičnost toho pohledu působila závratě. Soustředila se raději na své nohy, než udělala těch posledních několik desítek kroků po zeleně namalovaném svahu k hřebeni.

Na vrcholku se zastavila. Silné poryvy větru jí cloumaly natolik, že se musela naklonit proti nim. Prohlížela si obzor a uviděla, že stojí na předělu mezi dvěma světy. Pod svahem před ní, v krajině, kterou její zrak dosud nespatřil, se prostíral holý svět prachu a vyprahlé země, nárazů větru a malých tornád, vzduchu, který

zabíjel. Byla to nová země, a přesto jí připadala známější než to, co dosud viděla.

Obrátila se a zadívala se podél cesty, kterou sem vyšplhala, na vysokou trávu vlnící se v mírném vánku, na občasné květiny, jež k ní natáčely hlavy, na jasnou modř

a zářivou bělobu nad sebou. Byl to lektvar zla, lákavý, ale klamný.

Juliette vrhla na tu iluzi poslední obdivný pohled. Všimla si, jak kruhová prohlubeň uprostřed kopců rovnoměrně obepíná obrys ploché střechy jejího sila, kryjící zbytek jejího obyvatelného domova zapuštěného hluboko do podzemí. Terén se všude kolem zvedal takovým způsobem, až to vypadalo, jako by si ze země nabral obří lžící

sousto nějaký hladový bůh. S těžkým srdcem si uvědomila, že svět, ve kterém vyrostla, je jí nyní uzavřen, že její domov a její lidé jsou v bezpečí za zajištěnými

dveřmi a ona se musí podrobit svému osudu. Byla vyvržena. Čas se jí krátil. A tak se obrátila zády k lákavému výhledu a jasným barvám, aby čelila prašnému, mrtvému a skutečnému světu.

Když se Juliette vydala z kopce dolů, nadechovala se vzduchu v obleku jenom ostýchavě. Věděla, že jí Walker daroval čas, čas, který ještě nikdy předtím žádný jiný čistič neměl, ale kolik ho vlastně bylo? A proč? Svého cíle už dosáhla, podařilo se jí odejít z dohledu kamer, proč tedy stále kráčí dál, proč klopýtá z tohoto cizího svahu? Ze setrvačnosti? Působením gravitace? Kvůli pohledu na neznámo?

Sotva došla na prudčeji svažitý terén přibližně ve směru rozpadajícího se města, zastavila se, aby si prohlédla nepovědomou krajinu před sebou. Převýšení jí umožňovalo vybrat si pro tuto první a poslední vycházku cestu přes vysoké náspy suché země. A tehdy při pohledu k rezavějícímu městu uviděla, že prohlubeň, v níž

spočívalo její silo, není náhodný prvek krajiny. Kopce se táhly do dáli ve zřetelném vzoru. Jedna kruhová prohlubeň za druhou. Země mezi nimi se zvedala, jako by měla

chránit ty jámy po vydloubnutých soustech před žíravým větrem.

Juliette začala sestupovat do nejbližší prohlubně, přemýšlela o tom a dávala si pozor, kam šlape. Odkopávala stranou větší kameny a ovládala dýchání. Z práce

v záplavových bazénech, kdy se nořila do špíny, které se hřmotní muži štítili, aby vyčistila odpadová ústí, věděla, že vzduch se dá ušetřit klidem. Rozhlédla se a přemítala, jestli má v obleku dost vzduchu na to, aby tuto prohlubeň prošla a vyšplhala se na další velký kopec.

A tehdy uviděla štíhlou vížku vyrůstající ze středu prohlubně, nechráněný kov se leskl ve sporém denním světle. Zdejší krajina byla nedotčená programem jejího

průzoru; realita jí do přilby přicházela v nezměněné podobě. A při pohledu na známou senzorovou vížku se Juliette lekla, jestli se náhodou neotočila nazpět, jestli se nepřepočítala při obhlížení světa z hřebene kopce a jestli se ve skutečnosti neplahočí zpátky ke svému silu po cestě, kterou už jednou prošla.

Pohled na mrtvého čističe práchnivějícího v hlíně to podle všeho potvrzoval. Byl to jenom obrys na povrchu země, cáry starého obleku a pozůstatky přilby.

Zastavila se, dotkla se vypoukliny přilby špičkou boty a zpuchřelá skořápka se rozdrolila a propadla. Maso a kosti, jež kdysi bývaly uvnitř, už dávno odvál vítr.

Juliette se podívala po svahu ke spící dvojici, ale úžlabina mezi dvěma náspy nebyla nikde v dohledu. Náhle si připadala zmatená a ztracená. Napadlo ji, jestli už přece jen těsněním a žáruvzdornou páskou nepronikl vnější vzduch, jestli její mozek nepodléhá otravným výparům, ale nebylo tomu tak. Nachází se blíž městu, stále kráčí k tomu obzoru, jehož vrcholy jsou pořád vykreslovány jako celé a třpytivé, nebe nad nimi modré a poseté zářivými mraky.

To znamená, že ta vížka pod ní… nepatří jejímu silu. A ty náspy, ty velké pahorky mrtvé zeminy, nemají odstiňovat vítr nebo zadržovat vzduch. Mají zabránit zvědavým

pohledům. Zakrýt tenhle výhled na něco jiného.

TŘICET PĚT

Jedna, dvě, tři – už máte ránu v prsou.

Když Lukas vybíhal k odpočívadlu ve třicátém osmém patře, tiskl malou krabici pevně k prsům. Bylo to smíšené podlaží s kancelářemi, obchody, továrnou na plasty a jednou z malých úpraven vody. Protlačil se dveřmi a pospíchal chodbami ztichlými kvůli dnešnímu čištění, až došel k hlavnímu řídicímu stanovišti čerpadel. Univerzální klíč úseku IT ho pustil dovnitř. V místnosti stála vysoká a důvěrně známá počítačová skříň z jeho úterního rozvrhu údržby. Lukas nechal stropní světlo zhasnuté, aby kolemjdoucí viděli za okénkem ve dveřích tmu. Vklouzl mezi vysoký server a stěnu, svezl se na zem a vylovil z kapsy baterku.

V matném červeném světle noční svítilny Lukas opatrně rozdělal chlopně krabice a odhalil její obsah.

Okamžitě ho zaplavil pocit viny. Spláchl očekávání, vzrušení z objevování i pocit intimnosti. Vina nepocházela z toho, že klamal šéfa, ani z toho, že lhal zástupci

šerifa Marshovi, nebo že zdržel předání věcí, o nichž mu bylo řečeno, že jsou důležité. Pocházela z toho, že se hrabe v jejích věcech. Byla to připomínka jejího osudu.

Tohle byly Juliettiny pozůstatky. Nikoliv tělesné, ty byly pryč a ztracené, nýbrž pozůstatky života, který vedla.

Zhluboka se nadechl, zaváhal, jestli nemá chlopně zase seskládat a na obsah zapomenout, ale potom si uvědomil, co se s ním beztak stane. Prohrabou jej jeho přátelé

z úseku IT. Otevřou krabici a budou se o věci dělit jako děti, které si vyměňují sladkosti. Znesvětí ji.

Ohnul chlopně, aby držely otevřené, a rozhodl se ji namísto toho uctít.

Upravil si svítilnu a uviděl nahoře svazek papírových poukázek omotaných kusem drátu. Vytáhl jej a letmo prolistoval. Byly to poukázky na dovolenou. Desítky.

Zvedl je k nosu, zmatený pronikavým pachem mazadla šířícím se z krabice.

Pod poukázkami leželo několik prošlých karet z jídelny a zpod nich vykukoval roh identifikačního průkazu se zlatým kódem z doby, kdy pracovala jako šerif. Lukas jej

vytáhl. Hledal mezi různými roztroušenými kartami další průkaz, ale podle všeho jí jiný v barvě, kterou používal mechanický úsek, ještě nevydali. Mezi jejím vyhazovem pro jeden přečin a odsouzením k smrti za jiný neuplynula zase tak dlouhá doba.

Chvíli si prohlížel podobenku na průkazu. Pocházela zřejmě z nedávné doby, protože přesně tak si ji pamatoval. Vlasy měla vzadu svázané, takže jí vpředu hladce přiléhaly k hlavě. Po obou stranách krku uviděl volné prameny a vzpomněl si na první noc, kdy ji pozoroval při práci, jak si splétala dlouhé vlasy do copu, zatímco seděla o samotě v ostrůvku světla a hleděla na jednu stránku svých složek za druhou.

Přejel po podobence prstem a zasmál se jejímu výrazu. Čelo měla nakrčené a oči přimhouřené, jako by se snažila vyzkoumat, o co se fotograf pokouší, nebo co mu

proboha trvá tak dlouho. Zakryl si ústa, aby zabránil smíchu přejít ve vzlyky.

Poukázky putovaly zpátky do krabice, ale průkaz si zasunul do náprsní kapsy lacláčů, jakoby s Juliettiným vzpurným souhlasem. Další věc, která upoutala jeho

pozornost, byl stříbrný víceúčelový nástroj, nově vyhlížející model, maličko odlišný od jeho vlastního. Vzal jej do ruky a naklonil se kupředu, aby vytáhl ten svůj ze

zadní kapsy. Porovnal je, vyklopil několik nástrojů z toho jejího a obdivoval hladký pohyb a spolehlivé zacvaknutí dříku při dorazu. Po důkladném vyčištění, setření otisků prstů a odstranění kousku roztavené gumové bužírky nástroje vyměnil. Rozhodl se, že si raději ponechá upomínku na ni a nechá svůj nástroj zmizet ve skladišti, nebo doputovat k cizímu člověku, který neocení…

Lukas ztuhl, když se venku ozvaly kroky a smích. Zadržel dech a čekal, jestli dovnitř někdo vejde, jestli se rozsvítí stropní světlo. Server vedle něj cvakal a broukal. Hluk v chodbě utichl a smích se vzdálil.

Věděl, že pokouší štěstí, ale v krabici toho bylo k prohlížení víc. Prohrabal vnitřek znovu a našel ozdobnou dřevěnou krabičku, cennou starožitnost. Byla o maličko

větší než jeho dlaň a chvilku mu trvalo, než přišel na to, jak ji otevřít. První věc, kterou uviděl, když se víčko odsunulo, byl kroužek, ženský snubní prsten. Mohl

být z pravého zlata, ale to se dalo těžko poznat. Červené světlo baterky smývalo barvy a propůjčovalo všemu kalný a neživotný vzhled.

Hledal nějaký nápis, ale žádný nenašel. Tenhle prsten byl zvláštní artefakt. Věděl jistě, že jej Juliette nenosila, když se s ní setkával, a přemýšlel, jestli patřil nějaké příbuzné, nebo jestli jde o věc předávanou z generace na generaci ještě z doby před povstáním. Položil jej zpátky do krabičky a sáhl po druhém předmětu uvnitř, po nějakém náramku. Vlastně ne, nebyl to náramek. Když to vytáhl, zjistil, že to jsou hodinky s ciferníkem tak malým, že splýval se vzorem kameny zdobeného

pásku. Lukas se na ciferník zadíval a vzápětí měl pocit, že ho šálí oči nebo červené světlo baterky. Nebo ne? Podíval se z těsné blízkosti, aby se přesvědčil – a uviděl, že jedna z neuvěřitelně tenoučkých ručiček odměřuje čas. Ta věcička fungovala.

Než si vůbec uvědomil riziko zatajení takové věci nebo možné následky, kdyby ho s ní přistihli, Lukas zastrčil hodinky do náprsní kapsy. Podíval se na osamělý prsten v krabičce a po krátkém váhání jej shrábl a schoval také. Zalovil v lepenkové krabici, sebral několik volně ležících poukázek ze dna, položil je do starožitné krabičky, zasunul víčko a uložil ji zpět.

Co to jen dělá? Cítil, jak mu z vlasů stéká po čelisti až na bradu pramínek potu. Horko od zadní stěny pilně pracujícího počítače jako by sílilo. Sklonil hlavu a zvedl rameno, aby svědivý pramínek potu otřel. V krabici toho bylo ještě víc a on si nemohl pomoci, aby dál neprohlížel obsah.

Našel malý zápisníček a prolistoval jej. Obsahoval jeden seznam úkolů za druhým, všechny položky pečlivě odškrtané. Odložil jej, sáhl po složeném listu papíru na

dně krabice a vzápětí zjistil, že to je víc než jenom jeden list. Vytáhl tlustý svazek papírů spojených mosaznými sponkami. Na horním listu bylo rukopisem podobným

tomu ze zápisníčku napsáno: Provozní příručka velína hlavního generátoru.

Namátkou jej otevřel a našel záhadné grafy s heslovitými poznámkami na okraji. Vypadalo to, jako by to sestavovala sama, buď jako zápisky z procesu objevování

operací velína, anebo možná jako návodnou pomůcku pro ostatní. Všiml si, že papír je recyklovaný, aniž by prošel přepracováním. Jednoduše psala na zadní strany.

Otočil příručku obráceně a prohlédl si řádky tištěného textu na předních stranách. Na okrajích byly vepsány poznámky a jedno jméno bylo opakovaně zakroužkováno:

Juliette. Juliette. Juliette.

Znovu příručku obrátil a podíval se na konec, jenom aby zjistil, že to původně byla titulní strana. Titul zněl: „Historyje velmi smutná Romeuse a Julietty“. Byla to hra. Lukas už o ní slyšel. Uvnitř serveru před ním naskočil větrák ženoucí vzduch přes zahřáté křemíkové čipy a dráty. Otřel si pot z čela a uložil svázanou hru zpátky do krabice. Ostatní předměty úhledně naskládal na ni a složil chlopně krabice přes sebe. Vyhrabal se na nohy, zhasl baterku a zastrčil ji do kapsy vedle Juliettina víceúčelového nástroje. S krabicí pod paží si ohmatal hruď, až ucítil její hodinky, prsten i průkaz s její fotografií. Všechno přitisknuté k tělu.

Lukas zavrtěl hlavou. Když se vykrádal z temné místnůstky, ptal se sám sebe, co to, sakra, vlastně dělá, a vysoký panel plný blikajících a mrkajících kontrolek sledoval jeho odchod.

TŘICET ŠEST

Oči, naposled se podívejte!

Paže, přijměte poslední objetí! Vy brány dechu,

má ústa, řádným políbením věčnou

zpečeťte smlouvu smrti lichevné!

Mrtví byli všude. Pokrytí prachem a hlínou, obleky zteřelé působením toxických žíravin putujících s větrem. Juliette zakopávala o další a další. A potom přešli v souvislou vrstvu, množství vedle sebe naskládaných balvanů. Několik jich mělo obleky podobné tomu jejímu, ale většina byla oblečena do hadrů rozežraných na cáry. Když vítr zavál přes mrtvoly kolem jejích bot, pruhy tkanin se vlnily jako vodní řasy v rybích farmách hlubiny. Už si ani nedokázala najít mezi nimi volnou cestu a začala mrtvé při svém pochodu k senzorové vížce překračovat. Ležely jich tam určitě stovky, možná tisíce.

Uvědomovala si, že to nejsou lidé z jejího sila. Přestože to bylo zjevné, byl to zarážející pocit. Jiní lidé. To, že byli mrtví, nijak neoslabovalo šokující skutečnost, že ti lidé žili tak blízko a ona o tom vůbec nevěděla. Juliette nějakým způsobem překročila neobyvatelné prázdno, prošla z jednoho vesmíru do jiného, dost

možná jako vůbec první člověk a našla hřbitov cizích duší, lidí jako ona, kteří žili a zemřeli ve světě tak podobném a blízkém tomu jejímu.

Proplétala se mezi mrtvolami naskládanými tak hustě, že povrch země připomínal rozpraskanou skálu. Bylo stále obtížnější odlišit od sebe jednotlivá těla. Místy se

nakupila přes sebe a Juliette si musela volit cestu velmi opatrně. Když se blížila k rampě svažující se do tohoto jiného sila, zjistila, že bude muset šlápnout na jedno nebo dvě těla, aby vůbec prošla. Vypadalo to, jako by se snažili dostat pryč a utíkali jeden přes druhého, vytvářeli vlastní malé kopce v bláznivé snaze dosáhnout těch skutečných. Ale když dorazila k samotné rampě, spatřila nával mrtvých u ocelových dveří přechodové komory a pochopila, že se pokoušeli dostat zpátky dovnitř.

I před ní se stále zřetelněji rýsovala smrt – to neustálé vědomí se stalo dalším jejím smyslem, kůží vnímaným a ostře pociťovaným v každém póru. Zanedlouho se

připojí k těmhle mrtvým a kdovíproč se toho nebála. Prošla si tím strachem na hřebeni kopce a nyní se nacházela v nové zemi a viděla nové věci, obdržela dar, za který musela být vděčná. Kupředu ji hnala zvědavost, nebo možná mentalita tohoto ztuhlého zástupu, všech těch těl strnulých ve věčném odpočinku tak, jak se sápala jedno přes druhé ke dveřím na spodním konci rampy.

Proplouvala mezi nimi. Brodila se tam, kde musela. Prošlapovala polorozpadlá dutá těla, odkopávala kosti a cáry pozůstatků a razila si cestu k pootevřeným dveřím. Mezi jejich železnými zuby vězela postava s jednou paží venku a druhou uvnitř, výkřik polapený v šedivém zvadlém obličeji, oční důlky prázdné a nehybně vytřeštěné.

Juliette byla jako jedna z nich, z těch jiných. Byla mrtvá, nebo k tomu neměla daleko. Ale zatímco oni zůstali strnulí uprostřed pohybu, ona se dosud plahočila kupředu. Ještě se jí ukazovala cesta. Vytáhla mrtvolu ze škvíry, vlastní dech jí v přilbě zněl hlasitě a na průzoru před nosem se usazovala vydechovaná pára. Polovina těla se uvolnila – ta druhá se zhroutila dovnitř. Mezi oběma polovinami se snesla k zemi sprška prachu z tkání.

Juliette vsunula dovnitř jednu ruku a pokusila se bokem protlačit škvírou. Dovnitř proklouzlo rameno, potom jedna noha, ale přilba nechtěla projít. Otočila hlavu

na stranu a zkusila to znovu, ale přilba se ve dveřích pevně zaklínila. Zmocnila se jí panika, když ucítila, jak jí ocelové čelisti svírají hlavu, nesou tíhu přilby

a nechávají ji napůl viset v sevření. Natáhla ruku co nejdál a snažila se něčeho zachytit, přitáhnout se celá dovnitř, ale trup jí uvázl. Jedna noha uvnitř, druhá venku. Nebylo od čeho se odstrčit nebo za co se přitáhnout, aby se prodrala dovnitř. Zůstala v pasti, rukou uvnitř marně a zuřivě mávala sem a tam, prudkýmd ýcháním

spotřebovávala zbytek vzduchu.

Juliette se pokusila prostrčit dovnitř druhou ruku. Nemohla se otočit v pase, ale mohla zkroutit loket a prorvat prsty uzoučkou škvírkou mezi břichem a hranou

dveří. Zahákla se prsty za okraj oceli a zatáhla. Při tak omezeném rozsahu pohybů neměla žádnou páku. Musela spoléhat jenom na sílu v prstech, na svůj stisk. Náhle už se jí nechtělo zemřít, ne tady. Sevřela ruku téměř v pěst, prsty zaklesnuté za okraj těch ocelových čelistí. Klouby jí námahou praskaly. Pohazovala hlavou v přilbě, snažila se uhodit obličejem do té zatracené obrazovky, kroutila se, odstrkovala se a zmítala sebou – a náhle se ze sevření vytrhla.

Vklopýtala do přechodové komory, jen bota se jí nakrátko zachytila ve škvíře vzadu, a jak tak poskakovala a mávala rukama, aby udržela rovnováhu, rozkopla hromádku zuhelnatělých kostí a rozvířila oblak černého popela. To byly pozůstatky těch, které v přechodové komoře zastihl očistný oheň. Juliette se ocitla v začouzené místnosti strašidelně podobné té, kterou nedávno opustila. Vyčerpaným a zmateným mozkem jí vířily fantaskní přeludy. Možná už je opravdu mrtvá a tohle jsou duchové, kteří na ni čekají. Zřejmě uhořela zaživa v přechodové komoře svého sila a tohle všechno byly její šílené sny, únik před bolestí, a teď bude na tomhle místě strašit navždy.

Dovrávorala mezi roztroušenými pozůstatky k vnitřním dveřím a přitiskla hlavu k tlustému skleněnému okénku. Hledala za ním Petera Billingse sedícího u stolu. Nebo možná čekala, že zahlédne Holstona putujícího chodbami jako přízrak a hledajícího ducha své manželky.

Ale tohle nebyla táž přechodová komora. Snažila se uklidnit. Uvažovala, jestli jí nedochází vzduch, jestli vdechování vydýchaného vzduchu neochromuje mozek stejně jako vdechování výfukových plynů běžícího motoru.

Dveře byly zavřené. Byly skutečné. Tisíce mrtvých, ale ona mrtvá nebyla. Ještě ne.

Pokusila se otočit velkým kolem, jímž se ovládalo zavírání, ale to bylo buď zaseklé, nebo bylo zevnitř zamčeno. Juliette zabouchala na sklo v naději, že ji uslyší šerif sila, nebo možná obsluha z kavárny. Uvnitř byla tma, ale ona se nemohla zbavit myšlenky, že tam někdo je. Lidé žijí uvnitř sil. Nemají co ležet na hromadách kolem nich.

Nepřišla žádná odpověď. Nerozsvítilo se žádné světlo. Opřela se do velkého kola a vzpomínala na Marnesovu instruktáž o tom, jak fungují všechny ty mechanismy, ale měla pocit, že ty lekce absolvovala už hrozně dávno a nepokládala je tehdy za důležité. Ale na něco si přece vzpomínala: neodemykají se náhodou vnitřní dveře po průplachu argonem a po ohni? Automaticky? Aby se přechodová komora dala vyčistit? Matně si vzpomínala, že Marnes snad něco takového říkal. Dokonce žertoval, že poté, co oheň skončí své dílo, se už dovnitř beztak nic nevrátí. Pamatuje si to, nebo si to jenom představuje? Není to jenom zbožné přání mysli omámené nedostatkem kyslíku?

Každopádně se ovládací kolo na dveřích ani nehnulo. Juliette se do něj opřela vší silou, ale chovalo se jako zamčené. Ustoupila. Lavice zavěšená na zdi, kde se před smrtí převlékali čističi, vypadala lákavě. Juliette byla unavená chůzí i námahou, s níž se dostávala dovnitř. A proč se vlastně pokouší proniknout dovnitř? Nerozhodně se otáčela na místě. Co vlastně dělá?

Potřebuje vzduch. Z nějakého důvodu si myslela, že by v silu nějaký mohl být. Rozhlédla se kolem sebe po kostech nesčetných mrtvých. Kolika mrtvých? Leželi v příliš

nepřehledném nepořádku, než aby to poznala. Lebky, pomyslela si. Mohla by spočítat lebky a zjistila by to. Zavrtěla nad tím nesmyslem hlavou. Asi už opravdu přichází

o rozum.

Kolo na dveřích je zadrhnutá matka, ozval se nějaký zapadlý kout její mysli. Zarezlý šroub.

Nevybudovala si snad jako mladičký stín pověst na tom, že je dokázala povolit?

Juliette si řekla, že tohle se dá dokázat. Olej, teplo, páka. To je tajemství, jak se dostat na kobylku kusu kovu, který se nechce pohnout. Nic z toho po ruce neměla, ale přesto se rozhlédla kolem sebe. Protahovat se venkovními dveřmi zpět už nepřipadalo v úvahu; věděla, že by to podruhé nezvládla, že by takovou námahu podruhé podstoupit nedokázala. Měla tedy k dispozici tuto místnost. Lavice byla jednou z dlouhých stran připevněna ke zdi a zavěšena na dvou řetězech. Juliette jimi zkusmo zahýbala, ale nevěděla, jak je uvolnit, ani k čemu by jí vlastně byly dobré.

V rohu probíhala od země k řadě ventilů trubka. Tudy se určitě přivádí argon, pomyslela si Juliette. Sevřela trubku rukama, opřela se nohou o zeď a zatáhla.

Příruba soustavy ventilů se zaviklala; jedovatý vzduch ji rozežral a oslabil. Juliette se usmála, zaťala zuby a zuřivě trhla.

Trubka se vyrvala ze spoje a u podlahy se ohnula. Juliette se zmocnilo radostné vzrušení jako u krysy, která narazila na obzvlášť velký drobek. Popadla volný konec

trubky a začala jí kývat sem a tam, ohýbala a kroutila upevněnou část. Když můžete kovem alespoň trochu viklat, zlomí se, pokud to děláte dost dlouho. Už nesčetněkrát

cítila teplo oslabené oceli, kterou ohýbala na jednu i na druhou stranu, dokud nepraskla.

V obočí se jí perlil pot a třpytil se v matném světle, které propouštěl její průhled. Kapal jí z nosu, zamlžoval obrazovku a ona stále páčila a kývala, sem a tam,

stále zuřivěji a zoufaleji…

Překvapilo ji, když trubka praskla. Do přilby proniklo jenom slabé lupnutí a dlouhý dutý kus kovu byl volný. Jeden konec byl zmáčknutý a pokroucený, druhý celý a okrouhlý. Juliette se s nástrojem v ruce obrátila zpět ke dveřím. Prostrčila trubku mezi loukotěmi kola a nechala trčet do strany co nejdelší kus, právě tak dlouhý, aby nezadrhl o zeď. Oběma rukama v rukavicích trubku pevně sevřela, povyskočila a sehnula se v pase nad trubkou, až se přilbou dotkla dveří. Opřela se do trubky plnou tíhou, protože věděla, že šroub povolí náhlý pohyb, nikoliv stálá síla. Posouvala se po každém vzepření ke konci trubky, sledovala, jak se trochu ohýbá, a bála se, že by se mohla zlomit dřív, než se dveře uvolní.

Když se dopracovala na konec – maximální páka –, vzepřela se vší silou a zaklela, když trubka praskla. Ozvalo se hlasité třesknutí, sotva ztlumené oblekem, Juliette upadla na zem a bolestivě si narazila loket. Trubka se vzpříčila pod ní a tlačila ji do žeber. Juliette se snažila popadnout dech. Pot jí kapal na průzor a zamlžoval zorné pole. Vstala a uviděla, že trubka je celá. Napadlo ji, jestli nevyklouzla, ale trubka byla stále prostrčená loukotěmi velkého kola.

Nevěřícně a vzrušeně trubku na druhé straně vytáhla ven. Chytila rukama loukotě a opřela se do nich.

A kolo…

Se otočilo.

TŘICET SEDM

Při takovém parnu krev divoce kypí.

Walker se vydržel šourat až na konec útulně stísněné chodby a zjistil, že vchází do širší vstupní haly mechanického úseku. Uviděl, že místnost je plná mladých stínů. Postávaly ve skupinkách a šeptaly si. U jedné stěny se krčili tři chlapci a házeli kamínky o poukázky. Z jídelny k Walkerovi přes halu doléhalo snad deset prolínajících se hlasů. Zdroje poslaly ty mladé uši pryč, aby mohly probrat dospělé záležitosti. Zhluboka se nadechl a pospíchal přes ten zatracený otevřený prostor, soustředil se na každý krok, jednu nohu za druhou, každý kousek podlahy byl územím, které bylo nutno dobývat.

Trvalo to skoro věčnost, než narazil na protilehlou stěnu a s úlevou objal ocelové panely. Stíny za ním se smály, ale on byl příliš vyděšený, než aby se o to staral. Sunul se podél nýtované oceli až ke dveřím jídelny, chytil se zárubně a vtáhl se dovnitř. Zmocnila se ho obrovská úleva. Přestože jídelna byla několikrát větší než jeho dílna, aspoň byla přeplněná nábytkem a lidmi, které znal. Když se zády opřel o zeď v koutě za otevřenými dveřmi, mohl si dokonce namlouvat, že je menší. Sesunul se po stěně k zemi a zůstal sedět, zatímco se muži a ženy z mechanického úseku dohadovali mezi sebou, hlasy zesílené, vzrušené a soupeřící.

„Každopádně už jí teď nejspíš došel vzduch,“ říkal Rick.

„To nemůžeš vědět,“ namítla Shirly. Stála na židli, aby byla aspoň stejně vysoká jako všichni ostatní. Rozhlížela se po místnosti. „Nevíme přece, jaký pokrok udělali.“

„To proto, že nám to neřeknou!“

„Možná se venku udělalo líp.“

S poslední větou místnost ztichla. Možná všichni čekali, jestli se ten hlas odváží promluvit znovu a vystoupit z anonymity. Walker si prohlížel oči těch, kteří byli

obráceni proti němu. Byly otevřené dokořán a v nich viděl směsici strachu a vzrušení. Dvojité čištění odbouralo některá tabu. Dospělí poslali stíny pryč, protože měli

rozpustilou náladu a ztratili zábrany vyslovovat zakázané myšlenky.

„A co když se opravdu udělalo líp?“ zeptal se někdo jiný.

„Za dva týdny? Říkám vám, lidi, to bude tím oblekem! Přišli na to, jak vylepšit obleky!“ Naftař Marck se s rozhněvaným pohledem rozhlédl po ostatních. „Určitě je to

tak,“ řekl. „Vylepšili obleky a teď máme šanci!“

„Šanci na co?“ zabručel Knox. Prošedivělý vedoucí mechanického úseku seděl u jednoho ze stolů a vyprazdňoval misku se snídaní. „Šanci poslat víc lidí chodit po

kopcích, dokud jim nedojde vzduch?“ Zavrtěl hlavou, nabral si další sousto a zamával na ně lžící. „O čem si potřebujeme promluvit,“ prohlásil s plnými ústy, „jsou tyhle švindlvolby, ta krysa, co si hraje na starostu, a my držení tady dole ve tmě…!“

„Nevylepšili obleky,“ zasykl Walker, dosud takřka bez dechu vinou své životní zkoušky.

„My to tady udržujeme v chodu,“ pokračoval Knox a otřel si plnovous. „A co za to máme? Domlácené prsty a výplatu na hovno. A teď? Teď nám ještě odvádějí lidi a posílají je ven kvůli výhledu, po kterém nám je prd!“ Mohutnou pěstí bouchl do stolu, až jeho miska poskočila.

Walker si odkašlal. Stále seděl skrčený na podlaze, zády opřený o stěnu. Nikdo ho neviděl vcházet, ani ho nikdo napoprvé neslyšel. Teď, když místnost po Knoxově

výlevu zaraženě ztichla, to zkusil znovu.

„Nevylepšili obleky,“ řekl, tentokrát trochu hlasitěji.

Shirly ho ze svého podstavce zahlédla. Otevřela úžasem ústa, ukázala na něj a deset dalších hlav se otočilo ve směru prstu.

Zůstali na něj civět. Walker se stále snažil popadnout dech a musel vypadat jako na pokraji smrti. Courtnee, mladá instalatérka, jež na něho byla vždycky hodná, když se zastavila v jeho dílně, vyskočila ze svého místa a pospíšila k němu. Překvapeně zašeptala jeho jméno, pomohla mu na nohy a přiměla ho, aby si sedl ke stolu na její židli.

Knox od sebe odsunul misku a plácl dlaní do stolu. „A hele, kolik se nám tu najednou courá lidí.“

Walker zvedl ostýchavě hlavu a zjistil, že se na něj starý předák skrz vousy usmívá. Zničehonic se na něj upíraly zraky dvou desítek lidí. Walker se málem zakymácel

a sklopil pohled k desce stolu. Těch lidí bylo najednou příliš.

„Vyburcoval tě ten rozruch, starouši? Chystáš se také do kopců?“

Shirly seskočila ze židle. „Propána, to mě mrzí. Zapomněla jsem mu donést snídani.“ Rozběhla se do kuchyně, aby mu něco přinesla, ačkoliv se ji Walker pokoušel zamítavým máváním zarazit. Neměl hlad.

„To není…“ Hlas se mu zlomil. Zkusil to znovu. „Přišel jsem, protože jsem se to doslechl,“ zašeptal. „Jules. Z dohledu.“ Rukou přejel nad stolem, jako by na něm

ukazoval nějaký imaginární kopec. „Ale úsek IT nepřišel na nic,“ řekl. Pohlédl do očí Marckovi a poklepal se na prsa. „To já.“

Polohlasý rozhovor v koutě ztichl. Nikdo nepil šťávu, nikdo se ani nepohnul. Stále žasli nad tím, že vidí Walkera venku z jeho dílny, natožpak mezi zástupem lidí. Nikdo z nich nebyl natolik starý, aby si pamatoval, kdy naposledy vyšel ven. Znali ho jako potrhlého elektrikáře, který žil v jeskyni a už odmítal být zdrojem stínů.

„Co to říkáš?“ otázal se Knox.

Walker se zhluboka nadechl. Chystal se promluvit, když tu se vrátila Shirly a postavila před něho misku ovesné kaše tak husté, že v ní stála lžíce. Přesně jak to měl rád. Sevřel misku oběma rukama a ucítil v dlaních teplo. Náhle ho přepadla nevýslovná únava z nedostatku spánku.

„Walku?“ oslovila ho Shirly. „Je ti dobře?“

Přikývl, mávnutím ruky ji zarazil, zvedl hlavu a podíval se Knoxovi do očí.

„Jules ke mně onehdy přišla.“ Sklonil hlavu, aby se mu vrátila sebedůvěra. Snažil se nevšímat si toho, kolik lidí ho při řeči pozoruje, ani toho, jak mu stropní světla blikají do uslzených očí. „Měla teorii o těch oblecích, o IT.“ Jednou rukou zamíchal kaši a odhodlával se k vyslovení nemyslitelného. Konečně, kolik mu je vlastně let? Proč se má ještě ohlížet na nějaká tabu?

„Pamatujete si na tu žáruvzdornou pásku?“ Obrátil se k Rachele, jež pracovala na první směně a Juliettu dobře znala. Přikývla. „Jules přišla na to, že to nebyla náhoda, jak se ta páska rozpadala.“ Sám pro sebe pokýval hlavou. „Jo, ona na všechno přišla.“

Nabral si sousto, ne proto, že by měl hlad, jenom si užíval pálení horké lžíce na jazyku. V místnosti zavládlo ticho a očekávání. Polohlasý hovor a tiché hry stínů

byly zvenčí sotva slyšet.

„Za ty roky mi zásobování dluží spoustu službiček,“ vysvětloval. „Službičky a službičky. Proto jsem je do všeho zapojil. Řekl jsem jim, že se vyrovnáme.“ Rozhlédl se po té skupině mužů a žen z mechanického úseku, slyšel v chodbě postávat další, kteří přišli pozdě, ale ze zaraženého chování těch uvnitř pochopili, že mají zůstat

potichu. „Už jsme si dřív brali věci ze zásobovacího řetězce IT. Já to vím. Ti, kdo vyrábějí ochranné obleky, dostávají nejlepší elektroniku a kabely…“

„Hajzlíci,“ zabručel někdo a řada ostatních pokývala hlavami na souhlas.

„A proto jsem zásobování požádal, aby mi ty službičky oplatili. Jakmile jsem uslyšel, že ji odvedli…“ Walker se odmlčel a otřel si oči. „Jakmile jsem to uslyšel, připomněl jsem jim po drátě ty službičky a požádal jsem je, aby všechno, o co si ti mizerové řeknou, nahradili naším materiálem. Nejlepším z nejlepších. Ať nejsou

oni ti chytřejší.“

„Cože jsi udělal?“ zeptal se Knox.

Walker stále kýval hlavou; z toho, že říká pravdu, měl dobrý pocit. „Oni ty obleky vyrábějí tak, aby nic nevydržely. Ne snad proto, že by to venku nebylo zlé, to si

nemyslím. Ale oni nechtějí, aby tvoje mrtvola odpochodovala z dohledu, kdepak.“ Zamíchal si kaši. „Chtějí nás mít všechny pěkně tady na očích.“

„Takže Jules je v pořádku?“ zeptala se Shirly.

Walker se zamračil a zvolna zavrtěl hlavou.

„Říkal jsem vám to, lidi,“ ozval se někdo. „Teď už jí musel dojít vzduch.“

„Byl to její konec tak jako tak,“ namítl někdo jiný a spor se začal opět rozhořívat. „To jenom dokazuje, že jsou to prolhaní hajzlové!“

S tím musel Walker souhlasit.

„Všichni zachovejte klid,“ zaburácel Knox. Vypadal ale nejméně klidný ze všech. Poté, co chvíle ticha podle všeho skončila, se dovnitř vtrousili další dělníci.

Shromáždili se kolem stolu, obličeje měli ustarané.

„To je ono,“ řekl Walker sám pro sebe, když viděl, co se děje, co spustil. Sledoval, jak jsou jeho přátelé a spolupracovníci stále rozdrážděnější, jak se výkřiky do

prázdna dožadují odpovědí, jak vášně nabývají vrchu. „To je ono,“ opakoval a cítil, jak to kolem něho kvasí a chystá se vybuchnout. „Tojeono, tojeono…“

Courtnee se od něj ještě nehnula, dávala na něj pozor jako na invalidu, jemnýma rukama držela jeho zápěstí.

„Co je ono?“ zeptala se. Máváním utišovala ostatní, aby mu rozuměla. Naklonila se těsně k Walkerovi. „Walku, pověz mi, co je ono? Co je ono? Co se to snažíš říci?“

„Takhle to začíná,“ zašeptal do znovu ztichlé místnosti. Zvedl hlavu ke všem těm obličejům, rozhlédl se po nich, a v jejich zuřivosti, ve všech těch padlých tabu viděl, že má ke svým obavám důvod.

„Takhle začíná povstání…“

TŘICET OSM

Tělo bídou holá kost a kůže…

A kolem po policích nuzota prázdných schránek.

Lukas dorazil do třicátého čtvrtého patra bez dechu, krabici v sevření, vyčerpaný spíš vědomím, že porušil zákony, než obvyklým výstupem do práce. V ústech dosud

cítil kovovou pachuť adrenalinu po svém ukrývání se za servery a prohrabávání Juliettiných věcí. Položil si ruku na prsa, nahmatal věci, které měl uložené v kapse,

a také ucítil rozbušené srdce.

Sotva se trochu uklidnil, natáhl ruku ke dveřím úseku IT a ty mu málem rozdrtily klouby, jak se prudce rozlétly k němu. Vyřítil se z nich Sammi, známý technik, a prohnal se kolem něj. Lukas ho zavolal jménem, ale starší technik už zmizel po schodech nahoru.

Ve vstupní hale panovalo další pozdvižení: hlasy tam křičely jeden přes druhý. Lukas ostražitě vešel, zvědavý, proč ten povyk. Dveře si otevřel loktem a s krabicí pevně přitisknutou k hrudi vklouzl do místnosti.

Většinu toho řevu podle všeho obstarával Bernard. Vedoucí úseku IT stál před bezpečnostní brankou a hulákal na jednoho technika po druhém. Opodál se Sims, velitel

ostrahy IT, podobně navážel do tří mužů v šedých lacláčích. Lukas zůstal strnule stát u dveří, zastrašený tou rozzuřenou dvojicí.

Když ho tam Bernard zahlédl, zmlkl a prodral se mezi roztřesenými techniky k němu. Lukas otevřel ústa, aby něco řekl, ale jeho šéfa nezajímal ani tak on sám, jako spíš to, co nesl.

„To je ono?“ zeptal se Bernard a vytrhl mu krabici z rukou.

„Ono…?“

„Všechno, co ta špindíra měla, se vejde do takovéhle piksličky?“ Bernard rozevřel chlopně. „To je všechno?“

„É… tohle jsem dostal,“ vykoktal Lukas. „Marsh říkal…“

„Jo, zástupce mi o svých křečích poslal vzkaz po drátě. Dohoda by podle mě pro tyhle funkce měla stanovovat věkový limit. Simsi!“ obrátil se Bernard k veliteli ostrahy. „Do zasedačky. Hned.“

Lukas ukázal k bezpečnostní brance a k serverovně za ní. „Asi bych měl jít…“

„Pojď se mnou,“ řekl Bernard, vzal Lukase kolem ramen a stiskl. „Chci tě mít u toho. Mám kolem sebe čím dál tím méně techniků, kterým se dá věřit, zatraceně.“

„Pokud nechceš, abych se pustil do serverů. Máme tam tu věc s věží číslo třináct…“

„Ta může počkat. Tohle je důležitější.“ Bernard ho postrkoval k zasedací místnosti. Mohutná Simsova postava se nesla před nimi.

Šéf ostrahy otevřel dveře, přidržel jim je a zamračil se na Lukase, když procházel kolem. Lukas se zachvěl, když překročil práh. Cítil, jak mu po hrudi stéká pot, vnímal provinilé horko v podpaží a kolem krku. Hlavou mu bleskla představa, jak ho srážejí na stůl, pevně přidržují, vybírají mu kontraband z kapes a mávají mu jím

před obličejem…

„Posaď se,“ vyzval ho Bernard. Položil krabici na stůl, a zatímco si Lukas sedal do křesla, začal se Simsem vyndávat její obsah.

„Dovolenkové poukázky,“ řekl Sims a vytáhl štůsek papírových kuponů. Lukas se díval, jak se mu na rukou i při sebemenším pohybu vlní svaly. Sims býval kdysi také

technik, ale nadměrný tělesný růst ho posléze předurčil k jinému, méně duševně náročnému povolání. Zvedl poukázky k nosu, přičichl a odtáhl se.„Smrdí jako zpocený

umaštěnec,“ prohlásil.

„Falešné?“ zeptal se Bernard.

Sims zavrtěl hlavou. Bernard zkoumal dřevěnou krabičku. Třásl s ní, klepal do ní klouby prstů a naslouchal chrastění poukázek uvnitř. Hledal nějaký pant nebo západku.

Lukas se měl co držet, aby nevyhrkl, že se víčko odsouvá a že krabička je tak jemně opracovaná, že spáry jsou sotva vidět a otevřít ji vyžaduje trochu síly. Bernard cosi zabručel a odložil ji stranou.

„Co přesně hledáme?“ zeptal se Lukas. Naklonil se kupředu, sebral krabičku a předstíral, že si ji prohlíží poprvé.

„Cokoliv. Nějakou podělanou stopu,“ štěkl Bernard. Zamračil se na Lukase. „Jak se ta špindíra dostala přes kopec? Co udělala? Nebo něco udělal některý z mých techniků? A co?“

Lukas stále nemohl přijít na příčinu toho hněvu. Nečistila – no a co? Beztak jedno čištění sotva doběhlo. Zuří Bernard, protože neví, jak je možné, že přežila tak

dlouho? To už Lukasovi nějaký smysl dávalo. Kdykoliv něco spravil náhodou, aniž věděl jak, rozčilovalo ho to skoro stejně, jako když se něco porouchalo. Rozzlobeného Bernarda už několikrát viděl, ale tohle bylo něco jiného. Ten člověk byl vzteky bez sebe. Jako maniak. Právě tak, jak by se cítil Lukas, kdyby dosáhl takového nevídaného úspěchu, aniž by věděl proč.

Sims zatím našel notýsek a začal jím listovat. „Hej, šéfe…“

Bernard mu jej vytrhl, zuřivě se probíral stránkami a četl. „Tohle bude muset někdo projít,“ prohlásil a posunul si brýle výš na nose.

„Možná je tam nějaká stopa spiknutí…“

„Hele, podívejte,“ řekl Lukas a zvedl krabičku. „Ono se to otevírá.“ Ukázal jim posuvné víčko.

„Ukaž mi to.“ Bernard pohodil notýsek na stůl a vyškubl mu krabičku. Nakrčil nos. „Jenom poukázky,“ řekl znechuceně.

Odhodil je na stůl a chystal se vedle nich odhodit i krabičku, ale Sims mu ji vzal z ruky. „To je starožitnost,“řekl urostlý muž. „Myslíš si, že to je stopa, nebo

bych si to…?“

„Ano, klidně si to nech.“ Bernard pohodil rukama k oknu vyhlížejícímu do vstupní haly. „Protože se tady, doprdele, nikde kolem neděje nic důležitějšího, že, ty troubo?“

Sims neutrálně pokrčil rameny a zastrčil si dřevěnou krabičku do kapsy. Lukas zoufale toužil být někde jinde, kdekoliv v silu, jenom ne tady.

„Třeba měla prostě štěstí,“ nadhodil Sims.

Bernard zrovna vysypal zbytek věcí z lepenkové krabice na stůl a třásl jí, aby uvolnil příručku, o níž Lukas věděl, že je pevně zaklíněná na dně. Po těch slovech ustal ve svém úsilí a přes obroučky brýlí zašilhal na Simse.

„Štěstí,“ opakoval.

Sims naklonil hlavu ke straně.

„Zmiz,“ poradil mu Bernard.

Sims přikývl. „Jo, máš pravdu.“

„Ne, já to myslím vážně!“ Bernard ukázal na dveře. „Vypadni kurvafix!“

Velitel ostrahy se usmál, jako by to byla legrace, ale odklátil se ke dveřím. Vyklouzl ven a tiše za sebou dveře zaklapl.

„Mám kolem sebe samé pitomce,“ ulevil si Bernard, jakmile osaměli.

Lukas se snažil namluvit si, že ta urážka nepatřila jemu.

„Pro přítomné to neplatí,“ dodal Bernard, jako by mu četl myšlenky.

„Díky.“

„Hele, ty aspoň umíš spravit podělaný server. Za co, sakra, platím ta ostatní nemehla?“

Znovu si posunul brýle po nose nahoru a Lukas se snažil rozpomenout, jestli vedoucí úseku IT vždycky takhle nadával. Měl dojem, že ne. Zmáhá ho vypětí spojené s funkcí prozatímního starosty? Něco se změnilo. Připadalo mu zvláštní stále ještě považovat Bernarda za svého přítele. Ten člověk je teď mnohem důležitější, má o mnoho víc práce. Možná se hroutí pod tlakem, který přišel s navýšenou odpovědností, z bolesti nad tím, že je ten, kdo posílá dobré lidi čistit…

„Víš, proč jsem si nikdy nevzal stín?“ zeptal se Bernard. Letmo prolistoval příručku, uviděl na druhé straně hru a otočil svazek papírů vzhůru nohama. Podíval se na Lukase a ten rozhodil rukama a pokrčil rameny.

„Protože mě jímá hrůza, když si pomyslím, že by tohle místo řídil někdo jiný.“

Lukas předpokládal, že myslí úsek IT, nikoliv silo. Bernard nebyl starostou příliš dlouho.

Bernard odložil hru a zadíval se z okna, za nímž už se zase hádaly tlumené hlasy.

„Ale jednou budu muset. Jsem ve věku, kdy přátelé, lidé, se kterými jsem vyrůstal, padají jako mouchy, ale člověk je ještě dost mladý na to, aby si namlouval, že se to jemu stát nemůže.“

Přejel pohledem na Lukase. Mladý technik měl z toho, že je s Bernardem sám, nepříjemný pocit jako ještě nikdy předtím.

„Už se stalo, že sila lehla popelem kvůli domýšlivosti jediného člověka,“ sdělil mu Bernard. „Stačí něco špatně naplánovat, myslet si, že tu budeš navěky, ale stačí, když jeden člověk zmizí,“ luskl prsty, „zanechá po sobě úplné prázdno, a všechno se zhroutí.“

Lukas umíral touhou zeptat se šéfa, o čem to, sakra, mluví.

„Myslím, že dnes je ten správný den.“ Bernard obešel dlouhý konferenční stůl a nechal za sebou roztroušené pozůstatky Juliettina života. Lukas zabloudil pohledem

k předmětům. Pocit viny z toho, že je sám probral jako první, zmizel, když viděl, jak se k nim Bernard chová. Naopak litoval, že si jich neschoval víc.

„Potřebuji někoho, kdo už má přístup k serverům,“ prohlásil Bernard. Lukas se otočil po hlase a zjistil, že malý a obtloustlý vedoucí úseku stojí přímo vedle něj. Položil si ruku na náprsní kapsu, aby se neotevřela tak, že by do ní Bernard viděl.

„Sammi je dobrý technik, věřím mu, ale je skoro tak starý jako já.“

„Ty přece nejsi nijak starý,“ pokusil se Lukas o zdvořilost a snažil se zbystřit všechny smysly. Nevěděl jistě, co se děje.

„Není mnoho lidí, které bych mohl pokládat za přátele,“ řekl Bernard.

„Toho si cením…“

„Ty k tomu máš asi nejblíž…“

„Také si říkám…“

„Znal jsem tvého otce. Byl to skvělý člověk.“

Lukas polkl a přikývl. Podíval se na Bernarda a uvědomil si, že ten člověk drží ruku nastavenou. Už chvíli. Uchopil ji, přestože si stále nebyl jistý, co se mu nabízí.

„Potřebuji stín, Lukasi.“ Bernardova ruka Lukasovi v sevření připadala malá. Díval se, jak mu šéf pumpuje rukou nahoru a dolů. „A chci, abys jím byl ty.“

TŘICET DEVĚT

Jen pomalu; rád padá, kdo uhání.

Juliette se protlačila vnitřními dveřmi přechodové komory a honem se je snažila zavřít. Když těžké dveře zakvílely v pantech a dopadly na suchá těsnění, obklopila ji tma. Zatápala po velkém ovládacím kole, opřela se do loukotí, otočila jím a dveře vzduchotěsně zamkla.

Vzduch v obleku byl stále zatuchlejší; cítila, jak ji přemáhá omámení. Otočila se a s jednou rukou na stěně klopýtala temnotou. Závan vnějšího vzduchu, který pustila dovnitř, jako by se jí sápal po zádech jako roj šíleného hmyzu. Juliette se poslepu potácela chodbou a snažila se utéci co nejdál od mrtvých, které nechala za sebou.

Nikde se nesvítilo, nikde matně nežhnuly nástěnné obrazovky s výhledem na vnější svět. Modlila se, aby uspořádání sila bylo stejné, aby našla cestu. Modlila se, aby

vzduch v jejím obleku ještě chvíli vydržel, modlila se, aby vzduch v silu nebyl stejně zkažený a toxický jako vítr venku. Anebo – což by bylo stejně špatné – aby ve

vzduchu v silu nezbývalo tak málo kyslíku jako v jejím obleku.

Rukou přejela po mřížích cely přesně tam, kde měly být, což jí poskytlo naději, že se i v té tmě přece jen dokáže orientovat. Nevěděla jistě, co chce v té smolně

černé tmě najít – neměla žádný plán, jak se zachránit –, jenom klopýtala pryč od těch hrůz venku. Sotva jí docházelo, že nejdřív byla na jednom místě, potom vyšla ven a teď je někde jinde.

Když Juliette tápala přes kancelář a vdechovala poslední doušky vzduchu z přilby, o něco zakopla a natáhla se jak široká, tak dlouhá. Ztěžka dopadla na měkkou

vyvýšeninu, osahala ji rukou a nahmatala paži. Mrtvola. Několik mrtvol. Juliette je přelézala a poddajné maso jí připadalo lidštější a podstatnější než ty slupky a kosti venku – a hůř se přes ně lezlo. Opřela se rukou o něčí bradu. Tíha jejího těla způsobila, že se krk otočil a ona málem ztratila rovnováhu. Hrozila se toho, co dělá, reflex jí velel omluvit se a ucuknout končetinami, ale přinutila se tu hromadu přelézat tmou dál, dokud nenarazila přilbou na dveře kanceláře.

Ten úder bez varování byl natolik silný, že Juliette uviděla hvězdičky a přepadl ji strach, že ztratí vědomí. Vztyčila se a zatápala po klice. Tma byla tak naprostá, že mohla mít stejně dobře zavřené oči. Ani útroby mechanického úseku nikdy neměly tak hluboký a dokonalý odstín.

Našla kliku a stiskla ji. Dveře nebyly zamčené, ale nešly otevřít. Juliette se vyhrabala na nohy, botami šlapala po neživotných tělech, a vyrazila ramenem proti

dveřím. Chtěla ven.

Dveře se pohnuly. O kousek. Cítila, jak se na druhé straně něco posunulo, a obrazotvornost jí vykreslila hromadu dalších mrtvol. Vrážela do dveří znovu a znovu

a přilbou dutě znělo hekání námahou a tiché rozčilené výkřiky. Vlasy měla rozcuchané a nasáklé potem a lepily se jí k obličeji. Neviděla. Nemohla dýchat. Byla stále omámenější vlastním vydýchaným vzduchem.

Když se dveře částečně otevřely, pokusila se jimi protlačit, nejprve jedno rameno, potom přilbu a potom přitáhnout druhou ruku a nohu. Upadla na podlahu, prudce

se na zemi otočila, vrhla se proti dveřím a pevně je zavřela.

Bylo tam kalné světlo, zpočátku téměř nepostřehnutelné. Obklopovala ji barikáda ze stolků a židlí, rozhrnutá po jejích pokusech proniknout dovnitř. Jejich tvrdé

hrany a tenké nohy jako by ji chtěly uvěznit.

Juliette se slyšela, jak sípá nedostatkem vzduchu, a věděla, že její čas vypršel. Představovala si jed všude po sobě – jako mazivo. Toxický vzduch, který vpustila

dovnitř, byl jako hejno havěti, které jen čeká na to, až Juliette vyleze ze své ulity, aby ji mohlo sežrat.

Uvažovala o tom, že si raději lehne a nechá dojít zásobu vzduchu. Zůstane zachována v téhle kukle kvalitně vyrobeného ochranného obleku, daru od Walkera a lidí ze

zásobovacího úseku. Její tělo bude navždy ležet v tomhle šerém silu, které nemělo existovat – ale je to mnohem lepší než práchnivět na tom kopci bez života a nechat se vločku po vločce rozfoukávat vrtošivým větrem. Bude to dobrá smrt. Oddechovala, hrdá sama na sebe, že se dokázala dostat někam, kde si to sama vybrala, že překonala těch několik posledních překážek. Svezla se po dveřích a málem si lehla a zavřela oči – nebýt dotěrné zvědavosti.

Juliette zvedla ruce a prohlížela si je v matném svitu ze schodiště. Lesklé rukavice – obalené žáruvzdornou páskou a přetavené, aby se vytvořil hladký povrch – jí

dodávaly vzhled nějakého stroje. Přejela rukama po klenbě přilby a napadlo ji, že je jako chodící toustovač. Když byla ještě obyčejným stínem v mechanickém úseku, mívala zlozvyk rozebírat věci, i když třeba fungovaly. Co to o ní Walker říkával? Že se ze všeho nejraději dívá do vnitřku toustovačů.

Juliette se posadila a snažila se soustředit. Kalily se jí smysly, a s tím ztrácela i vůli k životu. Zatřásla hlavou, vyhrabala se na nohy a shodila přitom hromadu

židlí. Ona je toustovač, uvědomila si. Zvědavost jí velela otevřít se. Tentokrát proto, aby zjistila, co je venku. Aby se jednou nadechla a poznala to.

Proplétala se mezi stolky a židlemi, aby se co nejvíc vzdálila od jakéhokoliv špatného vzduchu, který pustila dovnitř. Mrtvoly, přes které lezla v šerifově kanceláři, jí připadaly celé. Přirozeně mrtvé. Zůstaly uvnitř v pasti a vyhladověly, nebo se možná udusily. Ale nebyly zpráchnivělé. Navzdory omámení a potřebě dýchat se chtěla něčím opláchnout, než otevře přilbu, chtěla naředit toxiny stejně, jako by postupovala při jakémkoliv úniku chemikálií v mechanickém úseku.

Vyprostila se z hradby stolků a židlí a vydala se přes volnou podlahu kavárny. Nouzové osvětlení schodiště sem pronikalo zeleným svitem, aby jí matně ukazovalo cestu. Prošla služebním vchodem do kuchyně a vyzkoušela kohoutky nad velkým dřezem. Daly se otočit rukojeti, ale z hubice nestekla ani kapka a ani žádný zvuk nenasvědčoval třeba jen marnému pokusu vzdálených čerpadel. Přešla k hadici zavěšené nad umývací vanou a zatáhla za její páku – se stejným výsledkem. Voda nebyla.

Její další myšlenka patřila mrazicím komorám, aby tu ohavnost, jež se jí zřejmě usadila na obleku, zkusila zmrazit. Obešla klopýtavě sporáky a vzala za velkou

stříbrnou kliku na dveřích. Dech jí v přilbě hvízdal. Světlo bylo v zadní části kuchyně už tak slabé, že sotva viděla. Necítila přes oblek žádný chlad, ale nebyla si jistá, jestli to vůbec je možné. Oblek ji měl chránit a byl vyroben kvalitně. Světla uvnitř komory zůstala zhasnutá, a proto Juliette předpokládala, že mrazák nefunguje. Otevřenými dveřmi nahlížela dovnitř, hledala cokoliv kapalného a uviděla něco, co vypadalo jako várnice s polévkou.

Byla dost zoufalá na to, aby vyzkoušela cokoliv. Juliette vešla do komory a nechala dveře, aby se za ní zlehka zavřely. Popadla jednu z velkých plastových nádob, kbelík o velikosti největších hrnců na vaření, a odtrhla z ní víko. Dveře zaklaply a navrátily ji do neproniknutelné tmy. Juliette si klekla pod polici a velký kbelík

převrátila. Ucítila, jak se polévka rozstříkla po obleku, zvlnila jej a stekla na podlahu. Kolena jí v kapalině podklouzávala. Nahmatala další nádobu a provedla totéž, nabírala polévku z kaluží do dlaní a pomazávala se jí. Nemohla vědět, jestli se nezbláznila, jestli nedělá věci ještě horšími, nebo jestli na některé z těch možností

vůbec záleží. Uklouzla, dopadla na záda a přilba udeřila do podlahy.

Juliette ležela v louži vlažné polévky, nic neviděla a dech měla sípavý a zatuchlý. Její čas vypršel. Točila se jí hlava a nedokázala už nic jiného vymyslet. Beztak jí už nezbýval dech ani energie. Přilba musí dolů.

Zatápala po západkách a zjistila, že je přes rukavice sotva cítí. Rukavice byly příliš tlusté. Přivodí jí smrt.

Převalila se na břicho a plazila se polévkou. Ruce i nohy se jí smekaly. S lapáním po dechu dorazila ke dveřím, zatápala po klice, našla ji a rozrazila dveře. Na

pracovním pultu stál stojan s noži. Nejistě se postavila na nohy, po jednom sáhla, sevřela v tlustých rukavicích jeho čepel a vyčerpaná a omámená se sesunula na podlahu.

Namířila čepel proti svému krku a hledala západku. Přejížděla špičkou po límci, dokud se nezachytila ve škvíře kolem knoflíku. S roztřesenou rukou se odhodlala odtáhnout nůž a téměř proti všem lidským instinktům jím bodnout proti svému tělu.

Ozvalo se tiché cvaknutí. Juliette lapala po dechu a tápala čepelí podél límce po druhé západce, dokud ji nenašla. Zopakovala manévr.

Další cvaknutí a přilba odskočila.

Juliettino tělo samo převzalo kontrolu a donutilo ji zhluboka vdechovat zkažený vzduch. Panoval tam nesnesitelný zápach, ale ona nedokázala přestat hltavě nasávat.

Zkažené jídlo, biologický rozklad, vlažná směsice odporných pachů jí zaplavila ústa, jazyk i nos.

Naklonila se na stranu a dávila, ale nic nevyzvracela. Ruce měla stále kluzké od polévky. Dýchání ji bolelo; měla pocit rozpálené kůže, ale to mohla být horečka vyvolaná jejím stavem. Po čtyřech se vydala od mrazicí komory ke kavárně, pryč z oparu hnijící polévky, a znovu se zhluboka nadechla vzduchu.

Vzduch.

Nabrala si ho plné plíce, přestože zápach polévky, kterou byla pokrytá, zůstával stále pronikavý. Ale kromě zápachu tam bylo i něco jiného. Něco nenápadného. Něco dýchatelného, co začínalo zahánět mrákoty i paniku. Byl to kyslík. Život.

Juliette ještě žila.

Bláznivě se rozesmála a klopýtavě se vydala ke schodišti, přitahovaná k slabému zelenému světlu, zhluboka oddechující a příliš vyčerpaná, než aby to plně ocenila, stále neuvěřitelně naživu.

ČTYŘICET

My oba dva jsme tanci odrostli.

Knox na pozdvižení v mechanickém úseku nahlížel jenom jako na další stav nouze, který bylo třeba překonat. Jako tehdy, když jedna z hrázných zídek ve sklepě začala propouštět vodu, nebo když ropný vrt narazil na tu dutinu s metanem a museli evakuovat osm podlaží, než čističky vzduchu umožnily bezpečný návrat. Při nevyhnutelném nárůstu nepokojů potřebuje prosazovat pořádek. Delegovat úkoly. Musí rozdělit obří podnik na samostatné dílčí úkoly a postarat se, aby připadly těm správným rukám. Až na to, že tentokrát se jeho lidé nechystají něco opravit. Naskytly se věci, které ti dobří lidé z mechanického úseku chtějí rozbít.

„Klíčové bude zásobování,“ řekl předákům a ukázal na plán ve velkém měřítku, který visel na zdi. Přejel prstem po schodišti o třicet pater výš k hlavnímu výrobnímu

podlaží zásobovacího úseku. „Naše největší výhoda je, že IT neví, že jsme na cestě.“ Obrátil se k vedoucím směn. „Shirly, Marcku a Courtnee, vy půjdete se mnou. Naložíme si zásoby a vezmeme s sebou vaše stíny. Walkere, můžeš jim dát předem po drátě vědět, že tam jdeme. Ale opatrně. Předpokládej, že IT má uši. Řekni, že jim neseme náklad věcí, které jsi opravil.“

Obrátil se k Jenkinsovi, jenž mu šest let dělal stín, než si sám nechal narůst vousy a přesunul se na třetí směnu. Všeobecně se předpokládalo, že Knoxova práce čeká na něj. „Jenksi, ty to převezmeš tady dole. Chvíli nebudeme dávat žádné volno. Udržuj to tady v chodu, ale buď připraven na nejhorší. Chci mít co největší zásoby jídla. A vody. Postarej se, aby nádrž byla plná. Odčerpávej vodu z okruhu pro hydroponiku, když budeš muset, ale nenápadně. Vymysli si nějakou výmluvu pro případ, že by si toho všimli, třeba prasklé potrubí. Mezitím ať někdo obejde a zkontroluje všechny zámky a panty pro případ, že by se boj přenesl sem k nám. A shromážděte všechny

zbraně, které najdete. Trubky, kladiva a podobné věci.“

Několik lidí pozvedlo obočí, ale Jenkins na ten seznam přikyvoval, jako by to všechno bylo logické a proveditelné. Knox se obrátil k předákům. „Copak? Víte přece,

kam tohle povede, ne?“

„Ale jaký je dlouhodobější výhled?“ zeptala se Courtnee a podívala se na protáhlý výkres jejich podzemního domova. „Obsadit IT – a potom co? Převzít v silu vedení?“

„My už to tady vedeme,“ zabručel Knox. Připlácl ruku na střed třicátých pater. „Jenom to děláme ve tmě. Stejně jako jsou pro nás ve tmě tahle patra. Ale já teď

mám v úmyslu si do té jejich krysí díry posvítit, vyplašit je, aby prchli ven, a podívat se, co ještě schovávají.“

„Chápeš přece, co dělají, ne?“ obrátil se Marck k Courtnee. „Posílají lidi ven umírat. Schválně. Ne proto, že to tak musí být, ale protože to tak chtějí!“

Courtnee se kousla do rtu a neřekla nic, jenom upřeně hleděla na plán.

„Musíme vyrazit,“ řekl Knox. „Walkere, pošli ten vzkaz po drátě. Pobereme náklad. A vymyslete něco příjemného, o čem budeme cestou klábosit. Žádné reptání na poměry

tam, kde nás může uslyšet nějaký nosič a vydělat si poukázku nebo dvě tím, že nás napráská.“

Přikývli. Knox poplácal Jenkinse po zádech a kývl na něj. „Pošlu zprávu, až budeme potřebovat všechny ostatní. Necháš si tady dole jenom ty úplně nejnutnější lidi,

o kterých si myslíš, že se bez nich neobejdeš, a zbytek pošleš nahoru. Čas rozhoduje, jasné?“

„Já vím, co mám dělat,“ odvětil Jenkins. Nepokoušel se vystupovat nafoukaně, jenom ujišťoval svého nadřízeného.

„Dobře,“ uzavřel Knox. „Pustíme se do toho.“

Bez stížností vyšlapali deset pater schodů, ale Knoxe už začínaly z těžkého nákladu bolet nohy. Přes široká ramena měl přehozený plátěný pytel plný svářečských

zástěr a svazek ochranných přileb. Ty byly za řemínky navlečené na smyčku lana a chřestily mu na širokých zádech. Marck zápolil s nákladem trubek, jež po sobě sjížděly a neustále se mu snažily vyklouznout z náruče. Zadní voj za ženami tvořily stíny s těžkými pytli trhacího prachu svázanými k sobě po dvou tak, aby je šlo zavěsit kolem krku. Profesionální nosiči s obdobně těžkými náklady se kolem nich míhali oběma směry a v jejich pohledech se objevovala směs zvědavosti a konkurenční nevraživosti. Když se jedna nosička – žena, kterou Knox znal z dodávek do hlubiny – zastavila a nabídla pomoc, nevrle ji odbyl. Pospíchala po schodech nahoru a ještě se ohlédla přes rameno, než po spirále zmizela z dohledu, a Knox zalitoval, že si na ní vylil rozmrzelost ze svého vyčerpání.

„Vydržte,“ řekl ostatním. Byli nápadní i jako taková malá skupinka. A bylo stále obtížnější držet jazyk za zuby, když se všude kolem nich probírala zpráva o Juliettině neuvěřitelném zmizení. Téměř na každém odpočívadle postávala skupina lidí, často mladých, a dohadovala se, co to všechno znamená. Tabu pronikla z myšlenek do šuškandy. Na jazycích se rodily zakázané pojmy a poletovaly vzduchem. Knox si nevšímal bolesti v zádech a trmácel se výš a výš, každým krokem blíž zásobovacímu úseku, se stále sílícím pocitem, že se tam potřebují dostat co možná nejrychleji.

Když za sebou nechali stotřicátá patra, atmosféru už plně ovládlo reptání. Blížili se k horní polovině hlubiny, kde se lidé, kteří pracovali, nakupovali a jedli v prostřední sekci mísili s těmi, kteří by byli raději, kdyby to nedělali. Ve sto dvacet osmičce se zástupce šerifa Hank na odpočívadle snažil uklidnit dva rozhádané hloučky. Knox se protáhl kolem a doufal, že se policista neobrátí a nezeptá se jich, co dělají tak vysoko. Když Knox ten rozruch minul, naklonil se přes vnitřní zábradlí, aby se podíval, jak se podaří proklouznout stínům. Zástupce šerifa Hank stále žádal nějakou ženu, aby se uklidnila. Odpočívadlo zmizelo z dohledu.

Minuli půdní farmu ve sto dvacátém šestém a Knox usoudil, že ta bude rozhodující. Třicátá podlaží, kde sídlil úsek IT, se nacházela o hodně výš, ale kdyby museli ustoupit, budou se muset opevnit na úrovni zásobovacího úseku. S tamní výrobou, potravinami z tohoto podlaží a stroji mechanického úseku by mohli být soběstační. Dokázal si představit několik slabých míst, ale mnohem víc jich viděl na straně IT. Kdykoliv jim mohou vypnout elektřinu nebo přestat upravovat vodu – ale on, zatímco se na unavených nohou blížili k zásobování, upřímně doufal, že na to nedojde.

Na sto desátém podlaží je přivítaly zamračené obličeje. McLainová, stará žena řídící zásobovací úsek, tam stála ve žlutých montérkách s rukama založenýma na prsou a její postoj dával křiklavě najevo nepřívětivost.

„Nazdar, Jove,“ upřel na ni pohled Knox se širokým úsměvem.

„Nech si to od cesty,“ prohlásila McLainová. „Co máte v plánu za nesmysl?“

Knox se rozhlédl po schodišti nahoru a dolů a nadhodil si těžký náklad na rameni. „Co kdybychom šli dovnitř a popovídali si o tom?“

„Nechci tady mít žádné potíže,“ řekla a oči jí zpod zamračeného obočí blýskaly.

„Pojďme dovnitř,“ řekl Knox. „Cestou jsme se ani jednou nezastavili. Pokud tedy nechceš, abychom se tady zhroutili.“

Zdálo se, že o tom McLainová přemýšlí. Spustila ruce. Otočila se ke třem svým pracovníkům, kteří stáli za ní jako impozantní zeď, a přikývla. Když otevřeli lesklé

dveře zásobovacího úseku, otočila se a popadla Knoxe za paži. „Nemysli si, že máš vyhráno,“ řekla mu.

V přední místnosti zásobovacího úseku Knox našel čekat malou armádu mužů a žen ve žlutých montérkách. Většina z nich stála za dlouhým nízkým pultem, před nímž

lidé ze sila normálně čekávali na materiál, který potřebovali, ať už nově vyrobený nebo čerstvě opravený. Za pultem se do šeré dálavy táhly souběžné uličky vysokých polic plných krabic a velkých plechovek. V místnosti panovalo nápadné ticho. Obvykle sem zezadu doléhalo mechanické hučení a řinčení výroby, anebo býval slyšet hovor neviděných dělníků kdesi mezi policemi, zatímco do nenasytných plechovek třídili šrouby a matice.

Teď tu vládlo mlčení a nedůvěřivé pohledy. Knox stál mezi svými lidmi, obočí mokré potem, pytle a náklady odložili vyčerpaně na podlahu, zatímco muži a ženy ze zásobování se na ně bez hnutí dívali.

Očekával přátelštější přivítání. Mechanický a zásobovací úsek spolu dlouhodobě vycházely dobře. Společně provozovaly malý důl pod nejnižšími podlažími mechanického

úseku, jenž silu poskytoval zásobu rud.

Ale nyní McLainová, vracející se dovnitř za svými hochy, obdařila Knoxe sžíravým pohledem, jaký neviděl od smrti své matky.

„Co to má, sakra, znamenat?“ zasyčela na Knoxe.

Její tón ho zarazil, zejména před jeho lidmi. Považoval se za rovného McLainové, ale ona se na něj teď utrhovala, jako by byl nějaký poskok ze zásobování. Budila v něm pocit, že je malý a bezcenný.

McLainová přejela pohledem vyčerpanou řadu mechaniků a jejich stínů a obrátila se zase k němu.

„Než probereme, jak tenhle problém srovnáme, chci slyšet, jak se vypořádáš se svými podřízenými, kteří za tohle nesou odpovědnost.“ Provrtávala ho očima. „Předpokládám, doufám, správně, že jsi s tím neměl nic společného, je to tak? Že ses přišel omluvit a zasypat mě úplatky.“

Shirley se chystala něco říci, ale Knox ji mávnutím ruky zarazil. Spousta lidí v téhle místnosti čekala jen na to, až se tahle debata zvrhne v nediplomatické jednání.

„Ano, omlouvám se,“ prohlásil Knox, zaťal zuby a sklonil hlavu. „A doslechl jsem se o tom až dneska. Vlastně až poté, co jsem se dověděl, jak dopadlo čištění.“

„Takže to celé spískal váš elektrikář,“ odtušila McLainová, hubené ruce pevně založené na prsou. „Jeden člověk.“

„Správně. Ale…“

„Já ti říkám, že jsem těm, kdo v tom měli prsty u nás, vyměřila tresty. A předpokládám, že budeš muset udělat něco víc, než jenom toho starého páprdu omezit na jeho

kutloch.“

Za pultem se ozval smích. Knox položil Shirly ruku na rameno, aby ji zadržel. Podíval se přes McLainovou na muže a ženy seřazené za ní.

„Přišli a odvedli jednoho z našich dělníků,“ prohlásil. Dýchalo se mu možná ztěžka, ale hlas měl stále zvučný. „Víte, jak to chodí. Když chtějí tělo na čištění, vezmou si je.“ Bouchl se do hrudi. „A já jsem je nechal. Jenom jsem tam stál, protože jsem tomuhle systému věřil. Protože se jej bojím stejně jako kdokoliv z vás.“

„Nu…“ ozvala se McLainová, ale Knox ji nenechal mluvit a pokračoval hlasem, jakým běžně udílel klidné rozkazy přes rachot splašených strojů.

„Sebrali jednoho z mých lidí a byl to ten nejstarší z nás, nejmoudřejší z nás, kdo zasáhl v její prospěch. Byl to ten nejslabší a nejvyděšenější, kdo nasadil krk.

A těm z vás, na koho se obrátil o pomoc a kdo mu ji poskytl, jsem na celý život zavázán.“ Knox mrkáním zahnal mlhu a pokračoval: „Vy jste jí dali víc než jenom šanci

přejít přes ten kopec, zemřít v pokoji a mimo dohled. Dali jste mně odvahu otevřít oči. Prohlédnout skrz ten závoj lží, za kterým žijeme…“

„To už by stačilo,“ štěkla McLainová. „Někoho by mohli poslat čistit jenom za poslouchání takových nesmyslů, takových hloupých řečí.“

„To nejsou nesmysly,“ vykřikl Marck z řady mechaniků. „Juliette je mrtvá, protože…“

„Je mrtvá, protože tyhle zákony porušila!“ odsekla ječivým hlasem McLainová. „A vy si teď připochodujete sem nahoru, abyste porušovali ještě další? Na mém patře?“

„My ještě budeme rozbíjet hlavy!“ vyhrkla Shirly.

„Nechte toho!“ okřikl je Knox obě. Viděl v očích McLainové hněv, ale zahlédl také něco jiného: občasné přikyvování a pozvednutá obočí mezi řadovými pracovníky za

jejími zády.

Do místnosti vešel nosič s prázdnými pytli v obou rukách a rozhlédl se v tom napjatém tichu kolem. Jeden z mohutných pracovníků zásobování u dveří ho s omluvou vyvedl zpět ven na odpočívadlo a řekl mu, aby přišel za chvíli. Knox si během toho vyrušení pečlivě srovnal slova.

„Bez ohledu na to, o jak velké tabu šlo, ještě nikdy nikoho neposlali čistit za poslouchání.“ Dal jim čas, aby se jim to rozleželo v hlavě. Zamračil se na McLainovou, když se pohnula, jako by ho chtěla přerušit, ale podle všeho si to rozmyslela. „Ať mě tedy kdokoliv z vás pošle čistit za to, co vám teď řeknu. Uvítám to, pokud vás tahle fakta nepřesvědčí, abyste do toho šli se mnou a s mými lidmi. Protože Walker a několik statečných z vašich řad nám dneska ráno něco ukázali. Totiž že máme důvod k větší naději, než jakou si nám troufají dát. Máme toho k dispozici víc, abychom si rozšířili obzory dál, než nám dovolí. Vyrůstali jsme uprostřed hromady lží, dohnali nás ke strachu pohledem na naše příbuzné práchnivějící na kopcích, ale teď jedna z nás prošla dál! Viděla nové obzory! Dávali nám těsnění a tvrdili, že by mělo stačit, ale jaké bylo ve skutečnosti?“

Hleděl na muže a ženy za pultem. McLainové jako by povolovaly ruce založené na prsou.

„Úmyslně navržené tak, aby nevydrželo, tak je to! Šmejd. A kdo ví, jaké další lži tady panují. Co kdybychom pustili čističe zpátky dovnitř a co nejlépe ho ošetřili?

Omyli a vydezinfikovali? Zkusili všechno, co dokážeme? Přežil by? Už nemůžeme úseku IT věřit, když nám tvrdí, že ne!“

Knox viděl, jak mnozí souhlasně přikyvují. Věděl, že jeho lidé jsou připraveni místnost vzít útokem, když to bude třeba; byli tím vším nabuzení a rozzuření stejně jako on.

„Nepřišli jsme dělat potíže,“ řekl, „přišli jsme udělat pořádek. Povstání už probíhá.“ Obrátil se k McLainové. „Nevidíte to? Povstání jsme celou dobu prožívali.

Naši rodiče byli jeho dětmi a my teď napájíme tutéž mašinérii našimi dětmi. Tohle nebude začátek něčeho nového, ale konec něčeho starého. A když zásobování půjde s námi, budeme mít šanci. Jestli ne, pak ať vám naše těla kazí výhled ven, kde je to, jak teď chápu, méně prohnilé než tohle zatracené silo!“

Knox poslední slova zahřměl v otevřeném vzdoru proti všem tabu. Vyvrhl to ze sebe a těšil se z chuti toho přiznání, že cokoliv za těmito zakřivenými stěnami může

být lepší než to, co v sobě uzavírají. Šuškanda, která zabila tolik lidí, našla své vyjádření v jeho hrdelním řevu vyráženém ze širokých prsou.

A byl to krásný pocit.

McLainová se schoulila. O krok ustoupila, v očích něco jako strach. Otočila se ke Knoxovi zády a zamířila zpět ke svým lidem a on věděl, že neuspěl. Byla šance, byť

nepatrná, že tento nehybný a mlčenlivý zástup pohne k činu, ale ta chvíle mu buď unikla, nebo ji sám zaplašil.

A potom McLainová něco udělala. Knox viděl, jak se jí napínají svaly na útlém krku. Pohodila hlavou ke svým lidem, bílé vlasy svázané do drdolu vysoko na temeni, a tiše řekla: „Co na to říkáte, zásobování?“

Byla to otázka, nikoliv rozkaz. Knox se později bude ptát sám sebe, jestli to vyřkla ve smutku; bude si lámat hlavu, jestli špatně odhadla své lidi, kteří během jeho běsnění trpělivě naslouchali. Bude také uvažovat, jestli byla jenom zvědavá, nebo jestli je vybízela, aby ho i s ostatními mechaniky vyhodili.

Ale nyní se se slzami tekoucími po tvářích a s myšlenkami na Juliettu vzdouvajícími se v srdci ptal sám sebe, jestli vůbec slyší křik té hrstky svých kolegů, jenž

zcela zanikal v zuřivém válečném pokřiku dobrých mužů a žen z úseku zásobování.

ČTYŘICET JEDNA

Tak spěšné dílo není prospěšné.

Zem polkla všecky naděje krom ní.

Lukas následoval Bernarda chodbami úseku IT a nervózní technici se před nimi rozprchávali jako noční hmyz vyplašený světlem. Bernard se tvářil, jako by si techniků schovávajících se do kanceláří a vykukujících okny ani nevšiml. Lukas pospíchal, aby s ním udržel krok, těkal očima ze strany na stranu a připadal si uprostřed všech těch skrytých pohledů hrozně nápadný.

„Nejsem trochu starý na to, abych dělal stín u další práce?“ zeptal se. Byl si vcelku jistý, že nabídku ještě nepřijal, aspoň to ještě neřekl nahlas, ale Bernard mluvil, jako by už byla ruka v rukávu.

„Nesmysl,“ řekl. „A nebudeš stín v tradičním slova smyslu.“ Zamával rukou ve vzduchu. „Budeš pokračovat ve svých povinnostech jako dosud. Potřebuji jenom někoho, kdo nastoupí místo mě, kdo bude vědět, co má dělat v případě, že by se se mnou něco stalo. Moje závěť…“

Zastavil se u těžkých dveří serverovny a obrátil se čelem k Lukasovi. „Kdyby na něco takového došlo, v případě tísně, moje závěť všechno vysvětlí příštímu vedoucímu, ale…“ Zahleděl se Lukasovi přes rameno někam do chodby. „Vykonavatelem mé vůle je Sims, a to se bude muset změnit. Jenom to asi nepůjde úplně hladce.“

Bernard se poškrábal na bradě a zamyslel se. Lukas chvilku čekal, potom ho obešel, zadal kód na panelu vedle dveří, vylovil z kapsy identifikační průkaz – dával si

dobrý pozor, aby to byl jeho průkaz a ne Juliettin – a projel jej snímačem. Dveře se otevřely a vytrhly Bernarda ze zamyšlení.

„Nu, ano, tohle bude mnohem lepší. Ne že bych se ovšem chystal někam odejít.“ Upravil si brýle a vstoupil do průchodu z těžké oceli. Lukas vešel za ním, zavřel za nimi obludný mechanismus a přidržel jej, než zapadly zámky.

„To bych dohlížel na čištění, kdyby se ti něco stalo?“ Lukas si stále nedokázal představit, o co se jedná. Měl podezření, že jde spíš o ochranné obleky než o servery. Sammi by na to byl lepší, on by tu práci skutečně chtěl. A také – bude Lukas muset opustit své hvězdné mapy?

„To je jenom malá část té práce, ale ano.“ Bernard vedl Lukase mezi servery, kolem čísla třináct se zhasnutým průčelím a nehybnými větráky, až na vzdálený konec

místnosti.

„Tohle jsou klíče ke skutečnému srdci sila,“ oznámil Bernard a vydoloval zpoza náprsního dílu lacláčů cinkající svazek. Měl jej navlečený na koženém řemínku

pověšeném kolem krku. Lukas si klíčů nikdy dříve nevšiml.

„Tahle komora obsahuje řadu věcí, o kterých se dovíš časem. Prozatím potřebuješ jenom vědět, jak se dostaneš dolů.“ Vsunul klíč postupně do několika zámků na zadní stěně serveru, jež byly maskovány jako zapuštěné šrouby. Který server to je? Dvacet osmička? Lukas se rozhlédl po sále, pokusil se odpočítat jeho polohu a uvědomil si, že ho nikdy neposlali provést údržbu téhle věže.

Zadní panel se s tichým zazvoněním oddělil od skříně. Bernard jej odložil stranou a Lukas zjistil, proč na tomhle zařízení nikdy nepracoval. Bylo v podstatě prázdné, jenom skořápka, jako by je během dlouhých let rozebrali na náhradní součástky.

„Důležité je, abys tohle pozamykal, až se vrátíš nahoru.“

Lukas přihlížel, jak Bernard bere za rukojeť na dně prázdné skříně. Přitáhl ji k sobě a nedaleko se ozval tichý skřípavý zvuk. „Až bude rošt zpátky na svém místě, tohle zase jednoduše stlačíš dolů, abys jej zajistil.“

Lukas se nadechoval kotázce Jaký rošt?, když tu Bernard ustoupil stranou a zaklesl prsty do kovové mřížky na podlaze. S hekáním povytáhl jeden těžký podlahový dílec ven a začal jej odsunovat. Lukas přiskočil na druhou stranu a sehnul se, aby mu pomohl.

„Nebylo by to po schodech…?“ načal otázku.

„Do téhle části pětatřicítky není odjinud přístup.“ Bernard ukázal na žebřík vedoucí pod podlahou dolů. „Běž první.“

Lukasovi se z nenadálého vývoje točila hlava. Když se sehnul, aby se chytil žebříku, ucítil, jak se mu obsah náprsní kapsy přesypává,

a honem si na ni připlácl ruku, aby hodinky, prsten a průkaz přidržel. Na co to myslel? Na co myslí teď? Slezl po dlouhém žebříku dolů s pocitem, jako by v jeho mozku někdo spustil automatickou proceduru, rutinní program, který převzal řízení jeho činů. Zpod žebříku sledoval, jak se Bernard spouští na první příčky, přisunuje rošt na místo a oba je uvězňuje v temných kobkách pod opevněnou serverovnou.

„A teď dostaneš velký dar,“ pronesl ve tmě Bernard. „Stejně jako jsem jej kdysi dostal já.“

Cvakl vypínačem, aby rozsvítil, a Lukas uviděl, že se jeho šéf zubí jako maniak, dřívější hněv ten tam. Stál před ním úplně nový člověk,

sebevědomý a energický.

„Celé silo a všichni v něm závisejí na tom, co se ti chystám ukázat,“ řekl Bernard. Pokynul Lukasovi, aby se vydal jasně osvětlenou, ale úzkou chodbou k širšímu prostoru na jejím konci. Lukas měl pocit, že servery zůstaly někde velmi daleko nahoře, že je odříznutý od všech ostatních duší v silu. Byl zvědavý, ale současně měl strach. Nebyl si jistý, jestli stojí o takovou odpovědnost, a sám sebe proklínal za to, že se něčemu takovému podvolil.

A přesto jeho nohy neustávaly v pohybu. Nesly ho tou tajnou chodbou do místnosti plné zvláštních a podivných věcí, na místo, vedle kterého vypadaly hvězdné mapy nedůležitě, do doupěte, kde vnímání měřítka světa, představa o jeho velikosti, nabylo úplně nových rozměrů.

ČTYŘICET DVA

V oslavném hrobě budeš pochován, –

co vhrobě! v jasné báni, mrtvý muži;

zde leží Juliette; krása její činí

hodovní síň z té klenby,plnou světla.

Juliette nechala polévkou potřísněnou přilbu ležet na podlaze a vydala se ke světle zelenému svitu. Připadal jí jasnější než předtím. Přemítala, nakolik to ztemnění může přičítat přilbě. Jak se jí vracely smysly, připomněla si, že se nedívala přes kus skla, nýbrž na nějakou pekelnou obrazovku, jež vzala svět takový, jaký byl, a zpola jej překryla lží. Možná při zpracování poklesl jas výstupního obrazu.

Uvědomila si, že se kolem ní šíří zápach promočeného obleku, pach shnilé zeleniny a plísně – nebo možná toxických výparů z vnějšího světa. Když procházela kavárnou ke schodišti, trochu ji pálilo v krku. Kůže ji začínala svědit a ona nebyla schopna rozpoznat, jestli to bylo v důsledku strachu, představivosti, nebo skutečně něčeho ve vzduchu. Neodvažovala se to zjišťovat, a proto zadržela dech a pospíchala tak rychle, jak jen ji unavené nohy nesly, za roh, kde se podle jejích vědomostí nacházely schody.

Tenhle svět je stejný jako ten můj, pomyslela si, když se potácela dolů po prvním křídle schodů v kalném světle pruhů nouzového osvětlení. Bůh jich vybudoval víc než jeden.

Těžké boty, z nichž stále odkapávala polévka, neposkytovaly na kovových schodech dostatečně jistou oporu. Na odpočívadle ve druhém patře se zastavila, dopřála si několik mohutných, méně bolestivých nádechů a přemýšlela, jak se nejlépe zbavit toho pekelného neforemného obleku, v němž byl každý pohyb nemotorný a jenž páchl hnilobou a vzduchem zvenčí. Podívala se na své ruce. Ten krám vyžadoval pomoc při oblékání. Na

zádech byl dvojí zip, vrstvy suchého zipu, kilometry žáruvzdorné pásky. Pohled jí padl na nůž v ruce a Juliette náhle pocítila vděk osudu za to, že jej po sundání přilby neodložila.

Uchopila v neohrabané rukavici nůž a opatrně zachytila špičkou druhý rukáv těsně nad hřbetem zápěstí. Tlakem směřujícím nad ruku, aby se nebodla, ani kdyby se čepel svezla, propíchla tkaninu. Sice vzdorovala, ale když Juliette chvíli kroutila střenkou, nakonec vznikla trhlina. Juliette zasunula nůž do té dírky tupou stranou ke kůži a rozpárala rukáv. Když hrot čepele prořízl tkaninu mezi jejími prsty, byla schopná vyprostit ruku ven dlouhou trhlinou, kterou vytvořila, a rukáv jí plandal od lokte dolů.

Juliette se posadila na mřížku odpočívadla, přendala si nůž do právě osvobozené ruky a zpracovala druhou stranu. Uvolnila ji také, zatímco jí polévka po kapkách stékala z ramenou po pažích. Potom se pustila do párání náprsního dílu. Bez tlustých rukavic se jí nůž ovládal mnohem lépe. Strhávala ze sebe slupku z kovové fólie, loupala sama sebe jako pomeranč. Tuhou přírubu pro přilbu musela nechat být – byla připevněná jak k uhlově černému spodnímu trikotu, tak k zesíleným zipům na zádech – ale kousek po kousku odstranila lesklou vnější vrstvu zamazanou odpudivým sajrajtem, který připisovala částečně polévce a částečně pochodu přes kopec.

Pak přišly na řadu boty, jež oddělovala kolem kotníků a rozřezávala po vnější straně, až dokázala vyprostit napřed jednu nohu a potom i druhou.

Než se pustila do důkladnějšího odstraňování zbylých cárů, nebo se začala zabývat materiálem dosud spojeným se zipy na zádech, zvedla se a rozběhla se ze schodů, aby se co nejvíc vzdálila od vzduchu nahoře, jenž ji škrábal v krku. Teprve o dvě patra schodů níž, když proplouvala zeleným svitem schodiště, dokázala plně ocenit, že je ještě naživu.

Žije.

Bez ohledu na to, jak dlouho tomu tak ještě bude, to pro Juliettu byla surová, nádherná a zbrusu nová skutečnost. Tři dny stoupala po dlouhých schodech podobných těmto, zatímco se vyrovnávala se svým osudem. Další den a noc strávila v cele pro budoucí mrtvoly roztroušené po krajině. A potom – tohle. Neuvěřitelná cesta divočinou zakázaného světa, průnik do neproniknutelného neznáma. Přežití.

Bez ohledu na to, co může nastat dál, Juliette v tuto chvíli prchala bosá po schodech dolů, ocel ji studila do brnící kůže, vzduch ji s každým novým nádechem pálil v krku méně a méně, drsný zápach a vzpomínky na smrt se neustále vzdalovaly a zůstávaly někde nad ní. Zanedlouho vnímala už jenom cupot svého radostného sestupu, rozléhající se osamělou prázdnotou tmy jako tlumené zvonění nikoliv za mrtvé, nýbrž za živé.

Zastavila se v šestém patře a během odpočinku se zbavila všeho, co zbývalo z jejího ochranného obleku. Opatrně rozřízla černý spodní trikot podél ramenou a klíční kosti a sápala se po horní části zad rukama, až utrhla celý vršek i s dosud připevněnými pruhy žáruvzdorné pásky. Jakmile se příruba oddělila od tkaniny – jenom hrubý zip jí visel na zádech jako druhá páteř – mohla ji konečně sundat z krku. Přetáhla ji přes hlavu a odhodila na zem a potom svlékla zbytek černé karbonové tkaniny, vyvlékla z ní ruce i nohy a všechno nechala ležet na hromadě před dvojkřídlými dveřmi šestého patra.

Šestka by mělo být obytné podlaží, pomyslela si. Uvažovala o tom, že by se vydala dovnitř a zkusila zavolat o pomoc, nebo že by prohledala nějaké pokoje, jestli nenajde nějaké oblečení a zásoby, ale sestup jí připadal naléhavější. Vrchol byl otrávený a nacházel se příliš blízko. Nezáleželo na tom, jestli to byla jenom její představa, nebo následek špatných zkušeností se životem na vrcholu jejího rodného sila – její tělo zkrátka chovalo k tomu místu odpor. Bezpečí se nacházelo v hlubině. Tenhle pocit měla odjakživa.

Před očima stále viděla nadějný obrázek z horní kuchyně: řady a řady zavařených potravin v plechovkách a sklenicích pro případ hubených sklizní. Juliette předpokládala, že i v jídelnách spodních sekcí budou uloženy nějaké zásoby. A jak nabírala dech, vzduch v silu se jí zdál obstojný; pálení v plicích a na jazyku odeznělo. Buď ve velkém silu zůstal dostatek vzduchu, který už nikdo nespotřebovává, anebo stále funguje zdroj. Všechny tyto myšlenky, tato rekapitulace zdrojů, v ní budily naději. Nechala tedy zamořené a rozřezané oblečení za sebou a vyzbrojená pouze velkým kuchařským nožem se nahá kradla po točitých schodech dolů. Její tělo bylo s každým krokem živější a živější a v její mysli rostlo odhodlání je v tomto stavu zachovat.

Ve třináctém patře se zastavila a prozkoumala prostor za dveřmi. Stále byla ve hře možnost, že využití pater v tomto silu je úplně odlišné, takže by nemělo smysl něco plánovat, pokud neví, co má čekat. V horních patrech byla jenom hrstka oblastí, které dobře znala, a ty, na které zatím narazila, se na pohled dokonale shodovaly. Třináctku bude znát určitě. Jisté věci poznala tak mladičká a vryly se jí tak hluboko do paměti, že jí vězely v samém středu mysli jako kameny. Tyhle její části se rozloží až naposled, kousky, které přetrvají i poté, co zbytek

rozfouká vítr nebo vypijí kořeny. Když pootevřela dveře, nenacházela se ve svých představách v jiném silu, v opuštěné slupce cizího sila, nýbrž ve své minulosti, kde otvírala dveře svého dětství.

Uvnitř byla tma, žádné z bezpečnostních ani nouzových světel nesvítilo. Bylo to tu i jinak cítit. Vzduch byl nehybný a měl nádech rozkladu.

Juliette zavolala do haly: „Hej?“

Poslouchala, jak se její hlas ozvěnou odráží od prázdných stěn. Zvuk, který se vracel, zněl vzdáleně, slaběji a vyšším tónem než její. Představila si sama sebe v devíti letech, jak pobíhá chodbami a pokřikuje přes propast roků na své starší já. Pokusila se představit si i vlastní matku, jak tu holčičku honí, snaží se ji chytit a přimět, aby byla zticha, ale ti duchové se rozplynuli v temnotě. Poslední z odrazů dozněl a ona zůstala sama a nahá ve dveřích.

Když se její zrak přizpůsobil šeru, dokázala stěží rozeznat recepční stůl na konci haly. Světlo se odráželo od skleněných oken přesně v místech, kde měla být. Bylo to přesně stejné uspořádání jako v porodnici jejího otce v prostřední sekci, kde se sice nenarodila, ale vyrůstala tam. Bylo obtížné uvěřit, že tohle místo je někde jinde. Že tady žili jiní lidé, že se tu rodily jiné děti, bavily se tu a vyrůstaly vzdálené jenom přes kopec a kousek dolů, hrály si na honěnou a skákaly panáka nebo jaké hry si tady vymýšlely, aniž by kdokoliv z nich něco věděl o jiných. Možná kvůli tomu, že stála ve dveřích porodnice, si nemohla pomoci, aby nemyslela na všechny životy, které se v tomhle místě odehrály. Lidé vyrůstali, zamilovávali se, pohřbívali své mrtvé.

Všichni ti lidé venku. Lidé, které zneuctila svýma botama, jejichž kosti a prach rozhrnovala, když se prodírala právě na to místo, odkud

uprchli. Juliette uvažovala, jak dávno se to asi stalo, jak dlouho už je silo opuštěné. Co se tady přihodilo? Schodiště je dosud osvětlené, což znamená, že akumulátorovna stále má nějakou šťávu. Potřebovala by papír, aby mohla provést výpočty, aby přišla na to, jak dávno nebo nedávno se všechen tenhle život proměnil ve smrt. Hodilo by se to vědět i z praktických důvodů, nejenom ze zvědavosti.

Ještě jeden pohled dovnitř, poslední záchvěv lítosti, že se nezastavila u svého otce, když nedávno několikrát procházela kolem jeho porodnice, a Juliette zavřela duchy ve tmě a přemýšlela o své nepříjemné situaci. Může docela dobře být sama v umírajícím silu. Rozjaření z toho, že je naživu, rychle vyprchávalo a nahrazovala je realita samoty a nejistoty jejího přežití. V žaludku jí na potvrzení toho zakručelo. Stále ze sebe cítila zapáchající polévku a na jazyku měla chuť žaludečních kyselin po nedávném dávení. Potřebuje vodu. Potřebuje oblečení. Tyto prvotní potřeby se protlačily do popředí, zastínily závažnost její situace, ty náročné úkoly, které ji čekají, a zanechaly lítost nad minulostí někde vzadu.

Jestli je vnitřní uspořádání obou sil stejné, bude první hydroponická farma ležet ve třicátém patře a větší z obou horních půdních farem hned pod ní. Juliette se zachvěla v chladném průvanu. Schodiště si vytvářelo vlastní tepelný cyklus, a čím hlouběji Juliette sejde, tím chladněji bude. Ale přesto pokračovala v sestupu – níže znamenalo lépe. V dalším podlaží opět zkusila otevřít dveře. Uvnitř byla příliš velká tma, než aby bylo vidět dál než do první vnitřní chodby, ale vypadalo to na kanceláře nebo dílny. Snažila se vzpomenout si, co se nacházelo ve čtrnáctém patře jejího sila, ale nevěděla to. Je snad tak neuvěřitelné, že to neví? Horní sekce jejího domova jí byla do značné míry neznámá, což z tohoto sila činilo úplně cizí prostředí.

Přidržela dveře do čtrnáctky otevřené a zasunula čepel nože do štěrbin kovové mříže, jež tvořila podlahu každého odpočívadla tak, aby střenka zůstala trčet ven jako zarážka. Nechala dveře přivřít na pružinových pantech, až se zachytily o střenku. Tím získala dostatek světla na to, aby se vkradla dovnitř a prohledala několik prvních místností.

Na vnitřní straně jejich dveří neviselo žádné oblečení, ale jedna místnost byla vybavena jako zasedačka. Voda v karafách už dávno vyschla, ale fialový ubrus vypadal docela hřejivě. Hřejivěji, než kdyby zůstala nahá. Juliette odstranila všemožné hrnky, talíře a karafy a stáhla ubrus ze stolu. Přehodila si jej přes ramena, ale neustále jí při pohybu sjížděl, a proto zkusila zavázat cípy kolem krku. Nakonec to vzdala, vrátila se na odpočívadlo do vítaného světla a látku úplně sundala. Vytáhla nůž – dveře se za ní se strašidelným vrzáním zavřely –, probodla střed ubrusu a udělala v něm dlouhý zářez, jímž provlékla hlavu. Tkanina před ní i za ní spadala kolem jejích nohou až na zem. Po několika minutách práce s nožem odřezala přebytečné kusy, jeden dlouhý odřezek použila jako opasek a další si uvázala kolem hlavy, aby ji chránila před chladem.

Zmocnil se jí dobrý pocit, že něco dělá, že si poradila s konkrétním problémem. Má nástroj – i zbraň, když to bude nutné – a šaty. Těžko splnitelný seznam úkolů se o maličko zkrátil. Sestupovala stále níž, schody ji studily do nohou, toužila po botách, měla žízeň a velmi dobře si uvědomovala, co jí ještě zbývá udělat.

V patnáctém patře se jí připomněla další nezbytnost, když jí málem únavou vypověděly službu nohy. Kolena se jí podlomila, Juliette se zachytila zábradlí, a jak se jí adrenalin vytrácel z žil, uvědomila si, že je k smrti unavená. Zastavila se na odpočívadle, ruce opřené o kolena, a několikrát se zhluboka nadechla. Jak dlouho už je na nohou? Kolik námahy ještě snese? Prohlédla si svůj odraz na čepeli nože, spatřila, jak hrozně vypadá, a usoudila, že potřebuje odpočinek, než se vydá dál. Odpočine si teď, dokud je ještě natolik teplo, aby se třasem nerozsypala na kousky.

Byla v pokušení prohledat patro, jestli nenajde nějaké lůžko, ale nakonec to zamítla – černočerná tma za těmi dveřmi by na ni nepůsobila

zrovna uklidňujícím dojmem. Svinula se tedy s rukama pod hlavou do klubíčka na ocelové mřížce odpočívadla číslo patnáct a zahalila se do ubrusu tak, aby jí zpod něho nevyčníval ani kousek holé kůže. A než si stihla projít dlouhý seznam cílů, který se jí formoval v hlavě, přemohlo ji vyčerpání. Odplula do říše spánku jenom s chvilkovým návalem paniky, že by neměla být tak unavená, že by tohle mohl být ten druh zdřímnutí, ze kterého už se nikdy neprobudí, že je jejím osudem připojit se k obyvatelům tohoto cizího místa, v klubíčku, nehybná, ztuhlá a bez života, práchnivějící a rozkládající se…

ČTYŘICET TŘI

Lid starý dělá, jakby mrtvý byl,

neb jako z olova jen líně žil.

„Chápeš, co nám to tady navrhuješ?“

Knox vzhlédl k McLainové a se vší sebedůvěrou, kterou dokázal sebrat, se jí podíval do očí ve scvrklém, vrásčitém obličeji. Ta drobná žena, jež měla pod palcem všechny zásoby a výrobu sila, představovala svým zvláštním způsobem impozantní postavu. Neměla sice Knoxův sudovitý

hrudník, ani husté vousy, zápěstí měla jen o maličko silnější než jeho dva prsty, ale uměla se šedýma očima dívat pronikavě a měla na své straně váhu nesnadných let, takže si v její přítomnosti připadal jako pouhý stín.

„To není povstání,“ řekl a zakázaná slova mu vycházela z úst snadno, promazaná zvykem a časem. „Napravujeme věci.“

McLainová odfrkla. „To určitě říkali i moji praprarodiče.“ Odhrnula dozadu uvolněné prameny stříbrných vlasů a zahleděla se na plán rozprostřený mezi nimi. Bylo to, jako by věděla, že tohle je špatné, ale smířená s osudem tomu pomáhala, místo aby se proti tomu stavěla. Možná je to věkem, pomyslel si Knox s pohledem upřeným na její pokožku na temeni hlavy, která růžově prosvítala pod vlasy tak řídkými a bílými, že připomínaly skleněná vlákna. Možná po dost dlouhém čase uvnitř těchto zdí člověk rezignuje, smíří se s tím, že se věci nijak nelepší, a dokonce ani příliš nemění. Nebo člověk možná nakonec ztratí naději, že vůbec existuje něco, co stojí za zachování.

Zahleděl se na plán a uhladil ostré sklady na jemném papíru. Znenadání si všiml svých rukou, uvědomil si, jak tlustě a umazaně jeho prsty vypadají. Napadlo ho, jestli ho McLainová vidí jako primitiva, který se sem nahoru přihnal za nějakým přeludem spravedlnosti. Uvědomil si, že je dost stará na to, aby ho považovala za mladého. Za mladého a horkokrevného, zatímco on sám se považoval za starého a zkušeného.

Jeden z desítek psů, kteří žili mezi regály zásobovacího úseku, nespokojeně zavrčel pod stolem, jako by ho tohle válečné plánování rušilo ze spánku.

„Myslím, že bude jistější předpokládat, že úsek IT už ví, že se něco chystá,“ prohlásila McLainová a přejela svýma malýma rukama přes spoustu poschodí mezi nimi a čtyřiatřicítkou.

„Jak to? Myslíš, že jsme nebyli cestou sem dost nenápadní?“

Usmála se na něj. „Určitě jste byli, ale bude jistější předpokládat opak, protože předpokládat něco jiného je nebezpečné.“

Přikývl a zahryzl se do chumáče vousů pod spodním rtem.

„Jak dlouho bude trvat, než sem dorazí zbytek tvých mechaniků?“ zeptala se McLainová.

„Vyjdou asi v deset, až na schodišti zhasnou hlavní světla, a budou tady ve dvě, nejpozději ve tři. Ponesou jen lehký náklad.“

„A myslíš si, že tucet lidí stačí, aby to tam dole udrželi v chodu?“

„Jo, pokud se nic velkého nerozbije.“ Poškrábal se za krkem. „Proč si myslíš, že se nosiči nepřidají? Nebo lidi z prostřední sekce?“

Pokrčila rameny. „Středňáci se většinou považují za horňáky. Vím to, protože jsem tam prožila dětství. Chodí za vyhlídkou a co nejčastěji

jedí v kavárně, aby si ospravedlnili ten výstup. Horňáci jsou jiná otázka. Myslím si, že u nich máme větší naději.“

Knox si nebyl jistý, jestli ji dobře slyšel. „Zopakuj mi to.“

Podívala se na něj a Knox ucítil, jak se pes tulí k jeho botám a hledá buď společnost, nebo teplo.

„Přemýšlej o tom,“ řekla McLainová. „Proč jsi tak naštvaný? Protože jsi ztratil dobrou přítelkyni? To se stává pořád. Ne, ty jsi naštvaný, protože ti lhali. A horňáci to budou vnímat ještě ostřeji, to mi věř. Žijí s výhledem na ty, kteří byli obelháni. Nejváhavější budou středňáci, lidé, kteří míří výš a kteří se dolů na nás dívají bez soucitu.“

„Myslíš si tedy, že nahoře máme spojence?“

„Ke kterým teď nemáme přístup, jo. A budou potřebovat trochu přesvědčování. Pěknou řeč jako ta, kterou jsi nakazil moje lidi.“

Obdařila ho vzácným spikleneckým úsměvem a Knox se přistihl, že zazářil také. A v tu chvíli věděl, proč jsou jí její lidé oddaní. Byl to podobný vliv jako ten jeho, jenom z odlišných důvodů. Jeho se lidé báli a toužili mít pocit bezpečí. Ale k McLainové chovali úctu a chtěli mít pocit, že je má ráda.

„Problém bude spočívat v tom, že nás právě prostřední patra oddělují od IT.“ Přejela rukou po plánu. „Takže jimi potřebujeme projít rychle a bez boje.“

„Představoval jsem si to tak, že bychom nahoru vtrhli nad ránem,“ zabručel Knox. Zaklonil se a podíval se pod stůl na psa, jenž mu napůl seděl na jedné botě, s pitomě vyplazeným jazykem hleděl nahoru na něj a vrtěl ocasem. Jediné, co Knox ve zvířeti viděl, byl stroj, který na jedné straně žere a na druhé sere. Ochlupený flák masa, které nesmí sníst. Odstrčil tu ohavnost botou. „Zmiz,“ řekl.

„Jacksone, pojď sem,“ luskla McLainová prsty.

„Nechápu, proč si tu tyhle potvory držíte, natožpak množíte.“

„To bys nikdy nepochopil,“ odsekla McLainová. „Prospívají duši, aspoň u těch z nás, kdo ji máme.“

Podíval se na ni, aby zjistil, jestli to myslí vážně, a uviděl, že se usmívá, dokonce už trochu uvolněněji.

„No, až to tady dáme do pořádku, budu prosazovat loterii i pro ně. Abychom jejich počet dostali pod kontrolu,“ oplatil jí to s ironickým

úsměvem. Jackson kňučel, dokud se McLainová nesehnula a nepohladila ho.

„Kdybychom byli tak oddaní jeden druhému jako oni, nemuselo by nikdy dojít k žádnému povstání,“ řekla a zvedla k němu pohled. Sklonil hlavu, neschopen souhlasu. Během roků už zažil několik psů i v mechanickém úseku, dost na to, aby věděl, že někteří lidé k nim tenhle vztah mají. Vždycky vrtěl hlavou nad těmi, kdo utráceli těžce vydělané poukázky za jídlo, po němž tloustlo zvíře, které tu laskavost nikdy neoplatí. Když Jackson pod stolem přišel, začal se mu otírat o koleno a kňučel, aby si vymohl pohlazení, Knox nechal ruce vzdorně položené na plánu.

„Potřebujeme od naší cesty nahoru odvrátit pozornost,“ prohlásila McLainová. „Udělat něco, abychom v prostřední sekci nepotkali mnoho lidí. Bylo by pěkné, kdybychom jich dokázali přimět víc odejít až nahoru, protože přesunem tolika lidí po schodech způsobíme kravál.“

„My? Počkej, snad nechceš…?“

„Když půjdou moji lidé, půjdu samozřejmě také.“ Naklonila hlavu ke straně. „Po žebřících ve skladu lezu už přes padesát roků. Myslíš si

snad, že mě pár pater schodů rozhodí?“

Knox si nebyl jistý, jestli ji dokáže rozhodit cokoliv. Jacksonův ocas tloukl o nohu stolu, jak tam ten trouba stál a díval se na něj

s připitoměle pootevřenou tlamou, což bylo pro jeho druh typické.

„Co takhle zavařit cestou nahoru dveře?“ nadhodil Knox. „Držet je tam zavřené, dokud nebude po všem?“

„A co potom? Jenom se omluvit? Co když to potrvá týdny?“

„Týdny?“

„Snad si nemyslíš, že to bude jednoduché? Jenom vypochodovat nahoru a převzít otěže?“

„Nedělám si žádné iluze o tom, co přijde potom.“ Ukázal na dveře její kanceláře, jež vedly do dílen plných rachotu strojů. „Naši lidé

vyrábějí válečné nástroje a já je hodlám použít, když na to přijde. Uvítal bych sice poklidné předání moci, spokojil bych se s tím, že vyhodíme Bernarda a pár dalších ven čistit, ale nikdy jsem neváhal se umazat.“

McLainová přikývla. „Abychom z toho oba vyšli čistí…“

„Čistí jako sklo,“ řekl.

Práskl rukama o sebe. Rýsoval se mu v hlavě nápad. Jackson po tom nenadálém zvuku odskočil.

„Mám to,“ řekl. „Jak odvést pozornost.“ Ukázal na plánu na spodní podlaží mechanického úseku. „Co kdybychom nechali Jenkinse postupně zinscenovat výpadek proudu? Mohli bychom začít několik pater nad tímhle podlažím, anebo ještě lépe farmami a jídelnami. Svést to na nedávné

práce na generátoru…“

„A ty si myslíš, že se prostředek vyprázdní?“ Přimhouřila oči.

„Pokud budou chtít teplé jídlo. Jinak budou dřepět ve tmě.“

„Já si myslím, že budou klábosit na schodišti a dohadovat se, co je to za rozruch. Budou nám překážet ještě víc.“

„Tak jim řekneme, že jdeme nahoru odstranit problém!“ Knox byl čím dál tím otrávenější. Ten zatracený čokl už mu zase seděl na botě.

„Nahoru odstranit problém?“ zasmála se McLainová. „Od kdy je tohle logické?“

Knox si prohrábl vousy. Nebyl si jistý, co je na tom tak složitého. Je jich hodně. Jsou zvyklí celý den pracovat s nástroji. Jdou rozbít

hlavy technikům, mužíčkům jako Bernard, kteří sedí na zadku a ťukají do klávesnic jako sekretářky. Potřebují jenom vyběhnout nahoru a udělat to.

„Máš nějaké lepší nápady?“ zeptal se.

„Musíme mít pořád na paměti, co bude potom,“ řekla McLainová. „Až umlátíte několik lidí a krev bude kapat podlahovými mřížkami dolů, co potom? Chceš, aby lidé žili ve strachu z toho, že se bude znovu zabíjet? Nebo z toho, co jsi je nechal prožít, aby ses dostal nahoru?“

„Nechci ublížit nikomu vyjma těch, kteří nám lhali,“ řekl Knox. „Takhle to chceme všichni. Všichni jsme žili ve strachu. Ve strachu z venku. Ve strachu z čištění. Báli jsme se třeba jen mluvit o lepším světě. A nic z toho nebyla pravda. Ten systém byl zašvindlovaný tak, abychom sklonili hlavu a smířili se s ním…“

Jackson na něj zaštěkal a začal kňučet a ocas mu jezdil po podlaze jako upuštěná hadice běžícího kompresoru.

„Myslím, že až budeme hotovi a začneme mluvit o našich znalostech a možnostech zkoumání světa, na který jsme se zatím jenom dívali ven, nějaké lidi to bude inspirovat,“ řekl. „Sakra, vždyť i ve mně to budí naději. Tebe to neoslovuje?“

Natáhl ruku a podrbal Jacksona na hlavě, což zvíře utišilo. McLainová se na něj chvíli dívala a posléze zakývala hlavou na souhlas.

„Zahrajeme to na výpadek proudu,“ prohlásila tónem nezvratného rozhodnutí. „Dnes v noci, než se zklamaně vrátí někdo z těch, kteří se vydali sledovat čištění. Já odvedu nahoru skupinu se svíčkami a baterkami a budu se snažit, aby to vypadalo jako mise dobré vůle. Ty s ostatními se za několik hodin vydáte za námi. Uvidíme, jak daleko se dostaneme s tou povídačkou o opravách, než narazíme na potíže. Snad jich

spousta zůstane nahoře, anebo budou doma v prostřední sekci v posteli, příliš unavení z výstupu pro jídlo, než aby se starali o nějaký okolní ruch.“

„V tak časných hodinách bude menší provoz,“ souhlasil Knox, „takže snad na velké potíže nenarazíme.“

„Naším cílem bude napadnout a ovládnout úsek IT. Bernard si pořád hraje na starostu, takže tam nejspíš nebude. Ale buď za námi přijde, anebo si pro něj půjdeme nahoru, až zajistíme třicátá patra. Myslím, že nebude příliš vzdorovat, pokud jeho patra padnou do našich rukou.“

„Souhlasím,“ řekl Knox a měl dobrý pocit, že mají plán. Že má spojence. „A díky za to.“

McLainová se usmála. „Na umaštěnce jsi zvládl dost dobrý proslov,“ řekla. „A kromě toho,“ kývla hlavou k psovi, „Jackson tě má rád a on se málokdy mýlí. V lidech ne.“

Knox pohlédl dolů a uvědomil si, že psa pořád škrábe za ušima. Odtáhl ruku a díval se, jak na něho oddechující zvíře upírá pohled. Ve vedlejší místnosti se někdo zasmál žertu, hlasy jeho mechaniků se mísily s hlasy dělníků ze zásobování a všechno tlumily stěny a dveře. Smích doprovázely zvuky ohýbaných ocelových tyčí, kování plochých dílů, strojů na výrobu nýtů, jež nyní vyráběly náboje. A Knox věděl, co McLainová myslela těmi slovy o oddanosti. Viděl tomu pitomému psovi na očích, že by pro něj udělal cokoliv, jen kdyby si řekl. A tlak, který mu svíral prsa, tíha všech těch lidí, kteří stejně vzhlíželi k němu a k McLainové – Knox usoudil, že tohle je to nejtěžší břemeno ze všech.

ČTYŘICET ČTYŘI

Smrti bledá korouhev zde netkví.

Půdní farma o několik pater níž naplňovala schodiště sytým pachem čerstvé hniloby. Juliette ještě nebyla úplně vzhůru, když sešla o další patro níž a toho pachu si všimla. Neměla tušení, jak dlouho spala – zdálo se jí, že celé dny, ale mohly to být hodiny. Probudila se s obličejem položeným na ocelové mřížce, ve tváři vytlačené zarudlé čáry, a ihned se vydala na cestu.

Žaludek se hladově ozýval a vůně z farmy ji hnala kupředu. Ve dvacátém osmém patře byl vzduch cítit tak pronikavě, až měla pocit, jako by těmi hutnými pachy proplouvala. Usoudila, že je to pach smrti. Nebo pohřbů. Pach zkypřené hlíny, jež uvolnila všechny ty štiplavé molekuly do vzduchu.

Zastavila se ve třicítce – hydroponické farmy – a zkusila otevřít dveře. Uvnitř byla tma. Z chodby k ní doléhal šum nějakého motoru nebo větráku. Ten tichý zvuk pro ni představoval zvláštní setkání. Už déle než den neslyšela jiné zvuky,než ty, které sama způsobovala. Zelený svit nouzového osvětlení pro ni nepředstavoval společnost; byl jako teplo umírajícího těla, vybíjení baterií únikem fotonů. Ale tady se

něco pohybovalo, zněl tu nějaký zvuk kromě jejího vlastního dýchání a kroků, a skrývalo se to hluboko v temných chodbách hydroponických farem.

Znovu zanechala svůj nástroj jako zarážku u dveří, aby za vchod vpustila pramínek světla. Vplížila se dovnitř. Pach vegetace už nebyl

tak silný jako na schodišti. S jednou rukou na stěně kráčela chodbou. Recepce a kanceláře byly temné a bez života, vzduch byl suchý. Na

turniketu neblikala žádná kontrolka a ona beztak neměla žádnou kartu ani poukázku, kterými by zařízení nakrmila. Opřela se rukama o sloupky a přehoupla se přes závoru. To malé gesto vzdoru působilo svým způsobem rozhodně, jako by jím vzala na vědomí nepřítomnost zákonů v tomto

mrtvém místě, naprostou ztrátu civilizace a pravidel.

Světlo linoucí se ze schodiště stěží dosahovalo k prvním pěstírnám. Juliette počkala, než se jí zrak přizpůsobil, vděčná osudu za tuto schopnost vycvičenou v hlubinách mechanického úseku a v temných vnitřnostech porouchaných strojů. To, co uviděla, když si zvykla na hlubší

šero, ji příliš nepovzbudilo.

Hydroponické zahrady byly shnilé. Ze spleti zavěšených trubek tu a tam jako lana visely tlusté stvoly.

Poskytovalo jí to určitou představu o tom, jak je to dlouho, co zahynuly tyto farmy, pokud ne silo. Nebyly to stovky let a nebyly to dny. I tak široký interval jí připadal jako cenná informace, hotový poklad, první stopa k odpovědi na záhadu tohoto místa.

Poklepala prsty na jednu z trubek a uslyšela hluchý zvuk plnosti.

Rostliny žádné, ale je tu voda! Ústa jako by jí vyschla jen při té vyhlídce. Juliette se nahnula přes zábradlí do pěstírny. Přiložila ústa

k jedné z děr na horní straně trubky, odkud měla vyrůstat rostlina. Pevně přitiskla rty a nasála. Kapalina, kterou ucítila na jazyku, měla slanou a zkaženou pachuť – ale tekla. A ta pachuť nebyla nic chemického ani toxického, nýbrž zatuchlá organika.

Půda. Bylo to jen o málo nechutnější než mazadla a ropa, v nichž se dvě desítky let prakticky koupala.

Pila tedy, dokud nebyla plná. A uvědomovala si, že jestli se dají nalézt další drobky informací, další stopy, pak teď, když má vodu,

možná bude žít tak dlouho, aby je dokázala posbírat.

Než Juliette odešla, ulomila kus trubky z konce jednoho vedení a nechala na jejím konci netknutou zaslepovací krytku.Ten kus trubky

měl průměr kolem tří centimetrů a nebyl delší než šedesát, ale mohl posloužit jako láhev. Zlehka přihnula ulomenou trubku dolů, aby ze smyčky vytékala zbylá voda.

Když si naplnila zaslepený kus trubky, opláchla si trochou vody i ruce, protože se stále bála zamoření zvenčí.

Když měla vodu nabranou, vykradla se Juliette zpátky k osvětleným dveřím na konci chodby. V silu jsou tři hydroponické farmy, všechny

napájené uzavřenými vodovodními okruhy, jež se vinou dlouhými a spletitými chodbami. Pokusila se o hrubý výpočet z hlavy, ale jediné, k čemu dokázala dospět, bylo, že má co pít na dlouhou dobu. Voda zanechávala v ústech hroznou pachuť a Juliettu by nijak nepřekvapilo, kdyby ji z ní rozbolel žaludek, ale kdyby dokázala rozdělat oheň, kdyby našla dostatek tkanin nebo papírového odpadu ke spalování, dalo by se i tomu

důkladným převařením odpomoci.

Na schodišti ji opět zaplavily ony hutné pachy, které předtím nechala za sebou. Vyzvedla si nůž a spěchala o další úsek sila níž, téměř dvakrát dokola schodišťovou šachtou na další odpočívadlo, kde opět zkusila dveře.

Pach určitě vycházel z půdních farem. A Juliette znovu uslyšela vrnící motor, tentokrát hlasitěji.

Zaklínila dveře, opřela nádobku s vodou o zábradlí a vešla dovnitř.

Pach rostlin ji málem porazil. Před sebou v kalném zeleném svitu rozeznávala větve keřů natahující se jako ruce přes zábradlí nad chodník.Přeskočila branku a prozkoumávala okraj, jednu ruku opět na zdi, než se zrak přizpůsobí.

Někde tu určitě bylo běžící čerpadlo. Slyšela také kapat vodu, buď z praskliny, nebo z funkčního kohoutku. Cítila chlad listů, jež se jí

otíraly o ruce. Nyní se dalo poznat, odkud pochází ten pach hniloby: byl to pach ovoce a zeleniny rozkládajících se v půdě a vadnoucích na stoncích. Slyšela bzučení much, zvuky života.

Sáhla do hustého shluku zeleně a hmatala, dokud rukou nenarazila na něco hladkého. Zatáhla za to a vynesla na světlo buclaté rajče.

Její časový odhad se náhle smrskl.

Jak dlouho vydrží půdní farma bez péče? Je rajčata třeba vysévat, nebo každý rok obrážejí znovu jako plevel? Nedokázala si vzpomenout.

Ukousla si. Rajče nebylo ještě úplně zralé. Uslyšela za sebou šramot. Že by se rozbíhalo další čerpadlo?

Otočila se právě včas na to, aby zahlédla, jak se dveře na schodiště zabouchávají. Farma se ponořila do úplné tmy.

Juliette ztuhla. Čekala, jestli uslyší rachocení nože po schodišti.

Pokoušela se představit si, jak by mohl sám proklouznout a propadnout mřížkou. Při zhasnutém světle se jí zdálo, jako by její uši zaměstnaly nějakou nepoužívanou část mozku. Slyšela svůj dech, dokonce tlukot srdce a vrnění čerpadla bylo nyní také hlasitější. S rajčetem v ruce se

přikrčila a s rukama napřaženýma, aby nahmatávala cestu, se vydala k protější stěně. Sunula se k východu, shrbená, aby se vyhnula rostlinám, a snažila se uklidnit.

Nejsou tu žádní duchové, nic, čeho by se měla bát. Pomalu se plížila kupředu a neustále si to opakovala.

A tu jí na rameno dopadla čísi ruka. Juliette vykřikla a upustila rajče. Ruka ji držela, tiskla ji do podřepu, když se snažila narovnat.

Máchala po vetřelci rukama, pokoušela se mu vyprostit, čelenku z pruhu ubrusu jí cosi strhlo z hlavy – až nakonec nahmátla chladnou ocel turniketu, jehož jedna tyč trčela do průchodu ve výši pasu.

Připadala si jako hlupák.

„Málem mě z tebe kleplo,“ sdělila stroji. Nahmatala stojany a přehoupla se přes tyče. Vrátí se pro další jídlo, až bude mít světlo.

Nechala turniket turniketem a vydala se k východu, jednou rukou jela po stěně a druhou tápala před sebou. Přemítala, jestli už začíná mluvit s věcmi. Jestli už začíná bláznit. Obklopená tmou si uvědomila, že její rozpoložení se mění. Ještě včera byla smířená se smrtí a teď se děsí pouhého šílenství.

To je zlepšení.

Konečně rukou narazila do dveří a otevřela je. Proklínala ztrátu nože; v mřížce určitě nebyl. Uvažovala, jak hluboko mohl spadnout, jestli

jej ještě někdy najde, nebo aspoň získá nějakou náhradu. Otočila se, aby sebrala svou nádobku s vodou…

A zjistila, že i ta je pryč.

Juliette ucítila, jak se jí zúžilo zorné pole a jak se jí rychleji rozbušilo srdce.

Přemýšlela, jestli trubku mohlo shodit bouchnutí dveří. Přemýšlela, jak mohl nůž proklouznout škvírou užší než jeho střenka. A když jí

bušení ve spáncích polevilo, uslyšela další zvuk.

Kroky.

Rozeznívající schodiště pod ní.

Prchající.

ČTYŘICET PĚT

Tak náhlá rozkoš mívá náhlý konec.

Pult v zásobování se ježil válečnými nástroji. Pušky, čerstvě vyrobené a zcela zakázané, se na něm řadily jako ocelové tyče. Knox jednu zvedl – ještě cítil teplo nedávno vyvrtané a vydrážkované hlavně – a vyklopil závěr, aby otevřel nábojovou komoru. Sáhl do jednoho kbelíku s blyštivými náboji, jejichž nábojnice byly nasekané z tenkých trubek a naplněné trhacím prachem, a jeden do zbrusu nové zbraně zasunul. Ovládání tohoto stroje mu připadalo v celku jednoduché: namířit a zmáčknout páčku.

„Dávej pozor, kam tím míříš,“ ozval se jeden muž ze zásobování a ustoupil.

Knox obrátil hlaveň ke stropu a snažil se představit si, co taková střelná zbraň dokáže. Viděl zatím jenom jednu, menší, na boku onoho

starého zástupce šerifa, a vždycky měl pocit, že je spíš pro parádu.

Nacpal si do kapsy hrst smrtonosných nábojů, pomyslel na to, jak každý z nich může připravit člověka o život, a plně chápal, proč jsou takové věci zakázány. Zabít člověka by mělo být obtížnější než jenom obrátit proti němu kus trubky.

Mělo by to trvat tak dlouho, aby člověku začalo včas bránit svědomí čin dokončit.

Jeden z pracovníků zásobování se vynořil mezi regály s širokou nádobou v rukou. Jeho ohnutá záda a pokleslá ramena Knoxovi napověděla, že náklad je těžký.

„Těchhle jsou zatím jenom dva tucty,“ řekl muž a položil nádobu na pult.

Knox sáhl dovnitř a vytáhl jeden z těžkých válečků. Jeho mechanikové a dokonce i někteří z mužů a žen ve žlutém se na nádobu dívali dost nervózně.

„Tímhle koncem bouchněte do něčeho tvrdého,“ řekl muž za pultem klidně, jako by zákazníkovi vydával elektrické relé a poskytoval přitom

nějaké poslední montážní instrukce, „třeba do stěny, do podlahy nebo do pažby pušky – do něčeho takového.

A potom se toho zbavte.“

„Je bezpečné je přenášet?“ otázala se Shirly, zatímco si Knox jeden váleček cpal do boční kapsy.

„Jo, aktivace vyžaduje nějakou sílu.“

Několik lidí sáhlo do nádoby a se šramotem lovili po jednom válečku pro sebe. Knox zachytil pohled McLainové, když si sama jeden vzala a zastrčila do náprsní kapsy.

V obličeji měla výraz chladného vzdoru. Musela na něm vidět, že se mu nelíbí, že ona jde také, a on na první pohled poznal, že bude hluchá

k jakémukoliv přesvědčování.

„Nuže,“ řekla a obrátila pohled šedomodrých očí k mužům a ženám shromážděným kolem pultu.

„Poslouchejte. Musíme zase otevřít krám pro normální provoz, takže kdo nesete pušku, popadněte nějaké náboje. Támhle jsou pruhy plátna.

Co nejlépe ty věci zabalte, aby nebyly na první pohled nápadné. Moje skupina odchází za pět minut, rozumíte? Ti, kdo jdou ve druhé vlně, mohou počkat vzadu mimo dohled.“

Knox přikývl. Ohlédl se po Marckovi a Shirly, kteří oba půjdou spolu s ním ve druhé vlně. Pomalejší schodolezci vyrazí napřed a budou se chovat nenuceně. Zdatnější nohy vykročí později, budou víc spěchat a snad se sejdou ve stejnou dobu ve čtyřiatřicítce.

Každá z obou skupin bude nápadná sama o sobě – kdyby šly společně, mohly by rovnou do pochodu nahlas skandovat své záměry.

„Je ti dobře, šéfe?“ Shirly si opřela pušku o rameno a zamračila se na něj. Pohladil si vousy a uvažoval, nakolik z něj navenek vyzařuje napětí a strach.

„Jo,“ zabručel. „Fajn.“

Marck popadl granát, zastrčil jej do kapsy a položil ruku manželce na rameno. Knoxe přepadl nával pochybností. Byl by raději, kdyby

se toho ženy nemusely zúčastnit – přinejmenším vdané. Stále doufal, že násilí, na které se připravují, nebude nutné, ale jak se dychtivé

ruce chápaly zbraní, bylo stále obtížnější si to namlouvat. Nyní všichni dokázali připravovat jiné o život a on viděl, že jsou dost rozzuření na to, aby to opravdu dělali.

McLainová prošla mezerou v pultu a změřila si ho pohledem. „To bychom tedy měli.“ Podala mu ruku.

Knox ji stiskl. Obdivoval sílu té ženy. „Sejdeme se v pětatřicátém a poslední patro vyjdeme nahoru společně,“ řekl. „Ne abyste si všechnu zábavu užili sami bez nás.“

Usmála se. „Neboj se.“

„A šťastný výstup.“ Přejel pohledem po mužích a ženách, kteří se shromažďovali za ní. „Vám všem. Hodně štěstí a brzy nashle.“

Odpověděla mu strohá přikývnutí a zaťaté zuby. Malá armáda ve žlutém se začala trousit ke dveřím, ale Knox McLainovou ještě zadržel.

„Hele,“ řekl. „Žádné potíže, dokud vás nedoženeme, ano?“

Poplácala ho po rameni a usmála se.

„A až to vypukne,“ dodal Knox, „očekávám, že budeš úplně vzadu, za…“

McLainová přistoupila blíž a chytila Knoxe za rukáv. Její vrásčitá tvář rázem ztvrdla.

„A ty mi pověz, Knoxi z mechanického úseku, kde budeš ty, až začnou létat granáty? Až tihle muži a ženy, kteří se tu na nás dívají, budou čelit nejtěžší zkoušce svých životů, kde budeš ty?“

Ten náhlý výpad, to tiché syčení, které ho zasáhlo se silou křiku, Knoxe zarazilo.

„Víš přece, kde…“ začal s odpovědí.

„Vím to moc dobře,“ prohlásila McLainová a pustila ho. „A ty se raději připrav na to, že se tam uvidíme.“

ČTYŘICET ŠEST

Milenka ve snu přišla, já byl mrtev.

Juliette stála naprosto nehybně a naslouchala zvuku kroků vzdalujících se dolů po schodišti. Cítila chvění zábradlí. Na nohou a na rukou jí vyskákala husí kůže. Chtěla zavolat, zakřičet na tu osobu, aby se zastavila, ale po tom nečekaném návalu adrenalinu měla v prsou chlad a prázdno. Jako by se jí do plic vedral mrazivý vichr a vytěsnil její hlas. V silu se spolu s ní nacházejí živí lidé. A prchají.

Odstrčila se od zábradlí, přeběhla odpočívadlo, sprintem se vrhla na točité schody a zdolávala je, seč jí nohy stačily. O jedno křídlo níž, jak adrenalin ustupoval, dokázala přimět hlasivky vykřiknout: „Stůj!“, ale zvuk jejích bosých nohou na schodech jako by její hlas přehlušoval. Už neslyšela tu druhou osobu běžet, ale neodvažovala se zastavit a poslouchat ze strachu, že by jí utekla příliš daleko. Když však míjela dveře ve třicátém druhém patře, začalo jí dělat starosti, že by ta osoba mohla vklouznout do útrob některého podlaží a uniknout.

A jestli se jich v rozlehlém silu ukrývá jenom hrstka, nemusí je nikdy najít. Zejména jestli nebudou chtít být nalezeni.

Představa, že by mohla strávit zbytek svých dní hledáním potravy, snahou o přežití ve zchátralém silu a mluvením s neživými předměty,

zatímco skupina jiných lidí dělá totéž a drží se mimo její dohled, ji z nějakého důvodu děsila víc než cokoliv jiného. Budila v ní takovou

tíseň, že chvíli trvalo, než jí na mysl přišla opačná možnost: že by to mohla být naopak skupina, která ji bude hledat a nebude přitom mít ty

nejlepší úmysly.

Nebudou mít ty nejlepší úmysly, ale budou mít její nůž.

Zastavila se ve dvaatřicítce a s rukama položenýma na zábradlí se zaposlouchala. Zadržet dech, aby bylo úplné ticho, jí připadalo téměř

nemožné – plíce volaly po co možná nejhlubších locích vzduchu. Přesto zůstala zticha, tep v jejích dlaních bušil do studeného zábradlí

a zřetelný zvuk kroků se stále ozýval pod ní a zněl hlasitěji. Snižuje náskok! S novou odvahou vyrazila znovu dolů, brala schody po třech, vířila po schodech s tělem natočeným ke straně, jako to dělávala v dětství, jednu ruku na zakřiveném zábradlí, druhou nataženou před sebe pro lepší rovnováhu, nohama se sotva dotýkala schodů, než seskočila na další, soustředěná na to, aby neuklouzla. Pád v takové rychlosti může být smrtící. V mysli se jí vynořovaly obrazy končetin v sádře a historky o nešťastných starých lidech se zlomenými kyčlemi.

Přesto napínala síly do krajnosti, doslova letěla. Kolem ní se rozmazaně mihla třiatřicítka. O půl závitu spirály později zaslechla přes pleskání svých nohou bouchnutí dveří. Zastavila se a podívala se nahoru. Naklonila se přes zábradlí a pohlédla dolů.

Kroky byly ty tam a slyšet bylo jenom její oddechování.

Juliette seběhla další oblouk schodů a vzala za dveře ve třicátém čtvrtém patře. Neotevřely se, ale nebyly zamčené. Klika povolila a dveře se pohnuly, ale za něco se zachytily. Juliette zatáhla ze všech sil, leč bez výsledku. Trhla dveřmi znovu a uslyšela, jak něco prasklo.

Zapřela se nohou o sousední křídlo dveří a prudce trhla potřetí, zaklonila hlavu, škubla rukama, vykopla proti dveřím…

Něco se zlomilo. Dveře se rozlétly a klika jí vyklouzla z rukou. Zevnitř explodovalo světlo, zářivý výtrysk se vylil ze dveří, než se

zase zabouchly.

Juliette přelezla po kolenou odpočívadlo a znovu popadla kliku. Otevřela dveře a zvedla se na nohy. V hale ležela polovina zlomeného

smetáku; druhá visela z kliky sousedního křídla dveří. Obě vystupovaly z oslnivého světla všude kolem ní. Stropní lampy v místnosti svítily naplno, zářivé obdélníky ve stropě se táhly v řadě chodbou do nedohledna. Juliette se zaposlouchala, jestli neuslyší kroky, ale neslyšela nic jiného než bzučení výbojek. Turniket před ní stále dokola mrkal rudým okem, jako by znal tajemství a nehodlal je povědět.

Přistoupila k zařízení a ohlédla se doprava, kde bylo prosklenou stěnou vidět do zasedací místnosti. I tam se naplno svítilo. Přeskočila

už navyklým pohybem turniket a znovu zavolala. Její hlas se ozvěnou vrátil zpátky, ale zněl jí v osvětleném vzduchu jinak, jestli něco takového bylo možné. Byl tu život, elektřina, jiné uši, které slyšely její hlas, což ozvěny nějak zeslabovalo.

Míjela kanceláře a do každé z nich nahlédla, aby pátrala po známkách života. Panoval tam nepředstavitelný nepořádek.

Zásuvky poházené po podlaze, převržené plechové kartotéční skříně, drahocenný papír všude.

Jeden ze stolů k ní byl obrácen tak, že Juliette viděla, že počítač na něm běží, obrazovka plná zeleného textu. Měla pocit, jako by vstoupila do světa snu. Za dva dny – pokud spala tak dlouho – se její mozek postupně přizpůsobil světlezelenému šerosvitu nouzového osvětlení, zvykl si na život v divočině, na život bez proudu. Na jazyku měla stále pachuť poloslané vody a nyní tu procházela rozházeným, ale jinak normálním pracovištěm.

Představovala si, jak ze schodiště přichází se smíchem další směna (pracují takovéhle kanceláře na směny?), sbírá papíry, staví nábytek

a znovu se pouští do práce.

Myšlenka na práci ji přivedla k otázce, co tady vlastně dělali. Takhle rozvržené patro ještě neviděla. Málem zapomněla na svůj úprk po schodech, když se rozhlížela po okolí, stejně zvědavá na místnosti a původ elektřiny jako na zvuk kroků, který ji sem přivedl.

Za zatáčkou došla k širokým kovovým dveřím, které se na rozdíl od ostatních neotevřely. Juliette se do nich opřela a ucítila, že se nepatrně pohnuly. Zatlačila do nich ramenem a kousek po kousku, po několika centimetrech na každý záběr, je pootevřela natolik, aby se dokázala protáhnout škvírou.

Musela obejít vysokou kovovou kartotéční skříň, kterou někdo převrhl před dveře, aby se je pokusil zatarasit.

Místnost byla rozlehlá, nejméně stejně velká jako generátorovna a mnohem větší než kavárna. Byla plná mohutných kusů nábytku vyšších než kartotéky, ale bez zásuvek. Namísto toho byly jejich čelní stěny pokryty blikajícími červenými, zelenými a žlutými světélky.

Juliette se brodila papírem, který se vysypal z kartotéky. A přitom si uvědomila, že nemůže být v místnosti sama. Někdo tu registraturu přitáhl přede dveře a ten někdo to musel udělat zevnitř.

„Haló?“

Procházela mezi řadami vysokých strojů – vnímala je tak, neboť usoudila, že to jsou stroje. Ozývaly se elektrickým bzučením a tu a tam v nich něco zavrnělo nebo zacvakalo, jako by se v jejich útrobách něco dělo. Uvažovala, jestli to není nějaká exotická elektrárna – snad zdroj

osvětlení? Nebo jsou uvnitř skříní naskládané akumulátory? Při pohledu na všechny elektrické šňůry a kabely vyvedené ze zadních stěn jednotek se klonila k akumulátorům. Není divu, že světla tak jasně září. Tohle bylo jako dvacet spojených akumulátoroven mechanického úseku.

„Je tu někdo?“ zavolala. „Nechci nikomu ublížit.“

Procházela místností, pátrala po jakémkoliv pohybu, až přišla k jednomu stroji s otevřenými dvířky. Nahlédla dovnitř a uviděla nikoliv akumulátory, nýbrž elektronické desky toho druhu, jaké věčně pájel Walker. Vlastně se vnitřnosti tohoto stroje nápadně podobaly vnitřku počítače v dispečinku…

Juliette ustoupila o krok, když jí svitlo, co to je. „Servery,“ vydechla. Je v IT úseku tohoto sila. Třicáté čtvrté patro. Samozřejmě.

Od zadní stěny se ozval škrábavý zvuk, zvuk kovu klouzajícího po kovu. Juliette se tím směrem rozběhla, míhala se mezi vysokými

jednotkami a lámala si hlavu tím, kdo to před ní, sakra, utíká a kde se chce schovat.

Oběhla poslední řadu serverů a uviděla, že se část podlahy pohybuje, jeden dílec kovové mřížky se sunul, aby zakryl otvor. Juliette přidřepla, ovinula si ubrusové šaty těsně kolem nohou a sáhla po okraji krytu dřív, než se zavřel. Přímo před sebou uviděla klouby a prsty mužské ruky svírající okraj roštu. Ozval se polekaný výkřik a namáhavé hekání. Juliette se mu pokusila rošt vytrhnout, ale neměla se o co zapřít. Jedna z rukou zmizela. Objevil se místo ní nůž, jenž bodal mřížkou a snažil se zasáhnout její prsty.

Juliette se posadila na podlahu s nohama přitaženýma pod sebou, aby měla pevnější oporu. Trhnutím zvedla mřížku a ucítila, jak se jí

přitom nůž zabodl do prstu.

Vykřikla. Muž pod ní zaječel také. Vynořil se z otvoru, nůž držel v roztřesené ruce mezi nimi. Čepel vrhala odlesky světla. Juliette

odhodila kovový kryt stranou a podržela si ruku, z níž odkapávala krev, nezraněnou dlaní.

„Klid!“ řekla a stáhla se mimo dosah.

Muž se schoval v otvoru a vzápětí zase vystrčil hlavu. Zadíval se za Juliettou, jako by odtamtud přicházeli další lidé. Juliette zápasila s nutkáním ohlédnout se – ale rozhodla se věřit tichu pro případ, že se ji snaží ošálit.

„Kdo jsi?“ zeptala se. Omotala si kus šatů kolem prstu jako obvaz. Všimla si, že ten muž s hustým a neupraveným plnovousem má na sobě šedé lacláče. Od kalhot vyráběných v jejím silu se lišily jen v nepatrných drobnostech. Civěl na ni, rozcuchané tmavé vlasy mu visely ve spleti před obličejem. Zabručel, zakašlal do dlaně a tvářil se, jako by byl připraven zajet pod podlahu a zmizet.

„Zůstaň tady,“ řekla Juliette. „Nechci ti nijak ublížit.“

Muž se podíval na její zraněnou ruku a na nůž. Juliette sklonila pohled a uviděla, jak se jí k lokti klikatí tenká stružka krve. Rána

bolela, ale při své práci v mechanickém úseku už utržila horší.

„P-p-promiň,“ zamumlal muž. Olízl si rty a polkl. Nůž se mu v ruce nezvladatelně třásl.

„Jmenuji se Jules,“ řekla Juliette, když si uvědomila, že se jí ten muž bojí mnohem víc než ona jeho. „A jak ty?“

Podíval se na čepel nože, již držel napřaženou mezi nimi, skoro jako by se díval do zrcadla. Zavrtěl hlavou.

„Nemám jméno,“zašeptal skřípavým hlasem. „Není třeba.“

„Jsi sám?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Sólo,“ řekl. „Roky.“ Zvedl k ní hlavu.

„Odkud…“ znovu si olízl rty a odkašlal si; oči mu ve světle slzely a leskly se, „… jsi přišla? Které patro?“

„Ty jsi sám celé roky?“ podivila se Juliette užasle. Nedokázala si to představit. „Nepřišla jsem z žádného patra,“ prozradila mu.

„Přišla jsem z jiného sila.“

Vyslovila to tiše a pomalu, protože se bála, co s tak na pohled křehkým mužem může taková zpráva udělat.

Ale Sólo přikývl, jako by to dávalo smysl. Nebyla to reakce, jakou Juliette očekávala.

„Venku…“ Sólo se znovu podíval na nůž. Odložil jej na mřížoví podlahy a odsunul jej daleko od obou. „Je bezpečno?“

Juliette zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla. „Měla jsem ochranný oblek. Nebyla to dlouhá cesta. Ale přesto jsem neměla zůstat naživu.“

Sólo zakýval hlavou. Vzhlédl k ní, mokré stružky mu sbíhaly od koutků očí do vousů. „Nikdo z nás neměl,“ řekl. „Ani jeden.“

ČTYŘICET SEDM

Nech nás chvíli promluvit v soukromí.

„Co to je za místo?“ zeptal se Lukas Bernarda. Oba stáli před velkou mapou visící na stěně jako tapisérie. Nákresy byly precizně provedené, písmo ozdobné. Znázorňovala systém pravidelně rozmístěných kruhů se spletitým vnitřkem, spojených úsečkami.

Několik kruhů bylo přeškrtnuto tlustou červenou značkou. Právě takového majestátního zpracování doufal jednou dosáhnout u svých hvězdných map.

„To je náš Odkaz,“ prohlásil Bernard jednoduše.

Lukas ho často slýchal podobně mluvit o sálových počítačích o patro výš.

„To mají být servery?“ zeptal se a odvážil se přejet rukou po kusu papíru o velikosti menšího prostěradla. „Jsou rozmístěné stejně

jako servery.“

Bernard se postavil vedle něj a poškrábal se na bradě. „Hmm. Zajímavé. Opravdu je to tak. Toho jsem si ještě nikdy nevšiml.“

„Co to je?“ Lukas se podíval důkladněji a uviděl, že každý kruh je označen číslem. V jednom rohu se také nacházela spleť čtverců a obdélníků oddělených systémem dvojitých rovnoběžek. Tyto obrazce neobsahovaly žádná čísla, ale pod nimi stálo velkými písmeny slovo Atlanta.

„K tomu se ještě dostaneme.

Pojď, já ti něco ukážu.“

Na konci místnosti byly dveře. Bernard ho do nich zavedl a cestou rozsvěcoval další světla.

„Kdo sem ještě chodí?“ zeptal se Lukas, jenž Bernarda následoval.

Bernard se ohlédl přes rameno. „Nikdo.“

Lukasovi se ta odpověď nelíbila. Také se ohlédl přes rameno s pocitem, že se vydává někam, odkud se lidé nevracejí.

„Já vím, že jsi do toho spadl z čista jasna,“prohlásil Bernard. Počkal, až ho Lukas dojde, a položil krátkou ruku Lukasovi kolem ramenou. „Ale dnes ráno se situace změnila. Svět se mění. A málokdy to probíhá příjemně.“

„Souvisí to s… čištěním?“ Málem řekl Juliettou. Její obrázek jako by se mu vpaloval do hrudní kosti.

Bernardův výraz zpřísněl. „Neproběhlo žádné čištění,“ vysvětlil. „A teď se rozpoutá peklo a budou umírat lidé. Víš, sila byla od začátku projektována tak, aby se tomu zabránilo.“

„Projektována,“zopakoval Lukas. Jeden úder srdce, druhý. Mozkové obvody se mu žhavily a spínaly a konečně se dopracovaly k výsledku, že Bernard pronesl něco, co nedává smysl.

„Promiň,“ ozval se. „Říkal jsi sila?“

„Bylo by dobré, kdyby ses seznámil s tímhle,“ ukázal Bernard na malý stolek, k němuž byla přistrčená křehce vyhlížející dřevěná židle. Na stolku ležela kniha, jakou Lukas ještě neviděl, ani o ní neslyšel. Byla téměř tak tlustá jako široká. Bernard na ni poklepal a podíval se na dlaň, jestli mu na ní neulpěl prach. „Dám ti záložní klíč, který nikdy nesundáš z krku. Přijď sem dolů, kdykoliv budeš moci, a čti si. Je tady popsána naše historie i všechny akce, které je zapotřebí podniknout v případě nějaké mimořádné události.“

Lukas přistoupil ke knize, obsahující tolik papíru, kolik člověk spotřeboval za celý život, a odklopil přední obálku. Obsah byl strojově tištěný, inkoust sytě černý. Prolistoval nějakých deset stránek obsahu, dokud nenarazil na první stránku vlastního textu. Úvodní řádky kupodivu okamžitě poznal.

„To je Dohoda,“ řekl a vzhlédl k Bernardovi. „Tu už znám docela…“

„Tohle je Dohoda,“ řekl Bernard a vzal mezi prsty první centimetr tloušťky svazku. „Zbytek jsou Předpisy.“

Ustoupil zpátky.

Lukas zaváhal, než to strávil, potom natáhl ruku a otevřel svazek zhruba uprostřed.

• V případě zemětřesení:

– Při popraskání vnějších dveří a průniku vzduchu z venčí viz NETĚSNOST PŘECHODOVÉ KOMORY (str. 2180)

– Při zřícení jednoho nebo více podlaží viz NOSNÉ PILÍŘE pod SABOTÁŽ (str. 751)

– Při vypuknutí požáru viz…

„Sabotáž?“ Lukas otočil několik listů a přečetl si cosi o hospodaření se vzduchem a o zadušení. „Kdo tohle celé sestavil?“

„Lidé, kteří zažili mnoho zlého.“

„Jako…?“ Nebyl si jistý, jestli to smí vyslovit, ale měl pocit, že tady dole je dovoleno porušovat tabu. „Jako lidé před povstáním?“

„Lidé před těmi lidmi,“ řekl Bernard. „Ti lidé.“

Lukas knihu zavřel. Zavrtěl hlavou a uvažoval, jestli tohle není nějaký žert, nějaký druh iniciace. Kněží obvykle mluvili srozumitelněji, než jak na něj působila tahle situace. Dětské knihy také.

„Nemám se snad tohle všechno naučit zpaměti, nebo ano?“

Bernard se zasmál. Jeho chování se oproti dřívějšku úplně změnilo. „Potřebuješ jenom vědět, co je v tom obsaženo, abys to mohl nalézt, až budeš potřebovat.“

„Co se tam píše o dnešním ránu?“ obrátil se k Bernardovi a náhle mu svitlo, že o tom, jak ho Juliette uchvátila a okouzlila, nikdo neví. Slzy na tvářích mu uschly; pocit viny z přivlastnění si jejích zakázaných věcí překonal stud, že se tak bezhlavě zamiloval do někoho, koho sotva znal. A nyní to tajemství odešlo z dohledu. Mohlo ho prozradit pouze zardění, které cítil ve tvářích, když si ho Bernard prohlížel a přemýšlel o jeho otázce.

„Strana sedmdesát dva,“ řekl Bernard. Z obličeje se mu vytratila veškerá dobrá nálada a nahradila ji předchozí rozmrzelost.

Lukas se obrátil zpět ke knize. Tohle je zkouška. Rituál přijetí za stín. Už je to dávno, co něco takového pod přísným pohledem zdroje vykonával. Začal listovat knihou a vzápětí zjistil, že pasáž, kterou hledá, následuje hned po Dohodě, na samém začátku Předpisů.

Našel určenou stránku. Na samém vrcholu tučným písmem stálo:

• V případě nezdařeného čištění:

A pod tím se řadila strašlivá slova do děsivého významu. Lukas si pokyn přečetl pro jistotu několikrát. Ohlédl se po Bernardovi a ten smutně přikývl. Lukas se vrátil k textu.

• V případě nezdařeného čištění: – Připrav se na válku.

ČTYŘICET OSM

Teď ubohá s mrtvými v hrobě žije!

Juliette vlezla za Sólem do otvoru v podlaze serverovny. Byl tam dlouhý žebřík a průlez do třicátého pátého patra, do té části třicátého pátého patra, o níž měla podezření, že není přístupná ze schodiště. Sólo jí to potvrdil, když proklouzli průlezem a vydali se klikatou a jasně osvětlenou chodbou. Muž podle všeho překonal zábrany a z úst se mu řinul nezadržitelný proud řeči nastřádané za léta samoty. Mluvil o serverech nad nimi a říkal věci, které Juliettě nedávaly smysl, dokud chodba nevyústila do místnosti plné nepořádku.

„Můj domov,“ prohlásil Sólo a rozpřáhl ruce. Na podlaze v jednom rohu ležela matrace, z níž přetékala změť polštářů a přikrývek. Dvě police sloužily jako vybavení provizorní kuchyně: nádoby s vodou, konzervované potraviny, prázdné sklenice a krabice. Místnost byla v hrozném

stavu a ohavně to tam páchlo, ale Juliette odhadovala, že to Sólo nevidí, ani necítí. Na stěně na opačné straně místnosti visela řada

polic zaskládaných kovovými krabicemi o velikosti větších kufříků na nářaďové soupravy, z nichž některé byly pootevřené.

„Žiješ tady sám?“ zeptala se Juliette. „Nikdo jiný tady není?“ Nemohla si pomoci, ale zaslechla ve vlastním hlase tón slabé naděje.

Sólo zavrtěl hlavou.

„Ani hlouběji?“ Juliette si prohlédla zranění. Krvácení už téměř ustalo.

„Nemyslím si,“ řekl. „Tedy, občas ano. Zjistím třeba, že chybí rajče, ale předpokládám, že to dělají krysy.“ Zadíval se do kouta

místnosti. „Nemohu je pochytat všechny,“ dodal. „Je jich pořád víc a víc…“

„Ale máš někdy pocit, že je vás tu víc? Že vás přežilo víc?“ Litovala, že se Sólo nedokáže soustředit.

„Jo.“Pohladil si vousy a rozhlédl se po místnosti, jako by pro ni měl něco udělat, něco, co se nabízí hostům. „Občas najdu věci na jiném místě. Najdu nějaké zapomenuté věci.Rozsvícená růstová světla. Potom si vzpomenu, že jsem to udělal já.“

Sám pro sebe se zasmál. Byla to první přirozená věc, kterou ho Jules viděla udělat, a usoudila, že to během těch let dělával často.

Člověk se směje buď proto, aby si uchoval zdravý rozum, anebo proto, že už zmíněnou snahu vzdal. V každém případě se směje.

„Myslel jsem si, že jsem ten nůž ve dveřích nechal já. Potom jsem našel trubku. Říkal jsem si, jestli ji tam nenechala nějaká opravdu,

opravdu velká krysa.“

Juliette se usmála. „Já nejsem krysa,“ poznamenala. Upravila na sobě ubrus, sáhla si na hlavu a přemítala, co se asi stalo s tím druhým pruhem látky.

Sólo se zamyslel, nejspíš nad jejími slovy.

„Jak je to dlouho?“ zeptala se.

„Třicet čtyři roků,“ odpověděl bez zaváhání.

„ Čtyřiatřicet roků? Jsi tady sám?“

Přikývl a ona měla pocit, že se pod ní propadá podlaha. Při představě takové doby strávené bez přítomnosti jiné osoby se jí zatočila

hlava.

„Kolik ti je let?“ zeptala se. Nezdál se jí o mnoho starší, než byla sama.

„Padesát,“ řekl. „Příští měsíc. To vím docela jistě.“Usmál se. „Povídat si je prima.“ Ukázal kolem sebe. „Někdy si povídám s věcmi a hvízdám si.“ Podíval se zpříma na ni. „Umím dobře hvízdat.“

Juliette si uvědomila, že se sama sotva narodila, když se to něco tady odehrávalo. „Jak jsi tady vlastně celé ty roky přežil?“ vyzvídala.

„Nevím. Nepočítal jsem s tím, že budu přežívat roky. Snažil jsem se přečkat hodiny. A ty přibývají. Jím. Spím. A…“ Zadíval se jinam,

přešel k jedné z polic a prohrabal plechovky, z nichž mnohé byly prázdné. Našel jednu s otevřeným víčkem a bez nálepky a nabídl jí ji.

„Fazole?“ zeptal se.

Jejím prvním impulzem bylo odmítnout, ale dychtivý výraz jeho zuboženého obličeje jí v tom zabránil. „Jistě,“ řekla a uvědomila si, jaký má hlad. Stále měla na jazyku chuť poloslané vody, štiplavost žaludečních šťáv, nezralé rajče. Přistoupila blíž, zalovila v nálevu v plechovce a vytáhla syrovou zelenou fazoli. Strčila ji do úst a rozžvýkala.

„A kakám,“ řekl ostýchavě, zatímco ji polykala. „To není hezké.“ Zavrtěl hlavou a také vylovil fazoli. „Jsem sám, takže vždycky chodím na mísu do koupelny nějakého bytu, dokud to tam nesmrdí tak, že tam nevydržím.“

„V bytě?“ podivila se Juliette.

Sólo se rozhlížel, kam má odložit plechovku. Nakonec ji postavil na podlahu do hromádky jiného smetí a staromládeneckého nepořádku.

„Nikde to nesplachuje. Není voda. Jsem sám.“ Tvářil se rozpačitě.

„Od tvých šestnácti,“ spočítala Juliette. „Co se tady před čtyřiatřiceti roky stalo?“

Rozhodil rukama. „To, co se stává vždycky. Lidi se zblázní. Stačí, aby se to stalo jednou.“ Usmál se. „Z toho, že jsme normální, nic nemáme, že? Já jsem se nikdy ničeho zvláštního nedočkal. Ani od sebe ne. Od sebe samého. Držím se a držím, zvládám další den, další rok a nikde žádná odměna. Být normální není nic skvělého. Nebýt blázen.“ Zamračil se. „A potom máš jeden špatný den a lituješ se, víš? Stačí jenom

jeden.“

Znenadání se posadil na podlahu, zkřížil nohy a začal žmoulat tkaninu lacláčů na vyboulených kolenou. „Naše silo mělo jeden špatný den.

A to stačilo.“ Vzhlédl k Juliettě. „Žádný pokrok za všechny ty roky. Nic. Nechceš se posadit?“

Ukázal na podlahu. Opět nedokázala odmítnout. Posadila se co nejdál od páchnoucího lůžka a opřela se zády o stěnu. Potřebovala toho hodně strávit.

„Jak jsi přežil?“ zeptala se. „Tedy ten špatný den. A potom.“

Okamžitě zalitovala, že se zeptala. Vědět to nebylo důležité. Ale měla takový pocit, že by to bylo lepší, možná proto, aby si udělala

představu, co ji čeká, a možná proto, že se bála, že přežívat na tomhle místě bude horší než zemřít venku.

„Byl jsem vyděšený,“ řekl. „Zdroj mého táty byl vedoucí úseku informačních technologií. Tohohle místa.“ Pokýval hlavou. „Táta byl

významný stín. Věděl o těchhle místnostech, jeden z možná dvou nebo tří lidí, kteří o nich věděli. Hned v prvních minutách boje mě sem strčil a dal mi svoje klíče. Odvedl pozornost a najednou ze mě byl jediný, kdo o tomhle úkrytu věděl.“ Na chvíli sklopil pohled do klína a potom jej zase zvedl. Juliette si náhle uvědomila, proč vypadá o tolik mladší. Nezpůsoboval to jenom jeho strach nebo ostýchavost – bylo to v očích.

Uvázl ve věčné hrůze svého utrpení z mládí. Jeho tělo jednoduše stárlo kolem neměnné slupky vyděšeného chlapce.

Olízl si rty. „Nikdo z nich to nezvládl, že? Z těch, kteří se dostali ven.“ Sólo pátral v jejím obličeji po odpovědích. Přímo cítila, jak

z něho prýští zoufalá naděje.

„Ne,“ řekla smutně a připomněla si, jaké to bylo, když se jimi brodila a přelézala je. Připadalo jí to, jako by se to stalo před celými týdny, ne před jediným dnem.

„Takže jsi je tam viděla? Mrtvé?“

Přikývla.

Sklonil hlavu. „Výhled dlouho nevydržel. V prvních dnech jsem se vyplížil nahoru jenom jednou. Pořád se ještě hodně bojovalo. Později jsem se vykrádal nahoru častěji a dál. Našel jsem spoustu brajglu, který nadělali. Ale mrtvolu jsem nenašel už…“ pečlivě se zamyslel, „… možná dvacet let.“

„Takže tu nějakou dobu byli i jiní?“

Ukázal ke stropu. „Občas sem přijdou. K serverům. A bojují. Bojovali všude. Postupem času to bylo čím dál tím horší, víš? Bojovali o jídlo, o ženy, kvůli boji samému.“ Zkroutil se v pase a ukázal do jiných dveří. „Tyhle místnosti jsou jako silo v silu. Upravené tak, aby se tu dalo vydržet deset let. Ale když jsi sólo, vydržíš déle.“ Usmál se.

„Co tím myslíš? Silo v silu?“

Přikývl. „Samozřejmě,“ řekl. „Promiň. Jsem zvyklý mluvit s někým, kdo toho ví stejně jako já.“ Mrkl na ni a Juliette pochopila, že tím myslí sebe sama. „Ty nevíš, co je silo.“

„Samozřejmě,že vím,“ odpověděla. „Narodila jsem se a vyrostla ve stejném místě, jako je tohle. Jenom hádám, že zatím máme stále dobré dny a neceníme si jich.“

Sólo se usmál. „Co je to tedy silo?“ zeptal se. Na povrch vybublal jeho puberťácký vzdor.

„Je to…“ Juliette hledala slova. „Je to náš domov. Budova jako ty za kopcem, jenom pod zemí. Silo je část světa, ve které se dá žít. Vnitřek,“ řekla s poznáním, že je obtížnější to definovat, než si myslela.

Sólo se zasmál.

„To je to, co to slovo znamená pro tebe. Jenže my pořád používáme slova, aniž bychom jim doopravdy rozuměli.“Ukázal k polici s kovovými krabicemi. „Všechno opravdové vědění je v nich. Všechno, co se kdy stalo.“ Střelil po ní pohledem. „Slyšela jsi někdy výraz ‚krávovina‘? Nebo ‚To je ale kráva‘?“

Juliette přikývla. „Samozřejmě.“

„Ale co je to kráva?“ zeptal se.

„Někdo hloupý. Nebo něco velkého.“

Sólo se zasmál. „Tolik toho nevíme,“ řekl. Prohlížel si nehty. „Silo není svět. Silo není nic. Tenhle výraz, svět, pochází z dávných časů, kdy ještě plodiny rostly venku, kam až oko dohlédlo.“ Přejel rukou nad podlahou, jako by naznačoval nějakou velkou rozlohu, „Z doby, kdy žilo víc lidí, než bys dokázala spočítat, kdy všichni měli spoustu dětí.“ Zvedl k ní hlavu. Mnul si ruce, skoro jako by se před ženou styděl mluvit o dělání dětí.

„Vypěstovali tolik jídla, že ani všichni ti lidé je nedokázali sníst, aspoň ne najednou,“ pokračoval. „Proto je ukládali do zásoby pro

případ horších časů. Shromažďovali víc zrnek obilí, než si umíš představit, a sypali je do obřích sil postavených na povrchu…“

„Napovrchu,“opakovala Juliette. „Sila.“ Měla pocit, že si to Sólo musí vymýšlet, že to je nějaký přelud, který si vypěstoval během těch desítek let osamění.

„Mohu ti ukázat obrázky,“ prohlásil vzdorně, jako by ho její pochyby rozčilovaly. Vstal a přistoupil k polici s kovovými krabicemi. Četl si malé bílé štítky a přejížděl po nich přitom prstem.

„Á!“ Jednu vzal – zdála se těžká – a přinesl jí ji. Západka na boku uvolnila víko a odhalila objemný předmět.

„Já sám,“ řekl, ačkoliv nepohnula ani svalem, aby mu pomohla. Naklonil krabici, nechal těžký předmět vypadnout do dlaně a zručně jej balancoval. Měl rozměry jako dětská knížka, ale byl desetkrát nebo dvacetkrát tlustší. Ale přesto to byla kniha. Viděla zázračně hladce ořezané hrany papíru.

„Hned to najdu,“ řekl. Obracel velké bloky listů a celé jmění potištěného papíru při každém překlopení vydatně žuchlo na jiná celá jmění. Potom zjemnil záběr a převracel listy po malých svazečcích a nakonec přešel na listování po jednotlivých stránkách.

„Tady,“ ukázal.

Juliette se přisunula blíž a podívala se. Byla to kresba tak přesná, že vypadala skoro jako živá. Bylo to jako dívat se na výhled z kavárny, nebo jako na něčí obrázek na průkazce, ale v barvě. Přemýšlela, jestli ta kniha má v sobě baterie.

„To je tak skutečné,“ zašeptala a pohladila ilustraci prsty.

„To je skutečné,“ opravil ji Sólo. „Je to fotografie.“

Juliette žasla nad barvami, nad zelenou loukou a modrým nebem, jež jí připomínaly lži, které viděla na falešných obrazech průzoru.

Uvažovala, jestli tohle je také podvržené. Vůbec to nevypadalo jako hrubé a rozmazané fotografie, které znala z vlastní zkušenosti.

„Tyhle stavby,“ ukázal Sólo na jakési velké bílé plechovky postavené na zemi, „jsou sila. Jsou v nich uložená semena na špatné časy. Než zase přijdou ty dobré.“

Podíval se na ni. Byli od sebe vzdáleni jenom několik decimetrů. Viděla kolem jeho očí vrásky, vnímala, do jaké míry vousy zakrývají jeho věk.

„Nevím jistě, co se mi tím snažíš říci,“ sdělila mu.

Ukázal na ni. Ukázal si na hruď. „My jsme semena,“ oznámil. „Tohle je silo. Uložili nás sem na špatné časy.“

„Kdo? Kdo nás sem uložil? A jaké špatné časy?“

Pokrčil rameny. „Ale nevyjde to.“ Zavrtěl hlavou, znovu se posadil na podlahu a zahleděl se na obrázky v tlusté knize. „Nemůžeš nechat semena tak dlouho ležet,“ dodal. „Ne v takové tmě. Kdepak.“

Vzhlédl od knihy, kousal se do rtu a oči mu přetékaly slzami. „Semena nezešílí,“ řekl jí. „Ta ne. Mají špatné dny a dobré dny, ale na

tom nezáleží. Necháš je pohřbená a opustíš je a ona dělají to, co semena dělávají, když je necháš příliš dlouho uložená…“

Zmlkl. Zavřel knihu a přitiskl si ji na prsa. Juliette přihlížela, jak se zlehka kolébá dopředu a dozadu.

„Co dělají semena, když je necháš příliš dlouho uložená?“ otázala se.

Zamračil se.

„Hnijeme,“řekl.„Všichni. Kazíme se tady dole a hnijeme tak důkladně, že už nikdy nevyklíčíme.“ Zamrkal a zvedl k ní hlavu. „Nikdy už nevyrosteme.“

ČTYŘICET DEVĚT

I kdybyste měl sílu dvaceti mužů,

vždy by vás to zmohlo.

Nejhorší bylo čekání za regály v zásobovacím úseku. Ti, kdo mohli, si zdřímli. Většinou se věnovali nervóznímu vtipkování. Knox neustále sledoval čas na hodinách na stěně a představoval si pohyb všech zúčastněných po silu. Nyní, když jeho lidé byli ozbrojeni, mohl jenom doufat v hladké a nekrvavé předání moci. Doufal, že dostanou odpovědi, že odhalí, co se děje v úseku IT – ti tajnůstkářští parchanti – a možná pomstí Jules. Ale věděl, že může dojít i k ošklivým věcem.

Viděl to na Marckově tváři, ve způsobu, jakým se díval na Shirly. V jeho zamračení, ve sklonu obočí, ve vráskách nad kořenem nosu bylo

poznat starosti. Vedoucí směny podřízený Knoxovi neskrýval obavy o svou ženu tak dobře, jak si pravděpodobně myslel.

Knox vytáhl svůj víceúčelový nástroj a vyklopil čepel. Vycenil zuby, aby v odrazu zkontroloval, jestli mu v nich neuvázlo něco z posledního jídla. Když nástroj uklízel, vynořila se zpoza regálů dívenka, jeden ze stínů v zásobování, aby jim oznámila, že mají návštěvu.

„Jakou mají barvu?“ zeptala se Shirly, když skupina sbírala zbraně a zvedala se na nohy.

Dívčina ukázala na Knoxe. „Modrou. Stejnou jako vy.“

Knox pohladil dívenku po hlavě a vklouzl mezi regály. Tohle bylo dobré znamení. Ostatní lidé z mechanického úseku tu byli v předstihu. Propletl se k pultu, zatímco Marck organizoval ostatní a budil několik zbývajících spáčů. Zarachotily další sbírané pušky.

Když Knox obcházel pult, uviděl předními dveřmi vcházet Pietera, jehož pustili dovnitř dva pracovníci zásobování, kteří střežili

odpočívadlo.

Podali si ruce a Pieter se usmál. Za ním se dovnitř trousili další pracovníci rafinerie, převlečení z obvyklých černých montérek do

nenápadnějších modrých.

„Jak to jde?“ zeptal se Knox.

„Schody drnčí provozem,“ odpověděl Pieter. Zhluboka se nadechl, až se mu vzedmula hruď, a potom ze sebe všechno vypustil. Knox si představil tempo, jaké udržovali, aby o tolik zkrátili dobu výstupu.

„Jsou všichni na cestě?“ Ustoupili s Pieterem stranou, zatímco se jejich dvě skupiny promíchávaly a pracovníci zásobování se představovali, nebo objímali ty, které už znali.

„Jsou.“ Přikývl. „Těm posledním dávám tak půl hodiny. Ačkoliv mám obavy, že klevety nosičů cestují ještě rychleji než my.“ Podíval se

ke stropu. „Vsadím se, že se už šíří nad našimi hlavami.“

„Podezření?“ zeptal se Knox.

„Jo jo. Zapletli jsme se do hádky u spodního trhu. Lidi chtěli vědět, co je to za povyk. Georgie si na ně otevřel hubu a myslel jsem, že

dojde i na rány.“

„Proboha, a to nejsme ještě ani ve střední sekci.“

„Jo. Nemůžu si pomoct, ale myslím si, že menší útok by měl větší šanci na úspěch.“

Knox se zamračil, ale chápal, proč si to Pieter myslí. Ten člověk byl zvyklý odvést velký kus práce jenom s hrstkou siláků. Ale už bylo

pozdě dohadovat se o plánu, který je v chodu. „Nu, výpadky už nejspíš začaly,“ řekl Knox. „Nezbývá nám nic jiného než upalovat za nimi

nahoru.“

Pieter vážně přikývl. Rozhlédl se po místnosti po mužích a ženách, kteří se vyzbrojovali a přebalovali svou výstroj pro další rychlý

výstup. „A předpokládám, že si máme cestu nahoru vymlátit.“

„Máme v plánu dát o sobě vědět,“ prohlásil Knox. „A to znamená udělat nějaký randál.“

Pieter poklepal šéfa po rameni. „No, v tom případě už vyhráváme.“

Odešel, aby si vyzvedl zbraň a doplnil polní láhev. Knox se připojil k Marckovi a Shirly u dveří. Ti bez pušek se ozbrojili hrozivě vyhlížejícími plochými železnými tyčemi, jejichž hrany se stříbrně leskly od ječivého opracování bruskou. Knox jen žasl nad tím, jak všichni instinktivně vědí, kterak vyrábět nástroje působící bolest. Dokonce i stíny ve svém mladém věku věděly, jak na to, nějak tu vědomost, tu schopnost ubližovat jeden druhému, vydolovaly z ukrutných hlubin své představivosti.

„Ostatní mají zpoždění?“ otázal se Marck Knoxe.

„Není to tak zlé,“ odvětil Knox. „Navíc to tahle parta zvládla v dobrém čase. Ostatní nás doženou. Vy jste, lidi, připraveni?“

Shirly přikývla. „Já bych vyrazila,“ řekla.

„Dobře. Vpřed a nahoru, jak se říká.“ Knox přejel místnost pohledem a pozoroval, jak se jeho mechanikové mísí se zaměstnanci zásobovacího úseku. Nemálo obličejů se obrátilo k němu a čekalo na nějaké znamení, možná na další proslov. Jenže Knox si žádný další nepřipravil. Jediné, co měl, byl strach, že vede dobré lidi na smrt, že tabu padají jedno za druhým ve splašeném sledu a že se to všechno děje příliš rychle. Když už jsou pušky vyrobené, kdo je odvyrobí?

Hlavně opřené o ramena se ježily nad zástupem jako špendlíky v jehelníčku. Některé věci, jako třeba vyslovené myšlenky, je téměř nemožné vzít zpět. A on si uvědomoval, že jeho lidé zanedlouho udělají ještě víc takových věcí.

„Za mnou,“ zabručel a hovor začal odumírat. Zašustily nasazované batohy, v kapsách zacinkaly nebezpečné věcičky. „Za mnou,“ pronesl znovu do ztichlé místnosti a jeho vojáci se za ním začali řadit. Knox se obrátil ke dveřím a pomyslel si, že tohle všechno opravdu jde na jeho triko. Ujistil se, že má pušku dobře zabalenou, zasunul si ji pod paži a krátce stiskl Shirly rameno, když mu otevřela a podržela dveře.

Venku u zábradlí stáli dva pracovníci zásobování a s výmluvou na výpadek proudu posílali pryč zřídkavé příchozí. Když se dveře otevřely, proniklo na schodiště jasné světlo a hluk strojů ze zásobovacího úseku a Knox viděl, co Pieter myslel tím, že šuškanda uhání rychleji než nohy. Nadhodil si batoh se zásobami – nástroje, svíčky a baterky měly budit zdání, že jdou na pomoc místo do války. Pod touto klamnou

vrstvou byly ukryty další náboje a ještě jeden granát a pro všechny případy i obvazy a mast tišící bolesti. Pušku měl zabalenou v pruhu látky a stále zastrčenou pod paží. Když věděl, co to je, připadalo mu takové maskování směšné. Když se ohlédl po ostatních, kteří pochodovali s ním, někteří ve svářečských zástěrách, jiní v ochranných přilbách, viděl, že jejich úmysly jsou až příliš zřejmé.

Nechali odpočívadlo i světlo linoucí se ze zásobovacího úseku za sebou a pustili se do výstupu. Několik lidí z mechanického úseku se převléklo do žlutých kalhot zásobování, aby lépe zapadli do prostředních pater. Hlučně stoupali po schodišti zšeřelém na noc a doléhající chvění provozu zespodu skýtalo Knoxovi naději, že je jeho zbylí lidé brzy doženou. Bylo mu líto jejich unavených nohou, ale připomínal si, že cestují nalehko.

Ze všech sil se snažil představovat si nadcházející ráno v co možná nejlepším světle. Třeba bude po bitce dřív, než zbytek jeho lidí dorazí. Třeba skončí už jenom jako vlna příznivců přicházejících na oslavy. Knox a McLainová už budou uvnitř zakázaných pater úseku IT, strhnou kryt ze záhadné mašinérie v něm a jednou provždy odhalí ta rotující ozubená kolesa zla.

Postupovali rychle, zatímco Knox snil o hladkém svržení stávající moci. Minuli jedno odpočívadlo, na kterém skupina žen věšela vyprané

prádlo na železné zábradlí, aby uschlo. Uviděly Knoxe a jeho lidi v modrých montérkách a postěžovaly si na výpadek proudu. Několik jeho pracovníků se zastavilo, aby jim předali zásoby a pustili do oběhu lži. Až na dalším podlaží si Knox všiml, že Marckovi z hlavně sklouzlo plátno. Upozornil ho na to a Marck to ještě před dalším odpočívadlem napravil.

Výstup se proměnil v mlčenlivá vyčerpávající muka. Knox před sebe pustil jiné a zkontroloval stav svých lidí. I za ty ze zásobování

pociťoval odpovědnost. Jejich životy závisí na rozhodnutích, která udělá. Bylo to přesně tak, jak říkal Walker, ten starý pošuk. Tohle je

ono. Povstání, stejně jako v pověstech z jejich mládí. A Knoxe náhle přepadl pocit příšerné spřízněnosti s těmi starými duchy, s oněmi předky z mýtů a legend. Muži a ženy už tohle kdysi podnikali – možná z jiných důvodů, možná se zalykali méně ušlechtilým hněvem, ale kdysi, v nějaké situaci, se konal obdobný pochod jako tento. Podobné boty na stejných schodech. Možná v některých případech i tytéž boty, jen s novými podrážkami. To vše za chřestění záludných nástrojů v rukou, které nebudou váhat je použít.

To náhlé propojení se záhadnou minulostí Knoxe polekalo. A ani to nebylo zase tak hrozně dávno, že? Necelých dvě stě let? Odhadoval,

že kdyby někdo žil tak dlouho jako Jahnsová, anebo třeba jako McLainová, pokryly by ten čas jen tři takové dlouhé životy. Trojí podání ruky od onoho povstání k tomuto. A co ty roky mezi? Ten dlouhý mír vložený mezi dvě války?

Knox zdvíhal nohy z jednoho schodu na další a přemýšlel o těchto věcech. Stal se špatným člověkem, takovým, o nichž slýchal v dětství? Anebo mu lhali? Příčilo se mu na to jenom pomyslet, ale nemohl popřít, že vede revoluci. A přesto z toho měl pocit, že dělá správnou věc. Pocit nutnosti. Co když muže a ženy, kteří vedli ten minulý střet, hřál v prsou stejný pocit?

PADESÁT

Když jsi tam dole, zdá se,

jako bych viděla mrtvého v hlubokém hrobě.

„Na přečtení toho všeho by člověk potřeboval deset životů.“

Juliette zvedla hlavu od hromady poházených plechovek a stohů tlustých knih. Na jejich stránkách plných hustého textu toho bylo k žasnutí víc než v kterékoliv dětské knížce jejího mládí.

Sólo se odvrátil od vařiče, na kterém ohříval polévku a převařoval vodu. Zamával kovovou lžící nad nepořádkem, který udělal, až z ní odstříkly kapky. „Myslím, že nebyly určené ke čtení,“ sdělil jí. „Aspoň ne tak, jak jsem je četl já, od začátku do konce.“ Olízl lžíci, ponořil ji zase do hrnce a zamíchal. „Všechno je vzhůru nohama. Je to spíš záloha zálohy.“

„Já nevím, co to znamená,“ přiznala Juliette. Podívala se do knihy na svém klíně, kde stránky zrovna zaplňovaly obrázky tvorů zvaných „motýli“. Měli komicky pestrá křídla. Přemítala, jestli byli velcí jako dlaň, nebo jako člověk. Teprve potřebovala získat povědomí o poměrech velikostí živočichů.

„Servery,“ řekl Sólo. „Cos myslela, že myslím? Záloha.“

Znělo to nervózně. Juliette ho pozorovala, jak se činí u sporáku, pohyby trhané a zběsilé, a uvědomila si, že to ona je zabedněná a nevědomá, nikoliv on. Měl přece všechny tyhle svazky, četl je desítky let, měl společnost předků, o jaké si ona mohla jenom nechat zdát. Jaké má ona sama zkušenosti? Život v temné díře spolu s tisíci stejně nevědomých divochů?

Pokusila se to mít na paměti, když ho pozorovala, jak si strká prst do ucha a potom si prohlíží nehet.

„Záloha čeho přesně?“ zeptala se konečně a téměř se bála, že zase přijde nějaká tajuplná odpověď.

Sólo našel dvě misky. Začal jednu otírat o lacl svých kalhot. „Záloha všeho,“ řekl. „Všeho, co víme. Všeho, co kdy bylo.“ Odložil misky a pootočil knoflíkem na vařiči.„Pojď za mnou,“ pokynul rukou. „Já ti to ukážu.“

Juliette zavřela knihu a uložila ji do krabice. Vstala a odešla za Sólem do sousední místnosti.

„Toho nepořádku si nevšímej,“ mávl rukou ke kopečku odpadků navršenému u jedné stěny. Vypadalo to na tisíc prázdných plechovek od jídla a páchlo to jako deset tisíc. Juliette nakrčila nos a potlačila dávivý reflex. Na Sóla to očividně žádný účinek nemělo. Stál vedle dřevěného stolku a probíral se obrovskými listy papíru s nákresy, zavěšenými na stěně.

„Kde je ta, kterou chci?“ uvažoval nahlas.

„Co to je?“ zeptala se uchváceně Juliette. Zahlédla nákres, který vypadal jako plán sila, ale nepodobal se tomu, který měli v mechanickém úseku.

Sólo se obrátil. Několik listů měl přehozených přes rameno a jeho tělo prakticky mizelo mezi dvěma vrstvami papíru. „Mapy,“ řekl. „Chci ti ukázat, kolik toho venku je. To se posereš.“

Zavrtěl hlavou a něco pro sebe zamumlal. „Promiň, tohle jsem nechtěl říct.“

Juliette ho ujistila, že jí to nevadí. Přidržovala si hřbet ruky u nosu. Zápach zkaženého jídla byl nesnesitelný.

„Tady je to. Podrž tenhle konec.“ Sólo jí podal roh půl tuctu listů papíru. Sám uchopil papíry na druhé straně a oba je odtáhli od stěny. Juliette měla sto chutí poukázat na to, že vzhledem ke kovovým průchodkám na spodní straně map nejspíš budou někde poblíž nějaké háčky nebo skoby na zavěšení, ale držela jazyk za zuby. Když otevřela ústa, měla pocit, že zápach hnijících konzerv je ještě horší.

„Tohle jsme my,“ řekl Sólo a ukázal na jedno místo na papíře. Všude se táhly klikaté čáry. Nevypadalo to jako mapa nebo plán čehokoliv, co Juliette kdy viděla. Působilo to spíš jako dětská čmáranice. Sotva by se někde našla přímá čára.

„Co to má znázorňovat?“ zeptala se.

„Hranice. Země!“ Sólo přejel rukama po jednom nepřerušovaném obrysu, který zabíral téměř třetinu nákresu. „Tohle všechno je voda,“ oznámil jí.

„Kde?“ Juliette už začínala od držení zvednutých map bolet ruka. Zápachu a hádanek na ni už bylo moc. Doléhalo na ni, že je daleko od domova. Hrozilo nebezpečí, že radost z přežití nahradí deprese z dlouhé a bídné existence, jež se před ní rýsovala na dlouhé roky dopředu.

„Tam venku! Pokrývá zemi.“ Sólo neurčitě ukázal na stěny. Když viděl, jak je Juliette zmatená, přimhouřil oči. „Silo, tohle silo, by

bylo asi tak velké jako jediný vlas na tvé hlavě.“ Poklepal na mapu. „Přímo tady. Všechna. Možná všichni, kdo jsme zbyli. O nic větší než můj palec.“ Položil prst na shluk čar. Juliette si pomyslela, že působí upřímně. Naklonila se blíž, aby viděla, ale on ji zatlačil zpět.

„Pusť je,“ řekl. Plácl ji přes ruku držící rohy papírů a uhladil mapy na stěně. „Tohle jsme my.“ Ukázal na jeden kruh na nejhořejším listu. Juliette zírala na řady a sloupce kruhů a odhadovala, že jich je něco přes čtyři desítky. „Silo sedmnáct.“

Posunul ruku nahoru. „Číslo dvanáct. Tady je osmička. A tady nahoře silo jedna.“

„Ne.“

Juliette zavrtěla hlavou a opřela se rukama o stolek, nohy slabé a nejisté.

„Ano. Silo jedna. Ty jsi nejspíš ze šestnáctky nebo z osmnáctky. Pamatuješ si, jak daleko jsi šla?“

Přitáhla si židličku a ztěžka se na ni posadila.

„Kolik kopců jsi přešla?“

Juliette neodpověděla. Přemýšlela o té druhé mapě a porovnávala měřítka. Co když má Sólo pravdu? Co když existuje nějakých padesát sil a všechna se dají zakrýt palcem? Co když měl Lukas pravdu, když říkal, jak daleko jsou hvězdy? Potřebovala někam zalézt, někde se schovat.

Potřebovala se trochu prospat.

„Kdysi jsem mluvil se silem číslo jedna,“ řekl Sólo. „Už dávno. Nevím jistě, jak se daří těm ostatním…“

„Počkej.“ Juliette se posadila zpříma. „Jak to myslíš, že jsi s nimi mluvil?“

Sólo se ani neotočil od mapy, jen s dětinským výrazem ve tváři přejížděl rukama od jednoho kruhu k druhému. „Zavolali. Kontrolovali

situaci.“ Odvrátil se od mapy i od Julietty a zahleděl se do nejzazšího kouta místnosti. „Nemluvili jsme dlouho. Neznal jsem všechny postupy. Neměli radost.“

„Dobře, ale jak jsi to udělal? Můžeme někomu zavolat teď? Byla to vysílačka? Mělo to anténku, takovou špičatou černou tyčku…?“

Juliette vstala, přistoupila k němu, popadla ho za rameno a otočila ho k sobě. Kolik toho ten člověk ví, co by jí mohlo pomoci, ale ona to

z něho nemůže dostat? „Sólo, jak jsi s nimi mluvil?“

„Po drátě,“ řekl. Udělal z dlaní misky a přiložil si je na uši. „Prostě do toho mluvíš.“

„Musíš mi to ukázat,“ vyzvala ho.

Sólo pokrčil rameny. Znovu prolistoval několik map, až našel tu, kterou chtěl, a ty horní přidržel na stěně. Byl to plán sila, který už

viděla, bokorys rozdělený na třetiny nakreslené vedle sebe. Pomohla mu přidržet ostatní listy, aby nepřekážely.

„Tady jsou dráty. Rozbíhají se všemi směry.“ Sledoval prstem tlusté svazky čar, které vycházely z vnějších zdí a vedly mimo okraj papíru. Byly označeny drobným písmem. Juliette se naklonila blíž; poznala řadu technických značek.

„Tyhle vedou elektřinu,“ řekla a ukázala na čáry označené klikatými symboly.

„Jo,“ přikývl Sólo. „My už vlastní elektřinu nemáme. Myslím, že si ji půjčujeme od ostatních. Všechno automaticky.“

„Vy ji berete od ostatních?“ Juliette byla čím dál tím rozmrzelejší. Kolik dalších věcí, které považuje za bezvýznamné, tenhle člověk ještě ví? „Chceš ještě něco dodat?“ zeptala se ho. „Nemáš třeba létající oblek, který mě může přenést zpátky do mého sila? Nebo jsou pod všemi podlažími tajné chodby, kterými by se tam dalo snadno projít?“

Sólo se zasmál a podíval se na ni, jako by se zbláznila. „Ne,“ řekl. „Pak by to bylo jenom jedno semeno, ne mnoho. Jeden špatný den by nás zničil všechny. A kromě toho bagry jsou mrtvé. Pohřbili je.“ Ukázal na jakýsi zastrčený kout, obdélníkový výběžek vyčnívající z okraje

mechanického úseku. Juliette se podívala důkladněji. Poznávala na první pohled každé patro hlubiny, ale tahle místnost neměla vůbec existovat.

„Co jsou to bagry?“

„Stroje, které vybíraly hlínu. Víš, přece ty, které vyhloubily tohle místo.“ Přejel rukou po délce sila shora dolů. „Asi byly moc těžké,

než aby je zase vytáhli, a tak je zalili do stěn.“

„Fungují?“ zeptala se Juliette. V hlavě se jí rodil nápad. Přemýšlela o dolech, o tom, jak pomáhala ručně těžit kámen. Přemýšlela o tom, jaký stroj dokázal vykopat celé silo, a zajímalo ji, jestli by se dal použít ke kopání mezi sily.

Sólo mlaskl. „Ani náhodou. Tam dole nefunguje nic. Všechno je na škvarek. A kromě toho…“ Sekl hranou ruky zhruba do poloviny hlubiny. „Spodek je zaplavený až do…“ Otočil se k Juliettě. „Počkej. Ty chceš ven? Někam odejít?“ Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Chci jít domů,“ prohlásila Juliette.

Vytřeštil oči. „Proč by ses vracela? Poslali tě pryč, ne? Zůstaň tady. Nechceme přece odejít.“ Škrábal se ve vousech a vrtěl hlavou.

„Někdo se o tomhle všem musí dovědět,“ sdělila mu Juliette. „Všichni ti ostatní lidé jinde. O všem tom prostoru okolo. Potřebují to vědět lidé v mém silu.“

„Lidé ve tvém silu už to vědí,“ opáčil.

Potutelně se na ni díval a Juliettě svitlo, že má pravdu. Představila si, kde právě v tomto silu stojí. Nacházejí se v srdci úseku informačních technologií, hluboko uvnitř opevněné místnosti mýtických serverů, v chodbě ukryté podservery, utajené pravděpodobně i před lidmi, kteří měli přístup do samého jádra tajemství sila.

Někdo v jejím silu to věděl. Pomáhal ta tajemství zachovávat celé generace. Sám a bez přispění kohokoliv rozhodoval o tom, co smějí a nesmějí vědět. Byl to tentýž člověk, který poslal Juliette na smrt, muž, který zabil kdovíkolik dalších…

„Pověz mi o těch drátech,“ řekla Juliette. „Jak jsi mluvil s jiným silem? Popiš mi každý detail.“

„Proč?“ zeptal se Sólo a jako by se před ní scvrkl. Oči mu zvlhly strachem.

„Protože bych někomu strašně ráda zavolala,“ prohlásila.

PADESÁT JEDNA

Nad příštím visí černá opona;

co dnešní den začal,druhý dokoná.

Čekání se nekonečně vleklo. Bylo to dlouhé ticho vyplněné svěděním pokožky na hlavě, stružkami potu a nepohodlím tíhy podepřené lokty, prohnutých zad a břicha položeného na tvrdém konferenčním stole. Lukas hleděl podél své hrozivé pušky přes rozbité skleněné okno zasedací

místnosti. V rámu zůstaly jako průhledné zuby třpytivé drahokamy úlomků. Lukasovi ještě teď zvonil v uších neuvěřitelný třesk Simsovy

zbraně, když okno rozstřelil. Stále cítil štiplavý pach střelného prachu ve vzduchu, viděl ustarané výrazy ostatních techniků. Ta zkáza mu

připadala tak zbytečná. Všechny tyhle přípravy, vydávání těžkých černých pušek ze skladiště, přerušení jeho rozhovoru s Bernardem, zprávy o lidech vycházejících z hlubiny, to všechno dávalo jen malý smysl.

Zkontroloval závěr na boku pušky a snažil se připomenout si pětiminutovou instruktáž, jíž se mu dostalo před několika hodinami. V komořeje náboj připravený k vystřelení. Zbraň je natažená. Další náboje čekají trpělivě v zásobníku.

A mládenci z ostrahy mu dali s novým technickým žargonem zabrat. Lukasův slovník překypoval novými výrazy. Přemýšlel o místnostech podservery, o stránkách a stránkách Předpisů, o řadách knih, které sotva zahlédl. Klesal pod tíhou toho všeho na mysli.

Další minutu cvičil zaměřování, hleděl podél hlavně a usazoval malý křížek v malém kruhu. Mířil na řadu křesel ze zasedací místnosti, jež byla vyvezena ke dveřím, aby posloužila jako zábrana. Podle toho, co věděl, mohli takhle čekat celé dny a nic se nemuselo stát. Už uplynul dlouhý čas od chvíle, kdy nějaký nosič přinesl aktuální zprávu o tom, co se děje dole.

Cvičně zlehka zasunul prst do lučíku a položil jej na spoušť. Snažil se smířit se s představou, že tu páčku stiskne, že bude čelit zpětnému rázu, před nímž je Sims varoval.

Bobbie Milner – sotva šestnáctiletý stín – vedle něho prohodil nějaký vtip a Sims je okřikl, aby drželi hubu. Lukas proti svému zahrnutí do té výtky neprotestoval. Ohlédl se po bezpečnostní brance, kde se mezi sloupky a nad kovovým služebním stolem ježily černé hlavně. Byl tam

i Peter Billings, nový šerif sila, a pohrával si se svou pistolí. Za šerifem stál Bernard a rozdával svým mužům pokyny. Bobbie Milner se vedle Lukase se zabručením zavrtěl, jak se snažil najít pohodlnější polohu.

Čekání. A další čekání. Všichni čekali.

Kdyby ovšem Lukas věděl, co se blíží, čekání by mu nevadilo.

Modlil by se, aby čekali věčně.

*

Knox vedl skupinu šedesátými patry jen s několika zastávkami na napití, převázání tkaniček a úpravu batohů. Minuli několik zvědavých

nosičů s nočními dodávkami, kteří na ně doráželi s dotazy, kam míří a co je s výpadky elektřiny. Všichni nosiči odcházeli nespokojení.

A snad i s prázdnou hlavou.

Pieter měl pravdu: schodiště drnčelo. Vibrovalo pochodem mnoha nohou. Ti, kdo žili výš, se všeobecně přesunovali nahoru, pryč od výpadků k příslibu energie, teplého jídla a horkých sprch. Knox a jeho lidé zatím za nimi mobilizovali jinou energii, aby rozdrtili stávající moc.

V padesátém šestém narazili na první potíže. Skupina farmářů stála před hydroponickou farmou a spouštěla přes zábradlí svazek elektrických šňůr, nejspíš k menší skupince, kterou Knoxovi lidé viděli o odpočívadlo níž. Když farmáři spatřili modré lacláče mechanického úseku, jeden z nich zavolal: „Hej, my vás krmíme, proč se nemůžete postarat, aby nám šla elektrika?“

„Promluvte si s IT,“ odpověděl Marck v čele řady. „Oni vyhazují pojistky. My děláme, co můžeme.“

„Tak to dělejte rychleji,“ řekl farmář. „Myslel jsem, sakra krysa, že jsme proto zrovna teď měli odstávku, aby k takovýmhle zádrhelům nedocházelo.“

„Do oběda to budeme mít,“ ujistila je Shirly.

Knox a ostatní dostihli čelo skupiny a na odpočívadle se vytvořila zácpa.

„Čím rychleji se tam nahoru dostaneme, tím dřív budete mít šťávu,“ vysvětlil Knox. Snažil se držet zakrytou pušku ledabyle jako každý jiný nástroj.

„A co kdybyste nám tedy pomohli s touhle přípojkou? V padesát sedmičce mají elektriku skoro celé ráno. Rádi bychom rozjeli čerpadla.“ Ukázal na svazek kabelů visící přes zábradlí.

Knox se zamyslel. To, o co ho ten člověk žádal, bylo technicky vzato nezákonné. Vymlouvat mu to by znamenalo zpoždění, ale schválit

mu to by mohlo vypadat podezřele. Byl si vědom toho, že na ně skupina McLainové čeká o několik pater výš. Na tempu a načasování záleželo všechno.

„Mohl bych postrádat dva ze svých lidí, aby vám pomohli. Jenom jako laskavost. A ne aby se mi později doneslo, že s tím mechanický úsek má za krysí drek co společného.“

„Na to kašlu,“ řekl farmář. „Já chci jenom, aby voda kolovala.“

„Shirly a Courtnee, ujměte se toho. Dožeňte nás, až budete moci.“

Shirly překvapeně otevřela ústa. Pohledem ho prosila, aby si to rozmyslel.

„Běž,“ dodal.

Marck k ní z boku přistoupil. Vzal manželce batoh a podal jí svůj víceúčelový nástroj. Neochotně si jej vzala, ještě chvilku se mračila

na Knoxe a otočila se k odchodu, aniž by jemu nebo svému manželovi řekla jediné slovo.

Farmář pustil kabely a udělal krok ke Knoxovi. „Hele, myslel jsem, že mi půjčíš dva…“

Knox po něm vrhl pohled dost nevraživý na to, aby muž zmlkl. „Chceš ty nejlepší, které mám?“ zeptal se. „Máš je.“

Farmář zvedl dlaně a ustoupil. Už bylo jenom slyšet, jak Courtnee a Shirly dupou po schodech dolů, aby koordinovaly činnost s lidmi na

spodním odpočívadle.

„Jdeme dál,“řekl Knox a nadhodil si batoh.

Muži a ženy z mechanického a zásobovacího úseku znovu vykročili kupředu. Za sebou nechali skupinu farmářů na odpočívadle padesát šest, která pozorovala dlouhý průvod vinoucí se nahoru.

Při spouštění elektrických kabelů bujela šuškanda. Nad hlavami těchto lidí se sbíraly mocné síly, koncentrovaly se špatné úmysly a mířily k něčemu opravdu hroznému.

A každý, kdo měl oči a uši, mohl říci: blíží se nějaké zúčtování.

*

Lukasovi se nedostalo žádného varování, žádného odpočítávání. Hodiny tichého očekávání, nesnesitelné nečinnosti, jednoduše znenadání vybuchly v násilí. Přestože mu bylo řečeno, že se má připravit na nejhorší, měl pocit, že po tak dlouhém čekání to přišlo jako o to větší překvapení.

Dvojkřídlé dveře třicátého čtvrtého patra rozrazil výbuch. Ocel se roztrhla jako papír. Lukas sebou při ostrém prásknutí trhl a ruka mu

sklouzla z pažby. Vedle něho se ozvala střelba. Bobbie Milner střílel do prázdna a křičel přitom strachem. Nebo možná vzrušením. Sims hulákal tak, že ten rachot přeřval, až to bylo k nevíře. Když palba ustala, něco prolétlo kouřem, nádobka poskakující k bezpečnostní brance.

Krátkou děsivou chvilku se nedělo nic – a potom nastal další výbuch jako rána do uší. Lukas málem upustil pušku. Dým u bezpečnostní branky nemohl úplně zakrýt nastalá jatka. Ve vstupní hale úseku IT zůstaly odpudivě ležet kusy lidí, které Lukas znal. Lidé, kteří za to byli odpovědní, začali vbíhat dovnitř dřív, než stihl zase uchopit pažbu, než stihl dostat strach z další možné exploze přímo před sebou.

Puška vedle něho znovu zaštěkala a tentokrát Sims nehulákal. Tentokrát se připojilo několik dalších zbraní. Lidé se pokoušeli protlačit mezi křesly, ale místo toho se hroutili do nich, jejich těla se otřásala, jako by někdo škubal za neviditelné nitě, a obloukem od nich odlétaly červené spršky jako vychrstnutá barva.

Přišli další. Velký muž s hrdelním řevem. Všechno se pohybovalo jakoby zpomaleně. Lukas viděl mužova ústa, propast uprostřed rozježeného plnovousu, hrudník široký jako dva muži. U pasu držel pušku. Vystřelil z ní na zničené stanoviště ostrahy. Lukas přihlížel, jak Peter Billings padá k zemi a drží se za rameno. Střepy skla v rámu před Lukasem se otřásaly, jak od konferenčního stolu práskala hlaveň za hlavní. To, že je okno rozbité, se náhle zdálo bezvýznamné. Prozíravý tah.

Muž to krupobití střel nečekal. Zasedací místnost byla léčka, boční útok. Velký chlap se otřásl po několika šťastných zásazích bezhlavé palby. Vousy se mu rozdělily v místech, kde měl ústa. Pušku měl zlomenou, v prstech lesklý náboj. Snažil se znovu nabít.

Zbraně úseku IT vysílaly střely rychleji, než se dalo počítat. Stačilo držet spoušť a pružiny a střelný prach vykonaly zbytek. Obr zápolil

s puškou, ale nabít se mu ji už nepodařilo. Zřítil se mezi křesla a ta se rozlétla po podlaze. Ve dveřích se objevila další postava, drobná žena. Lukas ji sledoval podél své hlavně a uviděl, jak se otočila a podívala se přímo na něj. Dým po výbuchu se nesl k ní a bílé vlasy jí vlály nad rameny, jako by dým byl její součástí.

Viděl její oči. Ještě nevystřelil, s ochablou čelistí přihlížel boji.

Žena se rozmáchla, aby jeho směrem něco hodila.

Lukas stiskl spoušť. Z pušky se zablesklo a zbraň poskočila. Během té dlouhé a strašlivé chvíle, kterou střele trvalo přelétnout místnost, si uvědomil, že je to jenom stará žena. A něco drží.

Granát.

Její tělo se zatočilo a prsa se zbarvila červeně. Předmět jí vypadl z ruky. Nastalo další děsivé čekání, objevili se další útočníci a vztekle křičeli, dokud výbuch neroztrhal křesla i lidi mezi nimi na kusy.

Lukas plakal, když druhý útok skončil nezdarem. Plakal, dokud neměl prázdný zásobník, plakal, když tápal po západce a zasouval do pažby nový zásobník, měl hořkou sůl na rtech, když natáhl závěr a vypustil další zlověstnou spršku kovu – o tolik pevnějšího a rychlejšího než těla, s nimiž se při svém letu setkával.

PADESÁT DVA

Časy bývaly, že též jsem masku nosil,

sličné dámě do ucha uměl věci pošeptat.

Bernarda probralo volání, oči ho pálily od dýmu, v uších mu zvonilo po dávném výbuchu.

Peter Billings jím třásl za ramena, volal na něj, ve vytřeštěných očích pod začouzeným obočím výraz strachu. Na lacláčích měl velkou, rezavě zbarvenou skvrnu od krve.

„Hrm?“

„Šéfe! Slyšíš mě?“

Bernard odsunul Peterovy ruce stranou a pokusil se posadit. Ohmatal se a hledal něco krvácejícího nebo zlomeného. V hlavě mu bušilo. Když odtáhl ruku od nosu, měl ji zakrvácenou.

„Co se stalo?“ zasténal.

Peter přidřepl vedle něj. Bernard uviděl Lukase stát opodál za šerifem s pohledem upřeným ke schodišti. Z dálky se ozýval křik a následovala palba.

„Máme tři mrtvé,“ řekl Peter. „A několik zraněných. Sims odvedl půl tuctu lidí na schodiště. Oni to schytali hůř než my. O hodně hůř.“

Bernard přikývl. Zkontroloval si uši a překvapilo ho, že nekrvácí i z nich. Lehkými doteky rukávu si otřel krev zpod nosu a poklepal

Petera po rameni. „Přiveď Lukase,“ řekl.

Peter se zamračil, ale přikývl. Promluvil s Lukasem a mladý muž poklekl vedle Bernarda.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Lukas.

Bernard přikývl. „Hloupé,“ řekl. „Nevěděl jsem, že mají pušky. A ty granáty jsem také mohl předvídat.“

„Klid.“

Bernard zavrtěl hlavou. „Neměl jsi tady být. Hloupé. Mohli jsme na to doplatit oba.“

„Nedoplatil na to ani jeden z nás, šéfe. Zahnali jsme je po schodišti dolů. Myslím, že je po všem.“

Bernard ho poklepal po předloktí. „Pomoz mi k serveru,“ řekl. „Tohle budeme muset ohlásit.“

Lukas přikývl. Věděl, který server Bernard myslí. Pomohl Bernardovi vstát a podepřel ho rukou kolem zad. Peter Billings se mračil, když ti dva spolu vrávorali zakouřenou chodbou.

„Nevypadá to dobře,“ řekl Bernard, sotva byli z doslechu ostatních.

„Ale vyhráli jsme, ne?“

„Ještě ne. Škody se neomezí na to, co se stalo tady. Dnes ještě ne. Budeš muset zůstat chvíli dole.“ Bernard se ušklíbl a pokusil se jít

sám. „Nemůžeme riskovat, že se něco přihodí nám oběma.“

Lukas se zatvářil nešťastně. Zadal u velkých dveří svůj kód, vytáhl z kapsy průkaz, otřel z něho i ze své ruky něčí krev a projel jej

snímačem.

„Rozumím,“ řekl konečně.

Bernard věděl, že si vybral toho správného. Nechal Lukase zavřít těžké dveře a sám se vydal k nejzazšímu serveru. Jednou zavrávoral a narazil do čísla osm, opřel se a počkal, až ho závrať přejde. Lukas ho předehnal, a než Bernard došel na konec místnosti, už lovil z kapsy svůj univerzální klíč.

Bernard se opřel o stěnu a čekal, než Lukas otevře server. Byl stále příliš otřesený, než aby si všiml blikajícího kódu na předním panelu

serveru. Uši měl stále plné přeludu zvonění, než aby si všiml pravého vyzvánění.

„Co to znamená?“ zeptal se Lukas. „Ten zvuk?“

Bernard se na něj zmateně podíval.

„Požární poplach?“ ukázal Lukas na strop. Bernard to konečně uslyšel. Dopotácel se k zadní stěně serveru, a když Lukas odemkl poslední zámek, odstrčil mladého muže z cesty.

Jak je něco takového pravděpodobné? Vědí to snad už? Bernardův život v pouhých dvou krátkých dnech úplně vykolejil. Sáhl do plátěné brašny, vytáhl náhlavní soupravu a nasadil si ji na rozbolavělé uši. Zasunul konektor do zdířky označené „1“ a překvapilo ho, že uslyšel pípání. Tahle linka zvoní. On navazuje kontakt.

Spěšně konektor vytáhl, aby volání ukončil, a zjistil, že nebliká kontrolka nad „1“, nýbrž kontrolka nad „17“.

S Bernardem se zatočila místnost. Volá ho mrtvé silo. Někdo přežil? Po tolika letech? S přístupem k serverům? Když naváděl konektor do zdířky, ruka se mu třásla. Lukas za ním se na něco ptal, ale Bernard mu přes sluchátka nerozuměl ani slovo.

„Haló?“ zakrákal. „Je tam někdo?“

„Haló,“ řekl hlas.

Bernard si upravil sluchátka. Zamával na Lukase, aby, sakra, ztichl. V uších mu stále zvonilo, z nosu mu tekla krev do úst.

„Kdo je tam?“ zeptal se. „Slyšíš mě?“

„Slyším tě,“ řekl hlas. „Jsi ten, kdo si myslím?“

„Kdo tam, do hajzlu, je?“ zaprskal Bernard. „Jak to, že máš přístup k…“

„Poslal jsi mě ven,“ řekl hlas. „Poslal jsi mě na smrt.“

Bernardovi přestaly sloužit nohy. Dřepl si na zem. Šňůra od soupravy se napnula a málem mu strhla sluchátka z uší. Sáhl po nich a snažil se ten hlas zařadit. Lukas ho držel v podpaží, aby nespadl na záda.

„Jsi tam?“ zeptal se hlas. „Víš, kdo jsem?“

„Ne,“ řekl. Ale věděl to. Bylo to nemožné, ale věděl to.

„Poslal jsi mě na smrt, ty hajzle.“

„Znala jsi pravidla!“ zaječel Bernard na ducha. „Znala jsi je!“

„Sklapni a poslouchej, Bernarde. Drž tu svou zatracenou hubu a moc dobře mě poslouchej.“

Bernard čekal. V ústech cítil měděnou chuť vlastní krve.

„Přijdu si pro tebe. Vracím se domů a budu čistit.“

Svět ani zákon tobě nepřejou.

Od zlosyna je vzdálen mnoho mil.

Veškeren žal nám bude sloužit

v budoucích dobách k sladkým hovorům.

Slepotou poražený nezapomněl

na drahý poklad ztraceného světla.

Plamen plamenem se zhasí,

žalosti nová ouzkost ulevuje.

Historyje velmi smutná

Romeuse a Julietty

ČÁST PÁTÁ

UVĚZNĚNÍ

PADESÁT TŘI

Marck klopýtal dolů po velkém schodišti, ruka mu sjížděla po chladném zábradlí, pušku měl pod paží, nohy mu klouzaly v krvi. Sotva slyšel křik, který k němu doléhal ze všech stran: sténání raněných, napůl vlečených dolů po schodech, vyděšené výkřiky zvědavých hloučků na každém

odpočívadle, jež byly svědky jejich průchodu, nebo násilí slibující pokřik mužů pronásledujících jeho i jeho zbylé mechaniky z patra do patra.

Zvonění v uších přehlušilo většinu toho hluku. To ten výbuch, ten děsný výbuch. Ne ten, který roztrhal dveře úseku IT – na ten byl připraven, krčil se s ostatními. A nebyl to ani druhý granát, ten, který Knox hodil hluboko do nepřátelského doupěte. Byl to ten poslední, ten, který nečekal, ten, který vypadl z ruky té drobné bělovlasé ženě ze zásobování.

Granát McLainové. Vybuchl přímo před ním a připravil ho o sluch, stejně jako ji připravil o život.

A Knox,ten neochvějný a spolehlivý vedoucí mechanického úseku – jeho šéf, jeho dobrý přítel – je pryč.

Zraněný a vyděšený Marck pospíchal po schodech dolů. Do bezpečí hlubiny měl ještě daleko – a zoufale toužil najít svou ženu. Soustředil se na to víc než na minulost, snažil se nemyslet na explozi, která mu vzala přátele, zhatila jejich plány, pohřbila jakoukoliv šanci na spravedlnost.

Shora k němu dolehly tlumené výstřely následované pronikavým řinčením střel dopadajících na ocel – díky Bohu jenom na ocel. Marck se držel dál od vnějšího zábradlí, aby se nevystavoval střelcům, kteří je lovili z vyšších odpočívadel svými hladce střílejícími puškami. Dobří lidé z mechanického a zásobovacího úseku bojovali na útěku už víc než tucet pater; Marck v duchu prosil muže nahoře, aby přestali, aby jim dali šanci oddechnout si, ale boty a střely se stále přibližovaly.

O půl patra níž dohonil tři pracovníky zásobování, z nichž prostřední byl raněný. Druzí dva ho nesli, rukama byl zavěšený na jejich ramenou a zadky jejich žlutých lacláčů skrápěla jeho krev. Křikl na ně, aby se nezastavovali, ale svůj hlas neslyšel, jenom jej cítil v krku.

Část té krve, po které mu klouzaly nohy, byla jeho vlastní.

Se zraněnou rukou přitisknutou k hrudi a puškou zachycenou v ohbí lokte se Marck držel druhou rukou zábradlí, aby nespadl po hlavě ze

strmých schodů. Za ním už nezůstali žádní spojenci, tedy žádní dosud živí. Po poslední přestřelce poslal ostatní napřed a sám sotva vyvázl.

A přesto nepřátelé neúnavně postupovali. Marck se tu a tam zastavoval, zápolil s nespolehlivou municí, zasouval náboje do komory a divoce střílel nahoru šachtou, jenom aby něco dělal. Aby je zpomalil.

Zastavil se, aby nabral dech, naklonil se přes zábradlí a obrátil pušku vzhůru. Náboj selhal. Střely, které k němu přibzučely z druhé

strany, nikoliv.

Přikrčil se ke středovému sloupu schodiště a obětoval chvilku na přebití zbraně. Jeho puška nebyla jako ty jejich. Dala vždy jen jednu

ránu a špatně se jí mířilo. Oni měli moderní věcičky, o kterých nikdy neslyšel, z nichž vycházely výstřely rychlostí tepu vyděšeného srdce.

Přesunul se k zábradlí, podíval se na odpočívadlo pod sebou a uviděl zvědavé obličeje v pootevřených dveřích, prsty zaklesnuté za okraj

ocelové zárubně. Tady je to. Odpočívadlo padesát šest. Poslední místo, kde naposledy viděl svou ženu.

„Shirly!“

Zavolání jejího jména dovrávoral čtvrt obrátky dolů, až se ocitl na úrovni odpočívadla. Držel se vnitřní strany schodů, mimo dohled pronásledovatelů, a pátral mezi tvářemi ve stínech.

„Moje žena!“ zahulákal přes odpočívadlo s rukou přiloženou k ústům. Zapomněl, že v uších zvoní jenom jemu, kdežto jim ne. „Kde je?“

V hloučku ukrytém do šera se pohnula jedna ústa. Hlas zněl vzdáleně a nesrozumitelně.

Někdo jiný ukázal dolů. Obličeje se stáhly a dveře se zabouchly, když kolem hvízdla další odražená střela; schodiště se třáslo všemi těmi

vyděšenými botami dole a pronásledujícími nahoře. Marck přejel pohledem nelegální kabely svěšené přes zábradlí a vzpomněl si na farmáře, kteří chtěli krást elektřinu o patro níž. Spěšně se se svou zoufalou touhou najít Shirly vydal podél tlustých kabelů po schodech dolů.

O patro níž, přesvědčený, že jeho manželka je uvnitř, se Marck odvážil přeběhnout přes otevřené prostranství odpočívadla. Přitiskl se ke dveřím. Zazněly výstřely. Marck popadl kliku, zatáhl a křičel její jméno do uší stejně hluchých, jako byly ty jeho. Dveře cukly, ale

svalnatá zábrana neviděných rukou je držela pevně. Zabouchal naplocho na skleněné okénko, zanechávaje na něm růžový otisk dlaně, a křičel na ně, ať mu otevřou, ať ho pustí dovnitř. U nohou mu zabubnovaly nedočkavé střely – jedna z nich zanechala šrám na spodku dveří. Přikrčil se, zakryl si hlavu rukama a odpelášil zpátky na schodiště.

Marck se přinutil pokračovat v sestupu. Jestli je Shirly za těmi dveřmi, bude na tom nejspíš lépe. Může se zbavit kompromitující výstroje a vmísit se mezi ostatní, dokud se situace neuklidní. Jestli je dole, musí si za ní Marck pospíšit. Každopádně jediný přijatelný směr byl dolů.

Na dalším odpočívadle opět dohonil ty tři zaměstnance zásobování, které potkal předtím. Zraněný muž seděl na podlážce, oči vytřeštěné. Zbylí dva se k němu nakláněli a boky měli zakrvácené od toho, jak ho podpírali. Jedním z nich byla žena, kterou si Marck matně pamatoval z pochodu nahoru. Když se Marck zastavil a nabídl jim pomoc, podívala se na něj očima plnýma mrazivého ohně.

„Ponesu ho,“ křikl a poklekl vedle raněného.

Žena něco řekla. Marck zavrtěl hlavou a ukázal si na uši.

Zopakovala to s přehnanými pohyby rtů, ale Marck z toho nebyl schopen nic vyčíst. Vzdala to, vzala ho za rameno a odstrčila ho. Zraněný muž se držel za břicho a červená skvrna se mu rozlévala od žaludku až do rozkroku. Rukama držel něco, co odtamtud trčelo ven, malé kolečko otáčivě připevněné na ocelové tyčce. Noha křesla.

Žena vytáhla ze svého batohu granát, jednu z těch trubek, které slibovaly tolik zkázy. S vážným výrazem jej předala zraněnému a ten jej roztřesenýma rukama s pobledlými klouby uchopil.

Ti dva lidé ze zásobování odtáhli Marcka pryč – pryč od muže s velkým úlomkem kancelářského nábytku trčícím z krvácejícího břicha. Řev mu připadal vzdálený, ale on věděl, že jsou blízko. Že mu skoro křičí do ucha. Uvědomil si, že ho táhnou pozpátku, ale nemohl odtrhnout oči od prázdného výrazu v obličeji zraněného a k smrti odsouzeného muže. Jeho pohled se střetl s Marckovým. Muž držel granát daleko od sebe, prsty svíral kolem toho strašlivého ocelového válečku, zuby měl hrozivě zaťaté.

Marck pohlédl vzhůru schodištěm, odkud se konečně plížily boty, objevily se v zorném poli, černé a nezakrvácené, neúnavný nepřítel s velkou převahou. Scházel dolů po krvavé stopě, kterou za sebou zanechali Marck a ostatní, a přicházel si pro ně se svou municí, jež nikdy

neselhávala.

Napůl vlečený ostatními klopýtal pozpátku po schodišti, jednu ruku položenou na zábradlí, a očima zabloudil k otevírajícím se dveřím

za mužem, kterého nechali za sebou.

Objevila se v nich mladá tvářička, zvědavý chlapec, který se hrnul ven, aby se podíval. Les dospělých rukou se natahoval, aby ho vtáhl zpátky.

Marcka po točitých schodech odtáhli příliš daleko, než aby viděl, co se dělo dál. Ale jeho sluch, třebaže otupělý, zachytil praskání

a bubnování palby a potom výbuch, ohlušující explozi, jež otřásla velkým schodištěm, podtrhla jemu i ostatním nohy a přirazila ho

k zábradlí. Jeho puška se s rachotem svezla k okraji – Marck se po ní vrhl a chytil ji dřív, než stihla přepadnout do volného prostoru.

Omráčeně zatřásl hlavou, zvedl se na všechny čtyři a podařilo se mu pomalu postavit. Jako beze smyslů vrávoral dolů po třesoucích se

schodech, jež mu pod nohama zvonily a vibrovaly, jak silo kolem nich všech dál kroužilo spirálou do temného šílenství.

PADESÁT ČTYŘI

První chvíle skutečného odpočinku přišla o několik hodin později u zásobovacího úseku na horním okraji hlubiny. Mluvilo se o opěrném bodu na zdejší úrovni, o vybudování nějaké barikády, ale nebylo jasné, jak by se dalo zablokovat celé schodiště tak, aby nezůstal otevřený prostor mezi zábradlím a betonovým válcem za ním. Touto mezerou hvízdaly střely, tady končili svůj život skokani a nepřítel by jistě našel nějaký

způsob, jak tudy proniknout dolů.

Marckovi se během posledního úseku útěku zotavil sluch natolik, že slyšel rytmické dupání vlastních bot, své bolestné hekání a vyčerpané lapání po dechu. Uslyšel někoho oznamovat, že poslední exploze poničila schodiště a zabránila pronásledování. Ale na jak dlouho? Jak rozsáhlé je poškození? Nikdo nevěděl.

Na odpočívadle rostlo napětí; zprávy o smrti McLainové zásobovací úsek zneklidnily. Zranění ve žlutých lacláčích byli vpuštěni dovnitř, ale mechanikům bylo sděleno – a nijak šetrně –, že jejich ranění si mají hledat ošetření raději níž. Tam, kam patří.

Marck se proplétal mezi těmito hádkami a hlasy mu stále připadaly poněkud tlumené a vzdálené. Vyptával se každého na Shirly a několik lidí ve žlutém krčilo rameny, jako by ji neznali. Jeden chlapík se nechal slyšet, že už se vydala dolů s několika zraněnými. Musel to říci ještě podruhé, hlasitěji, než si Marck byl jistý, že ho opravdu slyšel.

Byla to dobrá zpráva a on něco takového předpokládal. Obrátil se k odchodu, když tu se jeho žena bez varování vynořila ze zneklidněného

zástupu. Polekalo ho to.

Když ho poznala, vytřeštila oči. A potom jí pohled padl na jeho zraněnou paži.

„Proboha!“

Objala ho a přitiskla mu obličej ke krku. Marck ji k sobě jednou rukou přitáhl, puška zůstala mezi nimi a její hlaveň ho chladila do

rozechvělé tváře.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Visela mu na krku. Opřela se mu čelem o rameno a řekla něco, co neslyšel, jenom cítil na kůži. Poodtáhla se, aby si prohlédla jeho paži.

„Neslyším,“ řekl jí.

„Je mi dobře,“ řekla hlasitěji. Zavrtěla hlavou, vlhké oči dokořán. „Nebyla jsem tam. Nebyla jsem u ničeho závažného. Je to s Knoxem

pravda? Co se stalo? Jak zlé to bylo?“

Zabývala se jeho zraněním a on měl z doteku jejích rukou dobrý pocit – byly silné a jisté. Zástup řídl, jak pracovníci mechanického

úseku ustupovali po schodech níž. Několik lidí ve žluté barvě zásobování si měřilo Marcka chladným pohledem a prohlíželo si jeho zranění, jako by měli obavy, že to za chvíli bude jejich problém.

„Knox je mrtvý,“ řekl jí. „McLainová také. A několik dalších. Byl jsem přímo u toho, když to bouchlo.“

Podíval se na svou paži, již ona zatím obnažila s trháním rozervaného a zakrváceného nátělníku.

„Postřelili tě?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Nevím. Semlelo

se to moc rychle.“ Ohlédl se přes

rameno. „Kam všichni jdou? Proč

se nezabedníme tady?“

Shirly vycenila zuby a pohodila hlavou ke dveřím, v nichž stály žluté lacláče ve dvou řadách za sebou. „Myslím, že nás tu nechtějí,“

řekla tak hlasitě, aby ji slyšel. „Tu ránu musím vyčistit. Myslím, že v sobě máš kus granátu.“

„Jsem v pořádku,“ ohradil se. „Jenom jsem tě hledal. Měl jsem hroznou starost.“

Viděl, že jeho žena pláče. Souvislé stružky slzí mezi krůpějemi potu.

„Myslela jsem, že jsi po smrti,“ řekla. Musel jí odečítat ze rtů, aby tomu rozuměl. „Myslela jsem, že tě… že jsi…“

Kousala se do rtu a hleděla na něj s nezvyklým strachem. Marck svou ženu nikdy neviděl vyvedenou z míry, ani při netěsnosti venkovních dveří, ani při závalu v dole, který uvěznil několik jejich blízkých přátel, dokonce ani když Juliettu poslali čistit. Ale nyní byla v jejím výrazu patrná spousta hrůzy. A to ho vyděsilo tak, jako to nedokázaly ani granáty, ani střely.

„Musíme si pospíšit za ostatními,“ řekl a vzal ji za ruku. Cítil nervozitu na odpočívadle, vnímal pohledy, které naléhaly, aby vypadli.

Když shora opět zaznělo hulákání a zaměstnanci zásobování ustoupili do bezpečí za své dveře, Marck věděl, že krátká chvíle úlevy je pryč. Ale to nevadí. Našel svou ženu. Nic se jí nestalo. Teď už mu nikdo nemohl nijak ublížit. Když spolu dorazili do stotřicátého devátého patra, Marck věděl, že to zvládli. Jeho nohy to nějakým zázrakem vydržely. Ztráta krve ho nezastavila. Manželka mu pomáhala, minuli poslední

odpočívadlo před mechanickým úsekem a jediné, na co dokázal myslet, bylo, jak udržet obranu proti těm parchantům, kteří na ně shora střílejí. V mechanickém úseku budou mít elektřinu, početní převahu a výhodu domácího terénu. A navíc, což bylo nejdůležitější, si budou moci obvázat rány a trochu si oddechnout. To zoufale potřeboval: odpočinek.

Na posledních schodech klopýtl a málem upadl. Jeho nohy nebyly zvyklé na konec sestupu, na rovný kus podlahy místo dalšího schodu, na který je třeba se spustit. Když se mu podlomila kolena a Shirly ho zachytila, konečně si všiml návalu lidí u bezpečnostního stanoviště ve

vchodu do mechanického úseku.

Personál, který zůstal dole, zatímco ostatní pochodovali nahoru do boje, se činil. Přes celé široké strážní stanoviště byly napevno

navařeny ocelové desky. Pláty s vystupujícími kosočtverečky se tyčily od podlahy ke stropu, od stěny ke stěně. Na jednom okraji sršely jiskry, jak někdo uvnitř dokončoval práci. Náhlý příval uprchlíků a raněných se zde slil v zástup zoufale toužící proniknout dovnitř. Mechanikové se strkali a naráželi do bariéry. Šílení strachem křičeli a bušili do ocelových plátů.

„Co je, sakra?“ vykřikl Marck. Následoval Shirly, když se vtlačila do zadních řad lidí. Vpředu se někdo plazil po podlaze, po břiše se

soukal do nejužšího možného otvoru, obdélníku ponechaného pod turniketem, který byl jen tak široký, aby se jím dalo prolézt dovnitř a aby se dal snadno bránit.

„Klid! Počkejte, až na vás přijde řada,“ vykřikl někdo vpředu.

Mezi ostatními byly promíchány i žluté lacláče. Některé patřily mechanikům, kteří se přestrojili, jiné podle všeho pracovníkům ze zásobování,kteří pomáhali raněným, přidali se ke špatnému hloučku, anebo nevěřili v bezpečí svých pater.

Když se Marck snažil dovést Shirly do fronty, zazněl výstřel a nedaleko pleskla a zarachotila horká kulička olova. Marck změnil směr a zatáhl ji zpět ke schodům. Tlačenice u nemožně malého vstupního otvoru zuřivě zhoustla. Na obou stranách otvoru bylo hodně křiku, lidé na vnější straně volali, že po nich střílí, ti na druhé straně hulákali: „Jeden po druhém!“

Několik lidí leželo na břiše a drápalo se do malé díry. Jednomu se podařilo prostrčit otvorem ruce a vzápětí ho po ocelové mřížce vtáhli dovnitř a zmizel v temnotě. Dva další se přetlačovali o pořadí. Třeskl další výstřel a někdo upadl, chytil se za rameno a ječel: „Chytil

jsem to!“ Zástup se rozprchl. Několik lidí uteklo pod schody, kde je před palbou chránily stupně nad hlavou. Mezi ostatními se šířil chaos, jak se všichni snažili procpat prostorem záměrně určeným k tomu, aby se jím mohl protáhnout vždycky nanejvýš jeden člověk.

Shirly vykřikla a stiskla Marckovi loket. Nedaleko postřelili dalšího. Mechanik padl na zem a zkroutil se bolestí do klubíčka. Shirly křičela na manžela, ptala se ho, co by měli dělat.

Marck shodil batoh, políbil ji na tvář a s puškou v rukou se rozběhl po schodech nahoru. Pokoušel se je brát po dvou, ale nohy měl příliš

rozbolavělé. Práskl další výstřel a následovalo zazvonění odrazu minuvší střely. Vlastní tělo mu připadalo neuvěřitelně těžké a pomalé jako ve špatném snu. S puškou napřaženou se přiblížil k odpočívadlu číslo sto třicet devět, ale střelci se nacházeli dál, zasypávali dav palbou

z vyšších poloh.

Zkontroloval, zda má v podomácku vyrobené pušce nový náboj, natáhl ji a bokem se nasunul na odpočívadlo. Nad ním se přes zábradlí naklánělo několik mužů v šedých lacláčích ostrahy a hlavněmi mířili dolů na podlahu nejvyššího patra mechanického úseku. Jeden z mužů poklepal na souseda a ukázal na Marcka. Ten to všechno pozoroval podél hlavně své pušky.

Vystřelil a shora spadla černá puška. Paže jejího majitele se ochable zakývaly přes zábradlí, svezly se dozadu a zmizely z dohledu.

Rozpoutala se palba, ale to už se vrhl zpět na schody. Zuřivý pokřik nad ním i pod ním zesílil. Marck dorazil na opačnou stranu schodiště

od místa, kde ho shora viděli naposled, a podíval se dolů. Zástup u ochranné bariéry zřídl. Další a další lidé byli vtahováni dovnitř. Uviděl Shirly, jak hledí nahoru a stíní si oči před světly na schodišti.

Za ním zadupaly boty. Marck znovu nabil, otočil se a zamířil na nejvyšší schod, na který po stoupavé spirále dohlédl. Čekal na to, co k němu mířilo.

Když se objevila první bota, připravil se, počkal, až mu muž před ústím hlavně vystaví větší část těla, a pak stiskl spoušť.

Další černá puška zarachotila na schodech a propadla zábradlím; další muž klesl na kolena.

Marck se otočil a dal se na útěk. Zbraň mu vyklouzla z ruky, připletla se mu při pádu pod nohy a uhodila ho přes holeně. Nezastavil se, aby ji chytil. Sklouzl po schodech, ztratil půdu pod nohama, přistál na zadku a zase se vyšvihl na nohy. Snažil se brát schody po dvou, utíkal jako ve snu, ne dost rychle, nohy jako zrezavělé…

Něco za ním prásklo, tlumený třesk, a někdo ho kdovíjak dohonil, bouchl ho do zad, uhodil ho.

Marck se rozplácl na břiše, sjížděl drncavě ze schodů, brada mu bouchala do ocelových stupňů. Ústa měl plná krve. Snažil se lézt po

čtyřech, dostal nohy pod sebe a potácel se kupředu.

Další zaburácení, další bouchnutí do zad, pocit, že ho něco současně kouslo a koplo.

Takový je to tedy pocit, když tě střelí, pomyslel si otupěle. Svezl se z několika posledních schodů, ztratil cit v nohou, zřítil se na

podlahový rošt.

Dno šachty bylo téměř prázdné. Jedna osoba stála vedle té malé díry. Další byla napůl uvnitř a kopala nohama.

Marck viděl, že je to Shirly. Ležela na břiše a dívala se na něj. Oba leželi na podlaze. Bylo to tak pohodlné. Ocel ho chladila do tváře. Nebyly tu žádné další schody, po kterých by běžel dolů, žádné náboje k nabíjení, nebylo tu na koho střílet.

Shirly křičela. Nebyla tak spokojená jako on, že tam leží.

Natahovala jednu ruku ven z toho malého černého obdélníku, natahovala se po něm skrz hrubý zářez v ocelových deskách. Její tělo klouzalo dovnitř, vtahované nějakou silou z druhé strany, tlačené tou hodnou osobou ve žlutém, stále stojící u té divné ocelové stěny v místech, kde býval vchod do jeho domova.

„Běž,“ řekl jí Marck a přál si, aby nekřičela. Podlahu před ním pokrývaly krvavé skvrny a zdůrazňovaly jeho slova. „Miluju tě…“

A jako na povel vklouzly její nohy do tmy, její výkřiky spolkl ten obdélníkový šerý chřtán.

A osoba ve žlutém se otočila. Hodný muž vytřeštil oči, otevřel ústa a jeho tělo sebou začalo pod zuřivou palbou škubat.

Smrtelný tanec toho muže byl to poslední, co Marck viděl.

A jenom vzdáleně, jako zachvění času, ucítil vlastní konec, jenž přišel vzápětí.

PADESÁT PĚT

O tři týdny později Walker se nehnul z lůžka a poslouchal vzdálené zvuky násilí. Chodbou zazněly výkřiky přicházející od vchodu do mechanického úseku. Následoval známý rachot palby, bum bum bum těch hodných smíšené s ratatata těch zlých.

Potom se ozvala neuvěřitelná rána, zaburácení trhacího prachu u ocelové stěny, a práskání z obou stran na chvíli ustalo. Další křik.

Dupání bot jeho chodbou, kolem jeho dveří. Boty se staly neustálým rytmem hudby tohoto nového světa. Slyšel tu hudbu ze své palandy, i když měl přes hlavu přetaženou přikrývku,i když si ji zakryl polštářem, i když prosil, nahlas a stále dokola, aby to přestalo.

Boty v chodbě s sebou přinášely další výkřiky. Walker se schoulil do klubíčka, přitáhl si kolena k hrudi a přemýšlel, kolik je hodin,

děsil se, že je už ráno, čas vstávat.

Nastalo krátké ticho, klid ošetřování raněných, jejichž sténání bylo příliš slabé, než aby proniklo jeho zavřenými dveřmi.

Walker se snažil usnout, než se ta hudba znovu rozezní. Ale ten klid byl jako vždy ještě horší. Během klidu v něm narůstala úzkost, jak

čekal, než se ozve další rachot palby. Netrpělivá snaha usnout často spánek zaháněla. A vzmáhala se v něm hrůza, že odpor byl definitivně zlomen, že ti zlí vyhráli a jdou si pro něj…

Někdo mu zabušil na dveře – podle jeho neomylně vycvičeného sluchu malá a zlostná pěst. Čtyři tvrdé údery a byla zase pryč.

Shirly. Nechala mu na obvyklém místě příděl k snídani a odnesla přebranou a z větší části nesnědenou večeři od včerejška. Walker zabručel a převalil své staré kosti na druhý bok. Boty dupaly. Pokaždé ve spěchu, vždycky s úzkostí, věčně bojující. A z jeho kdysi klidné chodby, tak daleko od strojů a čerpadel, jež opravdu potřebovaly obsluhu, se nyní stala rušná tepna. To, na čem nyní záleželo, byla vstupní hala, trychtýř, do kterého se slévala všechna nenávist. Čert vzal silo, lidi nahoře i stroje dole, jenom bojovat o ten bezcenný kus podlahy, hromadit mrtvé na obou stranách, dokud jedna nepovolí, bojovat, protože se bojovalo i včera a protože si nikdo nechce pamatovat, co bylo před

včerejškem.

Ale Walker ano. Walker si pamatoval…

Dveře jeho dílny se rozlétly. Škvírou ve svém špinavém zámotku Walker uviděl Jenkinse, kluka, kterému bylo něco přes dvacet, ale který díky plnovousu vypadal starší, kluka, který tohle nadělení zdědil v okamžiku, kdy zahynul Knox. Mladík se řítil bludištěm pracovních stolů a rozházených součástek přímo k Walkerově palandě.

„Já jsem vzhůru,“ zasténal Walker v naději, že Jenkins odejde.

„Ne, nejsi.“ Jenkins dorazil k lůžku a šťouchl Walkera hlavní pušky do žeber. „No tak, starouši, vstávej!“

Walker se od něj odtáhl. Vyprostil jednu ruku, aby chlapce máváním zahnal.

Jenkins na něj vážně shlížel, zamračený výraz skrytý pod vousy, kolem mladých očí ustarané vrásky. „Potřebujeme mít tu vysílačku spravenou, Walku. Dávají nám tam zabrat. A jestli je nebudu moci odposlouchávat, myslím, že to tady neubráním.“

Walker se snažil posadit. Jenkins ho popadl za šli lacláčů a dost hrubě mu pomohl.

„Dělal jsem na tom celou noc,“ řekl mu Walker. Přejel si obličej rukama. Měl hrozný dech.

„Je spravená? Tu vysílačku potřebujeme, Walku. Víš přece, že Hank riskoval život, aby nám ji sehnal, ne?“

„Měl riskovat o trochu víc a poslat i manuál,“ postěžoval si Walker. Opřel si ruce o kolena a přes značné námitky svých kloubů vstal a klopýtavě se vydal k pracovnímu stolu. Přikrývky se sesypaly na jednu hromadu na podlaze. Nohy měl ještě napůl ospalé, ruce ho svědily chabým

pocitem, že je nedokáže sevřít v pěst.

„Prověřil jsem baterii,“ oznámil Jenkinsovi. „Ukázalo se, že v té zádrhel není.“ Walker se podíval k otevřeným dveřím a uviděl v hale

stát Harpera, pracovníka rafinerie, z něhož se stal voják. Harper se stal Jenksovým zástupcem, když byl zabit Pieter. Teď hleděl na Walkerovu snídani a skoro do ní slintal.

„Posluž si,“ zavolal Walker a odmítavě mávl na kouřící misku.

Harper vzhlédl, oči vyvalené, ale víc už neváhal. Opřel pušku o stěnu, posadil se ve dveřích dílny a začal se ládovat.

Jenkins nesouhlasně zabručel, ale nic neřekl.

„Takže, vidíš to tady?“ Walker mu ukázal rozličné součásti malé vysílačky rozložené na stole a pospojované dráty, aby fungovaly a přitom k nim byl přístup. „Mám trvalý příkon.“Poklepal na transformátor, kterým obešel baterii. „A reproduktory fungují.“ Stiskl vysílací tlačítko

a z reproduktorů na jeho stole se ozvalo praskání a syčení statického šumu. „Ale nic nepřijímám. Oni nic neříkají. “Obrátil se k Jenkinsovi. „Měl jsem to puštěné celou noc a nemám hluboký spánek.“

Jenkins si ho prohlížel.

„Slyšel bych to,“ trval na svém Walker. „Oni nemluví.“

Jenkins si rukou přejel obličej a zaťal ji v pěst. Oči nechal zavřené, položil si ruku na čelo a jeho hlas zněl unaveně: „Myslíš, že se něco mohlo rozbít, když jsi to rozebíral?“

„Rozložil,“řekl Walker s povzdechem. „Nerozebíral jsem to.“

Jenkins se zahleděl ke stropu a uvolnil pěst. „Ty si tedy myslíš, že už je nepoužívají, je to tak? Myslíš, že vědí, že jednu máme? Přísahal bych, že k nám toho zatraceného kněze poslali jako špeha. Od chvíle, co jsme ho sem pustili dát poslední pomazání, se to všechno sere.“

„Nevím, co dělají,“ připustil Walker. „Myslím si ale, že vysílačky pořád používají, jenom tuhle nějak vyřadili z okruhu. Podívej se, udělal jsem jinou anténu, silnější.“

Ukázal na dráty táhnoucí se z pracovního stolu vzhůru a ovinuté kolem železných traverz nad nimi.

Jenkins sledoval jeho prst a náhle trhl hlavou ke dveřím. Chodbou se rozléhal další pokřik. Harper přestal na chviličku jíst a zaposlouchal se. Ale jenom na chviličku. Znovu zabořil lžíci do obilné kaše.

„Potřebuji jenom vědět, kdy je budu schopen odposlouchávat.“ Jenkins poklepal prstem na stůl a zvedl pušku. „Střílíme naslepo už skoro týden. Potřebuju výsledky, ne přednášky o všem tomhle…“ mávl rukou k Walkerově práci, „o všech těchhle kouzlech.“

Walker dopadl na svou oblíbenou stoličku a civěl na množství obvodů, jež byly kdysi nacpány do stísněných útrob vysílačky. „To nejsou kouzla,“ řekl. „To je elektrotechnika.“ Ukázal na dvě destičky spojené dráty, jež vyměnil za delší a přepájel, aby mohl jednotlivé díly přesněji analyzovat. „Vím sice, co většina těch hejblátek dělá, ale musíš mít na paměti, že o těchhle přístrojích není nic známo, aspoň mimo IT. Pracuju metodou pokusů a omylů.“

Jenkins se poškrábal na nose. „Jenom mi dej vědět, až na něco přijdeš. Všechny ostatní pracovní příkazy mohou počkat. Tohle je jediná věc, na které opravdu záleží. Rozumíš?“

Walker přikývl. Jenkins se otočil a houkl na Harpera, aby sakra krysa vstal.

Nechali Walkera na jeho stoličce a jejich boty znovu nabraly rytmus hudby.

O samotě hleděl na přístroj rozložený na stole, zelené kontrolky na záhadných destičkách výsměšně rozsvícené. Ruce mu samy od sebe,

jakoby z dlouholetého zvyku, zabloudily k zvětšovacímu sklu, zatímco jediné, co Walker opravdu chtěl, bylo zalézt si zpátky na palandu, zakuklit se do přikrývek a zmizet.

Potřebuju pomoc, pomyslel si. Rozhlédl se po tom všem, co bylo zapotřebí udělat, a jako vždycky se vrátil myšlenkami ke Scottiemu, svému mladému stínu, jenž odešel do úseku IT, kde ho nebyli schopni ochránit. Walker kdysi zažíval dobu, jenž se mu nyní vzdalovala a rozplývala se v unikající minulosti, kdy byl šťastný člověk. Kdy měl jeho život raději skončit, aby se vyhnul následnému utrpení. Ale on to krátké požehnání přežil a dnes už si na ně sotva vzpomínal. Už si ani nedokázal představit, jaké to je vstávat nedočkavě a na konci dne spokojeně usínat.

Nyní už přetrvával jenom strach a hrůza. A také lítost.

To on tohle všechno rozpoutal, všechen ten hluk a násilí. Walker o tom byl přesvědčen. Každý ztracený život ulpíval na jeho rukou. Jeho činy byly příčinou každé prolité slzy. Nikdo to neřekl, ale on cítil, že si to všichni myslí. Jedna zprávička na zásobování, jedna službička Juliettě, pouhá šance na důstojnost, příležitost vyzkoušet její bláznivou a děsivou teorii, pohřbít se mimo dohled – a pohleďte na ten řetězec událostí, na výron hněvu a nesmyslného násilí.

Nestálo to za to, usoudil. Takhle končívaly všechny výpočty: nestojí to za to. Zdálo se, že už nic nestojí za to.

Sehnul se nad pracovním stolem a jeho staré ruce se pustily do kutění. Tak, jak to dělal předtím, jak to dělal vždycky. Teď už z toho

nebylo úniku, nebylo jak zastavit ty prsty potažené papírově tenkou kůží, dlaně s hlubokými rýhami, jež jako by neměly konec, ne tam, kde

by měl být. Sledoval ty rýhy až ke kostnatým zápěstím, jimiž probíhaly tenké žilky jako zapuštěné dráty s modrou izolací.

Jedno říznutí a setká se se Scottiem, setká se s Juliettou.

Bylo to lákavé.

Zejména když byl Walker přesvědčen, že ať jsou oba jeho staří přátelé kdekoliv, ať už kněží mají nějaké ponětí o pravdě, nebo jsou jenom naprosto šílení, jsou teď Scottie i Juliette na mnohem lepším místě než on…

PADESÁT ŠEST

Tenké vlákno měděného drátu trčelo v pravém úhlu k ostatním. Bylo to jako odpočívadlo sila vyčnívající z velkého schodiště, plochý výčnělek uprostřed vinuté spirály. Jak Juliette uhlazovala bříšky prstů obnažené dráty, aby je nasunula do spojky, tenhle trčící osten jí vnikl do prstu a bodl ji jako rozzuřený hmyz.

Juliette zaklela a zamávala rukou. Málem upustila konec druhého kabelu, jenž by se zřítil o několik pater níž.

Otřela si zvětšující se kapku krve do svých šedých lacláčů, dokončila montáž spojky a přivázala kabel k zábradlí, aby zmenšila jeho

namáhání. Stále nechápala, jak se mohl uvolnit, ale zdálo se jí, že v tomhle prokletém zchátralém silu se rozpadá úplně všechno. Její

smysly v tom byly to nejmenší.

Vyklonila se daleko přes zábradlí a položila ruku na všehochuť trubek a potrubí připevněných k betonové zdi schodiště. Rukama chladnýma

od studeného vzduchu v hlubině se pokoušela odhalit nějaké vibrace vody protékající trubkou.

„Je něco znát?“ zavolala dolů na Sóla. Zdálo se jí, že plastové potrubí se nepatrně chvěje, ale mohl to být jenom její tep.

„Myslím, že ano!“

Slabý Sólův hlas se odrážel ozvěnou z velké hloubky.

Juliette se zamračila a hleděla dolů šerou šachtou, onou mezerou mezi ocelovým schodem a tlustým betonem. Bude se muset jít podívat sama.

Nechala svou brašničku s nářadím ležet na schodech – nehrozilo, že by o ni nějaký kolemjdoucí zakopl – a brala dva schody dolů naráz, jak spěchala po spirále stále hlouběji do sila. Po každé celé obrátce se jí v zorném poli objevily elektrické kabely a dlouhý had trubek, každý pracný spoj, který ručně seřízla a upevnila, označený červenou lepicí páskou.

Podél jejího elektrického vedení se táhlo ještě jedno, kabely vinoucí se z úseku IT vysoko nad nimi ke spodní farmě, aby tam napájely

růstové osvětlení. Juliette se dohadovala, kdo asi tuhle nouzovou úpravu nainstaloval. Sólo to nebyl; tahle kabeláž byla natažena v prvních dnech pádu sila číslo sedmnáct. Sólo jenom měl to štěstí, že mohl těžit z tvrdé a zoufalé práce někoho jiného. Růstová světla se nyní řídila svými časovými spínači, zeleň se oddávala svému nutkání kvést a kromě zatuchlého pachu ropy a benzinu, pachu záplavy a nehybného vzduchu byl ze vzdálenosti několika odpočívadel cítit závan zralé vůně nekontrolovaně rostoucích rostlin.

Juliette se zastavila na odpočívadle číslo sto třicet šest, na posledním suchém odpočívadle nad záplavou. Sólo se ji pokoušel varovat, snažil se jí to povědět už tehdy, když se rozplývala nad obrazem mohutných bagrů na nástěnném plánu. Sakra, vždyť o záplavě měla vědět i bez

toho, aby jí o ní někdo říkal. I do jejího sila neustále prosakovala voda, ale to už bylo riziko života pod hladinou spodní vody. Když

čerpadla nemají elektřinu, voda přirozeně pronikne dovnitř a bude stoupat.

Na odpočívadle se opřela o ocelové zábradlí a popadala dech. O tucet schodů níž stál Sólo na jediném suchém stupni, který jejich úsilí odkrylo. Skoro tři týdny elektrikářských a instalatérských prací, rozebírání zachovalé sekce spodní hydroponické farmy, nalezení čerpadla a přečerpávání průsaku do vodárenských nádrží – a voda klesla o jediný schod.

Sólo se otočil a usmál se na ni. „Funguje to, že ano?“ Poškrábal se na hlavě, rozcuchané vlasy mu trčely na všechny strany, vousy měl

prokvetlé šedí, kterou popíral jeho mladistvý jásot. Ta otázka plná naděje visela ve vzduchu jako mrak, který bylo vidět v chladu hlubiny.

„Nefunguje to dost rychle,“ sdělila mu Juliette, rozmrzelá dosavadním pokrokem. Hleděla přes zábradlí, přes trčící špičky vypůjčených bot na hladkou barevnou hladinu vody pod sebou.

Zrcadlový povlak oleje a benzinu se ani nehnul. Pod tímto šlemem přízračně žhnulo nouzové osvětlení schodiště a propůjčovalo vodní hlubině strašidelný vzhled, jenž dokonale ladil se zbytkem sila.

V tom tichu Juliette zaslechla slabounké bublání vody v trubce vedle sebe. Dokonce měla pocit, že slyší vzdálené bzučení čerpadla ponořeného nějakého tři a půl metru pod naftou a benzinem. Snažila se silou vůle nahnat vodu do té trubky, vytlačit ji přes dvacet pater

a stovky spojů nahoru do prázdných vodárenských nádrží.

Sólo zakašlal do pěsti. „Co kdybychom namontovali další…?“

Juliette zvedla ruku, aby ho umlčela. Počítala.

Objem čtyř pater mechanického úseku bylo obtížné vypočítat, tolik chodeb a místností, jež mohly, ale nemusely být zaplaveny, ale

dokázala odhadnout výšku válcové šachty od Sólových nohou k bezpečnostnímu stanovišti. Jedno čerpadlo snížilo hladinu záplavy asi o čtvrt metru za dva týdny. Zbývá pětadvacet nebo třicet metrů. S dalším čerpadlem řekněme rok, než se dostanou na úroveň vchodu do mechanického úseku. Může to být i mnohem déle v závislosti na tom, nakolik vodotěsná jsou mezilehlá patra. Vyčerpat mechanický úsek mohlo trvat ještě

třikrát nebo čtyřikrát déle.

„Co další čerpadlo?“ naléhal Sólo.

Juliettě se dělalo špatně. I se třemi dalšími malými čerpadly z hydroponických farem a se třemi dalšími vedeními trubek a kabelů pro ně měla výhled na rok, možná dva, než bude silo úplně suché. Nevěděla jistě, jestli rok vydrží. Pouhých několik týdnů pobytu na tomto opuštěném místě, sama s mužem, který napůl přišel o rozum, a už začínala slyšet šepoty, zapomínat, kde zanechala věci, nacházet rozsvícená světla,

o kterých by přísahala, že je zhasla. Buď začíná bláznit, anebo Sólovi připadá humorné v ní to zdání vyvolávat. Dva roky takového života, tak blízko domovu, a přece nedosažitelně daleko…

Naklonila se přes zábradlí s pocitem, že možná opravdu bude zvracet. Když hleděla do vody na svůj odraz v mastném filmu, začala zvažovat rizika ještě šílenější než dva roky téměř o samotě.

„Dva roky,“ řekla Sólovi. Připadalo jí to jako vynesení rozsudku smrti. „Dva roky. Tak dlouho by to trvalo, kdybychom přidali další tři čerpadla. Přinejmenším šest měsíců šachta, ale zbytek půjde ještě pomaleji.“

„Dva roky!“ zajásal Sólo. „Dva roky, dva roky!“ Dvakrát šlápl na dosud ponořený schod pod sebou, až se její odraz odporně rozvlnil

a zdeformoval. Zatočil se na místě a zvedl k ní hlavu. „To je chvilka.“

Juliette měla co dělat, aby ovládla svou rozmrzelost. Dva roky by byly celá věčnost. A co tam dole beztak najdou? V jakém stavu bude

hlavní generátor? Nebo bagry? Stroj ponořený pod vodou se uchová tak dlouho, dokud k němu nepronikne vzduch, ale jakmile čerpadla odkryjí nějakou jeho část, začne koroze. Agresivita kyslíku působícího na mokrý kov přinese záhubu všemu užitečnému, co tam dole je. Stroje a nástroje by bylo třeba okamžitě vysušit a naolejovat. A když jsou jenom dva…

Juliette zděšeně přihlížela, jak se Sólo shýbá, rozhrnuje mastný povlak u svých nohou a nabírá do dlaní poloslanou břečku. Hlasitě

a spokojeně ji vysrkl.

…vlastně,když bude jeden z nich pilně pracovat na záchraně strojů, nebude to stačit.

Mohla by snad dokázat zachránit záložní generátor. Ten bude vyžadovat méně práce a stále bude dodávat spoustu elektřiny.

„Co budeme mít ty dva roky na práci?“ zeptal se Sólo, otřel si vousy hřbetem ruky a vzhlédl k ní.

Juliette zavrtěla hlavou. „Nebudeme dva roky čekat,“ oznámila mu. Už ty poslední tři týdny v silu sedmnáct na ni byly příliš. Ale to už nahlas nevyřkla.

„Dobře,“ prohlásil a pokrčil rameny. S dupáním se vydal ve svých příliš velkých botách po schodišti nahoru. I šedé lacláče na něm visely jako pytel, jako by to byl stále ještě kluk, který nosí oblečení ušité pro svého otce. Na odpočívadle se připojil k Juliettě a usmál se na ni skrz třpytící se vousy. „Vypadáš, jako bys měla další projekty,“ řekl šťastně.

Mlčky přikývla. O všem, na čem ti dva pracovali, ať už to byla lajdácky provedená kabeláž dávno mrtvých řemeslníků, nebo obdělávání farem, nebo oprava předřadníku zářivky, Sólo mluvil jako o „projektu“. A přiznal se, že projekty miluje. Usoudila, že to je něco, co si nese z mladších let, nějaký mechanismus přežití, který si během těch roků vypěstoval a který mu umožňoval vypořádat se se vším potřebným s úsměvem na místo pocitů hrůzy nebo samoty.

„Jo, máme před sebou pořádný projekt,“ odtušila Juliette a už se té práce hrozila. Začala si v duchu sestavovat seznam všech nástrojů

a materiálu, které budou muset najít a posbírat cestou nahoru.

Sólo se zasmál a zatleskal. „Dobře,“řekl. „Zpátky do dílny!“ Zakroužil prstem nad hlavou, aby ukázal na dlouhý výstup, který je čeká.

„Ještě ne,“ zakročila. „Nejdřív nějaký oběd na farmách. Potom se budeme muset zastavit v zásobování pro pár dalších věcí. A potom budu

chtít nějaký čas o samotě v serverovně.“ Juliette se odvrátila od zábradlí a od hluboké šachty plné stříbrozelené vody pod sebou. „Než začneme v dílně,“ řekla, „ráda bych si zavolala…“

„Zavolala!“ zatrucoval Sólo. „Žádné volání. Marníš tou hloupostí všechen čas.“

Juliette si ho nevšímala a zamířila ke schodům. Pustila se do dlouhého plahočení do úseku IT, do svého pátého takového výstupu za poslední tři týdny. A věděla, že Sólo má pravdu: skutečně trávila příliš mnoho času voláním, příliš mnoho času se sluchátky na uších poslouchala, jak to v nich pípá. Věděla, že je to bláznivé, že se jí na tom místě pomalu zmocňuje šílenství, ale sedět za tím prázdným serverem s mikrofonem u úst, svět ztichlý díky sluchátkům na uších – jenom být spojena tím drátem z mrtvého světa se světem, kde se vyskytuje život –, mělo ze všeho, co mohla dělat v silu sedmnáct, nejblíž k zachování pocitu zdravého rozumu.

PADESÁT SEDM

… byl rokem, kdy občanská válka zachvátila čtyřiatřicet států. V tomto konfliktu přišlo o život víc Američanů než ve všech následujících válkách dohromady, protože každá smrt znamenala smrt spřízněného člověka. Čtyři roky byla země pustošena, a když se nad troskami na bitevních polích rozptýlil dým, odhalil bratry navršené přes bratry. Bylo ztraceno víc než půl milionu životů. Některé odhady uvádějí až dvojnásobek.

Nemoci, hlad a zlomená srdce vládly nad životem lidským…

Stránky knihy zalila červeň právě ve chvíli, kdy se Lukas dostával k popisům bojišť. Přestal číst a podíval se na svítidla nad sebou.

Jejich stálé bílé světlo nahradilo mrkající červené, což znamenalo, že někdo je nahoře v serverovně. Uchopil do prstů stříbrnou stužku,

jež ležela svinutá na koleně jeho lacláčů, a pečlivě ji založil mezi listy knihy. Zavřel starý svazek, opatrně jej vrátil do plechové kazety, tu zasunul do mezery v knihovně a vyplnil tak rozsáhlou stěnu stříbrných hřbetů. Tiše přešel místnost, sehnul se k počítači a zavrtěl myší, aby probudil obrazovku.

Naskočilo okno s živými výhledy na servery, jenom zkreslenými širokoúhlými objektivy. Tahle schopnost vidět vzdálená místa byla dalším tajemstvím této místnosti, jež byla takových překvapení plná. Lukas přepínal kamery a dohadoval se, jestli Sammi nebo nějaký jiný technik nejde něco opravovat. Jeho kručící žaludek však doufal, že mu někdo přináší oběd.

Na kameře čtyři návštěvníka konečně spatřil: malá postava v šedých lacláčích s knírem a brýlemi. Byl lehce nahrbený, na podnose v jeho rukou se natřásaly příbory, šplouchající sklenka s vodou a talíř s poklopem. Podnos měl částečně opřený o vypouklé břicho. Když Bernard procházel kolem kamery, podíval se do ní, probodl Lukase přes to jedno patro pohledem, pod knírem strohý úsměv.

Lukas nechal počítač počítačem, spěšně se vydal chodbou, aby mu otevřel průlez, bosé nohy tiše pleskaly na chladné ocelové mřížce.

S nacvičenou lehkostí vylezl po žebříku a odsunul do strany ošoupanou červenou závoru. Bernardův stín zatemnil průlez právě ve chvíli, kdy Lukas nadzvedl mřížku. Odkládaný podnos zarachotil, zatímco Lukas odsouval podlahový dílec stranou.

„Dnes tě rozmazluju,“ prohodil Bernard. Vtáhl vzduch a odkryl talíř. Zpod kovového poklopu se vyvalil oblak uvolněné páry a odhalil dvojitou porci vepřových žebírek.

„Páni.“ Lukasův žaludek se při pohledu na maso začal ozývat ještě důrazněji. Lukas se vyhoupl z otvoru, posadil se na podlahu a nohy nechal spuštěné podél žebříku. Položil si podnos na klín a uchopil příbor. „Myslel jsem, že silo jede na přísné příděly, aspoň dokud neskončí odpor.“

Odřízl kousek měkkého masa a vsunul jej do úst. „Tedy, ne že bych si stěžoval. “Žvýkal, vychutnával si příval proteinů a připomínal si, že má být zvířeti vděčný za jeho oběť.

„Příděly jsme nezrušili,“ odvětil Bernard. „Nahoře v bazaru se vytvořilo hnízdo odporu a chudák prase se ocitlo v křížové palbě. Přece je nenechám zkazit. Většina masa samozřejmě připadla manželkám a manželům těch, o které jsme přišli.“

„Hmmm?“ Lukas polkl. „Kolik?“

„Pět, plus ti tři z prvního útoku.“ Lukas pokýval hlavou.

„Když uvážím okolnosti, není to špatné.“ Bernard si pohladil knír a přihlížel, jak Lukas jí. Lukas mu při žvýkání nabídl sousto na vidličce, ale Bernard mávl rukou. Opřel se o prázdný server, jenž skrýval spojovací techniku a ovladač závory šachty. Lukas se snažil nedat na sobě nic najevo.

„Jak dlouho tady tedy budu muset zůstat?“ Snažil se to říci klidně, jako by se spokojil s jakoukoliv odpovědí. „Už je to tři týdny, že?“

Ukrojil si další sousto. Zeleniny si nevšímal. „Myslíš, že už jenom několik dní?“

Bernard si pohladil tváře a zajel prsty do řídnoucích vlasů. „Doufám, ale nevím. Nechal jsem to na Simsovi a ten je přesvědčen, že

hrozba ještě neskončila. Mechanický úsek se tam dole docela dobře zabarikádoval. Hrozili, že odpojí elektřinu, ale pochybuji, že by to udělali. Myslím, že konečně pochopili, že šťávu na našich patrech pod palcem nemají. Nejspíš nám zkusili přerušit dodávku, než sem vpadli, a byli překvapeni, když u nás viděli plně rozsvíceno.“

„Myslíš, že by byli schopni odpojit dodávku elektřiny do farem, nebo ne?“ Myslel na příděly, na svůj strach z vyhladovění sila.

Bernard se zamračil. „Nakonec možná ano. Jestli budou dost zoufalí. Ale to by ty umaštěnce jenom zbavilo veškeré podpory, kterou tady nahoře ještě mají. Neboj se, přijde na ně hlad a vzdají se. Všechno jde podle příručky.“

Lukas přikývl a napil se vody. Měl pocit, že to vepřové je nejlepší, jaké kdy jedl.

„A když už je řeč o příručce, pokračuješ zdárně ve studiu?“ zeptal se Bernard.

„Jo,“ zalhal Lukas a přikývl. Po pravdě řečeno se knihy Předpisů sotva dotkl. Jinde se daly nalézt zajímavější detaily.

„Dobře. Až tahle mrzutost přejde, naplánujeme ti několik mimořádných směn v serverovně. Můžeš ten čas využít ke stínování. Až bude čas provést ty odložené volby – a já myslím, že proti mně nikdo kandidovat nebude, zejména ne po tomhle všem –, budu nahoře mnohem déle. Provoz IT bude na tobě.“

Lukas odložil sklenku a zvedl plátěný ubrousek. Otřel si ústa a přemýšlel o tom. „Nu, doufám, že tady nemluvíme o dalších týdnech. Mám pocit, že už jsem tady celé roky…“

Přerušil ho bzučivý zvuk. Lukas ztuhl, ubrousek mu vypadl z ruky a pleskl na podnos.

Bernard odskočil od serveru, jako by mu dal ránu, nebo jako by se černý kovový povrch znenadání rozpálil.

„Zatraceně!“ vyhrkl a bouchl do serveru pěstí. Zatápal v lacláčích po univerzálním klíči.

Lukas se přinutil vzít do úst další sousto, tvářit se, že jedná normálně. Bernarda neustálé vyzvánění serveru stále víc rozčilovalo.

Zbavovalo ho racionálního chování. Bylo to jako žít znovu s otcem v době těsně předtím, než ho lavorovice sklátila do jámy pod záhonem brambor.

„Na mou duši,“ zabručel Bernard, zatímco postupně odemykal sérii zámků. Ohlédl se po Lukasovi, jenž zvolna žvýkal kus masa, náhle neschopný vnímat jeho chuť.

„Mám pro tebe projekt,“ řekl mu, zatímco kvedlal klíčem v posledním zámku, o němž Lukas věděl, že někdy maličko zadrhává. „Chci, abys sem dozadu přidal panel, obyčejnou soustavu LED diod. Vymysli nějaký kód, aby bylo poznat, kdo nám volá. Chci vědět, jestli je to důležité, nebo jestli to můžeme bezpečně ignorovat.“

Odtrhl zadní panel od serveru a s rachotem jej opřel o předek serveru číslo čtyřicet za sebou. Lukas se znovu napil vody, zatímco

Bernard civěl do temného a prostorného vnitřku stroje a prohlížel si blikající světélka nad drobnými spojovacími zdířkami. Bernardovy šeptem pronášené kletby se utápěly v zuřivém bzučení černých útrob serverové věže.

Zrudlý zlostí vytáhl hlavu a obrátil se k Lukasovi, jenž odkládal sklenku na podnos. „Vlastně stačí mít tady dvě kontrolky,“ ukázal Bernard na bok věže. „Červená znamená, že volá silo sedmnáct. Zelená, že volá kdokoliv jiný. Rozumíš?“

Lukas přikývl. Sklopil oči k podnosu a začal krájet bramboru. Znovu si vzpomněl na otce. Bernard se otočil a popadl odložený zadní panel serveru.

„Já už to zpátky nasadím,“ zahuhlal Lukas; vydechl páru, aby si nepopálil jazyk, spolkl sousto a zalil je vodou.

Bernard nechal panel tam, kde byl. Otočil se a vztekle se zadíval do dutiny stroje, jenž bzučel a poplašeně blikal kontrolkami. „Dobrý nápad,“ řekl. „Mohl by ses do toho projektu pustit co nejdřív.“

Konečně server přestal zuřivě vyzvánět a místnost ztichla, až na cinkání Lukasovy vidličky o talíř. Bylo to stejné jako chvíle z jeho

mladších let prosycené pachem žitné. Za chvíli Bernard odejde – stejně jako jeho otec ztrácel vědomí na podlaze kuchyně nebo v koupelně.

Jakoby na povel se jeho šéf a zdroj postavil a uvrhl Lukase do šera, když mu zastínil svítidla nad hlavou.

„Nech si chutnat,“ popřál mu. „Po večeři pošlu Petera pro nádobí.“

Lukas nabodl vidličkou několik fazolí. „Vážně? Myslel jsem, že je to oběd.“ Strčil je do úst.

„Je osm pryč,“ řekl Bernard. Upravil si lacláče. „Jo, a mluvil jsem dnes s tvou matkou.“

Lukas odložil vidličku. „Ano?“

„Připomínal jsem jí, že vykonáváš důležitou práci pro silo, ale ona tě opravdu chce vidět. Mluvil jsem se Simsem o možnosti, že bychom ji sem přivedli…“

„Do serverovny?“

„Jenom za dveře. Aby viděla, že jsi v pořádku. Udělal bych to někde jinde, ale Sims si myslí, že je to špatný nápad. Neví jistě, jak velká

je loajalita mezi techniky. Pořád se snaží vyčenichat jakýkoliv zdroj úniků informací…“

Lukas se ušklíbl. „Sims je paranoidní. Těm umaštěncům nebude stranit žádný z našich techniků. Nezradí přece silo, natožpak tebe.“ Zvedl kost a pustil se do ohryzávání zbytků masa.

„Přesto mě přesvědčil, že tě mám držet v co největším bezpečí. Dám ti vědět, jestli se mi podaří nějak zařídit, aby ses s ní mohl setkat.“

Bernard se naklonil a stiskl Lukasovi rameno. „Díky za trpělivost. Jsem rád, že mám pod sebou někoho, kdo chápe, jak je tahle práce důležitá.“

„Já to plně chápu,“ řekl Lukas. „Pro silo všechno.“

„Správně.“ Další stisk a Bernard se zase napřímil. „Čti si dál Předpisy. Hlavně kapitoly o povstáních a vzpourách. Chci, aby ses z toho poučil, jenom pro případ, že by se něco takového, Bůh chraň, stalo i během tvé služby.“

„Provedu,“ odpověděl Lukas. Odložil ohlodanou kost a otřel si prsty do ubrousku. Bernard se měl k odchodu.

„Jo…“ Bernard se zarazil a vrátil se k němu. „Já sice vím, že ti to nemusím pořád připomínat, ale za žádných okolností neodpovídej

na volání z tohohle serveru.“ Píchl prstem do předku stroje. „Ještě jsem tě nepředstavil ostatním vedoucím úseků IT, takže tvoje postavení by mohlo být … vážně ohroženo, kdybys s kterýmkoliv z nich mluvil před svým schválením ve funkci.“

„Děláš si legraci?“ zavrtěl Lukas hlavou. „Jako by se mi chtělo mluvit s někým, z koho jsi nervózní ty. Ne, díky.“

Bernard se usmál a otřel si čelo. „Jsi skvělý chlapík, Lukasi. Jsem rád, že tě mám.“

„Rád posloužím,“ řekl Lukas. Sáhl po dalším žebírku a usmál se na svůj zdroj. Bernard rozzářeně hleděl na něj. Konečně se starší muž

obrátil k odchodu. Jeho boty rozeznívaly ocelové mřížky a kroky se vytrácely k mohutným dveřím, jež držely Lukase jako vězně mezi stroji a všemi jejich tajemstvími.

Lukas jedl a poslouchal, jak Bernard vyťukává do zámku nový kód, sekvenci známých pípnutí v neznámém pořadí – kód, který Lukas už neznal.

Pro tvé vlastní dobro, řekl mu kdysi Bernard. Žvýkal kousek tuku, těžké dveře se zabouchly, červená světla pod jeho nohama pod šachtou

s žebříkem domrkala.

Lukas upustil kost na talíř. Odsunul brambory stranou a potlačil při pohledu na ně nutkání na zvracení, když si opět vzpomněl, kde leží kosti jeho otce. Odložil podnos na podlahový rošt, vytáhl nohy ze šachty a přisunul se k zadní straně otevřeného a tichého serveru.

Sluchátka hladce vyklouzla z brašny. Nasadil si je na uši a dlaněmi přitom přejel třítýdenní porost vousů. Popadl šňůru a zasunul konektor do zdířky označené číslem „17“.

Ozvala se série pípnutí oznamující pokus o spojení. Představoval si bzučení a blikající kontrolky na druhé straně.

Bez dechu čekal.

„Haló?“

Ve sluchátkách zazněl hlas. Lukas se usmál.

„Ahoj,“ řekl.

Posadil se, opřel se o server číslo čtyřicet a udělal si pohodlí.

„Jak se daří?“

PADESÁT OSM

Walker mával rukama nad hlavou a pokoušel se vysvětlit svou novou teorii, jak vysílačka pravděpodobně funguje. „Takže zvuk, tohle vysílání, jsou takové jako vlnky ve vzduchu, víš?“ Prsty honil ty neviditelné hlasy. Na traverzách nad ním visela třetí velká anténa, kterou vyrobil za poslední dva dny. „Tyhle vlnky pobíhají sem a tam drátem, sem a tam,“ gestikuloval, aby ukázal délku antény, „a proto je delší lepší. Zachytí jich ze vzduchu víc.“

Ale jestli ty vlnky jsou všude, proč žádné nezachycujeme?

Walker pokýval hlavou a uznale zvedl prst. Ta otázka byla na místě. Zatraceně dobrá otázka. „Tentokrát je zachytíme,“ řekl. „Přibližujeme

se tomu.“ Upravil nový zesilovač, který vyrobil, mnohem silnější než ta mrňavá věcička v Hankově staré vysílačce na opasek. „Poslouchej,“

řekl.

Místnost zaplavilo praskavé syčení, jako by někdo mačkal plné hrsti plastových fólií.

Já nic neslyším.

„To proto,že nejsi zticha. Poslouchej.“

Teď. Bylo to slaboučké, ale ze šumění vystoupil útržek modulovaného zvuku.

Slyšel jsem to!

Walker s hrdostí přikývl. Ani ne tak s hrdostí na přístroj, který montoval, jako spíš s hrdostí na svého bystrého žáka. Podíval se na

dveře, aby se ujistil, že jsou stále zavřené. Mluvil se Scottiem, jenom když byly zavřené.

„Jediné, co nechápu, je, proč se mi nedaří docílit jasnějšího výstupu.“ Poškrábal se na hlavě. „Ledaže bychom byli moc hluboko pod zemí.“

Vždycky jsme byli takhle hluboko, připomněl Scottie. Ten šerif, který nás před lety navštívil, se vždycky vysílačkou domlouval bez problémů.

Walker se poškrábal ve strništi na tváři. Připomínka jeho malého stínu byla jako obvykle důležitá.

„No, ještě tadyhle máme tuhletu malou destičku s obvodem, na jejíž funkci nemohu přijít. Myslím, že jejím úkolem je vyčistit signál.

vypadá to, že přes ni všechno prochází.“

Walker se otočil na stoličce čelem ke stolu, posetému zelenými destičkami a motanicemi barevných drátů, které k tomuto nanejvýš neobyčejnému projektu potřeboval. Sklopil zvětšovací sklo a zadíval se na zmíněnou destičku. Představoval si, že se Scottie naklání blíž, aby

lépe viděl.

Co je to za nálepku? ukázal Scottie na maličké bílé kolečko s vytištěnou číslicí „18“. Walker Scottieho naučil, že je vždycky v pořádku přiznat, že člověk něco neví. Když tohle nedokáže, nikdy se nic opravdu nedoví.

„Nevím jistě,“ přiznal. „Ale vidíš, jak je tahle destička připojená k vysílačce páskovými kabely?“

Scottie přikývl.

„Vypadá to, jako by se měla dát vyměňovat. Jako třeba že se snadno spálí. Myslím, že nám v úspěchu brání právě tenhle díl, něco jako

spálená pojistka.“

Dala by se přemostit?

„Přemostit?“ Walker nevěděl, co tím přesně myslí.

Obejít. V případě, že je spálená. Zkratovat.

„Mohli bychom spálit něco jiného. Totiž, nebyla by tady, kdyby jí nebylo opravdu zapotřebí.“ Walker chvilku přemýšlel. Chtěl dodat, že totéž by se dalo říci o Scottiem, o chlapcově uklidňujícím hlase. Jenže nikdy neuměl stínům vykládat o svých pocitech. Jenom o svých

vědomostech.

No, já bych to přece jen zkus…

Ozvalo se zaklepání na dveře následované vrzáním záměrně nenamazaných pantů. Scottie se rozplynul ve stínech pod pracovním stolem a jeho hlas zanikl ve statickém šumu reproduktorů.

„Walku, co to má, sakra, znamenat?“

Otočil se na stoličce. Krásný hlas se spojoval s drsnými slovy tak, jak to uměla jenom Shirly. Vešla do jeho dílny se zakrytým podnosem,

rty měla sevřené a nespokojeně se mračila.

Walker ztišil šum. „Pokouším se spravit…“

„Ne. Co to o tobě slyším, že nejíš?“ Postavila podnos před něj, zvedla poklop a vypustila páru z talíře obilné kaše. „Snědl jsi dneska ráno snídani, nebo jsi ji někomu dal?“

„Je toho moc,“ řekl s pohledem upřeným na trojnásobný nebo čtyřnásobný příděl jídla.

„Není, když jinak všechno rozdáš.“ Strčila mu do ruky vidličku. „Jez, nebo za chvíli vypadneš z kalhot.“

Walker hleděl na kaši. Zamíchal jídlo vidličkou, ale žaludek měl scvrklý tak, že ani neměl hlad. Zdálo se mu, že když se obešel bez

jídla tak dlouho, už nikdy hlad mít nebude. Žaludek se prostě bude scvrkávat a scvrkávat a potom už mu bude pořád dobře…

„Jez, sakra.“

Vyfoukal sousto, aniž by nějak toužil je sníst, ale strčil je do úst, aby udělal Shirly radost.

„A nechci slyšet, že se někteří z mých lidí potloukají kolem tvých dveří a přemlouvají tě, jasné? Svoje příděly jim dávat nebudeš.

Rozumíš? Vem si další sousto.“

Walker polkl. Musel přiznat, že mu teplo jídla putujícího do břicha dělalo dobře. Nabral si další malé sousto. „Bude mi špatně, jestli to

všechno sním,“ namítl.

„A já tě zamorduju, když to nesníš.“

Zašilhal po ní a očekával, že ji uvidí usmívat se. Ale Shirly už se neusmívala. Nikdo už se neusmíval.

„Co je to, sakra, za zvuk?“ Rozhlížela se po dílně a hledala zdroj.

Walker odložil vidličku a ještě víc ztišil šum. Knoflík byl připájený k sérii odporů; říká se tomu potenciometr. Zmocnilo se ho náhlé

nutkání všechno jí to vysvětlit, udělal by cokoliv, jen aby nemusel jíst. Mohl by vyložit, jak vymyslel zesilovač, že potenciometr je

vlastně jenom měnitelný odpor, jak se každým pootočením knoflíku dá nastavit síla zvuku na jakoukoliv…

Walker se zarazil. Zvedl vidličku a zamíchal kaši. Slyšel ve stínech šeptat Scottieho.

„To už je lepší,“ prohlásila Shirly o ztišeném šumu. „To je horší zvuk, než jaký dělal starý generátor. Proč to, sakra, máš tak nahlas, když to můžeš ztišit?“

Walker si vzal další sousto. Pustil se do žvýkání, odložil vidličku a zvedl ze stojánku páječku. Prohrabával malý box se součástkami, dokud nenašel další starý potenciometr.

„Podrž tohle,“ řekl s plnými ústy Shirly. Ukázal jí drátky visící z potenciometru a přiložil je ke stříbrným pacičkám vyčnívajícím

z víceúčelového měřicího přístroje.

„Jestli pak budeš dál jíst.“ Stiskla drátky a pacičky mezi palce a ukazováčky.

Walker si nabral další sousto, ale zapomněl na ně foukat. Kaše mu spálila jazyk. Spolkl ji bez žvýkání a ten žár se mu propaloval hrudí.

Shirly ho napomenula, aby jedl pomalu a v klidu. Nevšímal si jí a otáčel knoflíkem potenciometru. Ručička přístroje se hýbala a prozrazovala mu, že součástka je dobrá.

„Co kdyby sis dal přestávku a najedl se, dokud jsem tady, abych tě pohlídala?“ Shirly si přitáhla stoličku od jiného stolu a sedla si

na ni.

„Je to moc horké,“ řekl a zamával si rukou před otevřenými ústy. Vzal smotek pájky a dotkl se jejího konce hrotem horké páječky. Ten se pokryl lesklým stříbrem. „Potřebuju, abys podržela tenhle černý drát tady.“ Krátce se dotkl páječkou drobounké nožky odporu na destičce s číslem „18“. Shirly se naklonila nad stůl a zamžourala tam, kam ukazoval.

„A potom dojíš večeři?“

„Přísahám.“

Zadívala se na něj přimhouřenýma očima, jako by chtěla říci, že ten slib bere vážně, a potom udělala, co jí řekl.

Neměla tak pevné ruce jako Scottie, ale Walker sklopil lupu a rychle připájel spoj. Pak jí ukázal, kam přijde červený drát a přichytil

i ten. I kdyby to nefungovalo, může potenciometr vždycky odstranit a pohrát si s něčím jiným.

„Nenech si to vystydnout,“ řekla mu Shirly. „Studené to určitě nebudeš chtít jíst, a já ti to nebudu chodit do jídelny ohřívat.“

Walker civěl na destičku s číslem na nálepce. Neochotně zvedl vidličku a nabral si pořádně.

„Jak to vypadá tam venku?“ zeptal se mezi foukáním kaše.

„Stojí to za prd,“ řekla Shirly. „Jenkins a Harper se dohadují, jestli nemají vypnout elektřinu celému silu. Jenže pak někteří lidé,

kteří byli tam… víš, když Knox a…“

Zadívala se stranou a nechala větu nedořčenou.

Walker přikývl a žvýkal dál.

„Někteří z nich tvrdí, že elektřina v úseku IT běžela to ráno naplno, i když jsme ji odsud vypnuli.“

„Možná si ji přepojili odjinud,“ řekl Walker. „Nebo jeli na záložní akumulátory. Ty mají, to přece víš.“ Nabral si další sousto, ale umíral touhou točit potenciometrem. Byl si jistý, že se šum změnil, když připájel druhý spoj.

„Já jim pořád říkám, že takhle podrazit silo by přineslo víc škody než užitku. Jenom by to proti nám popudilo i všechny ostatní.“

„To jo. Hele, můžeš tohle zkusit nastavovat? Zatímco já budu jíst?“

Zesílil zvuk. Potenciometr visící na pestrých drátech musel obsluhovat oběma rukama. Shirly se schoulila před hlukem linoucím se z jeho podomácku vyrobených reproduktorů. Sáhla po knoflíku hlasitosti, jako by chtěla zvuk zase vypnout.

„Ten ne. Chci, abys točila tím, který jsem právě přimontoval.“

„Co to má, sakra, znamenat, Walku? Sněz už konečně to zatracené jídlo.“

Nabral si další sousto. A Shirly přes všechno své nadávání a protesty začala otáčet knoflíkem.

„Pomalu,“ řekl jí ústy plnými jídla.

A skutečně, v šumu z reproduktorů se začala objevovat modulace. Bylo to, jako by se ten mačkaný plast začal pohybovat a odrážet po místnosti.

„Co to vůbec dělám?“

„Pomáháš starému člověku…“

„… jo, nejspíš tě na to budu potřebovat tady nahoře…“

Walker upustil vidličku a natáhl ruku, aby ji zadržel. Ale už to přejela a opět se pohybovala v šumu. Shirly na to zřejmě přišla sama. Zakousla se do rtu a pomaličku kroutila knoflíkem nazpátek, dokud se hlasy nevrátily.

„To zní dobře. Tady dole je beztak klid. Mám si s sebou přinést soupravu?“

„Dokázals to,“ zašeptala Shirly Walkerovi, jako by ji ti lidé mohli slyšet, kdyby promluvila příliš hlasitě. „Spravil jsi…“

Walker zvedl ruku. Hovor pokračoval.

„Není třeba. Soupravu můžeš nechat ležet. Zástupkyně Robertsová už je tady se svou. Zrovna hledá stopy…“

„Stručně řečeno, pracuju, zatímco on nedělá nic!“ zavolal slabý hlas z pozadí.

Walker se obrátil k Shirly, zatímco z vysílačky se rozléhal smích, neboť vtip se asi líbil více lidem. Bylo to už dávno, kdy slyšel

někoho se smát. Ale on se nesmál. Cítil, jak se mu zmateně vraští obočí.

„Co je?“ zeptala se Shirly. „Dokázali jsme to! Spravili jsme to!“ Svezla se ze stoličky a obrátila se, jako by se to chtěla vydat

oznámit Jenkinsovi.

„Počkej!“ Walker si otřel dlaní vousy a ukázal vidličkou na sbírku součástek vysílačky rozloženou na stole. Shirly stála krok od něj

a s úsměvem se na něj ohlížela.

„Zástupkyně Robertsová?“ zeptal se Walker. „Kdo to, u všech pater, je?“

PADESÁT DEVĚT

Juliette, naložená svým nejnovějším úlovkem ze zásobování, rozsvítila v laboratoři ochranných obleků. Na rozdíl od Sóla nepovažovala neustálý přívod elektřiny za zaručený. Když nevěděla, odkud pochází, vyvolávalo to v ní nervozitu, že nevydrží. Zatímco tedy on měl ve

zvyku, skoro až posedle, rozsvěcovat všude naplno a nechávat to tak, ona se záhadnou elektřinu snažila co nejvíc šetřit.

Odložila své poslední nálezy na palandu a pomyslela přitom na Walkera. Takhle se to stalo, že zůstal žít uprostřed své práce? Byla

za tím posedlost, snaha, nutnost neustále usilovně pracovat na nikdy nekončících problémech, dokud nedokázal spát dál než několik

kroků od nich?

Čím víc staříka chápala, tím vzdálenější si od něho připadala, tím osamělejší. Posadila se a masírovala si nohy, stehna i lýtka ztuhlá od právě skončeného výstupu. Možná si ty tři týdny pěstovala nohy nosiče, ale ještě ji nepřestaly bolet a ta tupá bolest se jí stala nepřetržitým novým vjemem. Stisknutí svalu proměnilo tupou bolest v ostrou, jíž z nějakého důvodu dávala přednost. Ostré a definovatelné pocity byly lepší než ty neurčité a bezejmenné. Měla ráda pocity, kterým rozuměla.

Juliette odkopla boty – bylo zvláštní dívat se na nalezené věci jako na své – a vstala. Takový odpočinek musí stačit. Tohle bylo maximum odpočinku, které si mohla dovolit. Odnesla plátěné pytle na jeden z krásných pracovních stolů. Všechno v laboratoři ochranných obleků bylo lepší, než měla ona v mechanickém úseku. Dokonce i materiál vyrobený tak, aby selhal, byl zkonstruován na takové úrovni chemické a technické

promyšlenosti, že ji teprve teď, když znala zlé úmysly jeho tvůrců, začínala oceňovat. Nashromáždila hromady různých těsnění, dobrá ze

zásobování a špatná z pozůstatků v laboratoři, aby zjistila, jak systém fungoval. Ležely vzadu na jejím hlavním pracovním stole jako připomínka ďábelské vražednosti, s níž ji poslali pryč.

Vysypala na stůl materiál ze zásobování a pomyslela si, jak zvláštní je mít přístup k tomuto zakázanému srdci jiného sila, dokonce v něm žít. A ještě zvláštnější bylo obdivovat tyto pracovní stoly, tyto bezvadné nástroje, když byly všechny využívány k posílání lidí jako ona

na smrt.

Rozhlížet se po stěnách, kde na věšácích visel asi tucet obleků pro čištění v různém stavu rozpracovanosti, bylo jako žít a pracovat v místnosti plné přízraků z onoho světa. Vůbec by se nedivila, kdyby jeden z těch obleků seskočil a začal kolem sám pochodovat. Rukávy a nohavice měly nafouklé, jako by byly plné, a zrcadlové průzory by snadno skryly zvědavé obličeje. Pobývat mezi těmi visícími postavami bylo

jako mít společnost. Netečně ji pozorovaly, jak třídí své nálezy na dvě hromádky: jednu kupičku předmětů, které bude potřebovat na svůj další velký projekt, a druhou hromádku potenciálně užitečných věciček, pro které zatím neměla žádné konkrétní využití.

Do této druhé skupiny přišla i cenná nabíjecí baterie, na níž byla stále nějaká krev, kterou nešlo setřít. Hlavou se jí míhaly některé

scény, na které při shánění materiálu narazila, jako ti dva muži, kteří spáchali sebevraždu v kanceláři vedoucího úseku zásobování. Drželi se za ruce, druhá zápěstí podřezaná a všude kolem nich rezavá skvrna. To byla jedna z nejhorších scén, vzpomínka, kterou nemohla setřást. Po silu bylo rozeseto mnoho důkazů násilí. Celé to místo působilo strašidelně, jako by bylo prolezlé snětí. Dokonale chápala, proč Sólo omezoval své pochůzky na zahrady. Chápala také jeho zvyk zahradit dveře serverovny každý večer kartotéční skříní, přestože byl celé roky sám. Juliette

mu to nevyčítala. Sama zasouvala závory na dveřích laboratoře ochranných obleků každý večer, než šla spát. Sice nevěřila na duchy, ale tohle její přesvědčení procházelo těžkou zkouškou vzhledem k neustálému pocitu, že je pozorována – když už ne reálnými lidmi, pak silem samotným.

Pustila se do práce na kompresoru vzduchu a jako vždycky měla dobrý pocit, že něčím zaměstnává ruce. Že něco spravuje. Že má rozptýlení. Těch prvních několik nocí po přežití té hrozné zkoušky, když byla vyslána čistit, když se prodírala do téhle mršiny sila, dlouho a usilovně hledala nějaké místo, kde by mohla opravdu spát. Nemohlo to být pod serverovnou, když celé to místo bylo prosáklé zápachem hromad Sólových odpadků. Vyzkoušela byt vedoucího úseku IT, ale vzpomínky na Bernarda jí znemožňovaly třeba tam i jen v klidu sedět. Pohovky v různých kancelářích nebyly dost dlouhé. A hnízdo z polštářů a dek, které si rozložila na teplé podlaze serverovny, bylo sice útulné, ale cvakání a cvrlikání všech těch vysokých skříní ji málem dohnalo k šílenství.

Kupodivu jediným místem, kde se dokázala slušně vyspat, byla právě laboratoř ochranných obleků se všemi těmi rozvěšenými přízraky a ghúly. Nejspíš za to mohly všudypřítomné nástroje, svářečky a klíče, skříně přes celou stěnu plné zásuvek se vším představitelným ručním nářadím. Jestli bude Juliette něco kutit, třeba i sama, bude to v této místnosti. Jediná další místa, ve kterých si v silu sedmnáct připadala doma, byly dvě vězeňské cely, v nichž občas přespala cestou nahoru nebo dolů. Anebo místečko za tím prázdným serverem, kde sedávala a povídala si s Lukasem.

Myslela na něj, když přešla místnost, aby z jedné z drahých plechových skříněk na nářadí vylovila závitník té správné velikosti. Strčila jej do kapsy a sundala jeden z dokončených obleků pro čističe. Užasla nad jeho tíhou a vzpomněla si, jak těžkopádný jí připadal oblek, ve

kterém sem přišla. Položila jej na pracovní stůl, odmontovala límec s přírubou pro přilbu, odnesla jej ke stojanové vrtačce a pečlivě

vyvrtala vodicí otvor. S límcem ve svěráku začala otvor obrábět závitníkem, aby vyřezala závity pro zavedení vzduchové hadice. Zápasila s tím a myslela na svůj poslední rozhovor s Lukasem, když tu se do laboratoře vevalila vůně čerstvého chleba a za ní Sólo.

„Ahoj!“ zavolal ode dveří. Juliette zvedla hlavu a kývla na něj, ať vejde. Řezání závitu vyžadovalo námahu, kovová rukojeť se jí zarývala do dlaní, obočí měla mokré potem.

„Upekl jsem další chleba.“

„Voní skvěle,“ zahekala.

Od chvíle, kdy naučila Sóla péci chlebové placky, ho od této činnosti nedokázala odtrhnout. Při jeho experimentech s recepty se vyprazdňovala jedna velká plechovka mouky z polic se zásobami po druhé. Připomněla si, že musí využít jeho přičinlivosti a naučit ho vařit víc věcí, aby měli nějaké zpestření.

„A nakrájel jsem okurky,“ hlásil hrdě, jako by to byla bezkonkurenční pochoutka. V mnoha ohledech Sólovi zůstala duše puberťáka – včetně stravovacích návyků.

„Za chvilku si vezmu,“ ujistila ho. S námahou konečně dostala závitník skrz celou délku vodicího otvoru a vyrobila závit tak úhledný,

jako kdyby pocházel ze zásobovacího úseku. Ven šel závitník snadno jako slícovaný šroub.

Sólo položil talíř s chlebem a zeleninou na pracovní stůl a přitáhl si stoličku. „Na čem to pracuješ? Další čerpadlo?“ Civěl na velký pojízdný kompresor, z něhož visely hadice.

„Ne. To by trvalo příliš dlouho. Pracuju na způsobu, jak dýchat pod vodou.“

Sólo se zasmál. Začal žvýkat kousek chleba, dokud si neuvědomil, že si Juliette nedělá legraci.

„Ty to myslíš vážně.“

„Ano.Čerpadla, která opravdu potřebujeme, jsou v jímkách na samém dně sila. Potřebuju jenom dovést část elektřiny z IT dolů k nim. Mohli

bychom to tady mít vysušené během týdnů nebo měsíců místo roků.“

„Dýchat pod vodou,“ řekl. Díval se na ni, jako by ona ztrácela rozum.

„Nijak se to neliší od způsobu, jak jsem se dostala ze svého sila sem.“ Omotala samčí konec nástrčky vzduchové hadice silikonovou páskou a začala ji našroubovávat do límce. „Tyhle obleky jsou vzduchotěsné, takže budou i vodotěsné. Jediné, co potřebuju, je nepřetržitý přívod

vzduchu k dýchání, a mohu pracovat pod vodou, jak dlouho budu chtít. Přinejmenším dost dlouho na to, abych rozběhla ta čerpadla.“

„Myslíš,že budou ještě fungovat?“

„Měla by.“ Vzala francouzský klíč a utáhla nástrčku tak pevně, jak se jen odvážila. „Jsou zkonstruovaná tak, aby pracovala pod vodou, a jsou jednoduchá. Vyžadují jenom elektřinu, které tady nahoře máme habaděj.“

„Co budu dělat já?“ Sólo si oklepal ruce o sebe a zasypal jí pracovní stůl drobečky chleba. Sáhl po další placce.

„Budeš dohlížet na kompresor. Ukážu ti, jak jej máš nahodit a jak máš doplňovat palivo. Do přilby si namontuju jednu z přenosných vysílaček zástupců šerifa, takže spolu budeme moci mluvit. Dole bude na hraní pořádná spleť hadic a elektrických drátů.“ Usmála se na něj. „Neboj se, já tě zaměstnám.“

„Já se nebojím,“ prohlásil Sólo. Vypjal prsa, chroupal okurku a očima zabloudil ke kompresoru.

A Juliette na něm viděla, že Sólo – zrovna jako puberťák s malou praxí, ale velkou potřebou – ještě nezvládl umění lhát přesvědčivě.

ŠEDESÁT

… chlapci z druhé strany tábora. Výsledky byly bedlivě pozorovány experimentátory, kteří vystupovali jako táboroví poradci. Když se

násilí vymklo očekávání, byl experiment ukončen dřív, než mohl doběhnout podle plánu. To, co začalo u Loupežnické jeskyně jako dvě party chlapců z téměř totožného prostředí a s téměř totožnými vyznávanými hodnotami, se proměnilo v úkaz, který vešel na poli psychologie ve známost jako scénář dělení na vlastní a cizí skupinu. Nepatrné postřehnutelné rozdíly, například způsob nasazení klobouku, nebo modulace řeči, se mění v neprominutelné přečiny. Když začaly létat kameny a při vzájemných přepadech mezi oběma tábory začala téci krev, nezbývalo

experimentátorům jiné východisko než ukončit…

Lukas už nedokázal číst dál. Zavřel knihu a opřel se o vysoké police. Ucítil nepříjemný pach. Přiložil si hřbet staré knihy k nosu

a začichal. Nakonec usoudil, že je to on sám. Kdypak se naposledy sprchoval? Měl úplně rozházený denní režim. Ráno ho nebudil pokřik dětí, po večerech neměl příležitost pátrat po hvězdách, ztemnělé schodiště ho nevodilo zpět na lůžko, aby to mohl následujícího dne všechno opakovat. Místo toho prožíval neklidné chvíle převalování a zmítání na lůžku v tajné hromadné ložnici v pětatřicátém patře. Tucet paland, ale jenom on sám. Opakovalo se blikání červených světel, jež mu oznamovalo, že má společnost, rozhovory s Bernardem a Peterem Billingsem, když mu přinesli jídlo, dlouhé hovory s Juliettou, kdykoliv zavolala a on mohl hovor přijmout. A mezi tím vším knihy. Knihy o historii na přeskáčku, o miliardách lidí, o ještě větším počtu hvězd. Příběhy o násilí, o zuřivosti davů, o závratné časové ose života, o sluncích obíhaných jinými tělesy, jež jednoho dne vyhoří, o zbraních, které mohou se vším skoncovat, o nemocích, kterým se to málem podařilo.

Jak dlouho bude schopen takhle pokračovat? Číst a spát a jíst? Týdny už mu nyní připadaly jako měsíce. Neměl jak si udržet přehled

o ubíhajících dnech, jak si zapamatovat, jak dlouho už nosí jedny lacláče a jestli není na čase se převléknout do druhých, čekajících v sušičce. Občas měl pocit, že se převléká a pere si oblečení třikrát denně. Ale mohlo to být klidně dvakrát týdně. A podle zápachu to bylo ještě déle.

Opřel se hlavou o plechové krabice s knihami a zavřel oči. To, co četl, nemůže být všechno pravda. Nedávalo to žádný smysl, takový

divný a přelidněný svět. Když přemýšlel o měřítku toho všeho ve srovnání s tímhle pod zemí pohřbeným životem, posílajícím lidi čistit a užírajícím se tím, kdo komu co ukradl, zmocňovala se ho občas jakási duševní závrať, děsivá hrůza pocitu, že stojí nad propastí a hluboko pod sebou vidí temnou pravdu, ale není schopen ji rozeznat, až se mu posléze vrátily smysly a realita ho od okraje té propasti odtrhla.

Nevěděl jistě, jak dlouho takhle seděl a snil o jiném času a místě, než si uvědomil, že se opět rozblikala červená světla.

Lukas uložil knihu zpátky do plechovky a vyhrabal se na nohy. Obrazovka počítače mu ukázala Petera Billingse ve dveřích serverovny, tak daleko, jak do téhle místnosti směl. Na vrchní desce registratury pro zakládání protokolů o provozu ležel podnos s Lukasovou večeří.

Lukas se odvrátil od počítače, proběhl chodbou a vyšplhal po žebříku. Podlahový dílec opatrně vrátil na místo a vydal se oklikou mezi vysokými hučícími servery.

„Á, tady je náš malý chráněnec,“ usmíval se Peter, ale při pohledu na Lukase přimhouřil oči.

Lukas přikývl. „Šerife,“ oslovil ho. Vždycky měl pocit, že se mu Peter mlčky vysmívá, dívá se na něj svrchu, přestože byli oba zhruba

stejného věku. Kdykoliv se Peter ukázal s Bernardem, zejména toho dne, kdy Bernard vysvětloval, jak je důležité držet Lukase v bezpečí,

zdálo se, že ve vzduchu mezi oběma mladšími muži visí nějaké konkurenční napětí – napětí, kterého si Lukas byl vědom, třebaže k němu

sám nijak nepřispíval. Bernard mezi čtyřma očima zasvětil Lukase do tajemství, že Petera vychovává k tomu, aby jednou zastával funkci

starosty a že on a Lukas budou jednou těsně spolupracovat. Lukas se to snažil mít na paměti, když sebral podnos se skříně. Peter ho

pozoroval,obočí zamyšleně svraštěné.

Lukas se obrátil k odchodu.

„Proč se neposadíš a nenajíš tady?“ zeptal se Peter, aniž by se hnul od tlustých dveří serverovny, o něž se opíral.

Lukas ztuhl.

„S Bernardem tě vídám sedět a jíst tady, ale když přijdu já, vždycky máš někam naspěch.“ Peter se předklonil a rozhlédl se po řadách serverů. „Co tady vůbec celé dny děláš?“

Lukas měl pocit, jako by se ocitl v pasti. Po pravdě řečeno, neměl příliš velký hlad a uvažoval, že jídlo odloží na později, ale sníst

všechno byl obvykle ten nejrychlejší způsob, jak se vyvléci z rozhovorů. Pokrčil rameny, posadil se na podlahu, opřel se o registraturu a natáhl nohy před sebe. Odkrytí podnosu odhalilo misku neidentifikovatelné polévky, dva plátky rajčete a kus kukuřičného chleba.

„Většinou pracuju na serverech jako dřív.“ Začal soustem chleba, něčím nevýrazným. „Jediný rozdíl je ten, že na konci šichty nemusím

chodit domů.“ Usmál se na Petera, zatímco žvýkal suchý chléb.

„To je pravda, ty bydlíš dole v prostředních patrech, že?“ Peter založil ruce na prsou a pohodlněji se opřel o tlusté dveře. Lukas se

naklonil a podíval se za něj do chodby.Z poza rohu bylo slyšet hlasy. Přepadlo ho náhlé nutkání vyskočit a utíkat, jenom proto, aby utíkal.

„Ne tak docela,“ řekl. „Můj byt je skoro nahoře.“

„To jsou všechna prostřední patra,“ zasmál se Peter. „Pro ty, co tam bydlí.“

Lukas zaměstnával ústa chlebem. Při žvýkání si podezíravě prohlížel polévku.

„Říkal ti Bernard o tom velkém útoku, který jsme naplánovali? Přemýšlím o tom, že bych sešel dolů a zúčastnil se.“

Lukas zavrtěl hlavou. Ponořil lžíci do polévky.

„Víš o té stěně, kterou postavil mechanický úsek, o tom, jak se tam ti hlupáci zabednili? Nu, Sims a jeho hoši ji chtějí výbuchem

rozbít na kousíčky. Mají na práci z naší strany spoustu času, takže s tím nesmyslným povstáním můžeme skoncovat nanejvýš za několik dní.“

Jediné, na co Lukas při srkání horké polévky dokázal myslet, byli muži a ženy z mechanického úseku, polapení za tou ocelovou stěnou.

Věděl přesně, co prožívají.

„Znamená to, že mě odsud brzy pustí?“ Krájel nedozrálé rajče hranou lžíce, místo aby si na to vzal nůž a vidličku. „Přece mi tam venku

nic nehrozí, ne? Nikdo ani neví, kdo jsem.“

„To záleží na Bernardovi. Poslední dobou se chová divně. Nejspíš toho je na něj moc.“ Peter se svezl po dveřích a zůstal v podřepu. Lukas byl rád, že si nemusí vykrucovat krk, aby na něj viděl. „Říkal něco o tom, že přivede tvoji matku sem nahoru na návštěvu. To nejspíš znamená, že bys tady mohl být nejméně o týden déle.“

„Skvělé.“ Lukas do sebe nasoukal ještě trochu jídla. Když vzdálený server začal bzučet, jeho tělo sebou samo škublo, jako by jím trhl neviditelný provázek. Světla na stropě slabě zamrkala, výmluvně pro ty, kdo věděli.

„Co to je?“ Peter se zahleděl do serverovny a pozvedl se na špičkách.

„To znamená, že se musím vrátit k práci.“ Lukas mu podal podnos. „Díky, žes mi to přinesl.“ Obrátil se k odchodu.

„Počkej, starosta říkal, že mám dohlédnout, abys to snědl všechno…“

Lukas mávl rukou za sebe, zmizel za nejbližším serverem, otřel si ústa rukou a rozběhl se do zadní části serverovny s vědomím, že Peter za

ním nemůže.

„Lukasi!“

Ale ten už byl pryč. Pospíchal k zadní stěně a doloval přitom zpod límce klíče.

Když odemykal zámky, uviděl, že světla na stropě přestala pomrkávat. Lukas zavřel dveře. Odstranil zadní panel, vytáhl sluchátka z brašny

a zapojil je do zdířky.

„Haló?“ Upravil mikrofon, aby jej neměl příliš blízko.

„Ahoj.“ Její hlas ho naplnil tak, jak to žádné jídlo nemohlo dokázat. „To jsi kvůli mně utíkal?“

Lukas se zhluboka nadechl. Při tomhle životě ve vězení vycházel z formy, když nechodil každý den do práce a z práce. „Ne,“ zalhal.

„Ale možná bys měla být s voláním opatrnější. Aspoň během dne. Ty-víš-kdo je tu pořád. Včera, když jsi to nechala zvonit tak dlouho, jsme

seděli hned vedle serveru, zatímco bzučel a bzučel. Opravdu ho to dožralo.“

„Myslíš si, že mi záleží na tom, jestli se vzteká?“ zasmála se Juliette. „A já chci, aby odpověděl. Strašně ráda bych si s ním ještě popovídala. A kromě toho, co bys navrhoval? Chci s tebou mluvit. Potřebuju s někým mluvit. A ty jsi vždycky po ruce. Těžko bys mohl volat ty mně, a čekat, že tady zrovna budu. Kruci, vždyť tady lítám po celém silu jako hadr na holi. Víš, kolikrát jsem za poslední týden seběhla z třicátých pater do zásobování a zpátky? Hádej.“

„Nechci hádat.“ Lukas si promnul oční víčka.

„Nejméně pětkrát. A poslyš, jestli tam je pořád, mohl bys mi prokázat laskavost a zabít ho místo mě. Ušetřit mi námahu…“

„Zabít ho?“ Lukas zamával rukou. „Jen tak ho umlátit k smrti?“

„Chceš nějaké tipy? Protože já už jsem vymyslela celou řadu…“

„Ne, nechci tipy. A nechci nikoho zabíjet! Nikdy jsem…“

Lukas si přitiskl ukazováček na spánek a energicky se pustil drobnými kroužky do masáže. Ty bolesti hlavy pořád přicházely. Už od té chvíle, kdy…

„Pusť to z hlavy,“ řekla Juliette a znechucení v jejím hlase prolétlo dráty rychlostí světla.

„Podívej…“ Lukas si upravil mikrofon. Nesnášel tahle témata. Byl raději, když si povídali tak jen. „Promiň, to jenom, že… je tady blázinec. Nevím, kdo vlastně co dělá. Jsem zavřený v téhle díře se všemi těmi informacemi, mám vysílačku, ze které celou dobu hulákají lidé o boji, a přesto ve srovnání s ostatními nevím vůbec nic.“

„Ale víš snad, že mně můžeš věřit, ne? Že já patřím k těm dobrým? Neudělala jsem nic zlého, za co by mě museli poslat pryč, Lukasi. Potřebuju, abys to věděl.“

Poslouchal, jak se Juliette zhluboka nadechuje a zase s povzdechem vydechuje. Představoval si, jak tam sedí v druhém silu, sama s bláznivým chlapíkem, mikrofon u úst, prsa se jí podrážděně dmou, hlavu plnou všech těch očekávání, která v něj vkládá.

„Lukasi, víš přece, že jsem na správné straně. A že pracuješ pro šílence.“

„Všechno je šílené,“ odtušil. „Všichni jsou šílení. Já vím tohle: seděli jsme tady v úseku IT, doufali, že se nestane nic zlého,

a přišly na nás ty nejhorší věci, jaké jsme si jen uměli představit.“

Juliette po dalším hlubokém nádechu vzdychla a Lukas přemýšlel o tom, co jí o povstání řekl, i o věcech, které vynechal.

„Já z tvého vyprávění vím, co moji lidé udělali, ale chápeš, proč přišli? Ano? Něco bylo třeba udělat, Luku. Stále je třeba něco udělat.“

Lukas pokrčil rameny. Zapomněl, že ho Juliette nemůže vidět. Přestože si spolu povídali často, stále nebyl zvyklý s někým konverzovat tímhle způsobem.

„Ty ve svém postavení tomu můžeš pomoci,“ sdělila mu.

„Já jsem se o takové postavení neprosil.“ Byl čím dál tím rozmrzelejší. Proč musí jejich hovory pokaždé zabloudit do tak nepříjemných míst? Proč by se nemohli vrátit k povídání o tom, co kdy jedli nejlepšího, jaké byly jejich oblíbené knížky, když byli ještě děti, co mají oba rádi a co jim oběma vadí?

„Nikdo z nás se neprosil, aby byl tam, kde je,“ připomněla mu chladně.

To Lukase na chvíli zarazilo a přimělo ho to k myšlenkám, kde Juliette je a čím si prošla, aby se tam dostala.

„To, co je v naší moci,“ dodala Juliette, „jsou naše činy poté, co nás tam osud postavil.“

„Asi budu muset končit.“ Lukas se mělce nadechl. Nechtělo se mu přemýšlet o činech a osudu. Nechtěl v tomhle hovoru pokračovat. „Peter

mi za chvíli přinese večeři,“ zalhal.

Nastalo ticho. Slyšel ji dýchat. Bylo to skoro, jako kdyby slyšel někoho přemýšlet.

„Dobře,“řekla. „Rozumím. Beztak musím jít vyzkoušet ten oblek. A poslyš, jestli bude fungovat, budu asi nějakou dobu mimo. Když o mně tedy den nebo i déle neuslyšíš…“

„Hlavně buď opatrná,“ přerušil ji Lukas.

„Budu. A pamatuj si, co jsem říkala, Luku. To, co po cestě kupředu děláme, definuje, kým jsme. Ty nejsi jeden z nich. Ty tam nepatříš. Nezapomínej na to, prosím tě.“

Lukas něco souhlasně zamumlal a Juliette se s ním rozloučila. Když vytahoval konektor, její hlas mu stále zněl v uších.

Místo aby zasunul sluchátka do brašny, opřel se zády o server za sebou, žmoulal sluchátka v rukou a přemýšlel o tom, co dělá, o tom,

kdo je.

Chtělo se mu schoulit se do klubíčka a rozplakat se, jenom zavřít oči a nechat svět zmizet. Jenže věděl, že když oči zavře, když si dovolí ponořit se do temnoty, jediné, co tam uvidí, bude ona. Ta drobná žena s bílými vlasy, jak sebou škubá pod dopadem střel, Lukasových střel. Ucítí prst na spoušti, slané mokro na tvářích, pach spáleného prachu, uslyší chrastění prázdné mosazi na stole a vítězný jásot mužů a žen, k nimž se připojil.

ŠEDESÁT JEDNA

„… říkal ve čtvrtek, že ti to přinesu za dva dny.“

„Sakra, vždyť už to jsou dva dny, Carle. Uvědomuješ si doufám, že čištění bude už zítra ráno, ne?“

„A ty si zase snad uvědomuješ, že dnes je pořád ještě dnes, ne?“

„Nedělej ze sebe chytráka. Popadni tu složku a dones mi ji nahoru, pronto. Přísahám, že jestli bude průser, protože jsi…“

„Já ji donesu. No tak, člověče. Dělám si srandu. Uklidni se.“

„Uklidni. Běž do hajzlu, já se uklidním zítra. Končím spojení. A ne aby ses flákal.“

„Už jdu.“

Shirly se držela oběma rukama za hlavu, prsty měla zapletené ve vlasech, lokty se opírala o Walkerův pracovní stůl. „Co se to u všech hlubin děje?“ zeptala se ho. „Walku, co to je? Kdo jsou tihle lidé?“

Walker hleděl přes svou lupu. Ponořil jedinou štětinu vytrženou z kartáče do kaňky bílé barvy na vlhkém víku plechovky s nátěrovou hmotou. S nejvyšší péčí, se zápěstím přidržovaným druhou rukou, přejel štětinou po potenciometru přímo proti značce, kterou namaloval na samotný knoflík. Spokojeně spočítal čárky, které zatím udělal, z nichž každá vyznačovala polohu jiného silného signálu.

„Jedenáct,“ řekl. Obrátil se k Shirly, jež něco říkala, ale on nevěděl jistě, co. „A to si myslím, že naše jsme ještě nenašli.“

„Naše? Walku, ty mě děsíš. Odkud ty hlasy přicházejí?“

Pokrčil rameny. „Z města? Přes kopce? Jak to mám vědět?“ Začal pomaličku otáčet knoflíkem a pátral po dalších hovorech. „Jedenáct kromě nás. Co když jich je víc? Musí jich být víc, ne? Jaká je šance, že už jsme je našli všechny?“

„Ten poslední mluvil o čištění. Myslíš, že tím myslel…? Jako…?“

Walker přikývl, až se mu vychýlila lupa. Upravil ji a vrátil se k otáčení ladicím knoflíkem.

„Takže jsou v silech. Jako my.“

Ukázal na drobnou zelenou destičku, k níž mu pomáhala připájet potenciometr. „Tenhle obvod musí nejspíš nějak modulovat frekvenci vln.“ Shirly šílela z hlasů; jeho mnohem víc fascinovala ostatní tajemství. V šumu se ozvalo zachrčení; Walker přestal točit a popojížděl sem a tam, ale nic nenašel. Začal pátrat dál.

„Myslíš tu destičku s číslem osmnáct?“

Walker se na ni nepřítomně podíval. Prsty se mu zastavily. Přikývl.

„Takže jich je nejméně tolik,“ vyvodila z dosavadních poznatků dřív než on. „Musím najít Jenkinse. O tomhle mu musíme povědět.“ Sklouzla ze stoličky a zamířila ke dveřím. Walker pokýval hlavou. Z nových souvislostí ho jímala závrať, stůl a stěny jako by odplouvaly stranou.

Představa lidí mimo tyto zdi…

Při mohutném zaburácení mu zadrkotaly zuby a myšlenky se mu přetrhly. Noha mu uklouzla, jak se podlaha zatřásla, a ze spleti trubek a kabelů klikatících se pod stropem se sypal prach nastřádaný za desítky let.

Walker se převalil na bok a rozkašlal se, když vdechl pižmově páchnoucí plíseň rozprášenou ve vzduchu. V uších mu po výbuchu zvonilo. Ohmatával si hlavu, tápal po zvětšovacím skle, když tu uviděl rámeček ležet na ocelovém podlahovém dílci před sebou, čočky rozbité na střepy o velikosti štěrku.

„Ale ne. Potřebuju…“ Pokusil se vzepřít na rukách a píchlo ho v kyčli, silná bolest v místě, kde kost narazila na ocel. Nebyl schopen přemýšlet. Zamával rukou a prosil Scottieho, aby vylezl ze stínů a pomohl mu. Těžká bota rozdrtila to, co zbývalo z jeho lupy. Silná mladá ruka ho popadla za náprsní díl kalhot a vytáhla ho na nohy. Odevšad se ozýval křik. Práskání a rachot zbraní.

„Walku? Jsi v pořádku?“

Jenkins ho držel za montérky. Walker si byl docela jistý, že by se sesypal na zem, kdyby ho mladík pustil.

„Moje zvětšo…“

„Šéfe! Musíme jít! Jsou uvnitř!“

Walker se obrátil ke dveřím a uviděl, jak Harper pomáhá na nohy Shirly. Oči měla vytřeštěné, ohromené, na ramenou a v tmavých vlasech jí ležel šedý poprašek. Dívala se na Walkera a tvářila se stejně omráčeně, jako se cítil on.

„Posbírej si věci,“ řekl Jenkins. „Ustupujeme.“ Rozhlédl se po místnosti a pohled mu zabloudil k pracovnímu stolu.

„Spravil jsem ji,“ řekl Walker a zakašlal do pěsti. „Už funguje.“

„Myslím, že trochu pozdě.“

Jenkins pustil montérky a Walker se musel opřít o stoličku, aby se zase nezhroutil na zem. Palba venku se blížila. Kolem zaduněly boty,

další pokřik, další hlasitý výbuch, který otřásl podlahou. Jenkins a Harper už byli u dveří, hulákali rozkazy a mávali rukama na lidi běžící kolem. Shirly přistoupila k Walkerovi a k pracovnímu stolu. Oči upírala na vysílačku.

„Tohle potřebujeme,“ řekla. Ztěžka oddechovala.

Walker se díval na třpytivé drahokamy na podlaze. Za tu lupu dal dva měsíční platy…

„Walku! Co mám pobrat? Pomoz mi.“

Obrátil se a zjistil, že Shirly sbírá součástky vysílačky, zprohýbané a zamotané dráty spojující desky. Přímo přede dveřmi se ozvalo jediné hlasité prásknutí z pušky patřící jejich straně, jež ho přimělo se přikrčit. Myšlenky se mu rozutíkaly kdoví kam.

„Walku!“

„Anténu,“ zašeptal a ukázal prstem nahoru, kde se dosud vznášel prach setřesený z traverz. Shirly přikývla a vyskočila na stůl. Walker se rozhlížel po dílně, po místnosti, kterou si slíbil nikdy neopustit, a ten slib dosud skutečně hodlal dodržet. Co odnést? Hloupé vzpomínky. Staré krámy. Špinavé oblečení. Hromádka schémat. Popadl truhlík na součástky a postavil jej na zem. Smetl do něj díly vysílačky, odpojil

transformátor od zdroje a přidal jej tam také. Shirly strhávala anténu, dráty a kovové tyče tiskla k hrudi. Walker přihodil páječku a několik

nástrojů; Harper řval, že buď teď, nebo nikdy.

Shirly chytila Walkera za paži a vlekla ho za sebou ke dveřím.

A Walker si uvědomil, že nikdy se nekoná.

ŠEDESÁT DVA

Paniku, kterou zažívala při oblékání ochranného obleku, neočekávala.

Juliette si připouštěla, že bude mít trochu strach ze vstupu do vody, ale to, co ji naplnilo ochromující hrůzou, z čeho se jí zmocnil chladný pocit prázdna a tupé bolesti v žaludku, bylo prosté nasoukání se do obleku na čištění. Snažila se ze všech sil ovládat dech, zatímco jí Sólo zapínal zip na zádech a přitlačoval na místo vrstvy suchého zipu.

„Kde mám nůž?“ zeptala se ho. Poklepávala přitom rukama na přední kapsy a hledala mezi nástroji.

„Tady je,“ řekl. Sehnul se a vylovil jej z její brašny na nářadí zpod ručníku a šatstva na převlečení. Podal jí nůž střenkou napřed a Juliette jej zasunula do tlusté kapsy, kterou přidělala na břicho obleku. Když měla nůž na dosah, hned se jí dýchalo snadněji. Ten nástroj z horní kavárny pro ni byl cosi jako bezpečnostní pojistka. Přistihla se, že jej kontroluje stejně, jako byla zvyklá dívat se na zápěstí na ty staré hodinky.

„S přilbou ještě počkáme,“ řekla Sólovi, když zvedl průzračnou kopuli z podlahy odpočívadla. „Nejdřív vezmi to lano.“ Ukázala vycpanou rukavicí. Pod tlustým materiálem a dvěma vrstvami spodního prádla jí bylo horko. Doufala, že to znamená, že v hluboké vodě neumrzne.

Sólo zvedl smotek splétaného lana s velkým stavitelným klíčem o délce jeho předloktí přivázaným na konci.

„Na kterou stranu?“ zeptal se.

Ukázala na místo, kde se elegantně zatočené schody nořily do zeleně osvětlené vody. „Spouštěj je stejnoměrně. A drž je co nejdál, aby se nezachytilo na schodech dole.“

Přikývl. Juliette se pustila do kontroly nářadí, zatímco on spouštěl klíč do vody a tíha toho kusu kovu stahovala lano na samé dno velké

schodišťové šachty. V jedné kapse měla vybrané šroubováky. Každý z nich byl ke kapse přivázán několika decimetry provázku. V jiné kapse měla francouzský klíč, v kapse číslo čtyři štípací kleště. Když se podívala dolů, vrátily se jí další vzpomínky z cesty venkem. Slyšela zvuk písku ošlehávajícího přilbu, cítila, jak jí dochází vzduch, vnímala dopady těžkých bot na udusanou hlínu…

Chytila se zábradlí před sebou a snažila se myslet na něco jiného. Na cokoliv jiného. Kabel na elektřinu a hadice na vzduch. Soustředit se. Bude potřebovat spoustu obojího. Zhluboka se nadechla a zkontrolovala vysoké smotky hadice a elektrického kabelu. Vrstvila je do tvaru

osmiček, takže se nezamotají. Dobře. Jediné, co Sólo musí udělat, je dohlížet na to, aby dostávala dolů všechno, co potřebuje, a nepolevit

v pozornosti…

„Je na dně,“ zahlásil Sólo. Pozorovala ho, jak váže lano k zábradlí. Dnes je v dobré náladě. Bystrý a energický. Dobrá chvíle vyřídit tuhle práci. Přečerpávat zátopovou vodu do vodárenské nádrže bylo neelegantní, provizorní řešení. Je na čase, aby velká čerpadla tam dole s tou vodou pořádně zatočila a odčerpala ji zpátky do země za betonovými zdmi.

Juliette se došourala k okraji odpočívadla a shlédla dolů na stříbřitou hladinu špinavé vody. Není tenhle její plán šílený? Neměla by se bát? Nebo ji víc děsí představa roků čekání, zatímco budou bezpečně vysušovat silo? Vyhlídka na to, že se krůček po krůčku zblázní, jí připadala jako větší riziko. Tohle bude zrovna jako vyjít ven, připomněla si, a to už má za sebou a přežila to. Až na to, že… tohle je bezpečnější. Má neomezenou zásobu vzduchu a dole není nic toxického, nic, co by ji rozežralo.

Dívala se na svůj odraz v nehybné vodě – v tom objemném obleku vypadala obludně. Kdyby teď Lukas stál vedle ní, kdyby viděl, k čemu se chystá, snažil by se jí to rozmluvit? Měla za to, že by mohl. Jak dobře se vlastně znají? Vždyť se osobně setkali… dvakrát? Třikrát?

Od té doby spolu ovšem vedli desítky hovorů na dálku. Může ho poznat lépe na základě hlasu? Z historek z dětství? Z jeho nakažlivého smíchu, když jí jinak bylo z celého dne do pláče? Jsou proto zprávy po drátě a e-maily tak drahé? Aby se zabránilo takovému životu, takovým vztahům? Jak teď může myslet na muže, kterého sotva zná, místo na šílenost úkolu, který má před sebou?

Možná se Lukas stal jejím záchranným lanem, nitkou naděje, která ji spojuje s domovem. Nebo byl spíš tím nepatrným světelným bodem, viditelným příležitostně skrze tmu, majákem řídícím její návrat?

„Přilbu?“ Sólo stál vedle ní, pozoroval ji, v ruce průhlednou plastovou báň se svítilnou připevněnou na vrcholu.

Juliette po ní sáhla. Přesvědčila se, že svítilna drží pevně, a pokusila se vyčistit si hlavu od neužitečných myšlenek.

„Nejdřív mi zapoj vzduch,“ řekla. „A zapni vysílačku.“

Přikývl. Podržela přilbu, než Sólo připne hadici do adaptéru, který protáhla límcovou přírubou. Ozývalo se přitom syčení a prskání zbytkového vzduchu z vedení. Přejel jí rukou po krku, když sahal dovnitř, aby cvakl vypínačem vysílačky. Juliette sklonila hlavu a bradou stiskla ručně vyrobený spínač všitý do spodního prádla. „Haló, haló,“ zahlásila. Její hlas s divným pískotem zaburácel z jednotky, kterou měl Sólo zavěšenou u boku.

„Moc nahlas,“ řekl a upravil nastavení.

Zvedla báň na místo. Strhala z ní obrazovku a všechno plastové obložení. Když oškrábala vnější nátěr, získala téměř zcela průhlednou polokouli z tvrdého plastu. Když ji zacvakávala do příruby, měla dobrý pocit z vědomí, že všechno, co vidí, tam doopravdy je.

„Dobré?“

Sólův hlas ztlumilo vzduchotěsné spojení mezi přilbou a oblekem. Zvedla ruku v rukavici a vztyčila palec. Ukázala na kompresor.

Přikývl, poklekl vedle jednotky a poškrábal se ve vousech. Juliette sledovala, jak cvaká hlavním vypínačem mobilní jednotky, pětkrát mačká balonek tlakovací pumpičky a prudce tahá za startovací šňůru. Malý stroj vyplivl chuchvalec kouře a s vrčením ožil. I na gumových pneumatikách roztřásal odpočívadlo a ona cítila vibrace přes podrážky bot. Juliette slyšela hrozný hluk i přes mizernou akustiku přilby a uměla si představit, jaký rachot se asi rozléhá opuštěným silem.

Sólo podržel přípusť plynu ještě vteřinu, jak mu to ukázala, a potom ji stlačil na doraz. Když se stroj rozpředl a rozbafal, Sólo se na ni

podíval a usmíval se skrz vousy s výrazem psa ze Zásobování hledícího na svého věrného majitele.

Ukázala na červený kanystr s další zásobou paliva a znovu zvedla palec. On to gesto opětoval. Juliette se odšourala ke schodům, jednu ruku v rukavici položenou na zábradlí, aby udržela rovnováhu. Sólo se protáhl kolem a přistoupil k zábradlí a k uvázanému lanu. Natáhl ruku a přidržoval ji, zatímco ona se v humpoláckých botách potácela po kluzkých schodech dolů.

Doufala, že se ve vodě bude schopná pohybovat snadněji, ale nemohla to vědět. Byl to jenom intuitivní cit pro fyzikální stránku věci, podobně jako uměla odhadnout chování stroje jenom na základě přemýšlení o něm. Udělala několik posledních kroků na suchu a potom její boty prošly mastnou hladinou vody a našly schod pod ní. Přebrodila se přes dva další schody. Očekávala chlad, který bude pronikat stále hlouběji,

ale nedočkala se. Oblek i spodní prádlo ji udržovaly v příjemném teple. Možná až v příliš velkém teple – vnitřek přilby se začínal rosit. Šťouchla bradou do vypínače vysílačky a řekla Sólovi, aby jí otevřel přívodní vzduchový ventil.

Zatápal po jejím límci a otočil páčkou, aby umožnil průchod proudu vzduchu. Ten jí dost hlasitě zasyčel u ucha a ona ucítila, jak se oblek kolem ní nadouvá. Přetlakový ventil, který našroubovala na opačnou stranu příruby, zapištěl, když se otevíral, a vypustil přetlak, aby předešel tomu, že by jí praskl oblek – a jak měla podezření, i hlava.

„Závaží,“ řekla do vysílačky.

Odběhl zpátky na odpočívadlo a vrátil se se dvěma činkami. Klekl si na poslední suchý schod, připevnil jí je pod kolena širokým pruhem suchého zipu a zvedl hlavu, aby se dověděl, co dál.

Juliette s námahou zvedla jednu nohu a potom druhou, aby se ujistila, že činky bezpečně drží.

„Kabel,“ řekla. Už si na obsluhu vysílačky začínala zvykat.

Tohle byla ta nejdůležitější část: elektřina z úseku IT bude pohánět zatím mrtvá čerpadla tam dole. Čtyřiadvacet voltů. Nainstalovala na odpočívadle spínač, aby je Sólo mohl vyzkoušet, zatímco ona bude dole. Nechtěla cestovat s vodiči pod napětím.

Sólo odvinul asi tři metry dvoulinkového kabelu a udělal jí smyčku kolem ruky. Uzly uvázal kvalitní, jak na laně, tak na kabelu. Její důvěra v tenhle podnik každou minutou rostla a neklid z obleku se vytrácel.

Sólo stojící o dva schody výš se na ni přes průhlednou plastovou báň usmál, až mu mezi rozježenými vousy zasvítily žluté zuby. Juliette

se také usmála. Stála nehybně, zatímco on hmatal po svítilně připevněné k přilbě, aby ji zapnul. Baterie byla čerstvě nabitá a vydrží celý den, mnohem déle, než bude nejspíš potřebovat.

„Dobře,“ řekla. „Pomoz mi přes zábradlí.“

Uvolnila bradou kontakt vysílačky, otočila se, přetáhla se přes zábradlí, položila se na něj břichem a naklonila se přes něj hlavou napřed. Vrhat se takhle přes zábradlí s sebou přinášelo neuvěřitelný pocit. Připadalo jí to sebevražedné. Tohle je velké schodiště, tohle je její silo, ona se nachází čtyři patra nad mechanickým úsekem, celý ten prostor, ta hloubka, do níž by se vrhal jenom šílenec, se otvírá pod

ní a ona se tam dobrovolně spouští.

Sólo jí pomohl s jednou zatíženou nohou. Seskočil na první zatopený schod, aby ji zdvihl. Juliette s jeho pomocí přehodila nohu přes zábradlí. Znenadání seděla obkročmo na kluzké oceli, bála se, jestli ji voda skutečně nadnese, jestli zadrží a zpomalí její pád. A potom přišla chvilka nefalšované paniky, kovová pachuť v ústech, svírání žaludku a potřeba vyčurat se, když jí Sólo zvedl přes zábradlí druhou nohu. Rukama v rukavicích zuřivě chňapla po laně, které tam uvázal, a její boty hlasitě a prudce žbluňkly do stříbřitého povlaku záplavových vod.

„Do hajzlu!“

Vydechla zprudka do přilby, leknutím z prudkého pádu do vody lapala po dechu, ruce a kolena sevřené kolem poddajného lana. Tělo se jí uvnitř bachratého obleku šoupalo sem a tam, jako by se jí uvolnila vrstva příliš velké kůže.

„V pořádku?“ zavolal Sólo s dlaněmi přiloženými k vousům.

Přikývla uvnitř nehybné přilby. Cítila tíhu závaží na nohách, jak se ji snaží stáhnout dolů. Chtěla Sólovi říci ještě tucet věcí, připomínky a tipy, povzbudivá slova, ale myšlenky se jí hlavou honily příliš rychle, než aby ji napadlo zapnout vysílačku. Místo toho se pustila rukama i koleny, ucítila, jak se jí lano se vzdáleným vrzáním otírá o tělo, a zahájila dlouhý pád dolů.

ŠEDESÁT TŘI

Lukas seděl u stolku vyrobeného z nadbytku dřeva a hleděl do knihy z tlustého bloku hladkého papíru v hodnotě celého jmění. Židle pod ním stála nejspíš víc, než by vydělal za celý život, a on na ní seděl. Když se pohnul, spoje té elegantní věcičky se viklaly a skřípaly, jako by se měla každou chvilku rozpadnout.

Pro všechny případy měl nohy položené po obou stranách židle a opíral se o špičky.

Lukas otočil stránku a předstíral, že čte. Nešlo o to, že by si nechtěl číst, jenom nechtěl číst tohle. Z polic jako by se mu vysmívaly

desítky zajímavějších děl uložených do plechových krabic. Volaly na něj, aby studoval je, aby odložil Předpisy a jejich přísný sloh, odrážkami opatřené seznamy a labyrint odkazů na jiné stránky, jenž jej vedl ve více kruzích, než mělo samotné velké schodiště.

Každý záznam v Předpisech odkazoval na jinou stránku, každá stránka na jiný záznam. Lukas jich několik prolistoval a přemýšlel přitom, jestli ho Bernard sleduje. Vedoucí úseku IT seděl na druhé straně malé studovny, jedné z mnoha místností hojně zásobeného úkrytu pod servery. Zatímco Lukas předstíral, že se jako pilný stín učí svou novou práci, Bernard se střídavě zabýval malým počítačem na druhém stole a odbíhal

k vysílačce připevněné na stěně, aby dával pokyny bezpečnostním silám v hlubině.

Lukas podebral a obrátil tlustý úsek Předpisů. Přeskočil všechny recepty na odvracení katastrof v silu a prohlédl si něco málo z teoretičtějších materiálů ke konci knihy. Tyhle věci byly ještě děsivější: kapitoly o indoktrinaci skupin, o kontrole mysli, o účincích strachu během výchovy, grafy a tabulky pojednávající o populačním růstu…

Nedokázal to snést. Upravil si židli a chvíli pozoroval Bernarda. Vedoucí úseku IT a dočasný starosta prolétával jednu obrazovku textu za druhou, přejížděl očima slova a nepatrně pokyvoval hlavou.

Po chvíli se Lukas odvážil prolomit ticho: „Hej, Bernarde?“

„Hm?“

„Proč tady není nic o tom, jak tohle všechno vlastně začalo?“

Bernardova kancelářská židle zavrzala, když se otočil čelem k Lukasovi. „Promiň, cože?“

„O lidech, kteří tohle všechno udělali, kteří napsali tyhle knihy. Proč o nich v Předpisech nic není? Například jak tohle všechno vůbec

vybudovali?“

„Proč by mělo být?“ Bernard se napůl obrátil zpět k počítači.

„Abychom to věděli. Já nevím, třeba jako všechny ty znalosti v ostatních knihách…“

„Nechci, abys četl ty ostatní knihy. Ještě ne.“ Bernard ukázal na dřevěný stolek. „Nejdřív se nauč Předpisy. Jestli nedokážeš udržet silo pohromadě, jsou knihy Odkazu jenom hromada papíru. Pokud nezůstane nikdo, kdo by je četl, mají cenu pouhé papírové drtě.“

„Nikdo je nemůže číst, když zůstanou zamčené tady dole, jenom my dva…“

„Nikdo, kdo dnes žije. Zatím ne. Ale jednoho dne je bude číst spousta lidí. Ale jenom když budeš studovat.“ Bernard kývnutím hlavy ukázal na tlustou a strašlivou knihu, otočil se zpátky ke klávesnici a sáhl po myši.

Lukas chvíli seděl a sledoval Bernardova záda. Zpod košile mu u krku trčely konce uzlu na šňůrce s univerzálními klíči.

„Představuji si, že museli vědět, že se to blíží,“ ozval se Lukas, neschopný pustit to z hlavy. Vždycky se těmito věcmi zaobíral, potlačoval je, hledal vzrušení ve skládačce vzdálených hvězd, jež se nacházejí tak daleko, že jsou imunní proti venkovním tabu. A nyní žije

v tomhle vakuu, v téhle díře v silu, o které nikdo neví, kde byla povolena zakázaná témata a kde má přístup k muži, jenž podle všeho zná

drahocennou pravdu.

„Ty nestuduješ,“ řekl Bernard. Zůstával nahrbený nad klávesnicí, ale očividně věděl, že ho Lukas pozoruje.

„Ale věděli, že se to blíží, ne?“ Lukas přizvedl židli a o kousek ji pootočil. „Totiž, postavit všechna tahle sila, než se to venku tak

zkazilo…“

Bernard otočil hlavu stranou a střídavě zatínal a povoloval zuby. Pustil myš a začal si hladit knír. „Tohle chceš vědět? Jak k tomu došlo?“

„Ano,“ přikývl Lukas. Naklonil se kupředu a opřel se lokty o kolena. „Chci to vědět.“

„Myslíš si, že na tom záleží? Na tom, co se venku stalo?“ Bernard se otočil a zadíval se nejprve na plány na stěně a potom na Lukase. „Proč by na tom mělo záležet?“

„Protože se to stalo. A nějak k tomu došlo a mně hrozně vadí, že nevím jak. Tedy, sledovali, jak se to blíží, ne? Vybudovat tohle všechno muselo trvat roky…“

„Desítky let,“ řekl Bernard.

„A potom dovnitř nastěhovat všechno vybavení, všechny lidi…“

„To zabralo mnohem méně času.“

„Ty to tedy víš?“

Bernard přikývl. „Ta informace je tu uložená, ale ne v knihách. A nemáš pravdu. Nezáleží na tom. To je minulost a minulost není totéž,

co náš Odkaz. Musíš se naučit znát rozdíl.“

Lukas se nad tím rozdílem zamyslel. Kdovíproč mu na mysli vytanul rozhovor s Juliettou, něco, co mu věčně opakovala…

„Myslím, že jej znám,“ řekl.

„Ano?“ Bernard si posunul brýle na nose a upřeně se na něj zadíval. „Pověz mi tedy, co si o tom myslíš.“

„Všechna naše naděje, všechno, čeho dosáhli ti před námi, to, jaký svět může být, to je náš Odkaz.“

Bernardovi se na rtech objevil úsměv. Gestem ruky vybídl Lukase, aby pokračoval.

„A ty špatné věci, kterým se nedalo zabránit, omyly, které nás dostaly sem, to je už minulost.“

„A co ten rozdíl znamená? Podle tebe?“

„Znamená, že nemůžeme změnit to, co už se stalo, ale můžeme mít vliv na to, co teprve přijde.“

Bernard spokojeně spráskl ruce. „Výborně.“

„A tohle,“ otočil se Lukas, položil ruku na tlustou knihu a slova se mu sama drala na jazyk, „jsou Předpisy. Tohle je cestovní plán, jak překonat všechno zlé, co se nahromadilo mezi naší minulostí a nadějí pro budoucnost. Tohle jsou věci, kterým můžeme zabránit, které můžeme napravit.“

Bernard nad Lukasovým posledním prohlášením pozvedl obočí, jako by to byl nový pohled na starou pravdu. Konečně se usmál, knír se mu zkroutil nahoru, brýle se nadzvedly na svraštěném hřbetě nosu.

„Myslím, že už jsi skoro připraven,“ řekl. „Brzy.“ Bernard se obrátil k počítači a sáhl po myši. „Velmi brzy.“

ŠEDESÁT ČTYŘI

Klesání do mechanického úseku probíhalo za zvláštního klidu, téměř hypnoticky. Juliette se nořila do zelené záplavy a odstrkovala se od

zábradlí pokaždé, když schody opsaly další závit spirály a připletly se jí pod nohy. Jediné zvuky, které bylo kde slyšet, představovalo

syčení vzduchu přiváděného do přilby a bublání přebytečného vzduchu vypouštěného na opačné straně. Nekonečný proud bublin se valil vzhůru po přilbě jako kapky pájky, jež popíraly gravitaci.

Juliette sledovala, jak se ty stříbrné kuličky honí a hrají si mezi kovovými schody jako děti. Když se dotkly zábradlí, rozbily se a zanechávaly za sebou na povrchu jenom drobné tečky plynu, jež popojížděly a srážely se. Jiné stoupaly ve vlnkách uvnitř schodiště. Ty se ve shlucích zachycovaly pod vypouklými schody a slévaly se ve vzduchové kapsy, jež se pohupovaly a odrážely světlo z vrcholku její přilby.

Bylo snadné zapomenout, kde je a co dělá. Známé věci se stávaly zkreslenými a podivnými. Všechno se zdálo zvětšené plastovou bání přilby a bylo snadné propadnout dojmu, že se Juliette vůbec nepotápí hlouběji, nýbrž že velké schodiště stoupá, že se vysunuje z hloubi země a míří k mrakům. I lano klouzající přes obalené břicho mezi rukama v rukavicích budilo spíš pocit, že je někdo neúprosně tahá nahoru, než že je to vodítko, podél kterého ona klesá níž a níž.

Až když se Juliette prohnula v zádech a podívala se přímo nad sebe, uvědomila si, kolik vody už má nad sebou. Zelený svit nouzového osvětlení na úseku jednoho nebo dvou odpočívadel pohasl ve strašidelnou čerň. Světlo z její svítilny do ní sotva vyhloubilo jamku. Juliette prudce dýchala a připomínala si, že má k dispozici všechen vzduch sila. Snažila se nevšímat si pocitu, že se jí na ramenou kupí tolik kapaliny, že je pohřbená zaživa. Kdyby to musela udělat, kdyby zpanikařila, stačilo by, aby jednoduše odřízla závaží. Jeden šmik kuchyňským nožem a vyhoupla by se nad hladinu. Opakovala si to, zatímco se nořila stále hlouběji. Jednou rukou se pustila lana a ohmatala nůž, aby se

ujistila, že tam stále je.

„ZPOMAL!“zaburácela vysílačka.

Juliette se opět chytila lana oběma rukama a stiskla je pevněji, až se úplně zastavila. Připomněla si, že nahoře je Sólo a dohlíží na

vzduchovou hadici a elektrické kabely, jež se odvíjejí z úhledných smotků. Představila si ho zašmodrchaného do některého vedení, jak poskakuje po jedné noze. Z přetlakového ventilu se hrnuly ven bubliny a kolébavě stoupaly zelenou vodou zpátky k hladině. Zaklonila hlavu, dívala se, jak bubliny víří kolem napjatého lana, a uvažovala, co mu tak dlouho trvá. Na spodku šroubovice schodů tančily rtuťovitě stříbřité vzduchové kapsy, zmítaly se ve vírech po jejím průchodu…

„VPOŘÁDKU,“ zahřměla vysílačka za jejím krkem. „TADY DOBRÉ.“

Juliette se schoulila před hlasitostí Sólova hlasu a zalitovala, že si nezkontrolovala její seřízení, než si nasadila přilbu. Teď už to

neměla jak napravit.

Se zvoněním v uších poté, co byla porušena majestátnost tichého ponoru, sklouzla rovnoměrným pomalým tempem dolů o další podlaží a sledovala přitom, jestli se kabel nebo vzduchová hadice nějak nenapínají. Když se snášela kolem odpočívadla číslo sto třicet devět, všimla si, že jedno křídlo dveří chybí. Druhé viselo násilím vypáčené v pantech. Celé patro muselo být zatopené, což znamenalo víc vody, kterou budou muset čerpadla přečerpat. Těsně předtím, než se odpočívadlo dostalo mimo dohled, uviděla v chodbě tmavé obrysy postav, stíny vznášející se ve vodě. Svítilna na přilbě na chviličku matně ozářila bledý a nafouklý obličej, než se Juliette snesla níž a zanechala dávno mrtvé mimo dohled.

Nenapadlo ji, že by mohla narazit na další mrtvoly. Samozřejmě ne utopené – záplava se zvedala příliš pomalu, než aby někoho mohla překvapit – ale následky jakýchkoliv násilných činů, k nimž v hlubině došlo, zůstaly v jejích studených útrobách zachovány. Měla pocit, že chlad okolní vody konečně pronikl vrstvami jejího obleku. Anebo to možná bylo jenom dílo její představivosti.

Na samé dno schodišťové šachty dopadla s pohledem stále upřeným na kabel a hadici, aby kontrolovala jejich napnutí. V kolenou ji při tom

nenadálém ukončení sestupu zabolelo. Sestup trval mnohem kratší dobu, než by zabrala cesta po suchu.

Juliette se dál jednou rukou držela lana, aby neztratila rovnováhu, druhou se pustila a zamávala jí v husté atmosféře zelené podzemní vody. Sklonila bradu ke spínači vysílačky. „Jsem dole,“ odvysílala Sólovi.

Udělala několik zkusmých potácivých kroků a za mávání rukama napůl doplavala ke vchodu do mechanického úseku. Světlo ze schodiště pronikalo sotva za bezpečnostní branku. Za ní ji očekávaly mastné hlubiny cizího a současně dobře známého domova.

„SLYŠÍM,“ odpověděl Sólo se zpožděním.

Juliette ztuhla, když jí jeho hlas zaburácel přilbou. Nemožnost ztišit vysílačku ji dožene k šílenství.

Po tuctu nejistých kroků konečně přišla na to, jak nejlépe zvládat neohrabaný brodivý pohyb, a naučila se šoupat zatíženými botami po ocelové podlaze. Při nafouknutém obleku, s rukama a nohama uvnitř příliš volnýma, to bylo jako řídit bublinu tím, že se bude vrhat na její povrch. Jednou se zastavila, aby se ohlédla po vzduchové hadici a ujistila se, že se nezachytila na schodech, a naposledy se podívala na lano, po kterém sjela dolů. Z této vzdálenosti už vypadalo jen jako neuvěřitelně tenké vlákno, nit visící v té ponořené slámce schodišťové

šachty. Zlehka se vlnilo ve vírech, které vyvolala, jako by jí mávalo na rozloučenou.

Juliette se snažila nevidět v tom žádné znamení; otočila se zpět ke vchodu do mechanického úseku. Nemusíš to dělat, připomněla si. Může

zapřáhnout do práce dvě, možná tři malá čerpadla a několik dalších vedení trubek z hydroponických farem. Montáž by jí zabrala několik měsíců, hladina vody by klesala roky, ale nakonec by tahle patra byla suchá a ona by mohla prozkoumat ty ukryté bagry, o kterých jí pověděl Sólo. Dalo se to provést s minimálním rizikem – kromě rizika pro její zdravý rozum.

A jestli jediným důvodem, proč se chce vrátit domů, je pomsta, jestli to je její jediná motivace, může počkat, může zvolit bezpečnou cestu. Už nyní cítila pokušení odtrhnout závaží z bot a vyplout nahoru šachtou, prolétnout mezi patry tak, jak se jí o tom vždycky zdálo, ruce rozpřažené, plná života a volná…

Jenže Lukas ji stále seznamoval s hrozivou situací, v níž se ocitli její přátelé, se situací, kterou způsobil její odchod. Na stěně pod

servery měl připevněnou vysílačku, zníž se dnem i nocí valilo svědectví o násilí. Sólův tajný byt byl vybaven stejnou vysílačkou, ale ta mohla komunikovat jenom s přenosnými vysílačkami sila číslo sedmnáct. Juliette už vzdala pokusy vrtat se v ní.

Do jisté míry byla ráda, že to neslyší. Nechtěla poslouchat, jak se bojuje – chtěla se vrátit domů a zastavit to. Z návratu do jejího sila se stala posedlost. Přivádělo ji k zbláznění vědět, že se nachází jenom krátkou pochůzku od nich, ale ty dveře se otvírají jenom proto, aby lidé šli na smrt. A k čemu bude její návrat vlastně dobrý? Bude to, že přežila čištění a objevila pravdu, stačit na to, aby odhalila Bernarda a celý úsek IT?

Náhodou však měla jiné, bláznivější plány. Možná byly příliš fantastické, ale dávaly jí naději. Snila o tom, že opraví jeden z bagrů, které tohle místo vybudovaly, stroj pohřbený a ukrytý na konci své dlouhé dřiny, a prokope se zemí do hlubiny osmnáctky. Snila o tom, že prolomí izolaci, že odvede své lidi do zdejších vysušených chodeb a znovu tohle mrtvé místo uvede do provozu. Snila o řízení sila bez všech těch lží a klamů.

Juliette se přes odpor vody prodírala k bezpečnostní brance, snila ty dětinské sny a zjišťovala, že z nějakého důvodu upevňují její odhodlání. Přiblížila se k turniketu a uviděla, že ta nestřežená branka bez života bude představovat první skutečnou překážku jejímu postupu.

Nebude snadné ji přelézt. Obrátila se ke stroji zády, opřela se rukama po obou stranách, vzepřela se a s kroucením těla a kopáním těžkých pat do nízké zídky se vytáhla nahoru, až zůstala vratce sedět na kraji ovládací skříňky.

Nohy měla příliš těžké na to, aby je zvedla… přinejmenším aby je vytáhla dost vysoko na to, aby se přehoupla na druhou stranu. Ukázalo se, že zátěž je mnohem větší, než potřebovala k překonání vztlaku obleku. Vrtěla se pozpátku, dokud neměla pod zadkem lepší oporu, a pokusila se otočit na stranu. Rukama v tlustých rukavicích si pomáhala nohu zvednout a namáhala se a zakláněla, až konečně položila nohu na okraj zídky. Chvilku odpočívala, ztěžka dýchala a otřásala se tlumeným smíchem. Připadalo jí směšné vynakládat všechnu tu námahu na něco tak ostudně jednoduchého, tak neškodného. S jednou nohou nahoře už bylo snazší zvednout i tu druhou. Cítila, jak jí svaly na břiše a stehnech, svaly bolavé po týdnech nosičského pobíhání, konečně pomáhají zvednout vlastní zatracenou končetinu nahoru.

S úlevou zavrtěla hlavou, pot jí stékal po krku a už nyní se děsila opakování toho manévru na zpáteční cestě. Seskočit na druhou stranu

bylo snadné: všechnu práci udělala závaží. Dopřála si chvilku, aby se přesvědčila, jestli se kabel uvázaný kolem zápěstí a vzduchová hadice

připojená k límci nějak nezamotaly, a potom se vydala hlavní chodbou. Jediné osvětlení jí poskytovala už jenom svítilna na přilbě.

„JSI V POŘÁDKU?“ zeptal se Sólo. Jeho hlas ji znovu polekal.

„Je mi dobře,“ řekla. Opírala se bradou o prsa, aby se spojení nepřerušilo. „Kdybych něco potřebovala, ozvu se. Tady dole vysílačka moc řve. Vždycky mě to hrozně vyděsí.“

Pustila kontakt a obrátila se, aby se podívala, jak je na tom její zajištění života. Všude pod stropem tančily vypuštěné bubliny ve světle

svítilny jako maličké drahokamy…

„DOBŘE. ROZUMÍM.“

Pomalu se prodírala přes hlavní křižovatku kolem jídelny, boty sotva zvedala z podlahy a jednu po druhé je tlačila kupředu. Kdyby zahnula

do chodby nalevo a dvakrát zatočila, došla by k Walkerově dílně. Byla to vždycky dílna? Neměla tušení. V tomhle silu to mohlo být skladiště. Nebo byt.

Její malý příbytek by byl na opačné straně. Otočila se a podívala se do oné chodby. Kužel světla odehnal tmu a odhalil mrtvolu přitisknutou ke stropu, zapletenou v trubkách a elektrickém vedení. Odvrátila se. Bylo snadné si představit, že to byl George, nebo Scottie, nebo někdo jiný, na kom jí záleželo a koho ztratila. Bylo snadné si představit, že je to ona sama.

Šourala se k přístupovým schodům, tělo se jí v husté, ale křišťálově průzračné vodě kymácelo, tíha bot a vztlak těla ji udržovaly ve vzpřímené poloze, přestože měla pocit, že se každou chvilku převáží. Zastavila se na vrcholu přímého schodiště vedoucího dolů.

„Chystám se sestupovat,“ řekla s bradou dole. „Dávej pozor, aby dodávka všeho klapala. A neodpovídej, prosím tě, pokud se neobjeví nějaký problém. Od posledka mi ještě teď zvoní v uších.“

Zvedla bradu od spínače a udělala několik prvních kroků. Čekala, že jí Sólo něco zařve do ucha, ale nic se neozvalo. Pevně svírala drát a hadici a táhla je při sestupu do tmy za sebou kolem ostrých rohů přímého schodiště. Černou vodu kolem narušovaly jenom stoupající bubliny a nejasný kužel osvětleného zorného pole.

O čtyři patra níž začalo být vlečení hadice a kabelu obtížnější, na schodech vznikalo příliš velké tření. Zastavila se, naručkovala si

delší úsek obojího vedení a nechala volný smotek vznášet se v podvodní beztíži. Rukavicemi jí proklouzlo několik důkladných spojek kabelu

i hadice. Přestala ručkovat a prohlédla si páskou ovinuté a slepené spoje hadice, aby zkontrolovala, jak drží. Z jednoho spoje unikaly miniaturní bublinky a zanechávaly v temné vodě perforovanou vlnovku drobounkých teček. Sotva to stálo za řeč.

Když měla pod schody natahanou dost dlouhou rezervu na to, aby dosáhla až do jímky, otočila se a cílevědomě se vydala za svou prací. To nejtěžší měla za sebou. Chladný a čerstvý vzduch proudil do obleku a syčel jí u ucha. Přebytek odcházel druhým ventilem, a kdykoliv otočila hlavu, uviděla závoj bublin. Měla dost dlouhý kabel i hadici na to, aby dosáhla cíle, a všechny nástroje byly v pořádku. Měla pocit, že teď, když už nepůjde hlouběji, se může uklidnit. Už stačilo jenom zapojit elektrické vedení, dva snadné kontakty, a vrátit se.

Když už byla tak blízko, odvažovala se přemýšlet o svobodě, o záchraně prostorů zdejšího mechanického úseku, o oživení jednoho ze zdejších

generátorů a potom i jednoho z ukrytých a pohřbených bagrů. Dělali pokroky. Byla na nejlepší cestě zachránit své přátele. Po týdnech rozčilujících překážek se nyní všechno zdálo dokonale dosažitelné, prakticky na vzdálenost ruky.

Juliette našla místnost s jímkami právě tam, kde měla být. Došourala se k okraji šachty v jejím středu. Když se naklonila, osvítila svítilna čísla uvnitř, označující, jak vysoko voda vystoupila. Pod tolika desítkami metrů vody jí připadala směšná. Směšná a smutná. Silo své

lidi zradilo.

Ale potom se Juliette opravila: Zdejší lidé zradili silo.

„Sólo, jsem u čerpadla. Budu připojovat vodiče.“

Zahleděla se na dno šachty, aby se přesvědčila, jestli koš čerpadla není zanesený nečistotami. Voda tam dole byla úžasně průzračná. Všechna mastnota a kal, v nichž se brodila až po kyčle při práci v jímce svého sila, se zde naředily a rozptýlily do mnoha a mnoha hektolitrů prosáklé podzemní vody. Výsledkem byla křišťálově čistá kapalina, kterou by pravděpodobně mohla i pít.

Otřásla se, protože si znenadání uvědomila, že chlad hlubinné vody si našel cestu přes vrstvy obleku a odvádí její tělesné teplo. Už mám

polovinu za sebou, řekla si. Vykročila k mohutnému čerpadlu namontovanému na stěně. Trubky tlusté jako její pas se u země ohýbaly a plazily se přes okraj jímky. Odčerpaná voda byla u stěny odváděna vzhůru podobně velkým potrubím, jež se pod stropem začleňovalo do spleti dalších

technických vedení. Když Juliette stála u velkého čerpadla a odmotávala si uvázané dráty ze zápěstí, vzpomněla si na poslední práci, kterou vykonávala jako mechanik. Otevřela stejné čerpadlo a objevila opotřebované a rozbité oběžné kolo. Když vytáhla z kapsy křížový šroubovák a začala povolovat svorku pro kladný vodič, modlila se, aby tohle čerpadlo nebylo ve chvíli výpadku proudu v podobném stavu. Netoužila se

sem vracet a znovu je opravovat. Aspoň ne do té doby, než se sem dostane suchou nohou.

Původní kladný vodič se uvolnil snadněji, než doufala. Juliette na jeho místo namotala nový. V omezeném prostoru přilby zněl jenom její dech a dělal jí jedinou společnost. Když utahovala svorku kolem konce nového kabelu, uvědomila si, že svůj dech slyší jenom proto, že už jí vedle tváře nesyčí vzduch.

Juliette ztuhla. Poklepala si na plastovou báň vedle ucha a zjistila, že bubliny z přetlakového ventilu stále unikají, ale pomaleji. V obleku byl ještě dostatečný tlak; šlo jenom o to, že dovnitř už nebyl přiváděn další vzduch.

Sklopila bradu k vypínači. Cítila, jak jí kolem příruby prýští pot a stéká po dolní čelisti. Z nějakého důvodu jí mrzly nohy, zatímco od

krku nahoru se začínala potit.

„Sólo? Tady je Juliette. Slyšíš mě? Co se to tam nahoře děje?“

Čekala, otočila se, aby namířila svítilnu na vzduchovou hadici a hledala nějakou závadu. Vzduch ještě měla, zbývalo to, co bylo v obleku. Proč neodpovídá?

„Haló? Sólo? Prosím tě, řekni něco.“

Potřebovala by si upravit svítilnu na přilbě, ale v hlavě jí odtikávaly nějaké tiché hodiny. Kolik vzduchu by měla k dispozici, kdyby hned

vyrazila? Dostat se dolů jí trvalo možná hodinu. Sólo spraví kompresor, než jí vzduch dojde. Možná dolévá palivo. Spousta času, řekla si, když se jí šroubovák sesmekl ze záporné svorky. Ten zatracený krám nešel povolit.

Na tohle nemá čas, na hraní s něčím takhle zkorodovaným. Kladný vodič už je pevně připojený. Pokusila se upravit polohu svítilny; mířila příliš vysoko, což bylo dobré pro chůzi, ale nevhodné pro práci. Dokázala ji trochu natočit a namířit na velké čerpadlo.

Uzemňovací vodič se přece dá připojit kamkoliv na hlavní kryt, ne? Snažila se vzpomenout si. Celé pouzdro je uzemnění, že? Nebo není? Proč je najednou tak obtížné přemýšlet?

Narovnala konec černého vodiče a pokusila se prsty v tlusté rukavici zkroutit rozježené měděné drátky do hladkého svazku. Zastrčila smotek

holé mědi do otvoru chlazení v zadní části motoru, v kusu vodivého kovu, který vypadal na to, že je spojen s ostatními částmi čerpadla. Omotala kabel kolem malého šroubu, uvázala prověšenou část k nosné konstrukci tak, aby všechno drželo na místě, a snažila se přesvědčit sama sebe, že to bude fungovat, že to bude stačit na to, aby ten zatracený krám běžel. Walker by to věděl. Kde, sakra, je, když ho Juliette potřebuje?

Vysílačka za jejím krkem zapištěla – chrčení a praskání statického šumu – z dálky jako by nezřetelně zaznělo její jméno – neživotné syčení – a potom nic.

Juliette se v temné chladné vodě zapotácela. V uších jí po tom zabouření vysílačky zvonilo. Sklonila bradu, aby řekla Sólovi, že má držet vysílačku dál od úst, když tu si všimla, že za plastovým průzorem přilby už se z přetlakového ventilu nederou žádné bubliny a nestoupají jejím zorným polem jako jemný závoj. Její oblek ztratil tlak.

A na jeho místo záhy nastoupil tlak jiný.

ŠEDESÁT PĚT

Walker se ocitl na přímých schodech, postrkován dolů kolem čety mechaniků navařujících napříč úzkou chodbou další sadu ocelových plátů. Většinu podomácku upravené vysílačky měl v krabici na náhradní díly, kterou zoufale svíral oběma rukama. Díval se, jak se elektrické součástky natřásají, když si razil cestu zástupem mechaniků prchajících před útokem shora.

Shirly před ním nesla zbytek dílů vysílačky přitisknutý k hrudi, zatímco se zlatá sprška syčících jisker snášela vzduchem a zasypávala Walkerovi obličej. Přimhouřil oči a proběhl tím zářícím krupobitím, zatímco se z nejbližšího odpočívadla prodírala proti proudu lidí nahoru parta horníků v pruhovaných lacláčích s další ocelovou deskou.

„Tudy!“ křikla Shirly a vlekla ho za sebou. V dalším patře si ho přitáhla vedle sebe. Dělal, co mohl, aby jí na svých slabých nohách

stačil. Někomu před ním upadl vak; mladík s puškou se otočil a spěšně se pro něj vrátil.

„Do generátorovny,“ ukázala Shirly.

Do dvojkřídlých dveří se tlačil dav lidí. Jenkins stál u nich a dělal pořádek. Někteří lidé s puškami zaujali postavení u ropného čerpadla, jehož protizávaží spočívalo naprosto nehybně ve spodní úvrati, jako by už podlehlo nadcházející bitvě.

„Co to je?“ zeptal se Jenkins, když se přiblížili ke dveřím. Pohodil hlavou k motanici drátů v Shirlyině náruči. „To je…?“

„Vysílačka, šéfe,“ přikývla.

„Ta nám teď asi bude hodně platná.“ Jenkins mávnutím ruky poslal dovnitř další dva lidi. Shirly a Walker uhnuli.

„Šéfe…“

„Odveď ho dovnitř,“ štěkl Jenkins. Mluvil o Walkerovi. „Nepotřebuju, aby tady překážel.“

„Ale, šéfe, myslím, že budeš chtít slyšet…“

„No tak, padáme!“ hulákal Jenkins na opozdilce uzavírající zadní voj. Zamával rukou v lokti, aby je popohnal. Vzadu zůstali jenom mechanikové, kteří vyměnili montážní klíče za zbraně. Zformovali se, jak byli zvyklí, zbraně opřené o zábradlí, dlouhé ocelové hlavně namířené stejným směrem.

„Dovnitř, nebo ven,“ řekl Jenkins Shirly a začal zavírat dveře.

„Pojď,“vybídla Walkera a vydechla. „Půjdeme dovnitř.“

Walker otupěle poslechl. Celou tu dobu myslel na součástky a nářadí, které ještě měl posbírat, věci, které pro něho nyní byly ztracené o několik pater výš, možná nadobro.

„Hej, vyžeňte ty lidi z velína!“

Sotva byli uvnitř, rozběhla se Shirly přes generátorovnu, vlekla dráty za sebou a kousky pevné hliníkové antény poskakovaly po podlaze. „Ven!“

Smíšená skupinka mechaniků a několika lidí ve žlutých montérkách zásobování se poslušně vyloudala z malé řídicí místnosti. Připojili se k ostatním kolem zábradlí, jímž byl obehnán mohutný stroj, který tomu rozlehlému prostoru vévodil a který dal generátorovně jméno. Aspoň že se

jeho hluk dal snést. Shirly si nedokázala představit, jak by sem nacpali všechny ty lidi v době, kdy z řevu nevyvážené hřídele uvolněných úchytů mohl člověk ohluchnout.

„Všichni ven z mého velína.“ Vypoklonkovala ven několik posledních opozdilců. Shirly věděla, proč Jenkins tohle patro uzavřel. Tohle byl poslední trumf, který jim ještě zbýval. Vystrčila z místnůstky plné choulostivých tlačítek, otočných knoflíků a ciferníků posledního muže

a okamžitě zkontrolovala zásoby paliva.

Obě nádrže byly plné, takže aspoň tohle naplánovali dobře. Když už nic jiného, energii budou mít na několik týdnů. Rozhlédla se po ostatních knoflících a tlačítkách a po spleti drátů, již stále držela na prsou.

„Kam mám…?“

Walker jí před oči nastavil bedýnku. Jediné vodorovné povrchy v místnosti byly pokryté přepínači a podobnými věcičkami, se kterými není radno si zahrávat. Podle všeho to chápal.

„Asi na podlahu.“ Odložila svůj náklad a šla zavřít dveře. Lidé, které vyhnala ven, vrhali dovnitř oknem toužebné pohledy na několik

vysokých stoliček v klimatizovaném prostoru. Shirly si jich nevšímala.

„Máme všechno? Je všechno tady?“

Walker začal vytahovat díly vysílačky z krabice a nespokojeně pomlaskával jazykem nad zmuchlanými dráty a pomíchanými díly. „Máme elektřinu?“ zeptal se a zvedl zástrčku na konci šňůry transformátoru.

Shirly se zasmála. „Walku, víš přece, kde jsme, ne? Samozřejmě, že máme elektřinu.“ Vzala šňůru a zastrčila koncovku do jedné zásuvky na hlavním panelu. „Máme všechno? Dokážeme ji zase spustit? Walku, musíme dát Jenkinsovi poslechnout to, co jsme slyšeli my.“

„Já vím,“ pokýval hlavou. Systematicky rozkládal zařízení po podlaze a zaplétal do sebe uvolněné konce drátů, když na nějaké narazil.

„Budeme muset natáhnout támhle to,“ pohodil hlavou k zamotané anténě v jejích rukách.

Shirly zvedla hlavu. Tady nebyly žádné traverzy.

„Pověs ji venku na zábradlí,“ poradil jí. „Rovně a nezapomeň, že konec musí dosáhnout až sem.“

Vydala se ke dveřím a vlekla smyčky za sebou.

„Jo, a ať se kovové díly nedotýkají zábradlí!“ zavolal za ní Walker.

Shirly zverbovala několik mechaniků ze své pracovní směny, aby jí pomohli. Když pochopili, co je třeba udělat, ujali se toho sami a začali koordinovat rozmotávání uzlů jako tým, zatímco Shirly se vrátila k Walkerovi.

„Hned to bude,“ oznámila a zavřela za sebou. Drát se mezi dveře a čalouněný práh snadno vmáčkl.

„Myslím, že je to dobré,“ řekl. Podíval se na ni, oči propadlé, vlasy rozcuchané, bílé vousy lesklé potem. „Do hajzlu,“ pleskl se do čela. „Nemáme reproduktory.“

V Shirly by se krve nedořezal, když Walker zaklel. Lekla se, že zapomněli něco nenahraditelného. „Počkej tady,“vybídla ho a rozběhla se ven ke stojanu s chrániči sluchu. Vybrala jednu soupravu, z níž visela šňůra. Ty se používaly, když byla nutná komunikace mezi velínem a lidmi, kteří pracovali na hlavním nebo záložním generátoru. Proběhla kolem zvědavého a vyděšeného zástupu zpátky do velína. Napadlo ji, že by měla mít větší strach, alespoň jako oni, vždyť se k nim blíží válka. Ale jediné, na co stále musela myslet, byly ty hlasy, které válka přerušila. Zvědavost byla větší než strach. Shirly byla odjakživa taková.

„Co tohle?“

Zavřela za sebou dveře a podala mu sluchátka.

„Perfektní,“ řekl, oči vyvalené překvapením. Než mohla něco namítnout, odřízl svým víceúčelovým nástrojem konektor a začal obnažovat konce drátů. „Dobře, že je tu ticho,“ prohlásil se smíchem.

Shirly se také zasmála a to ji přimělo, aby se pozastavila nad tím, co se to vlastně děje. Co budou dělat? Sedět tady a hrát si s dráty,

než dovnitř vpadnou zástupci a ostraha úseku IT a odvlečou je pryč?

Walker přidrátoval sluchátka a z těch se vzápětí ozval tichý statický šum. Shirly si k němu honem přisedla a podržela mu zápěstí, aby se mu ustálila ruka. Sluchátka se v ní třásla.

„Asi budeš muset…“ Ukázal na knoflík s bílými značkami, které tam namaloval.

Shirly přikývla a uvědomila si, že zapomněli přinést barvu. Vzala do ruky potenciometr a prohlížela si čárky. „Kterou?“ zeptala se.

„Ne,“ zarazil ji, když začala ladit vysílačku zpátky k jedněm hlasům, které už objevili. „Na druhou stranu. Musím zjistit…“ Zakašlal do

dlaně. „Musíme zjistit, kolik jich je.“

Přikývla a otáčela knoflíkem postupně k černé nepomalované části. Oba zadržovali dech. Hučení hlavního generátoru bylo přes tlusté dveře a dvojité okno sotva slyšet.

Shirly si přitom Walkera prohlížela. Přemýšlela, co se s ním stane, až budou chyceni. Pošlou je všechny čistit? Nebo by on a několik dalších mohli tvrdit, že se k tomu jen nevinně připletli? Pomyšlení na následky jejich hněvu, jejich touhy po odplatě, v ní budilo smutek. Její manžel zahynul, přišla o něj, a kvůli čemu? Lidé umírají, a kvůli čemu? Přemýšlela o tom, jak se mohly věci tak zvrtnout, o tom, jaké měli sny, možná nerealistické, o opravdové změně moci, o snadné nápravě beznadějných a těžko řešitelných problémů. Předtím s ní sice jednali nepoctivě, ale byla aspoň v bezpečí. Panovala nespravedlnost, ale ona měla lásku. Bylo to tedy v pořádku? Která oběť měla větší smysl?

„Trochu rychleji,“ ozval se Walker. Mlčení vysílačky v něm probouzelo netrpělivost. Narazili sice na několik pásem praskání a chrčení, ale nikdo tam nemluvil. Shirly nepatrně zvýšila rychlost otáčení.

„Myslíš, že anténa…?“ načala otázku.

Walker zvedl ruku. Maličké reproduktorky v jeho klíně zaprskaly a zase ztichly. Zaškubal palcem do strany, aby jí naznačil, že má točit zpátky. Shirly to udělala. Snažila se vzpomenout si, jak daleko se od toho zvuku dostala, a využívala řadu dovedností, které se naučila právě v této místnosti, když ladila dříve hlučný generátor…

„… Sólo? Tady je Juliette. Slyšíš mě? Co se to tam nahoře děje?“

Shirly upustila knoflík. Dívala se, jak se zhoupl na připájeném drátu a dopadl na zem.

Ruce měla jako ochromené. Špičky prstů ji brněly. Otočila se, zahleděla se Walkerovi do klína, odkud přicházel ten strašidelný hlas, a zjistila, že se Walker otupěle dívá na své ruce.

Ani jeden z nich se nehýbal. Ten hlas, to jméno, ty byly nezaměnitelné.

Walkerovi se kolem vousů koulely slzy zmatené radosti a padaly mu do klína.

ŠEDESÁT ŠEST

Juliette popadla ochablou hadici oběma rukama a stiskla. Odměnou jí bylo několik chabých bublin koulejících se po průzoru – hadice ztratila tlak.

Šeptem zaklela, stiskla bradou kontakt vysílačky a zavolala Sólovo jméno. Něco se stalo s kompresorem. Určitě na tom pracuje, možná dolévá palivo. Říkala mu přece, aby jej kvůli tomu nevypínal. Nebude vědět, co dělat, nebude jej umět znovu spustit. Tohle nedomyslela; nacházela se

neskutečně daleko od dýchatelného vzduchu, od jakékoliv naděje na přežití.

Zkusmo se nadechla. Má k dispozici vzduch zachycený v obleku a vzduch, který zůstal v hadici. Kolik vzduchu z hadice dokáže nasát pouhou silou plic? Nemyslela si, že to bude mnoho.

Vrhla poslední pohled na velké odvodňovací čerpadlo, na spěšné zadrátování přívodu elektřiny, na volně položené kabely táhnoucí se vodou, o nichž původně doufala, že je bude mít čas zajistit proti vibracím a náhodným cuknutím. Na ničem z toho už nejspíš nezáleželo, přinejmenším pokud šlo o ni. Odrazila se nohama od čerpadla, mávala rukama ve vodě a razila si cestu vazkou kapalinou, jež jí kladla odpor, přičemž jí neposkytovala nic, o co by se mohla opřít, nebo k čemu by se mohla přitáhnout.

Závaží na nohou ji zdržovala. Juliette se sehnula, aby je uvolnila, ale zjistila, že to nepůjde. Vztlak rukávů, tuhost obleku… natahovala

se po pruzích suchého zipu, ale viděla jenom své prsty, zvětšené kvůli vodě a zakřivení přilby, jak sebou mávají několik centimetrů od těch zatracených věcí.

Zhluboka se nadechla. Z nosu jí odkapával pot a jeho krůpěje pleskaly o vnitřek plastové báně. Zkusila to znovu a dosáhla blíž, konečky prstů se téměř dotkla černých pásků, obě ruce natažené, hekala a škubala rameny, aby dokázala něco tak jednoduchého jako dosáhnout na vlastní zatracené holeně…

Ale nešlo to. Vzdala to a šourala se několik kroků dál chodbou podél kabelu a hadice, jež byly viditelné ve slabém kuželu světla, který

vyzařoval nad její hlavou. Snažila se o kabel nezavadit, majíc na paměti, co by mohlo způsobit jedno náhodné zatažení a jak chatrně jej připevnila k uzemnění čerpadla. I ve chvíli, kdy zápasila o dech, stále myslela jako mechanik. Proklínala se, že si nedala na přípravě víc záležet.

Nůž! Vzpomněla si na svůj nůž a přestala šoupat nohama. Vyklouzl z improvizované pochvy našité na břicho obleku a zaleskl se ve světle

svítilny.

Juliette se sehnula a využila délky čepele ke zvýšení dosahu; zasunula hrot nože mezi oblek a jeden z pásků. Voda kolem ní byla černá a neprůhledná. S omezeným množstvím světla z vrcholku přilby na dně mechanického úseku si pod takovým množstvím vody připadala osamocenější, ztracenější a vystrašenější, než kdy v životě předtím.

Co nejpevněji svírala nůž, plná strachu z toho, co by znamenalo jej upustit, a za pomoci břišních svalů pumpovala trupem nahoru a dolů.

Bylo to jako ve stoje cvičit leh-sed. Zaútočila na pásek, jako kdyby řezala pilkou, nahlas do přilby proklínala námahu, napětí, bolest v břiše z toho, jak se švihem snažila tlačit trup dolů, z toho, jak pohazovala hlavou, aby švihům dodala důraz… až se činka konečně uvolnila. Když oblý kus kovu tlumeně zaduněl na železných plátech podlahy, měla pocit, že její lýtko je najednou holé a lehoučké.

Juliette se naklonila na stranu, u podlahy ji držela zatížená noha a druhá se snažila zvedat. Opatrně vpravila nůž pod druhý pásek. Bála

se, že prořízne oblek a uvidí unikat proud drahocenných bublin. Se zoufalou silou přejížděla čepelí stejně jako předtím – sem a tam po černém popruhu. Zvětšené nylonové nitě v jejím zorném poli praskaly, na vnitřek přilby jí kapal pot; nůž se prodral tkaninou a činka byla volná.

Juliette vyjekla. Boty ujely dozadu a nohy jí vylétly až nad hlavu. Zkroutila se a mávala rukama, seč to šlo, ale narazila přilbou do potrubí u stropu chodby.

Bouchlo to – a voda kolem zčernala. Zatápala po svítilně, aby ji znovu rozsvítila, ale ta už tam nebyla. Něco se jí ve tmě odrazilo od paže. Jednou rukou tápala po onom předmětu s nožem ve druhé ruce, ucítila přes rukavice, jak jí cosi prokluzuje mezi prsty, a bylo to pryč. Zatímco se snažila zasunout nůž do pochvy, její jediný zdroj světla spadl kamsi na podlahu mimo dohled.

Kromě svého zrychleného dechu neslyšela Juliette nic. Teď tady zemře, zapletená u stropu, další nafouklá mrtvola ve zdejších chodbách. Jako by jí bylo souzeno zahynout v některém z ochranných obleků tím či oním způsobem. Vykopávala proti trubkám a snažila se vyprostit. Kudy šla? Kterým směrem byla otočená? Kolem panovala absolutní čerň. Neviděla ani vlastní ruce před sebou. Bylo to horší než být slepá. Věděla, že má oči v pořádku, ale přesto jimi nic nevnímala. Podněcovalo to její paniku, zatímco vzduch v obleku byl čím dál tím zatuchlejší.

Vzduch.

Juliette sáhla po přírubě a nahmátla hadici. Jen tak tak ji přes rukavice cítila. Začala si ji přitahovat, jednou rukou po druhé, jako když vytahuje kbelík z důlní šachty.

Měla pocit, že jí rukama prošly celé kilometry. Volné záhyby se kolem ní hromadily jako zamotané nudle, narážely do ní a klouzaly po ní. Její dýchání znělo stále zoufaleji. Panikařila. Nakolik se ty mělké vdechy daly přičíst adrenalinu, strachu? A nakolik tomu, že spotřebovávala poslední zbytky drahocenného vzduchu? Náhle ji přepadla hrůza, že hadice, kterou si přitahuje, je přetržená, že se předřela o nějaký roh na schodišti, že jí každou chvilku proklouzne mezi prsty volný konec, že její příští zuřivé chňapnutí po dalším metru záchranného lana skončí jen hrstí inkoustově černé vody a ničím jiným…

Ale nakonec se hadice přece jen s jedním záběrem napjala. Život. Pevné vedení, které sice už neobsahovalo vzduch, ale ukazovalo cestu ven.

Juliette vykřikla do přilby a natáhla druhou ruku, aby se chytila hadice o kus dál. Přitáhla se, narazila přilbou do potrubí a odrazila se od stropu. Ručkovala dál, natahovala střídavě jednu ruku před sebe do míst, kde by měla být hadice, našla ji, chytila, přitáhla se půlnočně temnou polévkou utonulých a mrtvých a hlavou se jí honily myšlenky, jak daleko se asi dostane, než se k nim sama připojí a vydechne naposledy.

ŠEDESÁT SEDM

Lukas seděl s matkou na vysokém prahu otevřených dveří serverovny. Díval se na její ruce, jimiž svírala jeho dlaň. Jednou z nich ho pustila, sebrala mu z ramene kousek nitky a odhodila ten otravný žmolek daleko od svého milovaného syna.

„A říkáš, že to znamená povýšení?“ zeptala se a urovnala mu rukáv košile.

Lukas přikývl. „A hodně velké.“ Zadíval se za ni do míst, kde v chodbě stáli Bernard a šerif Billings a tiše spolu mluvili. Bernard měl ruce zastrčené do napjaté břišní kapsy kalhot, Billings skláněl hlavu a prohlížel si pistoli.

„To je skvělé, zlatíčko. Pomůže mi to lépe snášet, že jsi pryč.“

„Snad už to nebude dlouho trvat.“

„Budeš moci hlasovat? Nemohu uvěřit, že můj chlapeček dělá takové důležité věci!“

Lukas se obrátil k ní. „Hlasovat? Myslel jsem, že volby byly odvolány.“

Zavrtěla hlavou. Připadalo mu, že má v obličeji víc vrásek a vlasy bělejší než před měsícem. Lukas uvažoval, jestli je to v tak krátkém

čase možné.

„Už je zase vyhlásili,“ řekla. „Předpokládají, že tu ošklivou záležitost s povstalci brzy sprovodí ze světa.“

Lukas se podíval na Bernarda a šerifa. „Určitě najdou nějaký způsob, jak mi hlasování umožnit,“ ujistil matku.

„To je dobře. Ráda bych si myslela, že jsem tě dobře vychovala.“ Odkašlala si do dlaně a znovu ho vzala za ruku. „A to tě krmí? Tedy, když máme ten přídělový systém?“

„Víc, než zvládnu sníst.“

Vyvalila oči. „Mám tedy předpokládat, že přijde také nějaké zvýšení…?“

Pokrčil rameny. „Nevím jistě. Ale myslím si, že ano. A podívej, o tebe se také postarám…“

„O mě?“ vyhrkla a položila si ruku na prsa. „Se mnou si nedělej starosti.“

„Víš přece, že si je dělat budu. Jé, podívej, mami – myslím, že nám čas vypršel.“ Pohodil hlavou do chodby. Bernard a Peter mířili k nim. „Vypadá to, že se budu muset vrátit k práci.“

„Aha. No, jistě.“ Uhladila si přední díl červených lacláčů a dovolila Lukasovi, aby jí pomohl vstát. Našpulila rty a on jí nastavil tvář.

„Ty můj kluku,“ řekla, hlasitě ho políbila a stiskla mu paži. „Dávej na sebe pozor.“

„Budu, mami.“

„Nezapomeň hodně cvičit.“

„Budu, mami.“

Bernard se u nich zastavil a při těch posledních větách se usmál. Lukasova matka se otočila a přejela prozatímního starostu pohledem od shora dolů. Poklepala Bernardovi na prsa. „Děkuji ti,“ prohlásila. Hlas se jí lámal.

„Bylo mi potěšením, paní Kyleová.“ Bernard ji vzal za ruku a druhou ukázal na Petera. „Šerif tě doprovodí ven.“

„Samozřejmě.“ Naposledy se otočila a zamávala Lukasovi. Ten se trochu styděl, ale zamával v odpověď.

„Milá paní,“poznamenal Bernard, když sledoval, jak odcházejí. „Připomíná mi moji matku.“ Obrátil se k Lukasovi. „Jsi připraven?“

Lukasovi se chtělo přiznat se k váhání, k nerozhodnosti. Chtělo se mu říci asi ano, ale místo toho se napřímil, zamnul si vlhké dlaně

a přikývl. „Naprosto,“ podařilo se mu ze sebe vypravit se zdáním sebedůvěry, jež mu scházela.

„Výborně. Půjdeme to oficiálně stvrdit.“ Stiskl Lukasovi rameno a zamířil do serverovny. Lukas obešel tlusté dveře, opřel se do nich

a za sténání mohutných pantů se pomalu zavřel uvnitř. Elektrické zámky automaticky zareagovaly a zasunuly západky do zárubní. Bezpečnostní panel zapípal a veselé zelené světélko přebliklo na výhružné červené oko stráže.

Lukas se zhluboka nadechl a začal se proplétat mezi servery. Snažil se nejít stejnou cestou jako Bernard a snažil se nikdy neprocházet stejnou trasou dvakrát. Rozhodl se pro delší cestu jenom proto, aby narušil monotónnost, aby v tom vězení měl o jednu rutinu méně.

Než Lukas dorazil na místo, Bernard už odmontoval zadní stěnu serveru. Podal Lukasovi známá sluchátka.

Lukas je převzal a nasadil si je opačně, s mikrofonem vinoucím se kolem zátylku.

„Takhle?“

Bernard se zasmál a zatočil prstem ve vzduchu. „Naopak,“ řekl hlasitě, aby ho Lukas přes sluchátka slyšel.

Lukas zápasil se sluchátky a zamotal si ruku do šňůry. Bernard trpělivě čekal.

„Připraven?“ zeptal se Bernard, když byla sluchátka správně na místě. Konektor držel v ruce. Lukas přikývl. Sledoval, jak se Bernard

otáčí a míří konektorem k řadě zdířek. Představoval si, že Bernard sjíždí rukou dolů a doprava, zasunuje konektor do čísla sedmnáct, otáčí se a konfrontuje Lukase s jeho oblíbenou kratochvílí, s jeho tajnou láskou…

Ale drobná ruka Lukasova šéfa ani v nejmenším nezaváhala; konektor zacvakl na místo. Lukas věděl přesně, jaký je to pocit, jak zdířka pevně objímá kolík, jak jej v sobě vítá, jak plastové tlačítko pružinové západky klepne do bříška prstu…

Kontrolka nad konektorem se rozblikala. Lukasovi v uších zapulzovalo známé bzučení. Čekal její hlas, čekal, že odpoví Juliette.

Cvaknutí.

„Jméno.“

Lukasovi po zádech přeběhl mráz strachu, na pažích mu vyrazila husí kůže. Ten hlas, hluboký a dutý, netrpělivý a rezervovaný, zazněl a ztichl jako záblesk hvězdy. Lukas si olízl rty.

„Lukas Kyle,“ odpověděl a snažil se nezakoktat.

Nastala chvíle ticha. Lukas si představoval, jak si to někdo někde zapisuje, prohledává složky, nebo s tou informací dělá něco hrozného.

Teplota za serverem prudce stoupala. Bernard se na něj usmíval, nevšímavý k jeho mlčení.

„Dělal jsi stín v úseku IT.“

Znělo to jako konstatování, ale Lukas přesto přikývl a odpověděl: „Ano, pane.“

Přejel si dlaní čelo a utřel si ji do zadnice kalhot. Zoufale toužil se posadit, opřít se o server číslo čtyřicet, uvolnit se. Ale Bernard se na něj usmíval, knír prohnutý nahoru, oči za brýlemi široce otevřené.

„Jaká je tvá hlavní povinnost vůči silu?“

Bernard ho na pravděpodobné otázky připravil.

„Udržovat řád.“

Ticho. Žádná zpětná vazba, žádné tušení, jestli odpověděl dobře nebo špatně.

„Co chráníš nade vše?“

Hlas byl monotónní, a přesto působivě vážný. Naléhavý a přitom klidný. Lukasovi vyschlo v ústech.

„Život a Odkaz,“ odrecitoval. Ale tahle vnějšková nápodoba vědomostí se mu příčila. Chtěl to rozvést do podrobností, dát tomu hlasu, působícímu dojmem silného a rozvážného otce, na vědomí, že ví, proč je to důležité. Není přece hloupý. Má toho ke sdělení víc než jenom nabiflované poučky…

„Co vyžaduje ochrana těchto věcí, které nám jsou tak drahé?“

Odmlčel se.

„Vyžaduje oběti,“ zašeptal Lukas. Pomyslel na Juliettu – a klidné vystupování, které předstíral před Bernardem, málem vzalo za své. Bylo několik věcí, kterými si nebyl jistý, věcí, kterým nerozuměl. Tohle byla jedna z nich. Jeho odpověď mu připadala jako lež. Nebyl si jistý, jestli ta oběť za to stála, jestli bylo nebezpečí tak velké, aby bylo nutné lidi, dobré lidi, posílat na…

„Kolik času jsi strávil v laboratoři ochranných obleků?“

Hlas se změnil, zněl poněkud uvolněněji. Lukas přemítal, jestli obřad už skončil. Bylo to všechno? Prošel? Vydechl zadržovaný vzduch a doufal, že to mikrofon nezachytil. Snažil se uvolnit.

„Mnoho ne, pane. Bernar…totiž můj šéf chce, abych směny v laboratořích absolvoval až po, víš…“

Ohlédl se po Bernardovi. Ten si dvěma prsty přidržoval jednu nožku brýlí a pozoroval ho.

„Ano, vím. Jak se ten problém ve vašich spodních patrech vyvíjí?“

„Ehm, no, dostávám o postupu jenom všeobecné informace, ale vypadá to dobře.“ Odkašlal si a pomyslel na všechny ty zvuky střelby a násilí, které slyšel z vysílačky v místnosti dole. „Totiž, podle všeho děláme pokroky a už to nebude dlouho trvat.“

Dlouhá odmlka. Lukas se nutil dýchat zhluboka a usmívat se na Bernarda.

„Udělal bys něco jinak, Lukasi? Od začátku?“

Lukas cítil, že kolísá, přestávala ho poslouchat kolena. Zase ležel na tom konferenčním stole, černou ocel přitisknutou k líci, přímka od jeho oka přes malý kříž, skrz maličkou dírku, ukazovala jako laser na drobnou ženu s bílými vlasy a granátem v ruce. Podél té přímky letěly střely. Jeho střely.

„Ne, pane,“ řekl konečně. „Všechno proběhlo podle Předpisů. Všechno je pod kontrolou.“

Čekal. Tušil, že ho někde poměřují.

„Jsi další v řadě pro řízení operací sila číslo osmnáct,“ odříkal hlas.

„Děkuji, pane.“

Lukas sáhl po sluchátkách, připraven je sejmout a podat Bernardovi pro případ, že by potřeboval něco říci, nebo vyslechnout, že už je to oficiální.

„Víš, co je nejhorší součást mé práce?“ zeptal se dutý hlas.

Lukas spustil ruce.

„Co je to, pane?“

„Stát tady, dívat se na silo na mapě a kreslit na ně červený křížek. Umíš si představit, jaký je to pocit?“

Lukas zavrtěl hlavou. „Neumím.“

„Je to, jako když rodič ztratí tisíce dětí, všechny najednou.“

Odmlka.

„Budeš muset být ke svým dětem krutý, abys o ně nepřišel.“

Lukas pomyslel na svého otce.

„Ano, pane.“

„Vítej v Operaci Padesát Světového řádu, Lukasi Kyle. Kdybys teď měl jednu nebo dvě otázky, mám čas na ně odpovědět, ale stručně.“

Lukas chtěl říci, že nemá žádné otázky, chtěl přerušit spojení, chtěl zavolat Juliettě a popovídat si s ní, vpustit závan zdravého rozumu do téhle šílené a dusivé místnosti. Ale vzpomněl si, jak ho Bernard poučoval o přiznání nevědomosti, že to je klíč k vědění.

„Jenom jednu, pane. Bylo mi řečeno, že to není důležité a chápu, proč tomu tak je, ale myslím, že by mi usnadnilo práci, kdybych to věděl.“

Odmlčel se a čekal na odpověď, ale hlas podle všeho čekal, až položí tu otázku.

Lukas si odkašlal. „Je…?“ Vzal mikrofon do prstů, přihnul si jej blíž k ústům a podíval se na Bernarda. „Jak tohle všechno začalo?“

Nebyl si tím jistý – mohl se jenom rozběhnout větráček v serveru –, ale měl pocit, že muž s hlubokým hlasem vzdychl.

„Jak nutně to chceš vědět?“

Lukas měl strach odpovědět na tu otázku upřímně. „Není to nic zásadního,“ řekl, „ale ocenil bych, kdybych měl představu, co to tady

uskutečňujeme, co jsme přežili. Připadá mi, že by mi… že by nám to mohlo poskytnout nějaký cíl, víš?“

„Sám důvod je cíl,“ prohlásil muž záhadně. „Než ti to povím, rád bych slyšel, co si o tom myslíš ty.“

Lukas polkl. „Co si myslím já?“

„Všichni mají nějaké představy. Chceš mi tvrdit, že žádné nemáš?“

V tom dutém hlase byl slyšet náznak humoru.

„Myslím, že to bylo něco, o čem jsme věděli, že se to blíží,“ řekl Lukas. Pozoroval Bernarda. Ten se zamračil a odvrátil pohled.

„To je jedna možnost.“

Bernard si sundal brýle a s pohledem upřeným na své nohy je začal čistit o rukáv košile.

„Přemýšlej o tomhle…“ Hluboký hlas se odmlčel. „Co když ti řeknu, že na celém světě je jenom padesát sil a že se tady nacházím v jeho

nekonečně malém koutě.“

Lukas se nad tím zamyslel. Připadalo mu to jako další zkouška.

„Řekl bych, že jsme byli jediní…“ Málem řekl, že byli jediní, kdo měl prostředky, ale už si prohlédl dostatečně velkou část Odkazu na to, aby věděl, že to není pravda. V mnoha částech světa měli budovy tyčící se vysoko nad kopci. Bývalo by se mohlo připravit mnoho jiných. „Řekl bych, že jsme byli jediní, kdo to věděl,“ nadhodil Lukas.

„Výborně. A pročpak asi?“

Tohle nesnášel. Nechtěl luštit hádanky, chtěl, aby mu to prostě řekli.

A potom, jako když se dotknou dva konce kabelů, jako když spojem prolétne první ráz elektrického proudu, ho osvítila pravda.

„Protože…“ Snažil se v té odpovědi, jež se mu zformovala v hlavě, najít nějaký smysl, snažil se vyrovnat s představou, že by taková myšlenka mohla sousedit s pravdou. „Ne proto, že jsme to věděli,“ řekl Lukas a nadechl se. „Protože jsme to udělali.“

„Ano,“ řekl hlas. „Teď to víš.“

A sotva slyšitelně, jako by to bylo určeno někomu jinému, dodal: „Náš čas vypršel, Lukasi Kyle. Blahopřeji ti k jmenování.“

Sluchátka se mu lepila na uši, obličej měl vlhký potem.

„Děkuji,“ vypravil ze sebe.

„Inu, a, Lukasi?“

„Ano, pane?“

„Navrhuji ti, aby ses nadále soustředil na to, co máš pod nohama. Už žádné skopičinky s hvězdami, ano, synu? My víme, kde většina z nich je.“

ŠEDESÁT OSM

„Haló? Sólo? Prosím tě, řekni něco.“

O tom hlase nebylo pochyb, přestože vycházel z maličkých reproduktorků rozebraných sluchátek. Rozléhal se bez těla po velínu, po tomtéž velínu, ve kterém byl tolik let jako doma. A právě asociace s místem pomohla Shirly přesně jej zařadit; zírala na reproduktorky připojené k magické vysílačce a věděla, že to nemůže být nikdo jiný.

Ani ona, ani Walker se vůbec neodvažovali dýchat. Čekali celou věčnost, než konečně prolomila ticho.

„To byla Juliette,“ zašeptala. „Jak to, že ji…? Zůstal její hlas zachycený tady dole? Ve vzduchu? Jak je to dávno?“

Shirly neznala fyzikální principy; tohle už přesahovalo její platovou třídu. Walker dál hleděl na sluchátka, beze slova, bez hnutí, slzy se mu třpytily ve vousech.

„Že by se tyhle… tyhle vlnky, které zachycujeme anténou, že by se odrážely jenom tady dole sem a tam?“

Přemítala, jestli to platí pro všechny hlasy, které slyšeli. Co když prostě zachycují hovory z minulosti? Bylo by to možné? Nějaká elektrická ozvěna? Z nějakého důvodu jí to připadalo méně šokující než ta druhá možnost.

Walker se k ní obrátil se zvláštním výrazem v obličeji. Ústa měl pootevřená, ale v koutcích měl ohyb, který se začal zvedat.

„Tak to nefunguje,“ řekl. Ohyb se proměnil v úsměv. „Tohle je současnost. Tohle se odehrává teď.“ Popadl Shirly za loket. „Slyšela jsi to, že? Nejsem blázen. Opravdu to byla ona, že? Je živá. Dokázala to.“

„Ne…“ Shirly zavrtěla hlavou. „Walku, co to říkáš? Že je Juliette naživu? Co dokázala?“

„Slyšelas to přece.“ Ukázal na vysílačku. „Předtím. Ty hovory. Čištění. Tam venku je jich víc. Víc takových jako my. Ona je u nich, Shirly. Tohle se odehrává právě teď.“

„Živá.“

Shirly strnule hleděla na vysílačku a přebírala si to v hlavě. Její přítelkyně tam někde stále je. Stále dýchá. Měla ten pohled už tak

vrytý v mozku, Juliettino tělo hned za kopcem, ležící v tichém odpočinku a roznášené po vločkách větrem. A teď si ji představovala, jak se pohybuje, jak dýchá, jak někde hovoří do vysílačky.

„Můžeme s ní mluvit?“ zeptala se.

Věděla, že je to hloupá otázka. Ale Walkerem trhla, až mu staré údy nadskočily.

„Bože. Bože, ano.“ Odložil mišmaš součástek na podlahu a ruce se mu přitom třásly, ale Shirly v tom nyní poznala vzrušení. Strach jich obou byl ten tam, vytratil se z velína a zbytek světa mimo tento malý prostor upadl do bezvýznamnosti.

Walker zadoloval v bedýnce se součástkami. Vyhodil z ní nějaké nástroje a přehraboval se v hromádce materiálu na dně.

„Ne,“ řekl. Otočil se a prohlížel si díly rozložené po zemi. „Ne, ne, ne.“

„Copak je?“ Shirly ustoupila od součástek, aby lépe viděl. „Co nám chybí? Mikrofon je přímo tady.“ Ukázala na částečně rozmontovanou

náhlavní soupravu.

„Vysílací obvod. Taková malá destička. Myslím, že jsem ji nechal na stole.“

„Všechno jsem to smetla do krabice.“ Hlas měla vysoký a stísněný. Přistoupila k plastové bedýnce.

„Na druhém stole. Nepotřeboval jsem to. Jenks chtěl jenom odposlouchávat.“ Mávl rukou k vysílačce. „Udělal jsem, co chtěl. Jak jsem mohl vědět, že budu potřebovat vysílat…?“

„Tos nemohl,“ připustila Shirly. Položila mu ruku na rameno. Viděla, že Walker už se zase vytrácí na nějaké ošklivé místo. Vídala ho tam odcházet dost často, věděla, že se tam může vydat zkratkou, která ho tam dovede, než se naděje. „Můžeme použít něco jiného, co tu máme? Přemýšlej, Walku. Soustřeď se.“

Zavrtěl hlavou a ukázal prstem na sluchátka. „Mikrofon je hloupý. Ten jenom předává zvuk dál. Membrány, vibrace…“ Obrátil se k ní. „Počkej – o něčem bych věděl.“

„Tady dole? Kde?“

„Budou v důlním skladišti. Bezdrátové odpalovače.“ Naznačil držení krabičky a stisknutí tlačítka. „Na zažehování roznětek. Jeden jsem opravoval sotva před měsícem. To by mělo fungovat.“

Shirly vstala. „Donesu to,“ řekla. „Ty zůstaň tady.“

„Ale schodiště…“

„Budu v bezpečí. Půjdu dolů, ne nahoru.“

Pokýval hlavou.

„Na tomhle nic neměň,“ ukázala na vysílačku. „Žádné hledání dalších hlasů. Jenom ten její. Nech ho tam.“

„Samozřejmě.“

Shirly se sehnula a stiskla mu rameno. „Hned jsem zpátky.“

Venku uviděla, jak se po ní otáčí desítky obličejů, ve vytřeštěných očích jim hrály zděšené a tázavé pohledy, ústa pootevřená. Chtělo se

jí přeřvat hukot generátoru a vykřičet, že Juliette je živá, že nejsou sami, že v zakázaném venku žijí a dýchají další lidé. Chtělo se jí, ale neměla čas. Pospíchala k zábradlí a našla Courtnee.

„Hej…“

„Je tam všechno v pořádku?“ zeptala se Courtnee.

„Jo, v nejlepším. Prokážeš mi, prosím tě, laskavost? Dohlédni místo mě na Walka.“

Courtnee přikývla. „Kam…?“

Ale to už Shirly byla pryč a uháněla k hlavním dveřím. Protáhla se skupinkou shluknutou v jejich výklenku. Přede dveřmi stál Jenkins s Harperem. Když probíhala kolem, ustali v hovoru.

„Hej!“ sevřel jí Jenkins paži. „Kam, sakra, běžíš?“

„Do důlního skladiště.“ Vymanila ruku z jeho sevření. „Nebude to trvat dl…“

„Nikam nepůjdeš. Chystáme se vyhodit schodiště do povětří. Ti idioti nám lezou přímo pod ruku.“

„Cože?“

„Schodiště je podminované,“ opakoval Harper. „Jakmile na ně proniknou a půjdou dolů…“ Spojil dlaně do koule a rozhodil jimi od sebe, aby znázornil výbuch.

„Vy to nechápete.“ Otočila se k Jenkinsovi. „Potřebujeme to kvůli vysílačce.“

Zamračil se. „Walk už svoji šanci měl.“

„Zachycujeme spoustu hovorů,“ přesvědčovala ho. „Tu věcičku Walk potřebuje. Budu hned zpátky, přísahám.“

Jenkins se podíval na Harpera. „Kolik máme času?“

„Pět minut, šéfe.“ Téměř neznatelně pohyboval hlavou nahoru a dolů.

„Máš čtyři,“ oznámil Jenkins Shirly. „Ale dej si pozor…“

Zbytek už neslyšela. Její boty už dupaly po oceli a nesly ji ke schodišti. Prolétla kolem ropného vrtu s jeho smutně svěšenou hlavicí, kolem řady zmatených a vrtících se mužů s namířenými puškami, jež jako by jí ukazovaly cestu.

Doběhla na vrchol schodů a zatočila za roh. Někdo o půl křídla výš vykřikl na poplach. Než Shirly seběhla o křídlo níž, zahlédla dva horníky s válečky TNT.

V dalším patře zatočila k důlní šachtě. Chodby byly tiché, ozývalo se v nich jenom její oddechování a dupání.

Juliette. Živá.

Osoba poslaná čistit je živá.

Zabočila do následující chodby a proběhla kolem bytů pro pracovníky z nejnižší hlubiny, horníky a naftaře, lidi, kteří nyní provrtávali díry do lidí místo do země, kteří teď nosili zbraně místo nástrojů.

A díky téhle nové vědomosti, neuvěřitelné novině, tomuhle tajemství, se boj zdál divně surreálný. Malicherný. Jak může někdo bojovat, když mimo tyhle zdi existují místa, kam se dá jít? Je její přítelkyně stále tam venku? Neměli by odejít i oni?

Doběhla do skladiště. Nejspíš už to byly dvě minuty. Srdce jí bušilo jako o závod. Jenkins s tím schodištěm snad nic neprovede, dokud se k nim nevrátí. Obíhala police, nahlížela do truhlíků a zásuvek. Věděla, jak ta věc vypadá. Mělo by se jich kolem potulovat několik. Kde jenom jsou?

Prohledala skříňky, vyházela na podlahu špinavé montérky, které visely uvnitř, odhrnovala stranou pracovní přilby. Nic neviděla. Kolik času ještě má?

Jako další vyzkoušela malou kancelář předáka. Rozrazila dveře a vrhla se ke stolu. V šuplících nic. V policích na stěně nic. Jedna z velkých zásuvek vespod nešla otevřít. Zamčená.

Shirly o krok ustoupila a kopla do čela plechové zásuvky. Zabořila do něj ocelovou špičku jednou, dvakrát. Okraj se ohnul a vychlípl zpod vyšší zásuvky. Sáhla dovnitř, vylomila chatrný zámek a pokřivenou zásuvku se zaskřípáním otevřela.

Výbušniny. Válečky dynamitu. Leželo tam několik malých bezdrátových palníků, o nichž věděla, že se zastrkují do válečků, aby je zažehly. Pod nimi našla tři odpalovače, které sháněl Walker.

Shirly dva popadla, přibrala k nim několik palníků a strčila si je do kapsy. Vzala i dva válečky dynamitu – prostě proto, že tam ležely a mohly by se hodit –, vyběhla z kanceláře a proběhla skladištěm zpátky ke schodům.

Zabralo jí to příliš mnoho času. V prsou cítila chlad a prázdno, jak chraptivě lapala po dechu. Utíkala tak rychle, jak jen dokázala,

soustředila se na co nejrychlejší pohyb nohou, na zdolávání co největších úseků podlahy.

Když na konci chodby zatáčela, znovu si pomyslela, jak směšný tenhle boj je. Bylo obtížné si vzpomenout, proč vlastně začal. Knox je pryč a McLainová také. Bojovali by lidé, kdyby tihle dva velcí vůdci byli ještě s nimi? Udělali by už dávno něco jiného? Něco rozumnějšího?

Proklínala to bláznovství, zatímco se vydávala po schodech nahoru. Už to určitě bylo pět minut. Očekávala, že v místech nad ní zazní výbuch, že ji ohluší zuřivý otřes. Brala schody po dvou, nahoře zatočila a uviděla, že horníci jsou pryč. Přes podomácku vyrobené hlavně na ni hleděly úzkostlivé oči.

„Utíkej!“ řvali někteří a mávali rukama do boku, aby ji popohnali.

Shirly se soustředila na Jenkinse, jenž se s puškou krčil v pokleku vedle Harpera. Když ty dva obíhala, málem zakopla o dráty natažené ze schodiště.

„Teď!“ zaječel Jenkins.

Někdo stiskl spínač.

Shirly se pod nohama otřásla a zavlnila země. Rozplácla se jak široká, tak dlouhá, dopadla tvrdě na ocelovou podlahu, bradu si odřela o kosočtvercové výstupky a dynamit jí málem vypadl z rukou.

Ještě jí zvonilo v uších, když se zvedla na kolena. Muži přebíhali za zábradlím a stříleli z pušek do kouřové stěny rozlévající se z nového chřtánu z pokroucené a zubaté oceli. Z opačné strany bylo slyšet vzdálené výkřiky raněných.

Zatímco muži bojovali, Shirly si ohmatala kapsy a zalovila v nich po odpalovačích.

A znovu jako by válečná vřava ustupovala do pozadí, jako by přestávala být důležitá, když Shirly s krvácejícím rtem a hlavou plnou důležitějších věcí pospíchala dveřmi do generátorovny zpátky k Walkerovi.

ŠEDESÁT DEVĚT

Juliette se přitahovala skrz chladné temné vody a narážela poslepu do stropu, nebo možná do stěny; neměla to jak rozlišit. Ručkovala po ochablé vzduchové hadici zoufalými záběry naslepo, aniž by měla tušení, jak rychle postupuje – dokud nenarazila do schodů. Bouchla se do nosu

o vnitřek přilby a tmu na chvilku nahradil záblesk světla. Omámeně se vznášela a hadice jí vyklouzla z rukou.

Jak se jí smysly postupně vracely, Juliette zašátrala po drahocenném vedení. Rukavicí na něco narazila, chytila to a chystala se za to přitáhnout, když tu si uvědomila, že to je tenčí elektrický kabel. Pustila jej a mávala rukama v husté tmě. Do něčeho kopla. Nevěděla, kde je dole a kde nahoře. Začala si připadat vykolejená, omámená, dezorientovaná.

Přitisklo se k ní něco tvrdého; usoudila, že vztlak ji nese nahoru směrem od hadice.

Nohama se odrazila od předpokládaného stropu a plavala směrem, o němž doufala, že to je dolů. Ruce se jí do něčeho zamotaly – ucítila to přes oblek na prsou –, uchopila to v očekávání, že to bude zase kabel, ale odměnila ji houbovitá poddajnost prázdné vzduchové hadice. Už jí sice neposkytovala vzduch, ale ukazovala cestu ven.

Při tahání jedním směrem hadice tvořila ochablý provis, a proto to zkusila na druhou stranu. Hadice se napjala. Juliette se znovu začala

přitahovat do schodiště, s hekáním se odrážela a nepřestávala ručkovat. Hadice vedla vzhůru a za roh – a Juliette se přitahovala, odrážela jednou rukou nepředvídané útoky stěn, stropu a schodů – nárazy a vyplouvání nahoru přes šest ramen schodů, boj o každý decimetr, zápas, který trval snad věčnost.

Nahoru dorazila se supěním a bez dechu. A potom si uvědomila, že není bez dechu, že je bez vzduchu. Spotřebovala všechno, co ještě v obleku zbývalo. V neviditelnu za ní ležely desítky metrů vyčerpané hadice, vysáté do mrtě.

Když ručkovala chodbou, vyzkoušela znovu vysílačku. Oblek zvolna stoupal ke stropu, ani zdaleka už ale nevyvíjel takový vztlak jako předtím.

„Sólo! Slyšíš mě?“

Pomyšlení na to, kolik vody ještě stojí nad ní, na tlak vyvíjený všemi těmi patry, na desítky metrů jednolité záplavy, ji dusilo. Kolik

času ještě má v obleku k dispozici? Minuty? Jak dlouho potrvá doplavat nebo vznést se nad hladinu ve schodišťové šachtě? Mnohem, mnohem déle. V těchhle smolně černých chodbách nejspíš jsou nějaké láhve s kyslíkem, ale jak by je našla? Tady není doma. Nemá čas hledat. Jediné, co jí zbývá, je zuřivé úsilí dostat se ke schodišti, hnát se o závod k hladině.

Za pomoci kopání a přitahování se propracovala za poslední roh do hlavní chodby. Její svaly úpěly pod nezvyklými způsoby namáhání, vlivem boje s tuhým a objemným oblekem a s hustým prostředím, když tu si uvědomila, že tušově černá voda zesvětlala na odstín bližší kreslicímu uhlu. Její slepota získala zelený nádech.

Juliette stříhala nohama a přitahovala se za hadici, narážela do stropu a před sebou tušila bezpečnostní stanoviště a schodiště. Takovými chodbami procházela tisíckrát, z toho dvakrát v naprosté tmě, když vypadly hlavní pojistky. Pamatovala si, jak podobně tápala a uklidňovala spolupracovníky, že všechno bude zase v pořádku, jenom aby zůstali v klidu na místě, že ona to zvládne.

Nyní se pokoušela o totéž u sebe, nalhávala si, že všechno bude v pořádku, že má jenom postupovat dál a nepanikařit.

Než dospěla k bezpečnostní brance, začala se jí točit hlava. Voda před ní světélkovala limetkovou zelení a vyhlížela tak lákavě, konec hrabání se naslepo, už žádné narážení přilbou do něčeho, co neviděla.

Loket se jí nakrátko zamotal do elektrického kabelu; setřásla jej a vrhla se k vysokému sloupci vody před sebou, k té zaplavené slámce,

k zatopenému schodišti.

První křeč ji zastihla, ještě než se tam dostala. Bylo to jako škytavka, divoké a nezvladatelné lapání po dechu. Upustila hadici a měla pocit, že jí prsa námahou při dýchání snad prasknou. Zmocňovalo se jí pokušení strhnout přilbu a zhluboka se nadechnout vody. Nějaký hlásek

v její hlavě naléhal, že by se dala dýchat. Jen jí dej šanci, napovídal. Jeden hluboký nádech vody. Cokoliv jiného než toxiny, které vydechovala do obleku, do obleku zkonstruovaného tak, aby podobná svinstva zadržoval venku.

Krk se jí znovu křečovitě sevřel a Juliette se rozkašlala do přilby, ale dál se prodírala do schodišťové šachty. Lano zatížené montážním

klíčem tam stále bylo. Plavala k němu, třebaže věděla, že už je pozdě. Když za ně zabrala, povolilo – volný konec se k ní snášel ve smyčkách.

Vztlak ji pomaličku nesl k hladině, ale v obleku už příliš přetlaku nezbývalo, ne na rychlou jízdu vzhůru. Další křečovitý stah hrdla a přilba musela dolů. Byla jako omámená, za chvíli ztratí vědomí.

Juliette hmatala po západkách na kovové přírubě. Zachvátil ji pocit déje vu. Až na to, že tentokrát jí to nepřemýšlelo jasně. Vzpomněla si

na polévku, na zápach, na lezení po čtyřech z temné mrazicí komory. Vzpomněla si na nůž.

Ohmatala si hruď a ucítila rukojeť trčící z pochvy. Z kapes se jí vyviklaly některé nástroje; kývaly se na provázcích, jež měly zabránit

jejich ztrátě, ale nyní způsobovaly, že nástroje byly jenom na obtíž, proměnily se v zátěž, jež ji přidržovala dole.

Zvolna stoupala šachtou, tělo se jí chvělo chladem a otřásalo se z nedostatku dýchatelného vzduchu. Zapomněla na všechny důvody, na veškerý smysl své přítomnosti zde, ale začínala si výjimečně zřetelně uvědomovat škodlivý opar visící všude kolem její hlavy, zachycený

v plastové báni, opar, jenž ji zabíjel. Nasměrovala čepel na první západku na přírubě a silně stiskla.

Ozvalo se cvaknutí a krk jí ovanula jemná tříšť chladné vody. Z obleku se vydrala mátožná bublina a kutálela se po průzoru vzhůru. Juliette zatápala po druhé západce, zasunula do ní nůž a přilba odskočila, voda jí zalila obličej, zaplavila oblek, šokovala Juliette znecitlivujícím chladem a začala ji stahovat zpátky dolů, odkud přišla.

Mrazivý chlad Juliettu rázem probral. Zamrkala, aby zahnala štípání zelené vody, a uviděla nůž ve svých rukou, báň přilby klesající v šeru jako bublina mířící špatným směrem. Juliette se zvolna potápěla za ní, v plicích žádný vzduch, tížily ji desítky metrů vody.

Zabodla nůž do nesprávné kapsy na prsou, uvědomila si šroubováky a klíče visící na šňůrkách a odrazila se k hadici, jež stále vedla přes

čtyři patra vody k hladině.

Z příruby unikaly bubliny vzduchu, kutálely se jí po krku a mezi vlasy. Juliette se chytila hadice, zastavila klesání, přitáhla se a její hrdlo volalo po nabrání vzduchu, vody, čehokoliv. Přemáhalo ji nutkání polknout. Začala ručkovat nahoru, a tu uviděla na spodku schodů chvějivý záblesk naděje.

Zachycené bubliny. Možná po jejím sestupu. Pohupovaly se ve vydutých spodcích točitých schodů jako roztavená pájka.

Juliette vydala zavřenými ústy hrdelní zvuk, drsný výkřik zoufalství a námahy. Hrabala se vodou, zápasila s potápějícím se oblekem, až se zachytila zábradlí potopeného schodiště. Vytáhla se na ně, odrazila se od něj k nejbližšímu chvějivému lesku bublin, chytila se okraje schodu a přitiskla ústa ke kovovému spodku stupně.

Zoufale vdechla doušek vzduchu a nasála přitom i spoustu vody. Sklonila hlavu pod schod a rozkašlala se do vody, až ji od zateklé kapaliny začalo pálit v nose. Málem vdechla plné plíce vody. Se srdcem bušícím tak, že jí div neroztrhlo hruď, znovu přitiskla obličej k mokrému rezavému spodku schodu, našpulila třesoucí se ústa a podařilo se jí pomalu nabrat doušek vzduchu.

Světélkující jiskřičky v jejím zorném poli pohasly. Sklonila hlavu a vydechla stranou od schodu. Pozorovala, jak vydechnuté bubliny stoupají, a potom nastavila obličej k dalšímu nádechu.

Vzduch.

Zamrkáním rozptýlila do vody slzy námahy, netrpělivosti i úlevy. Když pohlédla vzhůru zakřiveným labyrintem schodů, z nichž mnohé pulzovaly jako pružná zrcadla tam, kde polapený vzduch rozvlnilo její bláznivé zmítání, uviděla stezku, jíž se nic nevyrovnalo. Odrazila se,

překonala naráz několik schodů, zbytek doručkovala, vypíjela bubliny vzduchu z několik centimetrů hlubokých koryt na spodku každého schodu

a blahořečila kvalitním svárům, jež před stovkami let připojily desku stupně k podpůrné konstrukci. Schody byly vyztužené kvůli pevnosti, aby vydržely došlápnutí milionu bot, a nyní zadržovaly přebytek plynu z jejího ponořování. Dotýkala se ústy každého z nich, ochutnávala kov a rez a líbala svou záchranu.

Zelené nouzové osvětlení kolem ní zůstávalo stále stejné, a tak si Juliette ani nevšimla ubíhajících odpočívadel. Soustředila se jenom

na to, aby na každý nádech urazila pět schodů, pak dlouhý úsek, šest schodů, skoro bez vzduchu, další plná ústa vody tam, kde bublina byla příliš malá, celá věčnost zápasu s tíhou zaplaveného obleku a houpajících se nástrojů. Neměla pomyšlení na to, aby se zastavila a ty krámy odřezala, jenom vykopávala a přitahovala se, ručkovala od jednoho spodku schodu k druhému, hluboký a rovnoměrný nádech vzduchu, vysát tu dutinu pod schodem, nevydechovat do schodů nad sebou, teď už je to snadné. Dalších pět schodů. Byla to hra, jako skákání panáka, pět čtverců jedním skokem, nepodvádět, dávat pozor na křídovou čáru, jde jí to a stále se lepší.

A potom nepříjemná palčivost na rtech, chuť vody s toxickými příměsemi, hlava pronikající pod schodem vrstvičkou slizkého oleje páchnoucího benzinem.

Juliette vyprskla poslední nádech, rozkašlala se a otírala si obličej, hlavu stále zapřenou o další schod. Sípala a smála se, když se odstrčila a uhodila se do hlavy o ostrou ocelovou hranu. Byla volná. Nakrátko zmizela pod hladinou, když obeplouvala zábradlí, oči ji pálily od oleje a benzinu usazeného na hladině. S hlasitým cákáním volala Sóla a převalila se přes zábradlí. Pod roztřesenými koleny konečně přes

vrstvy obleku ucítila schody.

Přežila. S hlavou sehnutou se držela suchých schodů nad sebou, sípala a lapala po vzduchu, nohy měla prokřehlé. Pokusila se zajásat, že to dokázala, ale vyšlo z toho jen zakňučení. Byla jí zima. Mrzla. Ruce se jí třásly, když se plazila nahoru po tichých schodech, žádný rachot kompresoru, žádné ruce, které by jí pomáhaly.

„Sólo…?“

Vylezla půl tuctu schodů na odpočívadlo a převalila se na záda. Několik nástrojů se zachytilo na schodech pod ní a provázky ji nyní tahaly za kapsy. Z obleku vytékala voda, lila se jí po krku, rozlévala se jí kolem hlavy, natekla jí do uší. Otočila hlavu – bude muset sundat studený promočený oblek – a našla Sóla.

Ležel na boku, oči zavřené, po tváři mu tekla krev a místy už byla sražená.

„Sólo?“

Když natáhla ruku, aby jím zatřásla, viděla ji jako rozmazanou šmouhu. Co si to udělal?

„Hej. Probuď se sakra.“

Zuby jí drkotaly. Popadla ho za rameno a divoce jím zacloumala. „Sólo! Potřebuju pomoc!“

Maličko pootevřel jedno oko. Několikrát zamrkal, potom se skrčil a zakašlal. Na odpočívadle kolem jeho obličeje zůstaly krvavé skvrny.

„Pomoc,“ řekla. Natahovala se po zipu na zádech a neuvědomovala si, že naopak Sólo potřebuje ji.

Sólo zakašlal do dlaně, převalil se a zůstal ležet na zádech. Krev mu stále vytékala odkudsi z hlavy a přes zaschlé skvrny si razila cestu

čerstvá stružka.

„Sólo?“

Zasténal. Juliette se přisunula blíž. Sotva cítila své tělo. Něco zašeptal, téměř neslyšným chraplavým hlasem.

„Hej…“ Přiblížila tvář těsně k němu. Rty měla oteklé a promrzlé a stále v ústech cítila chuť benzinu.

„To není moje jméno…“

Vykašlal červenou mlhu. O několik centimetrů pozvedl jednu ruku, jako by si chtěl zakrýt ústa, ale neměl sílu ten pohyb dokončit.

„To není moje jméno,“ řekl znovu. Hlavu převaloval sem a tam a Juliette si konečně uvědomila, že je těžce zraněný. Hlava se jí pročistila natolik, aby viděla, v jakém je stavu.

„Lež klidně,“ zasténala. „Sólo, potřebuju, abys ležel klidně.“

Snažila se zvednout, vsugerovat si sílu k pohybu. Sólo zamrkal a podíval se na ni skelnýma očima. Krev mu zabarvovala prošedivělé vousy do karmínova.

„Nejsem Sólo,“ řekl namáhavě. „Jmenuji se Jimmy…“

Další kašel, oči obrácené pod horní víčka.

„… a myslím…“

Zavřel oči a potom zamžoural bolestí.

„… myslím, že jsem…“

„Neumírej,“ vyhrkla Juliette a po promrzlé tváři se jí kutálely horké slzy.

„… myslím, že jsem tu nikdy nebyl sám,“ zašeptal. Vrásky jeho obličeje dostaly uvolněný výraz a hlava mu klesla na studené ocelové odpočívadlo.

SEDMDESÁT

Hrnec na sporáku hlasitě bublal, z hladiny stoupala pára a drobounké kapičky skákaly přes okraj na svobodu. Lukas nasypal špetku čajových lístků z uzavíratelné plechovky do sítka. Ruce se mu třásly, když pokládal sítko přes hrnek. Když zvedl hrnec, trocha vody se vylila přímo na sporák; kapky začaly vydávat prskavé zvuky a připálený pach. Při přelévání lístků vařící vodou pozoroval koutkem oka Bernarda.

„Jenom nechápu,“ řekl a vzal hrnek do obou rukou, aby si zahřál dlaně, „jak někdo mohl…? Jak se dá něco takového udělat úmyslně?“ Zavrtěl hlavou a zahleděl se do hrnku, v němž už několik neohrožených rozdrcených lístků vyklouzlo ze sítka a plavalo volně v čaji. Vzhlédl k Bernardovi. „A tys o tom věděl? Jak… Jak je možné, že o tom víš?“

Bernard se zamračil. Jednou rukou si pohladil knír, druhou nechal položenou na břiše. „Přál bych si to nevědět,“ řekl Lukasovi. „A ty teď vidíš, proč je třeba některá fakta, některé vědomosti, uhasit hned v zárodku. Zvědavost by takové žhavé uhlíky rozfoukala a spálila by silo na popel.“ Sklopil pohled ke svým botám. „Já jsem si to poskládal dohromady podobně jako ty, když jsem věděl jenom to, co musíme k téhle práci vědět. Proto jsem si vybral tebe, Lukasi. Ty a několik dalších máte nějakou představu o tom, co je v těch serverech uloženo. Ty už studuješ něco víc. Umíš si představit, že bys něco z toho řekl někomu, kdo chodí každý den do práce v červeném nebo v zeleném?“

Lukas zavrtěl hlavou.

„Víš, už se takové věci staly. Silo deset takhle padlo. Seděl jsem tehdy tady,“ ukázal směrem k malé studovně s knihami, počítačem a šumící vysílačkou, „a poslouchal jsem, jak to probíhá. Poslouchal jsem, jak kolegův stín vysílá své šílenství pro každého, kdo poslouchá.“

Lukas si prohlížel louhující se čaj. V horkých proudech tmavnoucí vody plavala hrstka lístků; ostatní zůstávaly uvězněné v sítku. „Proto

je ovládání vysílačky zamčené,“ poznamenal.

„A proto jsi ty zamčený.“

Lukas přikývl. Už ho to také napadlo.

„Jak dlouho tě tady drželi?“ Zvedl pohled k Bernardovi a hlavou se mu mihl jeden výjev; ten, jak si šerif Billings při matčině návštěvě

prohlížel pistoli. Poslouchali? Zastřelili by jeho i matku, kdyby něco řekl?

„Strávil jsem tady dole víc než dva měsíce, než můj zdroj uznal, že jsem připraven, že jsem se smířil se vším, co jsem se dověděl, a pochopil to.“ Založil ruce přes břicho. „Opravdu bych byl raději, kdybys tu otázku nepoložil, kdyby sis to nedomyslel tak brzy. Je mnohem lepší přijít na to až jako starší.“

Lukas sešpulil rty a přikývl. Bylo zvláštní mluvit takhle s někým starším, s někým, kdo o tolik víc věděl, byl o tolik moudřejší. Představoval si, že takové rozhovory může vést člověk s otcem – jenom by se asi netýkaly plánované a uskutečněné zkázy celého světa.

Lukas sklonil hlavu a vdechl vůni louhujících se lístků. Máta představovala rovnou cestu přes rozechvění stresu, zásah do nečinného centra potěšení v hlubokých vrstvách jeho mozku. Nadechl se, zadržel dech a po chvíli vydechl. Bernard přešel k malému sporáku v rohu skladiště a začal připravovat hrnek pro sebe.

„Jak to udělali?“ otázal se Lukas. „Zabít tolik lidí. Víš to?“

Bernard okrčil rameny. Poklepal jedním prstem na plechovku, aby do jiného sítka setřásl přesně odměřené množství čaje. „Možná to ještě dělají, co já vím. Nikdo nemluví o tom, jak dlouho to má pokračovat. Panují obavy, že by jinde po zeměkouli mohly přežít další zakopané

skupinky. Operace Padesát zcela ztrácí smysl, jestli přežije ještě někdo jiný. Populace musí být homogenní…“

„Ten muž, se kterým jsem mluvil, říkal, že my jsme všechno, co zůstalo. Jenom padesát sil…“

„Čtyřicet sedm,“ opravil ho Bernard. „A my jsme všechno, o čem víme. Dá se těžko předpokládat, že by někdo jiný byl tak dobře připravený. Ale ta možnost tu vždycky je. Je to teprve několik set let.“

„Několik set?“ Lukas se opřel o kuchyňskou linku. Zvedl čaj, ale mátová vůně už vyprchávala. „Před stovkami let jsme se tedy rozhodli…“

„Oni.“ Bernard si zalil hrnek dosud kouřící vodou. „Oni rozhodli. Sebe do toho nepočítej a mě rozhodně také ne.“

„Dobře, tak oni se rozhodli zničit svět. Všechno vyhladit. Proč?“

Bernard odložil hrnek na sporák, aby nechal čaj louhovat. Sundal si brýle, otřel z nich zamžení a ukázal jimi ke studovně, ke stěně s impozantními policemi plnými knih. „Kvůli nejhorším částem našeho Odkazu. Aspoň myslím, že tohle by ti řekli, kdyby byli ještě naživu.“ Polohlasem dodal: „A to, zaplať Bůh, nejsou.“

Lukas se zachvěl. Stále nedokázal uvěřit, že by někdo takhle rozhodl bez ohledu na to, jaké panovaly podmínky. Pomyslel na miliardy lidí, které před těmi stovkami let údajně žily pod hvězdami. Nikdo neměl mít moc zabít tolik lidí. Jak si někdo mohl tolik nevážit tak bohatého života?

„A teď pracujeme pro ně,“ vyrazil ze sebe Lukas. Přistoupil k výlevce, vytáhl sítko z hrnku a položil je na nerezovou ocel, aby odkapalo. Opatrně usrkl, aby se nespálil. „Říkal jsi, že nás dva mám vynechat, ale i my jsme teď součástí toho všeho.“

„Ne.“ Bernard odkráčel od sporáku a postavil se před malou mapu světa visící nad jídelním koutem. „My jsme se toho, co ti šílení zmetci udělali, nijak neúčastnili. Kdybych ty lidi měl na dosah, kdyby se mnou byli v jedné místnosti, do posledního bych je zabil.“ Bernard uhodil dlaní do mapy. „Zabil bych je holýma rukama.“

Lukas nic neřekl. Ani se nepohnul.

„Nedali nám jinou šanci. Tohle není to, jak to vypadá.“ Mávl rukou po místnosti kolem sebe. „Tohle jsou věznice. Klece, ne domovy. Nemají nás chránit, nýbrž nás pod hrozbou trestu smrti donutit, abychom naplnili jejich vizi.“

„Jejich vizi čeho?“

„Vizi světa, ve kterém jsme příliš stejní, příliš závislí jeden na druhém, než abychom plýtvali časem na boj, než abychom plýtvali omezenými zdroji při ochraně právě těch zdrojů.“ Zvedl hrnek a hlasitě usrkl. „Aspoň taková je moje teorie. Po desítkách roků četby. Lidé, kteří tohle udělali, vládli mocné zemi, která se začínala drolit. Viděli před sebou konec, svůj konec, a to je vyděsilo až k pokraji sebevraždy. Když se jim začal krátit čas – měj na paměti, že jde o desítky let –, dospěli k názoru, že mají jedinou šanci, jak se zachránit,

jak zachránit způsob života, který považovali za svůj. A tak uvedli plán do pohybu dřív, než ztratili jedinou příležitost, kterou kdy mohli

mít.“

„Aniž by to někdo věděl? Jak?“

Bernard znovu usrkl. Mlaskl a otřel si knír. „Kdo ví? Možná tomu nikdo nechtěl věřit. Možná bylo odměnou za udržení tajemství zařazení do plánu. Vyráběli i jiné věci, o kterých nikdo nevěděl, v továrnách větších, než si umíš představit. Vyráběli v takových továrnách pumy, které podle mého podezření v celé té věci sehrály nějakou roli. Aniž by o tom všem kdokoli věděl. A v Odkazu jsou popsány dávné příběhy ze země

velkých králů, což byli něco jako starostové, jenom vládli mnohem více lidem. Když tihle lidé zemřeli, nechali jejich následníci vybudovat

pod zemí složité pohřební komory naplněné poklady. Ty vyžadovaly práci mnoha set mužů. Víš, jak udrželi místa těch komor v tajnosti?“

Lukas pokrčil rameny. „Zaplatili dělníkům tunu poukázek?“

Bernard se zasmál. Sebral si z jazyka zatoulaný lístek čaje. „Neměli poukázky. A zajistili si dokonalou mlčenlivost těch lidí. Zabili je.“

„Vlastní lidi?“ Lukas se zadíval k místnosti s knihami a uvažoval, v které krabici se tenhle příběh nachází.

„Není nám cizí zabíjet, abychom udrželi tajemství.“ Bernardovi při té větě ztvrdly rysy. „Jednou to bude součást i tvé práce, až to po

mně převezmeš.“

Lukasovi se bolestivě sevřelo břicho, když ho zasáhla pravda. Zahlédl první záblesk toho, k čemu se doopravdy upsal. Střílení lidí vyzbrojených puškami se vedle toho zdálo jako čestná záležitost.

„Nejsme lidé, kteří vytvořili tenhle svět, Lukasi, ale je na nás, abychom jej přežili. Tohle musíš pochopit.“

„Není v naší moci ovlivnit, kde jsme teď,“ zabručel Lukas, „jenom to, co uděláme dál.“

„Moudrá slova.“ Bernard se znovu napil čaje.

„Jo.Teprve je začínám oceňovat.“

Bernard odložil hrnek do dřezu a zastrčil ruku pod lacláče na vypouklé břicho. Chvilku se díval na Lukase a potom se znovu ohlédl po malé mapě světa.

„Udělali to zlí lidé, ale ti už jsou pryč. Zapomeň na ně. Věz jenom tohle: zavřeli své potomstvo do sil jako zvrácenou formu vlastního

přežití. Vrhli nás do téhle hry, do hry, kde porušení pravidel znamená, že všichni zemřeme, všichni do jednoho. Ale život podle těch pravidel, poslušnost vůči nim, znamená, že všichni trpíme.“

Upravil si brýle, obešel Lukase a poklepal ho po rameni, když ho míjel. „Jsem na tebe hrdý, synu. Vyrovnáváš se s tím mnohem lépe, než jsem se s tím kdy vyrovnával já. Teď si trochu odpočiň. Udělej si trochu pořádek v hlavě a v srdci. Zítra další studium.“ Zamířil do studovny, do chodby, ke vzdálenému žebříku.

Lukas přikývl a zůstal zticha. Počkal, až Bernard bude pryč, až mu tlumené zařinčení vzdáleného kovu prozradí, že mřížka je zpět na svém místě, a teprve potom se vydal do studovny k velkému plánu, k tomu se zakřížkovanými sily. Hleděl na střechu sila číslo jedna, lámal si hlavu otázkou, kdo tomu všemu, sakra, velí a jestli i oni si umějí ospravedlnit své činy tím, že jim byly vnuceny, jestli se na sebe dívají tak, že sami jsou bez viny, protože jenom pokračují v něčem, co zdědili, v nepoctivé hře s pravidly stojícími za krysí drek, v níž jsou téměř všichni drženi v nevědomosti a pod zámkem.

Kdo, do hajzlu, jsou tihle lidé? Dokáže se Lukas na sebe dívat jako na jednoho z nich?

Jak to, že Bernard nevidí, že on je jedním z nich?

SEDMDESÁT JEDNA

Dveře generátorovny za ní zabouchly a ztlumily rachot palby ve vzdálený tlukot. Shirly na bolavých nohách utíkala k velínu a nevšímala si přátel a spolupracovníků, kteří se jí vyptávali, co se děje venku. Krčili se před hlasitým výbuchem a sporadickou střelbou u stěn a za

zábradlím. Těsně předtím, než doběhla k velínu, si všimla několika dělníků ze druhé směny na vrcholku hlavního generátoru, jak si hrají s obří výfukovou soustavou rachotícího stroje.

„Mám je,“ zasípala Shirly a zabouchla za sebou dveře velína. Courtnee a Walker vzhlédli od podlahy. Vyvalené oči a pokleslá brada Courtnee Shirly napověděly, že něco promeškala.

„Co je?“ zeptala se. Podala Walkerovi oba odpalovače. „Ona něco slyšela? Walku, ona to ví?“

„Jak je to možné?“ vyzvídala Courtnee. „Jak přežila? A co to máš s obličejem?“

Shirly si osahala ret a bolavou bradu. Když ruku odtáhla, měla prsty od krve. Zlehka si otřela ústa rukávem košile.

„Jestli tohle bude fungovat, můžeme se Jules zeptat sami,“ zabručel Walker, jenž už cosi kutil s jedním odpalovačem.

Shirly se otočila a zahleděla se pozorovacím oknem ven. Spustila ruku od obličeje. „Co Karl a ostatní dělají s tou výfukovou rourou?“

zeptala se.

„Mají nějaký plán, jak ji přesměrovat,“ řekla Courtnee. Zvedla se z podlahy, zatímco Walker začal něco pájet. Ten pach jí připomněl jeho dílnu. Brblal něco o svém zraku, zatímco Courtnee přistoupila ke sklu vedle Shirly.

„Přesměrovat kam?“

„Do úseku IT. Aspoň tak to říkala Heline. Klimatizační potrubí pro jejich serverovnu vede zdejším stropem, než zahne nahoru do technické šachtice. Někdo si toho všiml na plánu a napadlo ho, že by se to dalo využít pro boj odsud.“

„Udusíme je tedy výfukovými plyny?“ Shirly z toho plánu neměla dobrý pocit. Ráda by věděla, co by tomu říkal Knox, kdyby byl ještě naživu, kdyby ještě velel. Všichni z těch mužů a žen, kteří pracují nahoře v kancelářích, přece nepředstavují problém. „Walku, jak dlouho potrvá, než budeme moci mluvit? Než budeme schopni pokusit se o spojení s ní?“

„Už to skoro bude. Zatracená lupa…“

Courtnee vzala Shirly za loket. „Jsi v pořádku? Jak ti je?“

„Já?“ zasmála se Shirly a zavrtěla hlavou. Podívala se na skvrny od krve na rukávu, ucítila, jak jí po prsou stéká pot. „Chodím tady v šoku. Už dávno nemám tušení, co se kde děje. V uších mi pořád zvoní od toho, co provedli se schodištěm. Myslím, že jsem si namohla kotník. A umírám hladem. Jo, a už jsem se zmínila, že moje kamarádka není tak mrtvá, jak jsem si myslela?“

Zhluboka se nadechla.

Courtnee na ni dál ustaraně hleděla. Shirly věděla, že nic z toho, co řekla, není to, na co se jí přítelkyně ptala.

„Ano, Marck mi schází,“ řekla tiše.

Courtnee ji jednou rukou objala a přitáhla ji k sobě. „Promiň,“ řekla. „Nechtěla jsem…“

Shirly mávla rukou. Obě tiše stály a dívaly se, jak malá parta z druhé směny pracuje na generátoru a snaží se připojit odvod škodlivých plynů ze stroje o velikosti bytu k potrubí vedoucímu do třicátých pater vysoko nad nimi.

„Víš ty ale co? Jsou chvíle, kdy jsem ráda, že tady není. Chvíle, kdy vím, že ani já už tady o mnoho déle nebudu, až se k nám dostanou,

a jsem ráda, že tady není, aby si s tím dělal starosti, aby se trápil tím, co s námi udělají. Se mnou. A jsem ráda, že se nemusím dívat, jak bojuje, žije z přídělů, dělá tyhle šílenosti.“ Pohodila hlavou k partě venku. Věděla, že Marck by buď nahoře na generátoru vedl tu příšernou práci, anebo by se krčil přede dveřmi s puškou přiloženou k líci.

„Haló. Zkouška. Haló, haló.“

Obě ženy se obrátily a uviděly Walkera mačkajícího červené tlačítko odpalovače, mikrofon z náhlavní soupravy pod bradou, obočí svraštěné

soustředěním.

„Julietto?“ ptal se. „Slyšíš mě? Haló?“

Shirly přistoupila k Walkerovi, přidřepla vedle něj a položila mu ruku na rameno. Všichni tři hleděli na sluchátka a čekali na odpověď.

„Haló?“

Z maličkých reproduktorků se ozval tichý hlas. Shirly si přitiskla ruku na prsa, zázrak odpovědi ji připravil o dech. Až o zlomeček sekundy později, když opadla ta vlna zoufalé naděje, si uvědomila, že tohle nebyla Juliette. Ten hlas byl jiný.

„To není ona,“ zašeptala Courtnee sklíčeně. Walker zamával rukou, aby ji umlčel. Červené tlačítko hlučně cvaklo, jak se připravoval na vysílání.

„Haló. Jmenuji se Walker. Přijali jsme vysílání od přítele. Je tam ještě někdo jiný?“

„Zeptej se jich, kde jsou,“ sykla Courtnee.

„Kde vlastně jste?“ dodal Walker, než uvolnil tlačítko.

V reproduktorcích to zapraskalo.

„Nejsme nikde. Nikdy nás nenajdete. Nechte nás být.“

Nastala odmlka, šum poruch.

„A váš přítel je mrtvý. Zabili jsme ho.“

SEDMDESÁT DVA

Voda v obleku byla mrazivá, vzduch chladný, jejich kombinace smrtící. Juliettě hlasitě drkotaly zuby, když se oháněla nožem. Zajížděla čepelí do nasáklé slupky obleku s nezaměnitelným pocitem, že v téhle situaci už byla, že tohle už kdysi dělala.

Jako první odpadly rukavice, oblek byl zničen a ze všech řezů crčela voda. Juliette si třela ruce o sebe a sotva v nich nacházela nějaký cit. Začala rozřezávat přední díl a oči jí chvílemi odbíhaly k Sólovi, jenž ležel nehybně a jako mrtvý. Všimla si, že jeho velký montážní klíč chybí. I brašna se zásobami byla pryč. Kompresor ležel na boku, hadice zamotaná pod ním, z uvolněného plnicího hrdla unikalo palivo.

Juliette mrzla. Sotva mohla dýchat. Jakmile rozřízla předek, vyprostila z obleku tou dírou nohy, otočila materiál zadkem dopředu a pokusila se rozepnout suchý zip.

Prsty měla příliš znecitlivělé, než aby dokázala i tohle. Místo toho přepižlávala suchý zip nožem, až se dostala k velkému zipu.

Nakonec sevřela malé poutko držící pohromadě přírubu, až jí prsty zbělely, uvolnila je a odhodila oblek od sebe. Se vší tou vodou uvnitř vážil dvakrát tolik co normálně. Zůstala ve dvou vrstvách spodního trikotu, stále promočená a rozklepaná, nůž v třesoucí se ruce a vedle ní tělo dobrého chlapa, muže, který přežil všechno, co mu připravil tenhle ohavný svět, všechno, kromě jejího příchodu.

Juliette se přesunula k němu a sáhla mu na krk. Prochladlýma rukama žádný tep nenahmatala a nebyla si ani jistá, jestli by toho byla schopná. Sotva pod zmrzlými prsty cítila jeho krk.

Vyhrabala se na nohy, málem upadla a zachytila se zábradlí. Nejistě se šourala ke kompresoru. Věděla, že se musí zahřát. Hrozně se jí chtělo spát, ale uvědomovala si, že by zemřela, kdyby tomu podlehla.

Kanystr s palivem byl stále plný. Pokusila se odšroubovat víčko, ale ruce měla k ničemu. Byly chladem znecitlivělé a roztřesené. Dech se

před ní srážel v obláčky mlhy jako mrazivá připomínka tepla, které ztrácí z toho mála, které jí ještě zbývá.

Sáhla po noži. Sevřela jej oběma rukama a zaryla hrot do víčka. Plochá střenka se dala sevřít snadněji než plastové víčko; zakroutila nožem a víčko nádoby s palivem povolilo. Vytáhla čepel ven a zbytek došroubovala dlaněmi s nožem položeným v klíně.

Naklonila kanystr nad kompresor a polila velká gumová kola, podvozek i celý motor. Beztak už jej nikdy nechtěla použít, už nikdy se nechtěla s dýcháním spoléhat na něco podobného. Odložila ještě zpola plný kanystr a nohou jej odsunula dál od kompresoru. Palivo odkapávalo skrz kovový rošt a s melodickými zvuky dopadalo do vody pod ním, žbluňkání se ozvěnou odráželo od betonových stěn schodiště a kapky se slévaly s toxickým a všemi barvami hrajícím povlakem na hladině.

Tupou stranou nože se Juliette jala křesat o kovová žebra chladiče. Po každém úderu strhla ruku zpět, protože očekávala okamžité vyšlehnutí plamene. Ale žádná jiskra nepřeskočila. Uhodila silněji, třebaže se jí příčilo takhle zacházet s drahocenným nástrojem, se svou

jedinou obranou. Nehybný Sólo opodál jí připomínal, že nůž bude možná potřebovat, jestli se jí podaří přežít smrtonosný chlad…

Nůž zanechal vrub, bouchlo to, ruku jí olízl žár a horce jí dýchl do obličeje. Juliette upustila nůž a zamávala rukou, ale ta nehořela.

Kompresor ano. A také část podlahové mřížky.

Když oheň začal skomírat, popadla kanystr a vyšplouchla z něj další palivo. Odměnou jí byly velké koule oranžového ohně, jež se zahučením stoupaly do vzduchu kolem. Hořící kola praskala. Juliette se sesunula blízko ohně a vystavovala se teplu tančících plamenů obklopujících celý kovový stroj. Začala se svlékat, očima se tu a tam vrátila k Sólovi a slibovala si, že tam jeho tělo nenechá, že se pro něj vrátí.

Do končetin se jí vrátil cit – nejprve postupně, ale posléze s palčivou bolestí. Nahá se schoulila do klubíčka u malého a mdlého ohně, třela si ruce o sebe, vydechovala tělesné teplo a obláčky páry do dlaní. Dvakrát musela nenasytný a skoupý oheň přikrmit. Jenom kola hořela spolehlivě, díky nim aspoň nemusela znovu křesat. Nádherné teplo se nějak šířilo i podlahovou mřížkou odpočívadla a zahřívalo jí holou kůži tam, kde se dotýkala kovu.

Zuby jí divoce drkotaly. Juliette sledovala schody, protože se jí zmocnil nový strach, strach, že každým okamžikem mohou shora zadunět boty, že je v pasti mezi těmi dalšími přeživšími a mrazivou vodou. Znovu uchopila nůž, držela jej před sebou oběma rukama a snažila se netřást tak silně.

Letmé odrazy její tváře na čepeli jí zavdávaly příčinu k dalším starostem. Byla bledá jako duch. Rty fialové, pod propadlýma očima černé kruhy. Pohled na roztřesené rty a rozmazané cvakající zuby ji málem rozesmál. Přisunula se blíž k ohni. Po čepeli tančilo oranžové světlo, nespálené palivo odkapávalo a rozvlňovalo na hladině stříbřité cákance barev.

Když nakonec shořel i poslední benzin a plameny se scvrkly, Juliette se rozhodla vyrazit na cestu. Sice se stále třásla, ale to způsoboval chlad v hlubinách šachty, tak daleko od elektřiny v IT úseku. Ohmatala svlečené černé trikoty. Jeden z nich zůstal zmuchlaný a byl stále mokrý. Ten druhý aspoň dopadl naplocho; kdyby jí to bývalo myslelo jasně, byla by trikoty pověsila. Byl navlhlý, ale přece jen bylo lepší si

jej obléci a vyhřívat vlastním tělem než nechat studený vzduch odvádět tělesné teplo. Nasoukala nohy do nohavic, vedrala se do rukávů a zapnula zip.

Na bosých, znecitlivělých a nejistých nohou se vrátila k Sólovi. Tentokrát jeho krk pod prsty cítila. Zdál se jí teplý. Nedokázala si vzpomenout, jak dlouho teplo po smrti vydrží. A potom v jeho krku ucítila slabé a pomalé záchvěvy. Tep.

„Sólo!“ Zatřásla jím za ramena. „Hej…“ Jaké jméno to předtím šeptal? Vzpomněla si. „Jimmy!“

Když jím třásla, hlava se mu kymácela ze strany na stranu. Prohlédla mu kůži pod rozježenými vlasy a uviděla spoustu krve. Většinou zaschlé. Rozhlédla se kolem po brašně – přinesli s sebou jídlo, vodu a suché šatstvo na převlečení, až se vynoří –, ale mošna byla pryč. Popadla místo toho svůj druhý trikot. Nebyla si sice jistá kvalitou vody nasáklé v tkanině, ale určitě to bude lepší než nic. Zmačkala trikot do koule a nakapala mu mezi rty, co jen šlo. Další vodu mu vyždímala na hlavu, odhrnula mu vlasy, aby si prohlédla zranění, a prozkoumala ošklivou sečnou ránu prsty. Jakmile voda zasáhla zející živou ránu, bylo to, jako když se zmáčkne tlačítko. Sólo sebou hodil na bok, pryč od její ruky a od vody kapající z trikotu. Vykřikl bolestí, mezi vousy mu žlutě zasvítily zuby, ruce zvedl z podlahy a napjaté je držel před sebou, stále ne při smyslech.

„Sólo. No tak, to bude dobré.“

Držela ho, když přicházel k sobě, koulel očima a mrkal.

„To je dobré,“ říkala. „Budeš v pořádku.“

Lehkým poklepáváním mokrého trikotu mu otírala ránu. Sólo zabručel a chytil ji za zápěstí, ale její ruku neodtáhl.

„Štípá,“ řekl. Zamrkal a rozhlédl se. „Kde jsem?“

„V hlubině,“ připomněla mu, šťastná, že ho slyší mluvit. Bylo jí úlevou do pláče. „Myslím, že tě někdo přepadl…“

Pokusil se posadit, sykal mezi zuby a drtil stiskem její zápěstí.

„Klid,“ chlácholila ho a snažila se ho udržet vleže. „Máš ošklivou ránu na hlavě. Hodně oteklou.“

Uvolnil se. „Kde jsou?“ zeptal se.

„Nevím,“ řekla Juliette. „Co si pamatuješ? Kolik jich bylo?“

„Jenom jeden. Myslím.“ Vytřeštil oči, jako by ho vzpomínka na útok šokovala. „Byl mého věku.“

„Musíme se dostat nahoru,“ sdělila mu. „Potřebujeme se dostat někam, kde je teplo, kde se umyješ, kde já uschnu. Myslíš, že můžeš chodit?“

„Nejsem blázen,“ sdělil jí Sólo.

„Já vím, že ne.“

„Ty přemístěné věci, ta světla, to jsem nebyl já. Nejsem blázen.“

„Ne,“souhlasila Juliette. Vzpomněla si na všechny případy, kdy si totéž myslela o sobě, vždycky v hlubině tohoto sila, obvykle když prohledávala zásobování a okolí. „Nejsi blázen,“ uklidňovala ho. „Vůbec nejsi blázen.“

SEDMDESÁT TŘI

Lukas se nedokázal přinutit studovat; ne to, co studovat měl. Předpisy ležely otevřené na dřevěném stolku, nad nimi se skláněla lampa na ohebném krku a zahřívala je kuželem světla. Místo toho stál před nástěnným plánem, prohlížel si uspořádání sil, rozmístěných stejně jako servery nad ním, a poslouchal, jak z vysílačky chraptí zvuky vzdáleného válčení.

Probíhal závěrečný nápor. Simsův tým ztratil několik lidí při děsivém výbuchu – šlo o nějaké schodiště, ale ne o to velké – a nyní vedli boj, o kterém doufali, že bude poslední. V reproduktorcích vysílačky chrčel šum, když se muži koordinovali, když Bernard vykřikoval rozkazy ze své kanceláře o patro výš, a za hlasy neustále práskala střelba.

Lukas věděl, že by neměl poslouchat, ale nedokázal přestat. Juliette mu každou chvíli zavolá a bude se ho ptát na nejnovější vývoj. Bude chtít vědět, co se stalo, jak to skončilo, a jediná horší věc než jí to povědět by bylo přiznat, že neví, že nesnesl poslouchat.

Natáhl ruku a dotkl se kruhové střechy sila číslo sedmnáct. Připadal si jako bůh shlížející na ty stavby shora. Představil si svou ruku, jak proniká temnými mraky nad Juliettou a klene se nad střechou vybudovanou pro tisíce lidí. Přejel prsty červené X nakreslené přes silo, dva šrámy, které se doznávaly k obrovské ztrátě. Značka na omak působila dojmem, jako by byla načmárána voskovkou. Pokoušel se představit si, že jednoho dne dostane zprávu o tom, že někde zahynuli všichni obyvatelé, že byli vyhlazeni. Bude muset prohledat Bernardův stůl – svůj stůl – a najít červenou tyčinku a přeškrtnout další šanci jejich Odkazu, další kokon pohřbených nadějí.

Lukas zvedl hlavu ke světlům nad sebou, stálým a neměnným, neblikajícím. Proč Juliette nevolá?

Zachytil nehtem o jednu červenou značku a kousek se odloupl. Zůstal mu vězet za nehtem, ale papír pod ním měl stále krvavě červenou barvu. Nedalo se to vzít zpátky, nedalo se to vyčistit, nedalo se to scelit…

Z vysílačky zaburácela střelba. Lukas přešel k polici, na níž byla malá jednotka postavena, a poslouchal, jak padají rozkazy i lidé. Čelo měl mokré potem. Věděl, jaký je to pocit stisknout spoušť, ukončit život. Byl si vědom prázdna v hrudi a slabosti v kolenou. Kluzkými dlaněmi se přidržel police a zadíval se na vysílačku zavřenou v zamčené kleci. Zoufale toužil zavolat těm lidem a říci jim, aby to nedělali, aby přestali s tou šíleností, s násilím, s nesmyslným zabíjením. Červené X mohlo být na nich všech. Toho by se měli bát, ne jeden druhého.

Dotkl se kovové klece, jež mu bránila v přístupu k ovladačům vysílačky. Věděl, že má pravdu, a současně věděl, že by bylo bláznovství odvysílat to všem ostatním. Bylo by to naivní. Nic by to nezměnilo. Jednat na základě krátkodobé rozzuřenosti, jež se hasí střelnou zbraní, je příliš snadné. Zabránit vymření vyžaduje něco jiného, větší vizi, nekonečnou trpělivost.

Přejel rukou po kovových mřížích. Zahleděl se dovnitř na jeden volič, jehož šipka ukazovala na číslo „18“. V hypnotickém kruhu tam bylo padesát čísel, pro každé silo jedno. Lukas marně zacloumal klecí. Přál si, aby mohl poslouchat něco jiného. Co se odehrává ve všech těch vzdálených zemích? Nejspíš neškodné věci. Vtipy a klábosení. Klepy. Dokázal si představit ten rozruch, kdyby se vmísil do některého z těch

rozhovorů a představil se nezasvěceným lidem. Mohl by říci: „Jsem Lukas ze sila číslo osmnáct.“ A oni by chtěli vědět, proč sila mají čísla. A Lukas by jim řekl, aby na sebe byli hodní, že jich zůstalo jenom málo a že všechny knihy a všechny hvězdy ve vesmíru ztrácejí smysl, když je nemá kdo číst, když na ně nikdo nehledí dírami v mracích.

Nechal vysílačku vysílačkou, zanechal ji její válce, a přešel kolem stolku a kuželu světla, jež se rozlévalo po té příšerné knize. Prohlédl si plechové krabice, jestli by ho něco nezaujalo. Cítil neklid, přecházel sem a tam jako prase v ohradě. Věděl, že by si měl jít zase zaběhat mezi servery, ale to by znamenalo, že se pak musí osprchovat, a sprchování mu z nějakého důvodu začínalo připadat jako nepříjemná činnost.

U nejzazšího konce polic přidřepl a začal se probírat volně uloženými stohy papíru. Ležely tu ručně psané poznámky a dodatky k Odkazu nahromaděné za ty roky. Vzkazy budoucím vůdcům sila, instrukce, příručky, doporučení. Vytáhl odtamtud příručku velína generátoru, tu, kterou sepsala Juliette. Byl u toho, když Bernard ty papíry před několika týdny ukládal do police s poznámkou, že se mohou hodit, kdyby problémy

v hlubině dospěly k nejhoršímu.

A vysílačka vytrubovala to nejhorší.

Lukas odešel ke stolku a upravil lampu tak, aby dokázal přečíst rukopis uvnitř. Byly dny, kdy se hrozil jejího volání, děsil se, že bude přistižen, že hovor vezme Bernard, nebo že ho Juliette bude žádat, aby udělal věci, které udělat nemůže, které už nikdy znovu neudělá. Ale nyní, když světla rovnoměrně svítila a nic nebzučelo, jediné, po čem toužil, byl hovor od ní. Samou touhou ho bolelo v prsou. V hloubi duše věděl, že to, co Juliette dělá, je nebezpečné, že se mohlo něco přihodit. Žije přece pod červeným X, pod značkou, která znamená smrt pro všechny, kdo se nacházejí pod ní.

Stránky příručky byly plné poznámek, které napsala ostrým olůvkem. Přejel jednu prsty a ucítil vrypy. Vlastní obsah byl záhadný. Nastavení ovladačů ve všech představitelných posloupnostech, polohy ventilů, schémata elektrických obvodů. Jak se probíral stránkami, začínal příručku

vnímat jako projekt ne nepodobný jeho hvězdným mapám, vytvořený myslí ne nepodobnou té jeho. To vědomí ještě zhoršovalo jejich odloučenost. Proč se nemohou vrátit časem? Zpátky do doby před čištěním, před sérií pohřbů. Ona by každý večer odešla z práce a posadila by se k němu, zatímco on by hleděl do tmy, přemýšleli by a pozorovali, povídali si a čekali.

Obrátil příručku vzhůru nohama a přečetl si několik tištěných pasáží ze hry, jež byly stejně téměř nerozluštitelné. Na okrajích stály

poznámky psané jinou rukou. Lukas předpokládal, že je psala Juliettina matka, nebo možná některý z herců. Na některých stránkách byly diagramy, malé šipky naznačující pohyb. Poznámky herce, usoudil Lukas. Pokyny pro jeviště. Hra byla zřejmě suvenýr pro Juliettu, pro ženu, k níž choval city a jejíž jméno stálo v titulu.

Listoval letmo verši a hledal něco poetického, co by vystihovalo jeho temné rozpoložení. Jak se mu text míhal před očima, zahlédl nakrátko známou škrábanici, co nevypadala jako hercův rukopis. Jal se obracet stránky po jedné nazpět, až našel, co hledal.

Nemýlil se, byl to Juliettin rukopis. Nastavil svazek do světla, aby dokázal přečíst vybledlá písmena:

George:

Ležíš tu tak klidně, rozmilý. Tvé vrásky na čele a kolem očí kamsi se ztratily. Zatímco pátrají, co se ti stalo, kradmý dotek. Jenom já vím, co tě potkalo. Čekej na mě. Čekej na mě, ať je, kde chce, tvůj duch. Ať tyhle něžné prosby najdou tvůj sluch a pohřbeny jsou, ať ten

kradmý polibek vyhání květ z tiché lásky, o které nemá nikdo zdání.

Lukas měl pocit, že mu prsa probodává studená tyč. Touhu nahradil nával popuzenosti. Kdo byl tenhle George? Dětská láska? Juliette nikdy neměla schválený vztah; to si ověřil v oficiálních záznamech den poté, co se seznámili. Přístup k serverům umožňoval určité zneužití pravomocí. Neopětované vzplanutí? Nějaký muž z mechanického úseku, který už miloval jinou dívku? To by Lukasovi připadalo ještě horší. Muž, po kterém toužila tak intenzivně, jak po něm nikdy nebude. Proto vzala práci tak daleko od domova? Aby neměla na očích onoho George, kterého

nemohla mít, aby nejitřila city, které ukryla do okraje hry o zakázané lásce?

Otočil se a posadil se k Bernardovu počítači. Připojil se na dálku k serverům nad sebou, horko ve tvářích vyvolané tím nezdravým pocitem, tím novým pocitem, o němž věděl, že se mu říká žárlivost, ale nebyl obeznámen s návaly do hlavy, které jej doprovázely. Proklikal se k osobním složkám a zadal pro oblast hlubiny vyhledat „George“. Hledání přineslo čtyři výsledky. Překopíroval jejich osobní čísla do textového souboru a odeslal je do matriky. Když mu na obrazovce naskočily jejich portréty, prošel si jejich materiály s pocitem lehké viny ohledně zneužití pravomoci, mírného znepokojení z tohoto objevu a mnohem menší nudy, protože našel něco na práci.

V mechanickém úseku pracoval jenom jeden z Georgů. Starší muž. S halasící vysílačkou za zády Lukas přemítal, co se s tímhle mužem asi

stalo, pokud je ještě tam dole. Existovala možnost, že už není naživu, že záznamy jsou několik týdnů neaktuální, protože blokáda klade pravdě překážky.

Dva další byli příliš mladí. Jednomu dokonce ještě nebyl ani rok. Druhý dělal stín nosiči. Zbýval jeden muž, dvaatřicetiletý. Pracoval

v bazaru, v kolonce zaměstnání uvedeno „ostatní“, ženatý, dvě děti. Lukas si prohlížel jeho rozmazaný snímek z matriky. Knír. Ustupující

vlasy. Posměšně zdvižený koutek úst. Oči má příliš daleko od sebe, usoudil Lukas, obočí příliš tmavé a příliš huňaté.

Lukas zvedl příručku a přečetl si báseň znovu.

Ten muž je po smrti, usoudil. Ať pohřbeny jsou.

Zadal další hledání, tentokrát bez omezení, včetně uzavřených složek. Naskočily stovky výsledků z celého sila, jména ze všech předchozích

dob až do povstání. To Lukase neodradilo. Věděl, že Juliettě je čtyřiatřicet roků, a proto se omezil na úsek posledních osmnácti let. Byl přesvědčen, že pokud jí bylo méně než šestnáct, když byla takhle zamilovaná, nebude mu to vadit, zaplaší ten ostudný pocit závistivé nevraživosti, který v něm plál.

Ze seznamu Georgů se v hlubině za posledních osmnáct let vyskytla jen tři úmrtí. Jednomu bylo přes padesát, dalšímu přes šedesát. Oba

zemřeli z přirozených příčin. Lukas měl v úmyslu porovnat jejich záznamy s Juliettinými a zjistit, jestli najde nějaké pracovní kontakty, nebo snad nějaké příbuzenské vztahy.

Ale potom uviděl třetí složku. Tohle je jeho George. Její George. Lukas to věděl. Spočítal si, že by mu bylo třicet osm, kdyby byl dosud naživu. Zemřel před pouhými třemi roky, pracoval v mechanickém úseku, nebyl dosud ženatý.

Našel si v matrice jeho materiály a portrét potvrdil jeho obavy. Byl to hezký muž, hranatá brada, široký nos, tmavé oči. Klidně a uvolněně

se usmíval do aparátu. Bylo obtížné toho muže nenávidět. Zejména proto, že už byl mrtvý.

Lukas se podíval na příčinu smrti a zjistil, že byla vyšetřována a posléze stanovena jako pracovní úraz. Vyšetřována. Vzpomněl si, že o Juliettě něco zaslechl, když hořejšek dostával svého nového šerifa. Její kvalifikace byla zdrojem debat a napětí, šeptandy. Zejména v úseku IT. Mimo jiné se povídalo, že kdysi pomáhala řešit nějaký případ, a proto ji vybrali.

Tohle byl onen případ. Milovala ho, než zemřel? Anebo se zamilovala do vzpomínky na něj? Lukas usoudil, že šlo o první možnost. Prohledal stůl, jestli nenajde kus uhlu, a když jej našel, poznačil si mužovy osobní údaje a číslo případu. Nalezl něco pro ukrácení času, způsob, jak ji lépe poznat. Zabaví se tím aspoň do té doby, než se Juliette dostane k tomu, aby mu zavolala. Uvolnil se, položil si klávesnici na klín a začal pátrat.

SEDMDESÁT ČTYŘI

Juliette se třásla chladem, když pomáhala Sólovi na nohy. Ten se zakymácel a opřel se oběma rukama o zábradlí, aby neupadl.

„Myslíš, že budeš schopen chůze?“ zeptala se. Neustále pokukovala po prázdném schodišti vinoucím se dolů k nim, ve střehu před kdovíkým, kdo tam někde je, kdo ho napadl a málem zabil.

„Myslím, že ano,“ řekl. Otřel si čelo dlaní a prohlédl si krvavou šmouhu, která mu na ní zůstala. „Ale nevím, jak dlouho.“

Vedla ho ke schodům a zápach roztavené gumy a benzinu ji štípal v nose. Černý trikot ji stále vlhce studil, dech se před ní srážel,

a kdykoliv přestala mluvit, zuby jí nezvladatelně drkotaly. Když se Sólo chopil zakřiveného vnějšího zábradlí, sehnula se pro nůž. Podívala se vzhůru a zvažovala úkol, který je čekal. Přímý výstup až do úseku IT byl nemyslitelný. Plíce měla vyčerpané plaváním, o svaly se jí pokoušely křeče z chladu a třesavky. A Sólo vypadal, že je na tom ještě hůř. Ústa měl ochable pootevřená, oči mu plavaly sem a tam. Sotva si

uvědomoval, kde je.

„Zvládneš to do kanceláře zástupce šerifa?“ zeptala se Juliette. Sama tam trávila noci při svých zásobovacích výpravách. Cela jí z nějakého zvláštního důvodu připadala jako útulné místo na spaní. Klíče dosud visely ve skříňce – možná, že by si mohli v klidu odpočinout, když se zamknou zevnitř a nechají si klíč u sebe.

„Kolik je to pater?“ zeptal se Sólo.

Neznal hlubinu svého sila tak dobře jako Jules. Jen zřídkakdy se odvážil tak daleko.

„Deset, nebo něco přes. Vydržíš to?“

Zvedl nohu na první schod a přenesl na ni váhu. „Pokusím se.“

Vydali se na cestu jenom s nožem. Juliette měla štěstí, že jí vůbec zůstal. Jak přečkal cestu ve tmách mechanického úseku, aniž by jej ztratila, jí bylo záhadou. Pevně jej svírala, střenka byla studená, její ruka ještě studenější. Ten prostý kuchyňský nástroj se stal totemem její bezpečnosti, nahradil hodinky jako nezbytnou věc, kterou Juliette musí mít neustále s sebou. Jak se plahočili po schodech nahoru, jeho střenka cinkla o vnitřní zábradlí pokaždé, když natáhla ruku, aby se chytila. Druhou rukou podpírala Sóla, jenž každý schod namáhavě zdolával s hekáním a sténáním.

„Kolik jich podle tebe je?“ zeptala se, zatímco se dívala, kam Sólo šlape, a potom nervózně pohlédla nahoru schodištěm.

Sólo zabručel: „Neměl by být nikdo.“ Trochu se zapotácel, ale Juliette ho přidržela. „Všichni mrtví. Všichni.“

Na nejbližším odpočívadle se zastavili k odpočinku. „Tys to dokázal,“ připomněla. „Přežil jsi celé ty roky.“

Zamračil se a otřel si hřbetem ruky vousy. Ztěžka oddechoval. „Ale já jsem Sólo,“ řekl. Smutně zavrtěl hlavou. „Všichni jsou pryč. Všichni.“

Juliette hleděla mezerou mezi schody a betonem nahoru šachtou. Kalně zelená slámka schodiště se zvedala do neproniknutelné tmy. Zaťala pevně zuby, aby jí nedrkotaly, a pátrala po nějakém zvuku, po nějaké známce života. Sólo se potácivě vydal k dalšímu křídlu schodů. Juliette si pospíšila za ním.

„Jak dobře jsi ho viděl? Co si pamatuješ?“

„Pamatuju si… pamatuju si, že jsem si říkal, že je jako já.“

Juliette měla pocit, že vzlykl, ale možná to bylo námahou při zdolávání dalších schodů. Ohlédla se po dveřích, které právě minuli. Za nimi byla tma, žádná elektřina z úseku IT sem neproudila. Míjejí útočníka? Zanechávají za sebou nějakého živého ducha?

Vroucně v to doufala. Zbývá jim ještě daleká cesta, a to i na stanoviště zástupce šerifa, natož pak na místo, které mohla nazývat domovem.

Mlčky se pachtili jeden a půl patra, Juliette se třásla, Sólo hekal a kroutil se. Juliette si tu a tam třela paže a cítila, jak se potí, zmáhána výstupem i podpíráním Sóla. Nebýt vlhkého trikotu, téměř by ji to zahřálo, a než urazili tři patra, dostala takový hlad, až si myslela, že jí tělo jednoduše vypoví službu. Potřebovalo energii, něco, co by spálilo, aby se udrželo teplé.

„Ještě jedno patro a budu se muset zastavit,“ řekla Sólovi. Zabručel na souhlas. Byl to dobrý pocit mít za cíl odměnu odpočinku – po schodech se stoupalo lehčeji, když jich bylo spočítatelné, konečné množství. Na odpočívadle číslo sto třicet dva se Sólo za pomoci zábradlí spustil na podlahu, jednu ruku po druhé jako po příčkách žebříku. Když dosedl na mřížku, natáhl se na záda a zakryl si rukama obličej.

Juliette doufala, že to není nic horšího než otřes mozku. Viděla jich už hezkých pár, když pracovala s muži příliš tvrďáckými, než aby

nosili přilbu – dokud se jejich hlava nesetkala s nějakým nástrojem nebo ocelovou traverzou. Se Sólem se nedalo dělat nic jiného, než mu

dopřát odpočinek.

Potíž s pauzou spočívala v tom, že jí při ní byla zima. Juliette podupávala oběma nohama, aby si rozproudila krev. Mírné zpocení z cesty teď pracovalo proti ní. Cítila průvan v šachtě, ledový vzduch ze spodu ochlazovaný studenými vodami jako přírodní klimatizační jednotkou. Ramena se jí třásla a nůž jí v ruce vibroval tak, až se její odraz změnil ve stříbřitou šmouhu. Pohyb byl obtížný; stání na místě by ji zabilo. A stále nevěděla, kde se onen útočník nachází. Mohla jenom doufat, že je pod nimi.

„Měli bychom jít,“ řekla Sólovi. Podívala se ke dveřím za ním. Okénka v nich byla temná. Co by dělala, kdyby v tuto chvíli někdo vyrazil ven a napadl je? Mohla by doufat, že se mu dokáže postavit na odpor?

Sólo zvedl ruku a mávl na ni. „Běž,“ řekl. „Já zůstanu tady.“

„Ne, půjdeš se mnou.“ Promnula si dlaně, dýchla na ně, sebrala sílu jít dál. Přistoupila k Sólovi a pokusila se ho vzít za ruku, ale on

ucukl.

„Ještě si odpočinu,“ řekl. „Doženu tě.“

„Ať se propadnu, jestli…“ Zuby se jí nekontrolovatelně rozcvakaly. Zachvěla se a využila mimovolné křeče jako záminky k potřásání a kroužení rukama, aby rozproudila krev v končetinách. „Jestli tě tady nechám samotného,“ dokončila větu.

„Mám žízeň,“ oznámil.

Přestože Juliette právě zažila víc vody, než by jí stačilo na celý život, měla žízeň také. Pohlédla vzhůru. „Ještě jedno patro a budeme

v dolních farmách. Pojď. To bude pro dnešek dost daleko. Jídlo, voda, nějaké suché oblečení pro mě. No tak, Sólo, zvedni se. Je mi jedno,

jestli nám cesta domů potrvá týden, ale přece to nevzdáme hned tady.“

Vzala ho za zápěstí. Tentokrát se nevytrhl.

Vyjít další křídlo schodů jim trvalo celou věčnost. Sólo se několikrát zastavil, opřel se o zábradlí a otupěle civěl na další schod. Po krku mu stékala čerstvá krev. Juliette znovu podupávala zmrzlýma nohama a v duchu klela. Tohle je všechno tak hloupé. Byla tak zatraceně pitomá.

Několik schodů před dalším odpočívadlem nechala Sóla za sebou a vydala se prověřit dveře do farem. Improvizovaná elektrická vedení spuštěná z úseku IT a vinoucí se dovnitř byla odkazem z dob před několika desítkami let, kdy přežívající lidé jako Sólo flikovali, co se dalo, aby oddálili konec. Juliette nahlédla dovnitř a zjistila, že růstové osvětlení je zhasnuté.

„Sólo? Jdu nahodit časovače. Ty si tady odpočiň.“

Neodpověděl. Juliette podržela dveře otevřené a snažila se zasunout nůž do mřížky u svých nohou jako zarážku. Ruka se jí třásla tak silně,

že jí činilo potíže trefit se do škvíry. Všimla si, že její trikot páchne po spálené gumě, stejně jako po ní páchl kouř ohně.

„Počkej,“ řekl Sólo. Podržel dveře otevřené, svezl se k nim a přisedl je k zábradlí.

Juliette si přitiskla nůž k hrudi. „Díky.“

Přikývl a mávl rukou. Zavřel oči. „Vodu,“ zasípal a olízl si rty.

Poklepala ho po rameni. „Hned budu zpátky.“

Vstupní hala farmy pohlcovala nouzové osvětlení ze schodiště a kalná zeleň záhy ustoupila černočerné tmě. V dálce vrnělo oběhové čerpadlo, stejný zvuk, který ji vítal před tolika týdny v horních farmách. Ale teď už věděla, co je to za zvuk, věděla, že zde bude dostupná voda. Voda, jídlo a možná i něco na převlečení. Potřebuje jenom rozsvítit světla, aby viděla. Nadávala si, že nevzala záložní svítilnu, že přišla o brašnu i o výstroj.

Když přelezla bezpečnostní branku, pohltila ji tma. Cestu znala. Tyhle farmy ji a Sóla živily celé týdny, zatímco pracovali na tom ubohém čerpadélku z hydroponiky a na všem přidruženém potrubí. Juliette přemýšlela o čerpadlu, které právě zapojila; jako mechanik byla zvědavá, jak drží připojení, dělala si starosti, jestli ta věc bude pracovat, jestli neměla přepnout spínač na odpočívadle, než odešli. Byla to bláznivá myšlenka, ale v hloubi duše chtěla, aby to silo bylo suché, záplava odčerpaná, i kdyby se toho neměla dožít. Její trápení ve vodních hlubinách jí už připadalo podivně vzdálené jako něco, co viděla ve snu, ale ve skutečnosti neprožila, a přesto chtěla, aby to nevyšlo nadarmo. Chtěla, aby Sólova zranění nevyšla nadarmo.

Její trikot při chůzi hlasitě šustil, nohy se jí třely o sebe, vlhká chodidla vrzala, když je zdvíhala z podlahy. Jednou rukou se dotýkala

stěny, nůž ve druhé jí dodával klidu. Už vnímala zbytkové teplo ve vzduchu od posledního rozsvícení růstových světel. Byla ráda, že je pryč ze studeného schodiště. Vlastně už se cítila lépe. Její oči se začínaly přizpůsobovat temnotě. Najde něco k jídlu, nějakou vodu, bezpečné místo na spaní. Zítra zamíří na stanoviště zástupce šerifa pro střední patra. Budou se moci ozbrojit, nabrat sílu. Tou dobou už bude Sólo silnější. Ona bude potřebovat, aby byl.

Na konci chodby Juliette nahmatala dveře do velína. Rukou podle zvyku zajela k vypínači uvnitř, ale ten už byl v poloze rozsvíceno. Už déle než třicet let nefungoval.

S rukama nataženýma před sebou po slepu tápala místností a očekávala, že narazí do protější stěny podstatně dřív, než se tak nakonec stalo. Hrot nože škrábl o jednu z ovládacích skříněk. Juliette zvedla ruce, aby našla elektrickou šňůru visící od stropu, kam ji kdysi dávno někdo přichytil. Sjela rukou po šňůře k časovači, do kterého byla provizorně zapojena, nahmatala programovací knoflík a pomaličku jím otáčela, dokud necvakl.

Růstovými halami venku se rozlehla série hlasitých lupnutí relé. Objevil se kalný svit. Světlům potrvá několik minut, než se naplno nažhaví.

Juliette opustila velín a zamířila si to po jednom ze zarostlých chodníků oddělených zábradlím od dlouhých záhonů hlíny. Nejbližší

záhony byly dočista obrané. Prodírala se zelení, rostlinami proplétajícími se navzájem z obou stran chodníku, a razila si cestu k oběhovému čerpadlu.

Vodu pro Sóla, teplo pro sebe. Opakovala si tuto mantru a prosila svítidla, aby se žhavila rychleji. Vzduch kolem ní zůstával šerý a kalný jako ranní pohled na venek pod těžkou oblačností.

Protahovala se dlouho zanedbanou houštinou hrachu. Vyloupla několik lusků z jeho popínavých výhonků, aby žaludek zaměstnala něčím jiným než pobolíváním. Čerpadlo, namáhající se vháněním vody do zavlažovacích trubek, nyní vrčelo hlasitěji. Juliette rozžvýkala hrášek, spolkla jej, proklouzla pod zábradlím a protáhla se na malé holé prostranství kolem čerpadla.

Půda pod čerpadlem byla tmavá a udupaná, jak tam ona a Sólo týdny chodili pít a doplňovat láhve. Na zemi leželo několik roztroušených

kelímků. Juliette poklekla vedle čerpadla a jeden si vybrala. Světla nad ní se pomalu rozjasňovala. Juliette měla pocit, že už cítí jejich

teplo.

S trochou námahy se jí podařilo o několik otáček uvolnit výpustný ventil na spodku čerpadla. Voda uvnitř byla pod tlakem a vytryskla

v podobě jemné tříště. Juliette podržela kelímek co nejtěsněji u čerpadla, aby se vody vylilo co nejméně. Voda stříkala do kelímku, až to bublalo.

Vypila jeden kelímek, zatímco plnila druhý. Mezi zuby jí zaskřípalo několik zrnek hlíny.

Když byly oba kelímky plné, vtlačila je do vlhké hlíny, aby se nepřevrhly, a potom otáčela zátkou, dokud voda nepřestala tryskat. Zastrčila si nůž do podpaží a vzala do rukou oba kelímky. Přešla k zábradlí, všechno jím prostrčila, potom přehodila nohu přes nejnižší

tyč a prolezla ven.

Teď potřebuje teplo. Nechala kelímky stát, kde byly, a sebrala nůž. Za rohem jsou kanceláře a jídelna. Vzpomněla si na svůj první oděv v silu číslo sedmnáct: ubrus s dírou uprostřed. Zasmála se sama pro sebe, když zahýbala za roh s pocitem, že nějak upadá, že ji týdny práce na zlepšení situace zavedly zase zpátky na začátek.

V dlouhé chodbě mezi dvěma pěstitelskými centry byla tma. Pod trubkami u stropu visela hrstka elektrických šňůr, prověšených mezi místy, kde byly spěšně upevněny. Obrácenými skoky si to uháněly k šumu a záři vzdálených záhonů.

Juliette prohledala kanceláře, ale nenašla nic na zahřátí. Žádné kalhoty, žádné závěsy. Zamířila k jídelně a chystala se vejít, když tu

měla pocit, že zpoza nejbližšího záhonu něco zaslechla. Cvaknutí. Šramot. Další relé v obvodu světel? Možná zaseknuté?

Hleděla chodbou směrem k pěstitelskému centru. Světla tam byla jasnější, teplejší. Možná naskočila dřív. Plížila se chodbou k nim, přitahovaná jako moucha k plameni a na předloktích jí vyskákala husí kůže při pomyšlení, že uschne, že se opravdu zahřeje.

Na okraji centra zaslechla něco jiného. Vrznutí, možná kovu o kov, snad další oběhové čerpadlo snažící se rozjet. Ona, ani Sólo jiná čerpadla v tomhle patře nekontrolovali. Na prvních záhonech se toho nacházelo víc, než dva lidé dokáží sníst nebo vypít.

Juliette ztuhla, otočila se a podívala se za sebe.

Kde by se člověk utábořil, kdyby se snažil v tomhle silu přežít? V úseku IT kvůli elektřině? A nebo tady, kde je jídlo a voda? Představila si nějakého jiného muže, jako byl Sólo, jak se dlouhé roky vyhýbá výbuchům násilností, ukrývá se a přežívá, jak se dá. Možná předtím zaslechl kompresor, sešel dolů zjistit, co se děje, dostal

strach, praštil Sóla po hlavě a utekl. Možná sebral jejich brašnu jenom proto, že tam ležela, nebo ji snad nešťastnou náhodou skopl pod zábradlí a potopila se do hlubin mechanického úseku.

Držela nůž před sebou a prodírala se po chodníku mezi bujnými rostlinami. Zelená stěna se před ní se šustotem rozestupovala. Rostliny zde byly přebujelé. Nepřívětivé. Nesklízené. To ji naplňovalo smíšenými emocemi. Asi se mýlila, asi zase slyšela nějaké přeludy jako už celé týdny, ale v hloubi duše chtěla mít pravdu.

Chtěla najít toho muže, který je jako Sólo. Chtěla s ním navázat kontakt. Bylo by to lepší než žít ve strachu, že někdo číhá v každém stínu, za každým rohem.

Ale co když je jich víc než jeden? Mohla by skupina lidí přežít takhle dlouho? Kolik lidí by mohlo přečkat bez odhalení? Silo je obrovské, ale ona a Sólo strávili

v hlubině celé týdny a do těchto farem několikrát zavítali. Dva lidé, starší pár, víc ne. Sólo řekl, že ten muž byl jeho věku. Musel by být.

Tyto výpočty a další myšlenky jí táhly hlavou a přesvědčily ji, že se nemá čeho bát. Chvěla se, ale žilami jí proudil adrenalin. Byla ozbrojená. Listy divoce rostoucích a neudržovaných rostlin jí přejížděly po obličeji; Juliette se protlačila hustou vnější bariérou a na druhé straně poznala, že něco našla.

Tady farmy vyhlížely jinak. Udržovaně. Obdělávaně. Nesly stopy nedávného zásahu lidské ruky. Juliettu zaplavily současně strach i úleva a oba protikladné pocity se

v ní splétaly dohromady jako schodiště a zábradlí. Nechtěla být sama, nechtěla, aby bylo tohle silo tak bezútěšné a prázdné, ale nechtěla také, aby na ni někdo zaútočil. Jedna část její osobnosti toužila něco zavolat, oznámit přítomnému neznámému, že mu nechce nijak ublížit. Druhá část sevřela pevněji nůž, zaťala drkotající zuby a nabádala ji, aby se otočila a dala se na útěk.

Nakonci udržovaného pěstitelského centra chodník zatáčel. Nahlédla za roh do méně prozkoumaného území. Dlouhý úsek tmy se táhl na druhou stranu sila, kde zřejmě z dalšího pěstitelského centra odebírajícího šťávu z úseku IT vyzařovalo vzdálené světlo.

Někdo tu je. Věděla to. Cítila tytéž pohledy jako po týdny předtím, cítila svědění na kůži, ale tentokrát si to nenamlouvala; nemusela to vědomí potlačovat, ani

mít obavy, jestli nezačíná bláznit. S nožem v pohotovosti a s vítanou myšlenkou, že se nachází mezi tím někým a bezbranným Sólem, se pomalu, ale odvážně plížila temnou

chodbou, míjela otevřené kanceláře a degustační místnosti, jednou rukou se přidržovala stěny, aby se jí nechala vést a měla oporu…

Juliette se zastavila. Něco tady nesedělo. Nezaslechla něco? Pláč? Couvla k předchozím dveřím, jež před sebou sotva viděla, a uvědomila si, že jsou zavřené. Jediné dveře, které po celé délce chodby viděla zavřené.

Ustoupila ode dveří a poklekla. Uvnitř se něco ozývalo. Tím si byla jistá. Skoro jako tiché kvílení. Když zvedla hlavu, uviděla v matném světle, že některé z elektrických šňůr se oddělují kolmo od ostatních a vinou se do stěny nade dveřmi.

Juliette přistoupila blíž. Přidřepla a přiložila ke dveřím ucho. Nic. Zvedla ruku, vzala za knoflík a zjistila, že je zamčeno. Jak by mohlo být zamčeno, kdyby…?

Dveře se rozlétly, a protože stále držela knoflík, strhly ji s sebou dovnitř. Záblesk světla – a to už nad ní stál nějaký muž a něčím se jí rozehnal po hlavě.

Juliette sedla na zadek. Před obličejem se jí mihla stříbrná šmouha, na rameno jí dopadl těžký montážní klíč a srazil ji k zemi.

Zezadu z místnosti se ozvalo vysoké zaječení, v němž zanikl Juliettin bolestný výkřik. Zašermovala nožem před sebou a ucítila, že zasáhla mužovu nohu. Klíč zarachotil na zemi, další ječení a výkřiky. Juliette se nohama odstrkala ode dveří, vstala a chytila se za rameno. Byla připravená na to, že se na ni muž vrhne, ale

útočník couval, na jednu nohu kulhal a byl to sotva čtrnáctiletý, nanejvýš patnáctiletý chlapec.

„Zůstaň, kde jsi!“ Juliette na něj namířila nůž. Chlapec měl oči vytřeštěné strachem. Na hromadě matrací a přikrývek u zadní stěny se krčila skupinka dětí. Držely se jedno druhého a sledovaly Juliettu vytřeštěnými pohledy.

Byla vrcholně zmatená. Měla pocit, že něco je špatně. Kde jsou další? Dospělí? Probouzel se v ní dojem, že temnou chodbou za ní se plíží lidé se zlými úmysly,

připravení na ni zaútočit. Tady nechali děti, zamčené, aby byly v bezpečí. Zanedlouho se vrátí matky krysy, aby ji ztrestaly za narušení hnízda.

„Kde jsou ostatní?“ zeptala se a ruka se jí třásla chladem, zmatkem a strachem. Přejížděla nevelkou místnost pohledem a uviděla, že stojící chlapec, který ji napadl, je nejstarší. Ve spleti pokrývek seděla ztuhle dívka přibližně jeho věku, k níž se tiskli dva malí chlapci a holčička.

Nejstarší chlapec se podíval na svou nohu. Po zelených lacláčích se šířila červená skvrna.

„Kolik vás je?“ Přistoupila o krok blíž. Ty děti se jí očividně bály víc než ona jich.

„Nech nás být!“ zaječela starší dívka. Něco tiskla k hrudi. Holčička vedle ní jí zabořila obličej do klína ve snaze zmizet. Malí chlapci se dívali zle jako psi zahnaní do kouta, ale ani se nehnuli.

„Jak jste se sem dostali?“ zeptala se Juliette. Namířila nůž na vysokého chlapce, ale začínalo jí připadat hloupé, že se jím ohání. On se na ni díval zmateně, nechápal otázku a Juliette se dovtípila. Samozřejmě. Jak by mohly v tomto silu probíhat boje desítky let bez té druhé lidské vášně?

„Vy jste se tady dole narodili, že?“

Nikdo neodpověděl. Chlapec zmateně křivil obličej, jako by ta otázka byla bláznivá. Juliette se ohlédla přes rameno.

„Kde máte rodiče? Kdy se vrátí? Za jak dlouho?“

„Nikdy!“ zaječela dívka a tou námahou vysunula hlavu kupředu. „Jsou mrtví!“

Ústa nechala otevřená, brada se jí třásla. Na mladém krku jí vystupovaly šlachy.

Starší chlapec se otočil a zamračil se na dívku. Podle všeho chtěl, aby zůstala zticha. Juliette se stále snažila pochopit, že tohle jsou jenom děti. Věděla, že nemohou být samy. Někdo Sóla napadl.

A jako v odpověď jí pohled padl na montážní klíč na podlaze. Byl to Sólův klíč. Měl charakteristické skvrny od rzi. Jak je to možné? Sólo přece říkal…

A Juliette si vzpomněla, co řekl. Uvědomila si, že ty děti, tenhle mladík, jsou v tom věku, v jakém Sólo stále vidí sebe sama. Ve stejném věku, v jakém on zůstal

sám. Zahynuli snad poslední přeživší v hlubině během posledních let, ale až poté, co po sobě něco zanechali?

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Juliette chlapce. Sklonila nůž a ukázala mu druhou dlaň. „Já se jmenuju Juliette.“ Chtěla dodat, že přišla z jiného sila, z méně šíleného světa, ale nechtěla v nich vyvolávat zmatek, nebo je děsit.

„Rickson,“ zavrčel hoch. Vypjal prsa. „Můj otec byl instalatér Rick.“

„Instalatér Rick.“ Juliette přikývla. U jedné stěny na konci vysoké hromady zásob a snesených nálezů uviděla brašnu, kterou jí ukradli. Ze zejícího otvoru se

vysypalo její náhradní oblečení. Někde tam bude mít i ručník. Přesunula se k brašně, po očku přitom sledovala děti schoulené k sobě na improvizovaném lůžku, ve

společném hnízdě, a ostražitě pozorovala staršího chlapce.

„Nuže, Ricksone, chci, abyste si posbírali věci.“ Poklekla u brašny a zalovila uvnitř po ručníku. Našla jej, vytáhla a jala se jím drhnout vlhké vlasy. Nepopsatelný požitek. V žádném případě tady ty děti nenechá. S ručníkem kolem krku se obrátila ke skupince. Všechny děti se na ni dívaly.

„No tak,“ řekla. „Posbírejte si věci. Přece nebudete žít takhle…“

„Nech nás na pokoji,“ řekla starší dívka. Oba malí chlapci však vylezli z lůžka a probírali hromady věcí. Nejistě přitom střídavě pokukovali po dívce a po Juliettě.

„Vrať se, odkud jsi přišla,“ řekl Rickson. Dvě nejstarší děti jako by čerpaly sílu ze sebe navzájem. „Seber si svoje hlučné stroje a vypadni.“

O tohle tedy šlo. Juliette si připomněla pohled na kompresor povalený na boku, výsledek možná ještě zuřivějšího útoku, než jaký potkal Sóla. Kývla na oba mladší

chlapce, jejichž věk odhadla na deset až jedenáct let. „Pokračujte,“ vybídla je. „Pomůžete mně a mému příteli dostat se domů. Máme tam dobré jídlo. Opravdovou elektřinu. Teplou vodu. Vezměte si svoje věci…“

V tu chvíli mladší dívka vykřikla. Hrozné zavřísknutí, tentýž výkřik, který Juliette slyšela z temné chodby. Rickson přecházel sem a tam a hleděl střídavě na ni a na klíč na podlaze. Juliette ho obloukem obešla k lůžku, aby holčičku uchlácholila, když tu si uvědomila, že to nekřičela ona.

V náruči starší dívky se něco zavrtělo.

Juliette ztuhla na okraji lůžka.

„Ne,“ zašeptala.

Rickson udělal krok k ní.

„Zůstaň stát!“ Namířila na něj hrot nože. Podíval se dolů, na ránu ve své noze, a rozmyslel si to. Oba chlapci při nacpávání batohů ztuhli. V místnosti se nic nehýbalo kromě nemluvněte vřískajícího a zmítajícího se v dívčině náruči.

„To je dítě?“

Dívka se k ní obrátila zády. Bylo to mateřské gesto, ale té dívce nemohlo být víc než patnáct. Juliette netušila, že to je možné. Uvažovala, jestli to je důvod, proč se implantáty zavádějí tak brzy. Ruka jí sklouzla ke kyčli, skoro jako by se toho místa chtěla dotknout, pohladit tu bulku pod kůží.

„Nemůžeš prostě vypadnout?“ zafňukala dívka. „Bylo nám dobře i bez tebe.“

Juliette odložila nůž. Připadalo jí nezvyklé vzdávat se jej, ale držet jej v ruce, když přistoupila k lůžku, by bylo ještě horší. „Mohla bych ti pomoci,“ řekla. Pootočila se a dala si záležet, aby ji slyšel i chlapec. „Kdysi jsem pracovala na místě, kde se pečovalo o novorozence. Dovolíš…?“ Natáhla ruce. Dívka se otočila ještě víc ke zdi a chránila před ní dítě vlastním tělem.

„No dobře.“ Juliette zvedla ruce dlaněmi napřed. „Ale takhle už dál žít nebudete.“ Kývla na oba mladší chlapce a obrátila se k Ricksonovi, jenž se ani nepohnul. „Nikdo z vás. Takhle by nikdo neměl prožívat své dny, ani kdyby byly poslední.“

Sama pro sebe přikývla. Už se rozhodla. „Ricksone? Posbírej si věci. Jenom ty nejnutnější. Pro všechno ostatní se vrátíme jindy.“ Pohodila hlavou k mladším chlapcům a všimla si, jak mají lacláče u kolenou ustřižené a holeně pokryté špínou z farmy. Ti si to vyložili jako svolení, že se mohou vrátit k balení. Vypadalo to, jako by

byli rádi, že jim velí někdo jiný, možná někdo jiný než jejich bratr, jestli to jejich bratr byl.

„Pověz mi, jak se jmenuješ.“ Juliette se posadila na lůžko s oběma dívkami, zatímco se chlapci přehrabovali ve věcech. Usilovně se snažila zůstat klidná, nepodlehnout zvedajícímu se žaludku z toho, že děti mají děti.

Nemluvně vydalo hladový pokřik.

„Jsem tu, abych ti pomohla,“ řekla Juliette dívce. „Smím se podívat? Je to holčička, nebo chlapeček?“

Mladičká matka svěsila ramena. Odložila přikrývku a odhalila mžourající očka a našpulené červené rtíky sotva několikaměsíčního kojence. Ručičkou mával na matku.

„Holčička,“ řekla dívka tiše.

Mladší dívka, jež se jí tiskla k boku, vykoukla podél jejích žeber na Juliettu.

„Už jsi ji pojmenovala?“

Dívka zavrtěla hlavou. „Ještě ne.“

Rickson za ní něco říkal oběma chlapcům, napomínal je, aby se o cosi neprali.

„Já se jmenuji Elise,“ oznámila mladší dívka a vytáhla hlavu zpoza druhé dívky. Ukázala si na ústa. „Kývá se mi zub.“

Juliette se zasmála. „S tím bych ti mohla pomoci, jestli chceš.“ Využila té příležitosti a vzala holčičku za paži. Zaplavily ji výjevy z dětství v otcově porodnici,

vzpomínky na ustarané rodiče, na drahocenné děti, na všechny naděje a sny budované a bořené kolem loterie. Juliettiny myšlenky zabloudily k bratrovi, jemuž nebylo

souzeno být, a ucítila, jak se jí oči zalévají slzami. Čím si tyhle děti prošly? Sólo měl aspoň normální zážitky z dřívějška. Věděl, co to znamená žít ve světě, kde člověk může být v bezpečí. V čem vyrůstalo těchto pět, ne, šest dětí? Co viděly? Bylo jí jich nesmírně líto. A ta lítost hraničila se zvráceným, špatným a smutným

pomyšlením, že by pro ně snad bylo lepší, kdyby se vůbec nenarodily…

Tyhle myšlenky vzápětí spláchla vlna provinilosti, že ji něco takového vůbec mohlo napadnout.

„Odvedeme vás odsud,“ řekla oběma dívkám. „Posbírejte si věci.“

Jeden z mladších chlapců přinesl její brašnu a položil ji do její blízkosti. S omluvami do ní vracel věci, když tu Juliette zaslechla další podivné zapištění.

Co teď?

Otřela si ručníkem ústa a sledovala přitom, jak dívky konečně váhavě poslechly dospělého, shromažďují věci a vzájemnými pohledy se ujišťují, zda dělají dobře. V brašně na náčiní zaslechla šramot. Vzala za táhlo jezdce, aby ostražitě rozepnula zip, jímž byla brašna zavřená, a přemýšlela, co může žít v takovém krysím hnízdě, jaké tady vytvořily děti, když tu zaslechla tichý hlásek.

Volal její jméno.

Upustila ručník a jala se prohrabávat brašnu, až mezi nářadím, láhvemi s vodou, náhradními montérkami a nespárovanými ponožkami našla vysílačku. Podivovala se, jak ji Sólo může volat. Druhá jednotka byla zničena v obleku…

„… prosím tě, řekni něco,“ syčela vysílačka. „Julietto, jsi tam? Tady je Walker. Proboha tě prosím, odpověz mi…“

SEDMDESÁT PĚT

„Co se stalo? Proč neodpovídají?“ Courtnee přejížděla pohledem z Walkera na Shirly a zpět, jako by to někdo z nich mohl vědět.

„Porouchala se?“ Shirly zvedla kotouček s namalovanými značkami a pokoušela se poznat, jestli se náhodou nepohnul. „Walku, nerozbili jsme ji?“

„Ne, pořád funguje,“ odpověděl. Držel sluchátka u hlavy a bloudil očima po různých součástech.

„Lidi, nevím, kolik času ještě máme.“ Courtnee pozorovala oknem scénu v generátorovně. Shirly vstala a zadívala se přes ovládací panel k hlavnímu vchodu. Jenkins

a několik jeho lidí byli uvnitř, pušky přiložené k ramenům a volali na ostatní. Přes zvukotěsné okno nebylo slyšet, co se děje.

„Haló?“

Ve Walkerových rukách zapraskal hlas. Slova jako by se mu cedila mezi prsty.

„Kdo je tam?“ zavolal poté, co stiskl spínač. „Kdo je to?“

Shirly si pospíšila k Walkerovi. Nevěřícně ho vzala oběma rukama za paži. „Julietto!“ vykřikla.

Walker zvedl ruku, aby se ji i Courtnee pokusil uklidnit. Ruce se mu třásly, když tápal po odpalovači a konečně stiskl červené tlačítko.

„Jules?“ Starý hlas se mu zlomil. Shirly mu stiskla paži. „Jsi to ty?“

Chvilku bylo ticho a potom se z reproduktorku ozval vzlyk. „Walku? Walku, jsi to ty? Co se děje? Kde jste? Myslela jsem…“

„Kde je?“ zašeptala Shirly.

Courtnee je oba sledovala, dlaně přitisknuté na tváře, ústa dokořán.

Walker stiskl tlačítko. „Jules, kde jsi?“

Reproduktorky chrčivě přetlumočily hluboký povzdech. Její hlas byl slaboučký a vzdálený. „Walku, já jsem v jiném silu. Je jich víc. Nevěřil bys…“

Její hlas se ztratil v šumu. Shirly se naklonila blíž k Walkerovi, zatímco Courtnee přecházela před nimi sem a tam a dívala se střídavě na vysílačku a na okno.

„My o těch ostatních víme,“ odpověděl Walker do mikrofonu, který držel pod vousy. „Slyšíme je, Jules. Všechna.“

Pustil spínač. Juliettin hlas se vrátil.

„Jak na tom jste – totiž mechanický úsek? Doslechla jsem se o boji. Bojuje se tam teď?“ Než Juliette přepnula na příjem, řekla něco někomu jinému, ale její hlas

bylo stěží slyšet.

Walker při zmínce o boji povytáhl obočí.

„Jak se to mohla doslechnout?“ zeptala se Shirly.

„Kéž by byla tady,“ ozvala se Courtnee. „Jules by věděla, co dělat.“

„Pověz jí o výfuku. O tom plánu.“ Shirly sáhla po mikrofonu. „Pusť mě k tomu.“

Walker přikývl. Předal Shirly náhlavní soupravu a odpalovač.

Shirly stiskla přepínač. Šel víc ztuha, než by podle ní měl. „Jules? Slyšíš mě? Tady je Shirly.“

„Shirly…“ Juliettě zakolísal hlas. „Nazdar. Ještě se držíš?“

Projev citů v hlase přítelkyně vehnal Shirly do očí slzy.

„Jo…“ Přikývla a polkla. „Hele, poslouchej, někteří z našich přepojují výfukové vedení do chladicího potrubí úseku IT. Ale pamatuješ, jak jsme tenkrát ztratili zpětný tlak? Mám obavy, že by motor mohl…“

„Ne,“ řekla Juliette. „Musíš je zastavit. Shirly, slyšíš mě? Musíš je zastavit. Tím ničeho nedosáhnete. Chlazení je pro servery. Jediní lidé tam nahoře, kteří…“ Odkašlala si. „Poslouchej. Ať toho nechají…“

Shirly zápasila s červeným tlačítkem. Walker natáhl ruku, jako by jí chtěl pomoci, ale ona zařízení konečně zvládla. „Počkej,“ odvysílala. „Odkud víš, kam vede ventilace?“

„Prostě to vím. Zdejší silo má stejné rozložení. Zatraceně, nech mě si s nimi promluvit. Nemůžeš je nechat…“

Shirly znovu stiskla tlačítko. Nakrátko k nim dolehl hluk z generátorovny, jak Courtnee otevřela dveře a vyběhla ven. „Courtnee už jde,“ řekla. „Už je na cestě. Jules – jak ses…? S kým tam jsi? Můžeš nám pomoci? Tady to nevypadá dobře.“

Maličké reproduktorky znovu zapraskaly. Shirly vnímala, jak se Juliette zhluboka nadechuje, zaznamenala další hlasy v pozadí, zaslechla ji dávat pokyny nebo rozkazy někomu jinému. Shirly měla dojem, že hlas její přítelkyně působí vyčerpaně. Unaveně. Smutně.

„Nemohu udělat nic,“ pronesla Juliette. „Skoro nikdo tu není. Jeden muž. Několik dětí. Všichni jsou pryč. Lidé, kteří tady žili, nedokázali pomoci ani sami sobě.“

Na lince se rozhostilo mlčení a potom se Juliette znovu připojila. „Musíte přestat bojovat,“ přesvědčovala je. „Za každou cenu. Prosím… Nedopusťte to kvůli mně. Přestaňte, prosím vás…“

Dveře se znovu otevřely. Courtnee se vrátila. Shirly zaslechla z generátorovny křik. Střelbu.

„Co to je?“ zeptala se Juliette. „Kde jste?“

„Ve velíně.“ Shirly vzhlédla k Courtnee, jež měla oči vyvalené strachem. „Jules, myslím, že nemáme moc času…“ Chtěla toho tolik říci. Chtěla jí povědět o Marckovi. Potřebovala by víc času. „Už si pro nás jdou,“ bylo jediné, co ji napadlo odvysílat. „Jsem ráda, že jsi v pořádku.“

Vysílačka zaprskala. „Proboha, ať přestanou. Už žádný boj! Shirly, poslouchej mě!“

„Už je to jedno,“ odtušila Shirly, tiskla tlačítko a otírala si tváře. „Oni nepřestanou.“ Palba se blížila, bouchání už bylo slyšet i přes tlusté dveře. Její lidé umírají, zatímco ona se krčí ve velíně a povídá si s duchem. Její lidé umírají.

„Dávej na sebe pozor,“ dodala Shirly.

„Počkej!“

Shirly podala náhlavní soupravu Walkerovi. Postavila se vedle Courtnee k oknu a pozorovala nával lidí krčících se na druhé straně generátoru, záblesky a otřesy hlavní opřených o zábradlí, někoho v modrém oblečení mechanického úseku ležícího nehybně na zemi. Další tlumená bouchnutí. Další vzdálené a nezřetelné rachocení.

„Jules!“Walker zápolil s vysílačkou. Vykřikoval její jméno, stále se s ní pokoušel mluvit.

„Nechte mě s nimi promluvit!“ křičela Juliette neskutečně vzdáleným hlasem. „Walku, proč slyším tebe, a ne je? Musím mluvit se zástupci šerifa, s Peterem a Hankem. Walku, jak ses mi dovolal? Musím s nimi mluvit!“

Walker blábolil něco o pájkách a o své lupě. Stařec plakal, choval desky, dráty a elektrické součástky v náručí, jako by to bylo polámané dítě, šeptal k nim, kolébal se dopředu a dozadu a slaná voda mu nebezpečně kapala do věci, kterou vyrobil.

Blábolil k Juliettě, zatímco padali další lidé v modrém, ruce přehozené přes zábradlí, pušky upuštěné bez zvuku na zem. Lidé, jichž se už měsíc děsili, už byli

uvnitř. Bylo po všem. Shirly zatápala po Courtnee a jejich ruce se propletly, zatímco obě bezmocně přihlížely. Vzlyky a blouznění starého Walka za jejich zády se

mísily s vibracemi tlumené palby, s praskavým zvukem, jako když se stroji rozhodí seřízení a on se s rachotem vymkne kontrole…

SEDMDESÁT ŠEST

Lukas balancoval na obráceném odpadkovém koši, špičky jeho bot rýpaly do měkkého plastu, a on měl pocit, jako by se koš měl pod jeho tíhou každou chvilku převrhnout

nebo zhroutit. Přidržel se vršku serveru číslo dvanáct a tlustá vrstva prachu nahoře mu prozradila, že tu už roky nikdo neuklízel s žebříkem a hadrem. Přiložil nos

k ventilačnímu otvoru a znovu vdechl.

Nedaleké dveře píply a závory zámku zarachotily při zasouvání do zárubní. Mohutné panty se s tichým zavrzáním pohnuly a těžké dveře se otevřely.

Když se Bernard protahoval dovnitř, Lukasovi málem sklouzly ruce ze zaprášeného vršku serveru. Vedoucí úseku IT se na něj udiveně podíval.

„Tam se nevejdeš,“ řekl. Zasmál se a otočil se, aby dveře zavřel. Zámky zapadly, panel zapípal a dohled nad místností opět převzalo červené světélko.

Lukas se odstrčil od zaprášeného serveru a seskočil z koše. Ten se převrhl a odkutálel se po podlaze. Lukas si oprášil ruce o sebe, otřel si je do zadnice kalhot a nuceně se zasmál.

„Myslel jsem, že něco cítím,“ vysvětloval. „Nepřipadá ti to tu zakouřené?“

Bernard zamžoural do vzduchu. „Mně to tu vždycky připadá zamlžené. A nic necítím. Jenom horké servery.“ Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl několik složených papírů. „Tumáš. Dopisy od tvé matky. Řekl jsem jí, ať mi je pošle po nosiči, že ti je předám.“

Lukas se rozpačitě usmál a vzal si je. „Stejně si myslím, že by ses měl zeptat na…“ Podíval se nahoru na ventilační otvor a uvědomil si, že v mechanickém úseku není nikdo, koho by se mohl otázat. Poslední, co zdola slyšel z vysílačky, bylo, že Sims a ostatní čistí prostor. Desítky lidí byly po smrti. Třikrát nebo čtyřikrát větší počet osob byl zajat. V prostředních patrech byly upravovány obytné úseky, aby je tam bylo možno držet. Vypadalo to, že budou mít dost lidí na čištění na celé roky.

„Nechám poslat některého z náhradních mechaniků, aby se na to podíval,“ slíbil Bernard. „Což mi připomíná, že bych s tebou rád probral něco na tohle téma. Nastane

velký přesun ze zelené do modré, protože mechanický úsek zaplníme lidmi z řad farmářů. Zajímalo by mě, co bys říkal, kdyby celý úsek dole řídil Sammi.“

Lukas, jenž si prohlížel jeden z matčiných dopisů, přikývl. „Sammi jako vedoucí mechanického úseku? Myslím, že na to má příliš vysokou kvalifikaci, ale dokonale

by se na to hodil. Já jsem se od něj naučil hodně.“ Zvedl hlavu, když Bernard otevřel registrační skříň u dveří a začal probírat pracovní příkazy. „Je skvělý učitel, ale bylo by to natrvalo?“

„Nic není natrvalo.“ Bernard našel, co hledal, a zastrčil si to do náprsní kapsy. „Potřebuješ něco?“ Posunul si brýle po nose výš. Lukas si pomyslel, že za poslední měsíc zestárl. Vypadal starší a unavenější. „Večeři ti pošlou za pár hodin…“

Lukas měl něco, co by chtěl. Chtělo se mu říci, že je připraven, že se už dostatečně vyrovnal s hrůzou své budoucí práce, že se naučil, co je třeba, aniž by se

zbláznil. A mohl by teď, prosím, jít domů?

Ale tudy cesta odsud nevedla. To už si Lukas v hlavě srovnal.

„Nu,“ řekl, „nevadil by mi nějaký další materiál ke čtení…“

Věci, které objevil v serveru číslo osmnáct ho pálily v mozku. Měl strach, že si je Bernard odtamtud dokáže přečíst. Lukas si myslel, že ví všechno, ale potřeboval se zeptat na tu složku, aby měl jistotu.

Bernard se usmál. „Nemáš toho snad na čtení dost?“

Lukas zamával dopisy od matky. „Tohle? To mi vystačí sotva na tu chvíli, než dojdu k žebříku…“

„Myslel jsem to, co máš dole. Předpisy. Tvoje studium.“ Bernard naklonil hlavu na stranu.

Lukas vzdychl. „Jo, to mám, ale přece se nedá čekat, že v tom budu ležet dvanáct hodin denně. Mluvím o něčem lehčím.“ Zavrtěl hlavou. „Zapomeň na to. Když to nejde…“

„Co bys rád?“ zeptal se Bernard. „Dávám ti zabrat, že?“ Opřel se o registraturu, sepjal ruce a propletl prsty na břiše. Zadíval se na Lukase přes spodek brýlí.

„No, možná to zní divně, ale je tu jeden případ. Starý případ. Podle serveru je založen ve tvé kanceláři se všemi uzavřenými vyšetřováními…“

„Vyšetřování?“ vypískl udiveně Bernard.

Lukas přikývl. „Jo. Jde o přítele jednoho přítele. Jenom by mě zajímalo, jak se to vyřešilo. Na serverech nejsou žádné digitální kop…“

„Nejde o Holstona, nebo ano?“

„O koho? Aha, bývalý šerif. Ne, ne. Proč?“

Bernard odbyl otázku mávnutím ruky.

„Tahle složka je na jméno Wilkins,“ řekl Lukas a pozorně si Bernarda prohlížel. „George Wilkins.“

Bernardovi ztuhl obličej. Knír mu překryl rty jako spuštěná opona.

Lukas si odkašlal. To, co viděl Bernardovi v obličeji, mu skoro stačilo. Začal vysvětlovat: „George zemřel před několika lety dole v mech…“

„Já vím, jak zemřel.“ Bernard sklonil hlavu. „Proč chceš tu složku vidět?“

„Jenom ze zvědavosti. Mám přítele, který…“

„Jak se ten přítel jmenuje?“ Bernard nechal sklouznout ruce z břicha a zastrčil je do kalhot. Odlepil se od registrační skříně a přistoupil o krok blíž.

„Cože?“

„Ten přítel byl s Georgem v něčem namočený? Jak blízký přítel to byl?“

„Ne, o ničem takovém nevím.“ Lukas se přece chtěl jenom zeptat, dovědět se, proč to Bernard udělal. „Podívej se, jestli jde o něco závažného, není třeba…“

„Jde o něco hodně závažného,“ řekl Bernard. „George Wilkins byl nebezpečný muž. Idealista. Ten typ, na který přijdeme díky šeptandě, ten typ, který nakazí jedem lidi kolem sebe…“

„Cože? Co tím myslíš?“

„Oddíl třináct Předpisů. Prostuduj si to. Všechna povstání začnou právě tam, když je necháme, začnou u lidí jako on.“

Bernard sklopil hlavu, až přitiskl bradu na prsa, pozoroval Lukase přes horní obroučku brýlí a pravda vycházela na světlo volně i bez všech úskoků, které měl Lukas

v záloze.

Lukas tu složku ve skutečnosti nepotřeboval; našel cestovní záznamy z doby, jež odpovídala době Georgeovy smrti, desítky vzkazů po drátě pobízejících Holstona, aby věc uzavřel. Bernard se za to nestyděl. George Wilkins nezemřel; byl zavražděn. A Bernard byl ochoten prozradit Lukasovi, proč.

„Co udělal?“ zeptal se Lukas tiše.

„Povím ti, co udělal. Byl to mechanik, umaštěnec. Od nosičů jsme se začali dovídat o tom, jaké plány tam dole kolují, nápady ohledně rozšíření dolu, vodorovné chodby. Jak víš, vodorovné výkopy jsou zakázané…“

„Jo, samozřejmě.“ Lukas si představil, jak se horníci ze sila osmnáct prokopávají do dolu sila devatenáct a potkávají se s tamními horníky. Bylo by to přinejmenším

ošemetné.

„Dlouhý rozhovor s bývalým vedoucím mechanického úseku tomuhle nesmyslu udělal přítrž, ale potom George Wilkins přišel s nápadem rozšířit silo dolů. On a pár dalších nakreslili plány pro sto padesáté patro. A potom pro sto šedesáté.“

„Šestnáct dalších pater?“

„Pro začátek. Tak se o tom aspoň mluvilo. Jenom klepy a náčrtky. Ale některé z těch klepů se donesly k uším nosičů a potom jsme našpicovali uši my.“

„Proto jsi ho zabil?“

„Někdo ho zabil, ano. Nezáleží na tom, kdo.“ Bernard si jednou rukou upravil brýle. Druhou ponechal na břiše. „Jednoho dne budeš muset tyhle věci dělat taky, synu. To přece víš, ne?“

„Jo, ale…“

„Žádné ale,“ zavrtěl Bernard zvolna hlavou. „Někteří lidé jsou jako virus. Pokud nechceš, aby propukl mor, musíš proti nim silo očkovat. Odstranit je.“

Lukas mlčel.

„Letos jsme odstranili čtrnáct hrozeb, Lukasi. Máš tušení, jaká by byla průměrná trvanlivost sil, kdybychom v takových věcech nejednali iniciativně?“

„Ale čištění…“

„Jsou užitečná v případě lidí, kteří chtějí ven. Kteří sní o lepším světě. Povstání, které nás potkalo teď, se účastnila spousta takových lidí, ale je to jenom jedna z nemocí, se kterými se musíme vypořádat. Čištění je jeden druh léčby. Nejsem si jistý, jestli by někdo s jiným druhem nemoci vůbec čistil, i kdybychom ho poslali ven. Oni musí chtít vidět to, co jim ukazujeme, aby to fungovalo.“

To Lukasovi připomnělo, co se dověděl o přilbách a o průzorech. Předpokládal dosud, že to je jediný typ nemoci, který existuje. Začínal litovat, že nečetl méně Odkaz a více Předpisy.

„Ty jsi poslouchal tuhle poslední vzpouru z vysílačky. Tomu všemu by se bývalo dalo zabránit, kdybychom tu nemoc podchytili dřív. Řekni mi, jestli by to nebylo

bývalo lepší.“

Lukas se díval dolů na své boty. Překocený koš na odpadky ležel opodál. Vypadal v téhle poloze žalostně. Nehodil se už k uskladnění věcí.

„Myšlenky jsou nakažlivé, Lukasi. To je základní východisko Předpisů. Tyhle věci přece víš.“

Lukas přikývl. Pomyslel na Juliettu a přemítal, proč asi už celou věčnost nevolá. Byla jedním z těch virů, o kterých mluvil Bernard, její slova se mu vkradla do hlavy a infikovala ho fantastickými sny. Cítil, jak mu celé tělo zalévá horkost, když si uvědomil, že se také zčásti nakazil. Zatoužil dotknout se své náprsní kapsy,

nahmátnout vybouleniny jejího osobního majetku, hodinek, prstenu, průkazky. Vzal si je, aby na ni měl posmrtnou památku, ale teď, když věděl, že je naživu, získaly pro něho ještě větší cenu.

„Tohle povstání nebylo ani zdaleka tak zlé jako to předchozí,“ sdělil mu Bernard. „A i po tamtom se situace nakonec urovnala, škody se zacelily a lidé byli vedeni k tomu, aby zapomněli. Totéž se stane teď. Rozumíme si?“

„Ano, šéfe.“

„Výborně. Je tohle všechno, co jsi se z té složky chtěl dovědět?“

Lukas přikývl.

„Dobře. Každopádně to vypadá, že si budeš muset přečíst něco jiného.“ Knír se prohnul náznakem úsměvu. Bernard se obrátil k odchodu.

„Byl jsi to ty, že?“

Bernard se zastavil, ale neobrátil se k němu čelem.

„Kdo zabil George Wilkinse. Byl jsi to ty, že ano?“

„Záleží na tom?“

„Jo, záleží na tom… mně… Znamená to…“

„Nebo tvému příteli?“ Bernard se k němu otočil a Lukas měl pocit, že teplota v místnosti o další stupeň vzrostla. „Máš nějaké postranní úmysly, synu? Ohledně téhle práce? Zmýlil jsem se v tobě snad? Protože já už jsem se dřív mýlil.“

Lukas polkl. „Jenom jsem chtěl vědět, jestli to je něco, co někdy budu muset… Totiž, když už ti dělám stín…“

Bernard k němu udělal několik kroků. Lukas se přistihl, že v reakci na to o půl kroku ucouvl.

„Nemyslel jsem si, že jsem se v tobě spletl. Ale spletl jsem se, že ano?“ Bernard zavrtěl hlavou. Tvářil se znechuceně. „Zatracená práce,“ ulevil si.

„Ne, šéfe, nespletl. Jenom si myslím, že už jsem tady moc dlouho.“ Lukas si odhrnul vlasy z čela. Hlava ho svědila. Potřeboval pod sprchu. „Třeba by mi pomohla změna vzduchu, víš? Jít na chvíli domů. Vyspat se ve své posteli. Jak je to už dlouho, měsíc? Jak dlouho budu muset…?“

„Chceš odsud ven?“

Lukas přikývl.

Bernard hleděl na své boty a chvíli to vypadalo, jako by o tom přemýšlel. Když zvedl hlavu, bylo vidět smutek v jeho pohledu, ve zplihlém kníru, ve vlhkém povlaku

na očích.

„Tohle chceš? Jít odsud ven?“

Zastrčil ruce do lacláčů.

„Ano, šéfe,“ přikývl Lukas.

„Řekni to.“

„Chci odsud ven.“ Lukas se podíval na těžké ocelové dveře za Bernardem. „Prosím. Chci, abys mě pustil ven.“

„Ven.“

Lukas vyčerpaně zakýval hlavou a na tváři a na čelisti ho zasvědil pot. Náhle měl z toho muže ohromný strach, z muže, který mu znenadání stále víc připomínal otce.

„Prosím,“ řekl Lukas. „Já jenom… začínám si připadat jako v kleci. Pusť mě, prosím, ven.“

Bernard přikývl. Tváře mu poškubávaly. Vypadal, jako by se měl každou chvilku dát do pláče. Lukas na jeho obličeji ještě nikdy takový výraz neviděl.

„Šerife Billingsi, jsi tam?“

Jeho malá ruka se vynořila z lacláčů a zvedla vysílačku ke smutnému roztřesenému kníru.

Peterův hlas zapraskal v odpověď: „Jsem tady, pane.“

Bernard stiskl přepínač. „Slyšel jsi toho člověka,“ řekl s očima zalitýma slzami. „Lukas Kyle, inženýr IT první třídy, říká, že chce ven…“

SEDMDESÁT SEDM

„Haló? Walku? Shirly?“

Juliette křičela do vysílačky a sirotci i Sólo ji pozorovali ze schodů o kus níž. Prohnala děti přes farmy, spěšně si odbyla představování a celou tu dobu zkoušela navázat spojení. Urazili několik pater, ostatní se plahočili za ní a ona stále neměla žádné nové zprávy od chvíle, kdy se spojení za zvuků palby uprostřed Walkerových

slov přerušilo. Stále doufala, že když vyjde ještě výš, když to zkusí ještě jednou… Zkontrolovala světélko u vypínače, aby se ujistila, že baterie není vybitá, nastavila hlasitost na maximum, až bylo slyšet šum, aby se přesvědčila, že ta věc funguje.

Stiskla tlačítko. Šum ztichl a vysílačka čekala, až Juliette promluví. „Lidi, řekněte něco, prosím vás. Tady je Juliette. Slyšíte mě? Řekněte něco.“

Podívala se na Sóla podpíraného týmž člověkem, který ho předtím omráčil. „Myslím, že musíme vyjít výš. No tak. Přidejte.“

Ozvalo se několikeré zasténání; ubozí běženci ze sila sedmnáct se chovali, jako by přišla o rozum. Ale šlapali po schodech za ní tempem, které diktoval Sólo. Ten se sice předtím po několika plodech a vodě trochu sebral, ale s každým patrem zase zpomaloval.

„Kde jsou ti tvoji přátelé, se kterými jsme mluvili?“ zeptal se Rickson. „Mohou přijít na pomoc?“ Zahekal, když se Sólo převážil na jednu stranu. „Je těžký.“

„Nepřijdou nám na pomoc,“ řekla Juliette. „Nemají se sem jak dostat.“ A naopak, dodala v duchu pro sebe.

Žaludek se jí svíral obavami. Potřebovala se dostat do úseku IT a zavolat Lukasovi, zjistit, co se děje. Potřebovala mu povědět, jak hrozně se její plány zvrtly, jak selhává na každém kroku. Uvědomila si, že není cesty zpět. Nezachrání přátele. Nezachrání tohle silo. Ohlédla se přes rameno. Čeká ji teď život matky těchto

osiřelých dětí, dětí, které přežily jenom proto, že lidé, kteří zůstali, kteří jeden na druhém páchali násilí, neměli žaludek na to, aby je zabili. Nebo srdce, pomyslela si.

A teď to spadne na ni. A na Sóla, ale v menší míře. Ten bude nejspíš jenom další dítě, na které bude Juliette muset dohlížet.

Postupně vyšli další křídlo schodů. Zdálo se, že Sólo trochu přišel k smyslům, jak postupovali nahoru. Ale zbývala jim ještě dlouhá cesta.

Zastavili se v prostředních patrech, aby navštívili toalety. Zaplnili další záchody, které nesplachovaly. Těm mladším Juliette asistovala. Nelíbilo se jim vyměšovat takhle, raději to dělali do hlíny. Řekla jim, že to je v pořádku, že to takhle dělají jenom během cesty. Nezmiňovala se jim o rocích, které Sólo strávil zanášením celých obytných pater. Nezmiňovala se jim o mračnech much, která viděla.

Snědli poslední jídlo, ale vody měli víc než dost. Juliette chtěla dojít do hydroponických farem v padesátém šestém patře, než si udělají zastávku na noc. Tam bude

dost jídla i vody na zbytek cesty. Opakovaně zkoušela vysílačku, přestože si byla vědoma toho, že vybíjí baterii. Nepřišla žádná odpověď. Ani nechápala, jak je možné, že je vůbec slyšela; každé silo muselo používat nějakou jinou techniku, aby se neslyšela navzájem. V tom musel mít prsty Walker, něco sestrojil. Bude na to schopná přijít, až se vrátí do úseku IT? Bude schopná spojit se s ním nebo s Shirly? Nevěděla to jistě a Lukas odtamtud, kde je, nemá možnost mluvit s mechanickým úsekem, nemá ji jak propojit. Už se ho ptala snad tucetkrát.

Lukas…

A Juliette si vzpomněla.

Vysílačka v Sólově doupěti. Co to Lukas jednou večer říkal? Mluvili spolu pozdě do noci a on litoval, že si s ní nemůže povídat zespodu, kde je to pohodlnější.

Nezískával snad průběžné zprávy o povstání? Prostřednictvím vysílačky. Jako je ta v Sólově obydlí pod servery, zamčená v té ocelové kleci, od níž nikdy nenašel klíč.

Juliette se obrátila čelem ke skupince; zastavili se a držíce se zábradlí na ni hleděli. Helena, mladičká matka, jež ani neznala svůj věk, se snažila ukonejšit dítě, jež začalo kňourat. Bezejmennému kojenci se líbilo houpání při výstupu.

„Potřebuji vyběhnout nahoru,“ oznámila jim. Podívala se na Sóla. „Jak se cítíš?“

„Já? Je mi skvěle.“

Nevypadal na to.

„Dovedeš je nahoru?“ Kývla hlavou na Ricksona. „Jsi v pořádku?“

Hoch odměřeně přikývl. Zdálo se, že se jeho odpor během výstupu drolí, zejména vzal za své při zastávce na toaletě. Mladší děti naproti tomu byly jenom vzrušené,

že uvidí nové části sila, že mohou mluvit nahlas, aniž by je potkaly strašné věci. Začínaly si zvykat na to, že v silu zbyli jenom dva dospělí a ani jeden z nich se nezdá být špatný.

„V padesátém šestém je jídlo,“ oznámila.

„Čísla…“zavrtěl hlavou Rickson. „Neznám…“

Samozřejmě. Proč by se potřeboval učit číslice, které hned z několika důvodů nikdy neuvidí?

„Sólo vám ukáže, kde to je,“ ujistila ho. „Už jsme se tam zastavovali. Dobré jídlo. I konzervované. Sólo?“ Počkala, až se na ni podívá a jeho skelný výraz se trochu rozplyne. „Musím zpátky do tvého kutlochu. Potřebuji si promluvit s nějakými lidmi, ano? Se svými přáteli. Musím zjistit, jestli jsou v pořádku.“

Přikývl.

„Zvládnete to?“ Nerada je opouštěla, ale musela. „Pokusím se k vám vrátit zítra. Nemusíte se nahoru vůbec honit, ano? Není třeba spěchat domů.“

Domů. To už se s tím smířila?

Odpovědí jí bylo několikero přikývnutí. Jeden z mladších chlapců vytáhl z batohu toho druhého láhev s vodou a odšrouboval víčko. Juliette se otočila a začala brát schody po dvou, přestože její nohy žadonily, aby to nedělala.

*

Juliette byla ve čtyřicátých patrech, když ji napadlo, že to možná nedokáže. Pot vyvolaný námahou ji studil na kůži a nohy už ji ani nebolely: vůbec je únavou

necítila. Přistihla se, že spoustu práce odvádějí její ruce, když se vrhala vpřed, chytala se vlhkými dlaněmi zábradlí a vytahovala se o další dva schody výš.

Dýchala sípavě; už půl tuctu pater. Uvažovala, jestli si při tom utrpení pod vodou nějak nepoškodila plíce. Bylo by to možné? Její otec by to věděl. Představovala si zbytek života strávený bez lékaře, zuby žluté jako Sólovy, péči o vyrůstající dítě a náročnost snah o to, aby žádné další nebylo počato, dokud děti nebudou starší.

Na dalším odpočívadle se opět dotkla kyčle, kde měla pod kůží voperovaný implantát pro kontrolu porodnosti. Ve světle situace sila sedmnáct jí takové věci dávaly

větší smysl. Tolik věcí z předchozího života jí nyní dávalo smysl. Ve věcech, které jí kdysi připadaly pokřivené, teď nacházela jisté schéma, určitou logickou provázanost. Cena za poslání vzkazu po drátě, rozložení pater, jediné stísněné schodiště, škála barev pro jednotlivá povolání, rozdělení sila na sekce, zasévání nedůvěry… všechno to bylo naplánováno. Jednotlivé náznaky viděla už dřív, ale nevěděla proč. Teď jí to tohle prázdné silo prozradilo, prozradila jí to přítomnost těchhle dětí. Ukázalo se, že některé pokřivené věci vypadají ještě hůř, když si je v hlavě srovnáte. Některé spletité uzly dávají smysl teprve poté, co je rozmotáte.

Myšlenky se jí při výstupu potulovaly a ona je nechávala, aby nemusela myslet na bolesti ve svalech, aby zapomněla na útrapy dne. Když konečně dorazila do třicátých pater, její utrpení sice neskončilo, ale byl to pro ni nový impulz. Přestala každou chvíli kontrolovat přenosnou vysílačku. Šum se neměnil a už dostala jiný nápad, jak navázat kontakt s Walkerem, něco, na co měla přijít dřív, způsob, jak obejít servery a komunikovat s jinými sily. Přetrvávala v ní sice špetka pochybností, že by se snad mohla mýlit, ale z jakého jiného důvodu zamykat vysílačku, která už je zavřená dvěma jinými způsoby? To dává smysl pouze v případě, že to zařízení je krajně nebezpečné. V což ona doufala.

Do pětatřicátého patra se dopotácela polomrtvá. Její tělo ještě nikdy nedostalo takhle zabrat, ani při instalaci malého čerpadla, ani při cestě venkem. Jenom vůle ji donutila zvednout nohu, položit ji na další schod, napřímit ji, přitáhnout se rukou a znovu o kousek dál. Nyní už jenom po jednom schodu. O další schod škrtla špičkou boty; sotva dokázala zvednout nohu dostatečně vysoko. Zelené nouzové osvětlení jí neposkytovalo žádnou představu o plynutí času, žádné vodítko, jestli už přišla noc, nebo kdy nastane ráno. Zoufale postrádala své hodinky. Jediné, co nyní měla, byl nůž. Zasmála se té změně, tomu přechodu od počítání sekund svého života k boji o jednu každou z nich.

Třicet čtyři. Byla v pokušení zhroutit se na ocelovou mřížku, usnout, schoulit se jako tu první noc v tomhle silu, celá šťastná, že je vůbec naživu. Místo toho dveře otevřela, s úžasem, jakou námahu jejich přitažení k sobě vyžadovalo, a vešla zpět do civilizace. Světlo. Elektřina. Teplo.

Potácela se chodbou s viděním tak zúženým, že měla pocit, jako by se dívala slámkou. Všechno ostatní bylo rozmazané a rozvířené.

Otřela se ramenem o stěnu. Chůze vyžadovala úsilí. Jediné, co chtěla, bylo zavolat Lukasovi, slyšet jeho hlas. Představovala si, jak za tím serverem usíná se sluchátky na uších a ovívá ji teplý vzduch z větráčků. Mohl by jí polohlasem vyprávět o vzdálených hvězdách, zatímco ona by spala celé dny…

Ale Lukas může počkat. Lukas je zavřený a v bezpečí. Na to, aby zavolala jemu, má času habaděj.

Místo toho zamířila do laboratoře ochranných obleků, odšourala se ke stěně s nářadím a ani se neodvažovala pohlédnout na svou palandu. Jeden pohled na palandu a probudí se až další den. Kdovíkolikátý další den.

Vzala si velké štípací kleště, a už byla skoro na odchodu, ale vrátila se ještě pro malý perlík. Nástroje byly těžké, ale měla z nich dobrý pocit, když je nesla, v každé ruce jeden. Zatěžovaly jí ruce, natahovaly svaly a pomáhaly jí udržet stabilitu.

Na konci chodby se ramenem opřela do těžkých dveří serverovny. Tlačila do nich, dokud se se skřípotem neotevřely. Jenom na škvírku. Jenom natolik, aby se protáhla dovnitř. Juliette pospíchala k žebříku, jak jí to jen otupělé svaly dovolily. Šourala se. Tak rychle, jak to jen dokázala.

Mřížka byla na svém místě; odsunula ji a hodila nástroje dolů. Velký rámus. Bylo jí to jedno – rozbít se nemohly. Slezla dolů, ruce kluzké, až narazila bradou do

příčky. Podlaha se jí zvedla vstříc rychleji, než očekávala.

Juliette upadla na zem, rozplácla se jak široká, tak dlouhá, a uhodila se do holeně o perlík. Vstát vyžadovalo sílu vůle, Boží zásah. Ale vstala.

Projít chodbou, obejít malý psací stůl. Tam byla ocelová klec a v ní velká vysílačka. Pamatovala si na dny svého šerifování. Podobnou vysílačku měla v kanceláři;

volávala s ní Marnesovi, když byl na obchůzce, volávala s ní Hankovi a zástupci Marshovi. Ale tahle byla jiná.

Odložila perlík a nasadila čelisti kleští na jeden z horních závěsů. Sevření vyžadovalo příliš velkou sílu. Ruce se jí chvěly. Třásly.

Juliette změnila postoj, opřela si jednu z rukojetí o krk a přidržela ji ramenem na klíční kosti. Oběma rukama přitáhla druhou rukojeť na doraz. Objala kleště a sevřela. Ucítila, jak se pohnuly.

Ozvalo se hlasité prasknutí, brnknutí přes třižené oceli. Přesunula se k druhému závěsu a zopakovala to. Klíční kost ji bolela v místě, kde se do ní zarývala rukojeť, až Juliette měla pocit, že křupne kost, nikoliv závěs.

Další hlasité prasknutí kovu.

Juliette vzala za klec a zatáhla. Klec se začala odklápět od podkladové desky. Juliette úporně rvala za klec, snažila se dostat ke kořisti uvnitř, myslela na Walkera

a na celou svou rodinu, na všechny své přátele, na křik lidí v pozadí. Musí je přimět, aby s bojem přestali. Všechny musí přimět, aby přestali bojovat.

Jakmile měla dost místa mezi odklopenou ocelí a stěnou, zasunula prsty do té mezery a zabrala. Spodek se ohnul a klec se odklopila od stěny natolik, že odhalila celou vysílačku za sebou. Kdo potřebuje klíče? Nakašlat na klíče. Odklopila klec téměř do pravého úhlu, nalehla na ni celou vahou a stlačila ji, aby nepřekážela.

Kotouč na přední straně jí připadal známý. Otočila jím, aby jednotku zapnula, a zjistila, že cvaká, místo aby se plynule přetáčel. Supící a vyčerpaná Juliette si klekla, po krku jí stékal pot. Zdroj elektřiny se zapínal jinde; otočila spínačem, v reproduktorech se ozval šum, bzučení, jež se rozléhalo místností.

Druhý knoflík. Ten potřebovala, ten očekávala, že najde. Představovala si, že by to mohly být zastrkovací kabely jako vzadu v serveru, nebo řada posuvných spínačů jako u ovládání čerpadla, ale byla to drobná čísílka rozmístěná do kruhu okolo knoflíku. Juliette se vyčerpaně usmála a otočila ukazatel na „18“. Domov. Vzala si mikrofon a stiskla tlačítko.

„Walkere? Jsi tam?“

Juliette se sesunula do sedu na zem a opřela se zády o stůl. Se zavřenýma očima a mikrofonem u úst si dokázala představit, že takhle usne. Pochopila, jak to Lukas

myslel. Byla to pohodlná poloha.

Stiskla tlačítko znovu. „Walku? Shirly? Odpovězte mi, prosím.“

Vysílačka ožila.

Juliette otevřela oči. Hleděla na přístroj a ruce se jí třásly.

Hlas: „Je to ten, kdo si myslím?“

Ten hlas byl příliš vysoký, než aby to mohl být Walker. Ten hlas přece zná. Odkud jej zná? Byla unavená a zmatená. Stiskla tlačítko na mikrofonu.

„Tady je Juliette. Kdo je tam?“

Je to Hank? Myslela si, že by to mohl být Hank. Ten měl vysílačku. A možná se spojila s úplně jiným silem. Možná to podělala.

„Potřebuji rádiový klid,“ dožadoval se hlas. „Všichni vypněte vysílačky. Okamžitě.“

Bylo to určeno jí? Myšlenky se jí točily v kruhu. Ozvala se hrstka hlasů, jeden po druhém. Ozvalo se několikeré lupnutí. Má něco říci? Byla zmatená.

„Na téhle frekvenci bys neměla vysílat,“ řekl hlas. „Za takové věci by tě mohli poslat čistit.“

Juliettě spadla ruka do klína. Sklíčeně sklesla. Poznala ten hlas.

Bernard.

Celé týdny doufala, že si s tímhle člověkem promluví, v duchu prosila, aby odpověděl on. Ale teď ne. Teď mu nemá co říci. Chtěla si promluvit s přáteli, uvést věci do pořádku.

Přepnula vysílačku.

„Už žádný boj,“ řekla. Všechna vůle byla ta tam. Všechna touha po pomstě. Chtěla jenom, aby se svět uklidnil, aby lidé žili, stárli a jednoho dne nakrmili kořeny…

„A když už je řeč o čištění,“ zapištěl hlas, „zítra přijde první z mnoha. Tvoji přátelé jsou připravení v řadě odejít. A myslím, že toho šťastlivce, který půjde

první, znáš.“

Ozvalo se cvaknutí následované syčením a praskáním šumu. Juliette se ani nehnula. Připadala si mrtvá. Otupělá. Její tělo opustila vůle.

„Představ si moje překvapení,“ řekl hlas. „Představ si to, když jsem zjistil, že jsi otrávila slušného člověka, muže, kterému jsem věřil.“

Cvakla mikrofonem, ale nezvedla jej k ústům. Jednoduše promluvila hlasitěji.

„Shoříš v pekle,“ oznámila mu.

„To nepochybně,“odvětil Bernard. „Zatím držím v ruce nějaké věci, které, myslím, patří tobě. Průkazku s tvým obrázkem, hezký náramek a snubní prsten, který vůbec nevypadá oficiálně. To tedy žasnu…“

Juliette zasténala. Necítila žádnou část svého těla. Sotva vnímala vlastní myšlenky. Podařilo se jí stisknout tlačítko na mikrofonu, ale vyžadovalo to každičký gram

úsilí, které jí ještě zbylo.

„Co to pořád meleš, ty zvrácený spratku?“

Ta poslední slova vyplivla, hlava jí klesala na stranu, tělo toužilo po spánku.

„Mluvím o Lukasovi, který mě zradil. Právě jsme u něj našli některé tvoje věci. Jak dlouho už s tebou mluví? Začalo to dlouho před servery, že ano? Víš ty co? Já

ho pošlu za tebou. A konečně jsem přišel na to, co jsi udělala posledně, s čím ti pomohli ti hlupáci ze zásobování, a chci, abys věděla, abys moc dobře věděla, že

tvůj přítelíček tuhle pomoc nedostane. Jeho oblek vyrobím osobně. Já. Zůstanu vzhůru celou noc, když budu muset. Takže až ráno půjde ven, budu vědět jistě, že se

k těm zatraceným kopcům ani nepřiblíží.“

SEDMDESÁT OSM

Když Lukase vedli na smrt, proběhla kolem shora s rámusem skupina dětí. Jedno z nich pištělo nadšenou hrůzou, jako by je ostatní honily. Blížily se po spirále, objevily se v zorném poli a Lukas a Peter museli uhnout k jedné straně, aby jim udělali místo.

Peter nevypadl z role šerifa a děti okřikl, aby zpomalily, aby dávaly pozor. Zahihňaly se a pokračovaly v bláznivém úprku dolů. Škola byla pro ten den odvolána; dospělé není proč poslouchat.

Když se Lukas přitiskl k vnějšímu zábradlí, chvilku zvažoval své pokušení. Svoboda se nacházela jenom jeden skok daleko. Smrt z vlastní volby, o níž uvažoval už

v minulosti, když se ho zmocnila ponurá nálada.

Peter ho za loket popotáhl dál dřív, než Lukas mohl jednat. Zbývalo mu jenom obdivovat tu elegantní ocelovou tyč, sledovat její nikde nekončící křivku opakující se

v pravidelných, stále stejných intervalech. Představoval si, jak se provrtává zemí, cítil její vibrace jako vlnění nějaké kosmické struny, jako kmitání jediného vlákna DNA v nitru sila, k němuž se přimykal všechen život.

Takové myšlenky mu vířily hlavou, zatímco zdolávali další patro, o které se přiblížil smrti. Sledoval svary, které míjeli. Některé byly úhlednější než jiné. Několik jich bylo zkrabatělých jako jizvy; některé byly naopak tak zbroušené, že je málem přehlédl. Každý představoval značku svého tvůrce: tuhle dílo hrdosti na řemeslo, támhle uspěchaná práce na konci dlouhého dne, první pokus učícího se stínu, zkušený profesionál s desítkami let praxe, v jehož podání se práce zdála neuvěřitelně snadná.

Přejížděl spoutanýma rukama po hrubém nátěru, po hrbolcích a vráskách, po oprýskaných úštěpcích, jež odhalovaly stovky let vrstev, barev, jež se časem měnily podle aktuálních zásob pigmentů nebo podle ceny nátěrových hmot. Ty vrstvy mu připomněly dřevěný stůl, který měl na očích téměř měsíc. Každá rýha v něm vyznačovala plynutí času, stejně jako každé jméno vyškrábané do jeho povrchu označovalo bláznivou touhu člověka mít k dispozici víc času, nedovolit času, aby smetl jeho ubohou duši pryč.

Dlouho kráčeli mlčky, minul je nosič s objemným nákladem i provinile se tvářící mladý pár. Odchod ze sklepení pod servery nepředstavoval cestu na svobodu, po níž Lukas poslední týdny toužil. Byla to léčka, ulička hanby, obličeje ve dveřích, obličeje na odpočívadlech, obličeje na schodišti. Bezvýrazné, civějící obličeje. Obličeje přátel přemýšlejících, jestli je jejich nepřítel.

A možná je.

Budou rozhlašovat, že se zhroutil a vyslovil osudné tabu, ale Lukas nyní věděl, proč jsou lidé posíláni ven. Lukas je virus. Kdyby roztrousil špatná slova, zabilo by to všechny, které znal. Touhle cestou kráčela Juliette, a stejně bezdůvodně. Věřil jí, vždycky jí věřil, vždycky věděl, že neudělala nic špatného, ale nyní tomu opravdu rozuměl. V mnoha ohledech se mu podobala. Až na to, že on nepřežije. Věděl to; Bernard mu to řekl.

Vyšlapali z úseku IT deset pater, když Peterova vysílačka zabzučela hovorem. Peter pustil Lukasův loket a zesílil zvuk, aby zjistil, jestli to je pro něj.

„Tady je Juliette. Kdo je tam?“

Ten hlas.

Lukasovi poskočilo srdce, aby vzápětí spadlo hluboko dolů. Upřel pohled na zábradlí a poslouchal.

Bernard odpověděl, vyžádal si rádiový klid. Peter sáhl po vysílačce a ztlumil ji, ale nevypnul. Hlasy stoupaly s nimi, střídavě jeden a druhý. Na Lukase doléhal

každý krok a každé slovo, zasahovaly ho hluboko. Prohlížel si zábradlí a znovu přemýšlel o skutečné svobodě.

Vzepření o zábradlí, krátký skok, dlouhý pád.

Živě si představoval, jak to provádí, jak ohýbá kolena, jak přehazuje nohy přes zábradlí.

Hlasy ve vysílačce se přely. Říkaly zakázané věci. V domnění, že je nemohou slyšet jiné uši, nedbaly na tajemství.

Lukasovi se přehrávala jeho smrtonosná vize stále dokola. Osud ho očekával tam za tím zábradlím. Ta představa byla tak živá, že ho vyvedla z tempa, ovlivnila jeho

nohy.

Zpomalil. Peter také. Oba začali váhat, kolísat ve svém přesvědčení, když poslouchali, jak se Juliette a Bernard hádají. Lukase opustila síla a on se rozhodl neskočit.

Oba muži měli postranní úmysly.

SEDMDESÁT DEVĚT

Juliette se probudila na podlaze. Někdo jí třásl. Vousatý muž. Byl to Sólo. Ztratila vědomí v jeho pokoji, u jeho stolu.

„Dokázali jsme to,“ zablýskl žlutými zuby. Vyhlížel lépe, než jak si ho pamatovala. Živěji. Měla pocit, jako by sama byla po smrti.

Smrt.

„Kolik je hodin?“ zeptala se. „Který den?“

Pokusila se posadit. Každičký sval jí připadal jako přetržený vejpůl, jako by jí nepatřil, jako by volně klouzal pod kůží.

Sólo přistoupil k počítači a zapnul monitor. „Ostatní si vybírají pokoje a potom zajdou do horních farem.“ Otočil se a podíval se na ni. Juliette si masírovala

spánky. „Jsou tu další,“ řekl vážně, jako by to stále byla novinka.

Juliette přikývla. Existoval jenom jediný další, na kterého v tu chvíli dokázala myslet. Vzpomněla si na sny, na sny o Lukasovi, o všech jejích přátelích zavřených

v celách, o místnosti plné ochranných obleků připravovaných pro všechny bez ohledu na to, jestli budou čistit, nebo ne. Bude to hromadný masakr, symbolické gesto pro ty, kdo zůstali. Pomyslela na všechny ty mrtvoly před tímhle silem, silem číslo sedmnáct. Bylo snadné si představit, co přijde dál.

„Pátek,“ oznámil Sólo s pohledem upřeným na počítač. „Nebo čtvrteční noc, podle toho, jak se na to díváš. Dvě ráno.“ Poškrábal se ve vousech. „Připadá mi, že jsme spali déle.“

„Co bylo včera za den?“ Zavrtěla hlavou. To je hloupost. „Který den jsem se potápěla? S kompresorem?“ Mozek jí nepracoval.

Sólo se na ni podíval, jako by měl podobné myšlenky. „Potápěla ses ve čtvrtek. Dnes je zítřek.“ Poškrábal se na hlavě. „Ještě jednou…“

„Není čas,“ zasténala Juliette a pokusila se vstát. Sólo k ní přiskočil, chytil ji zezadu v podpaží a pomohl jí vstát. „Laboratoř obleků,“ vypravila ze sebe. Přikývl. Poznala, že je vyčerpaný, možná z poloviny tak jako ona, ale přesto pro ni byl ochoten udělat cokoliv. To, že je jí někdo tak oddaný, v ní budilo smutek.

Vydala se před ním úzkou chodbou a šplhání po žebříku přivolalo zpět milion rozličných bolestí. Juliette se vyplazila na podlahu serverovny; Sólo vylezl za ní a pomohl jí vstát. Spolu se vydali do laboratoře ochranných obleků.

„Budu potřebovat všechnu žáruvzdornou pásku, kterou máme,“ dávala mu přípravné instrukce, zatímco ji doprovázel. Potácela se mezi servery a do jednoho i narazila. „Musí to být ta na žluté cívce, materiál ze zásobování. Ne ta červená.“

Přikývl. „Ta dobrá. Jako ta, kterou jsme použili na kompresoru.“

„Správně.“

Vyšli ze serverovny a šourali se chodbou. Juliette uslyšela za rohem děti vzrušeně pokřikovat a pobíhat. Byl to zvláštní zvuk, jako ozvěny duchů. Ale bylo to normální. Do sila sedmnáct se vrátilo něco normálního.

V laboratoři ochranných obleků zaměstnala Sóla páskou. Natahoval ji na jednom pracovním stole do dlouhých pruhů, jež se po straně překrývaly, a spoje svařoval

autogenem.

„Ať se překrývají aspoň o tři centimetry,“ upozornila ho, když se jí zdálo, že příliš šetří materiálem. Přikývl. Juliette se podívala na svou palandu a přemýšlela, jestli na ni nemá spadnout. Ale nebyl čas. Vzala nejmenší oblek v místnosti, s přírubou, o níž věděla, že jí možná bude těsná. Pamatovala si, s jakými obtížemi se protahovala do sila sedmnáct, a nechtělo se jí to opakovat.

„Nebudu mít čas vyrobit do tohohle obleku nový spínač, takže nebudu mít vysílačku.“ Kousek po kousku procházela čisticí oblek, odtrhávala díly určené k selhání a prohrabávala své úlovky ze zásobování, aby našla jejich kvalitnější verze. Některé bude muset utěsnit přelepením dobrou páskou. Oblek nebude vypadat tak úpravně a úhledně jako ten, který pomohl zařídit Walker, ale bude nesrovnatelně lepší než ten, který dostane Lukas. Snesla si všechny díly, které zkoumala v minulých týdnech, přičemž žasla nad důmyslným zpracováním, kterého bylo zapotřebí, aby něco bylo slabší, než to vypadá. Jedno těsnění, jímž si nebyla jistá, vyzkoušela tak, že je stiskla mezi nehty. Snadno v něm udělala díru. Hrábla do hromádky pro další.

„Jak dlouho budeš pryč?“ zeptal se Sólo, zatímco hlučně odmotával další pruh pásky. „Den? Týden?“

Juliette přelétla pohledem od svého pracovního stolu k tomu, kde pracoval Sólo. Nechtěla mu říkat, že se jí to nemusí vůbec podařit. To byla černá myšlenka, kterou si nechá pro sebe. „Najdeme způsob, jak pro vás přijít,“ řekla. „Nejdřív se musím pokusit někoho zachránit.“ Připadalo jí to jako lež. Chtěla ho varovat, že možná bude pryč nadobro.

„Tímhle?“ zašustil Sólo přikrývkou ze žáruvzdorné pásky.

Přikývla. „Dveře mého domova se nikdy neotvírají,“ sdělila mu. „Jenom když posílají někoho čistit.“

Sólo přikývl. „Tady to bylo stejné, tenkrát, když tohle silo bylo ještě šílené.“

Juliette se na něj zmateně podívala a uviděla, že se usmívá. Sólo řekl vtip. Zasmála se, třebaže na to neměla náladu, a vzápětí zjistila, že to pomohlo.

„Máme ještě šest nebo sedm hodin, než se ty dveře otevřou,“ řekla. „A já chci být u toho.“

„A potom co?“ Sólo zhasl autogen a prohlédl si své dílo. Podíval se na ni.

„Potom chci vidět, jak vysvětlují, že jsem naživu. Myslím…“ Vyměnila těsnění na jednom rukávu a obrátila oblek, aby se dostala ke druhému. „Myslím, že moji přátelé

bojují na jedné straně ohrady a lidé, kteří mě poslali sem, bojují na té druhé. Všichni ostatní přihlížejí, velká většina mých lidí. Jsou příliš vystrašení, než aby se přidali k některé straně, což je v podstatě stejné, jako by byli mrtví.“

Odmlčela se a malým vytahovačem vydolovala těsnění, které spojovalo manžetu s rukavicí. Když byla hotová, sáhla po dobrém těsnění.

„A myslíš, že se to změní? Tím, že zachráníš přítele?“

Juliette zvedla hlavu a zadívala se na Sóla, jenž už s páskou téměř skončil.

„Při záchraně přítele jde jenom o záchranu přítele,“ odtušila. „Ale v co doufám, je, že až všichni ti lidé na té ohradě uvidí, že se čistič vrátil domů, přiměje je to slézt na tu správnou stranu a s takovou podporou už budou zbraně a boje zbytečné.“

Sólo přikývl. Začal skládat přikrývku, aniž by ho o to požádala. Tenhle drobet iniciativy, uvědomění, co má přijít dál, naplnil Juliettu nadějí. Možná potřeboval ty

děti, potřeboval někoho, o koho by pečoval. Zdálo se, že za tu chvíli už vyspěl o dobrých deset let.

„Vrátím se pro tebe i pro ostatní,“ dodala.

Sklonil trochu hlavu, chvilku se na ni díval a vypadalo to, že mu mozek jede na plné obrátky. Přistoupil k jejímu stolu, položil na něj úhledně složenou přikrývku

a dvakrát na ni poklepal dlaní. Mezi vousy se mu mihl letmý úsměv a potom se musel otočit, musel se poškrábat na tváři, jako by ho tam svědilo.

Juliette viděla, že v tomhle ohledu je ještě puberťák. Stále se styděl za pláč.

Skoro čtyři z Lukasových posledních hodin spotřebovali na dopravu těžké výstroje do třetího patra. Děti pomáhaly, ale přiměla je zůstat o patro níž, protože měla

obavy ze vzduchu nahoře. Sólo jí podruhé za dva dny pomáhal s oblékáním. Vážně si ji prohlížel.

„Myslíš to opravdu vážně?“

Přikývla a převzala přikrývku vyrobenou ze žáruvzdorné pásky. Zespodu bylo slyšet Ricksona, jak napomíná jednoho z chlapců, aby se uklidnil.

„Zkus si s tím nelámat hlavu,“ řekla mu. „Co se stane, stane se. Ale já to musím zkusit.“

Sólo se zamračil a poškrábal se na bradě. Přikývl. „Jsi zvyklá být mezi svými,“ řekl. „Asi tam budeš šťastnější.“

Juliette mu přes tlustou rukavici stiskla paži. „To není proto, že by mi tady bylo špatně, to je proto, že bych se cítila zle, kdybych věděla, že jsem ho nechala jít ven a nic nezkusila.“

„A já už jsem si začínal zvykat, že jsi tady.“ Otočil hlavu stranou, sehnul se a sebral z podlahy přilbu.

Juliette si zkontrolovala rukavice, ujistila se, že všechno je pevně olepeno, a podívala se nad sebe. Vyjít v obleku nahoru bude kruté. Děsila se toho. A potom se

proplétat mezi pozůstatky všech těch lidí v šerifově kanceláři a projít dveřmi přechodové komory. Převzala přilbu, navzdory všem svým důvodům plná obav z toho, co

se chystá udělat.

„Děkuju za všechno,“ pronesla vážně. Měla pocit, že jde o víc než jen pár slov na rozloučenou. Věděla, že s velkou pravděpodobností dělá dobrovolně to, o co se před tolika týdny pokoušel Bernard. Její čištění bylo odloženo, ale ona se k němu nyní vrací.

Sólo přikývl a obešel ji, aby jí zkontroloval záda. Poklepal na suchý zip, zatahal za přírubu. „Máš to dobré,“ prohlásil a hlas se mu lámal.

„Dávej na sebe pozor, Sólo,“ poklepala ho po rameni. Rozhodla se nést přilbu ještě jedno patro v ruce, než si ji nasadí, aby šetřila vzduchem.

„Jimmy,“ řekl. „Myslím, že si zase nechám říkat Jimmy.“

Usmál se na ni. Smutně pokýval hlavou, ale usmál se.

„Už nebudu sám,“ oznámil jí.

OSMDESÁT

Juliette se protáhla dveřmi přechodové komory a vyšla po rampě. Nevšímala si mrtvých kolem sebe, jenom se soustředila na každý krok a nejtěžší úsek měla za sebou.

Zbytek představoval otevřený prostor a roztroušené pozůstatky, u nichž toužila, aby mohla předstírat, že to jsou balvany. Najít cestu bylo snadné. Jednoduše se obrátila zády k onomu rozpadajícímu se velkoměstu v dálce, k němuž se kdysi dávno vydala, a vykročila.

Když si hledala cestu terénem, pohled na občasné mrtvé jí teď připadal smutnější než při předešlé cestě, tragičtější, protože nějaký čas strávila v jejich domově. Juliette si dávala pozor, aby nerušila jejich klid, obcházela je s důstojností, kterou si zasloužili, a mrzelo ji, že pro ně nemůže udělat víc než jenom cítit lítost.

Nakonec těla prořídla a Juliette zůstala sama s krajinou. Když se lopotila na větrný kopec, zvuk prachu ošlehávajícího přilbu jí připadal podivně známý a zvláštním

způsobem utěšující. Tohle je svět, ve kterém žije, ve kterém oni všichni žijí. Průhlednou bání přilby jej viděla tak zřetelně, jak to jen bylo možné. Uhánějící mraky visely nízko, zlostné a šedivé, závoje prachu hnané větrem nízko při zemi, ostré kameny, jež vypadaly, jako by byly vylomeny z nějakého většího kusu, možná těmi stroji, které vybudovaly tyhle kopce.

Když vyšplhala na hřeben, zastavila se, aby se rozhlédla po okolí. Vítr zde byl silný a její tělo mu bylo plně vystaveno. Široce se rozkročila, aby ji vítr nepovalil, a zadívala se do převrácené kopule před sebou, na plochou střechu svého domova. Mísilo se v ní vzrušení s hrůzou. Nízké slunce teprve sotva povylezlo nad

vzdálené vrchy a senzorová vížka dole byla stále ve stínu, stále tam vládla noc. Juliette to stihne. Ale než se vydala po svahu dolů, přistihla se, že ohromeně hledí na soustavu prohlubní táhnoucí se k obzoru. Přesně jako na té mapě sil, padesát rovnoměrně rozmístěných prohlubní.

A na Juliettu náhle s divokou silou dolehlo, že nedaleko od ní tráví své dny nesčetné množství dalších lidí. Živých lidí. Nic netušící sila plná lidí probouzejících se do práce, do školy, možná dokonce i k čištění.

Otáčela se na místě a všechno si prohlížela. Napadlo ji, jestli v té krajině ve stejnou chvíli není ještě někdo jiný v podobném obleku a s úplně jiným souborem strachů v hlavě. Kdyby na ty lidi mohla zavolat, udělala by to. Kdyby mohla zamávat na všechny ukryté kamery, udělala by to.

Svět z této výšky nabýval jiného rozsahu, nového měřítka. Její život ztroskotal už před několika týdny a pravděpodobně měl skončit – když ne na svahu tohoto kopce, pak zcela jistě v zaplavených hlubinách sila číslo sedmnáct. Ale neskončil. Místo toho nejspíš skončí dnes ráno tady s Lukasem. Mohou spolu uhořet v přechodové komoře, jestli byl její odhad špatný. Nebo mohou zůstat ležet v úžlabině na tomhle kopci a ztrouchnivět jako pár; pár, jehož spřízněnost formovaly beznadějné rozhovory dlouho do noci, silné pouto mezi dvěma dušemi v kleci, jež zůstalo nevysloveno a nepřiznáno.

Juliette si kdysi slíbila, že už nikdy nebude tajně milovat, že už nebude vůbec nikdy milovat. Tentokrát to kdovíproč skončilo ještě hůř: držela to v utajení i před

ním. I před sebou.

Možná k ní promlouvala blízkost smrti, jak jí zubatá zasypávala průhlednou přilbu pískem a toxiny. Co na čemkoliv z toho záleží, když viděla, jak rozlehlý a zaplněný je svět? Její silo pravděpodobně přetrvá. Jiná sila určitě.

Zacloumal s ní silný závan větru a málem jí vytrhl složenou přikrývku z rukou. Juliette se přiměla ke klidu, sebrala všechen důvtip a pustila se do mnohem snadnějšího sestupu k domovu. Sešla pod úroveň hřebene s jeho výhledy nutícími k zamyšlení i s jeho skličujícími výšinami, mimo dosah drsných a žíravých větrů. Sestupovala tou úžlabinou, kde se stýkaly dva kopce, a proplétala se jí k smutnému pohledu na dvojici pohřbenou všem na očích, dvojici jež byla milníkem na osudné, zoufalé a unavené cestě domů.

K rampě dorazila brzy. V krajině se ještě nikdo nepohyboval, slunce se stále skrývalo za kopci. Když spěchala ze svahu, představovala si, co by si asi tak někdo mohl myslet, kdyby ji viděl na obrazovce, jak klopýtá k silu.

Na spodku rampy zůstala stát před těžkými ocelovými dveřmi a čekala. Zkontrolovala žáruvzdornou přikrývku, prošla si v hlavě postup. Během cesty po schodech, ve svých divokých snech, nebo při pochodu vražedným venkem si promyslela všemožné scénáře. Tohle vyjde, říkala si. Princip je správný. Jediný důvod, proč ještě nikdo nikdy nepřežil čištění, je, že ještě nikdo neměl žádnou pomoc; nesměli si s sebou brát žádné nástroje nebo prostředky. Ale ona je měla.

Zdálo se, že čas vůbec neutíká. Připadalo jí to, jako když zapomněla natáhnout své titěrné drahocenné hodinky. Prachové nánosy podél okrajů rampy se ve větru netrpělivě vrtěly s ní a Juliette se začala ptát sama sebe, jestli snad čištění nebylo odvoláno, jestli nezemře sama. Bylo by to tak lepší, namlouvala si. Zhluboka se nadechla a zalitovala, že si s sebou pro všechny případy nevzala víc vzduchu, aby měla i na zpáteční cestu. Jenže se příliš bála, že se čištění uskuteční, než aby si uvědomila, že se uskutečnit nemusí.

Po dlouhém čekání s nervy na pochodu a bušícím srdcem zevnitř zaslechla zvuk, kovové škrábání převodů.

Juliette se napjala, po pažích jí přebíhaly vlny mrazení, hrdlo se jí sevřelo. Už je to tady. Přešlapovala na místě a naslouchala mocnému

vrzání těch těžkých dveří, připravujících se k vyvrhnutí chudáka Lukase. Částečně rozložila žáruvzdornou přikrývku a čekala. Věděla, že se všechno seběhne rychle. Ale ona bude pánem situace. Nikdo nemůže vejít dovnitř a zabránit jí v tom.

S příšerným skřípotem se dveře sila osmnáct otevřely a se sykotem se na ni vyvalil argon. Juliette se vtlačila dovnitř. Pohltila ji mlha.

Poslepu se hrnula dopředu, tápala před sebou a přikrývka ji hlasitě pleskala do prsou. Čekala, že na něj narazí, že se střetne s překvapeným

a vyděšeným mužem, byla připravena strhnout ho k zemi a pevně ho zabalit do přikrývky…

Ale ve dveřích nikdo nebyl, žádná postava se nedrala ven, aby unikla nadcházející plamenné očistě.

Juliette do přechodové komory prakticky vpadla; její tělo očekávalo odpor, jako když chce noha stoupnout na vrchol potemnělého schodiště a místo toho šlápne do prázdna.

Jak argonová mlha řídla a dveře se začaly se skřípotem zavírat, zmocnila se jí kratičká naděje, drobná fantazie, že se žádné čištění nekoná. Že se dveře jednoduše otevřely pro ni, aby ji přivítaly zpět. Možná ji někdo viděl na svahu a riskl to, prominul jí a všechno bude zase v pořádku…

Jenže sotva byla schopna prohlédnout převalující se plyn, uviděla, že tomu tak není. Uprostřed přechodové komory klečel čelem k vnitřním dveřím muž v čisticím obleku, ruce položené na stehnech.

Lukas.

Rozběhla se k němu, právě když se v místnosti rozzářila aureola světla. Plamenometné trysky nabíraly dech a ten se odrážel od chvějivého plastu. Dveře se za ní zabouchly a uvěznily je oba uvnitř.

Juliette roztáhla přikrývku a obešla ho, aby ji viděl, aby věděl, že není sám.

Oblek nedokázal skrýt šok. Lukas sebou trhl a poplašeně zvedl ruce ve chvíli, kdy začaly šlehat plameny.

Přikývla, protože věděla, že jí přes průhlednou báň vidí do obličeje, třebaže ona jemu ne. Rozmáchlým obloukem, který si v duchu nacvičovala snad tisíckrát, mu rozprostřela přikrývku nad hlavou, rychle si klekla naproti němu a přikryla i sebe.

Pod žáruvzdornou páskou byla tma. Teplota kolem stoupala. Pokusila se na Lukase zakřičet, že všechno bude dobré, ale vlastní hlas jí připadal tlumený i uvnitř přilby. Zastrčila si okraje přikrývky pod kolena a pod boty a vrtěla se a přitahovala je, dokud nebyly pevně uchycené. Natáhla ruce a snažila se zastrkat materiál i pod něj. Dávala si pozor, aby měl úplně přikrytá záda.

Lukas podle všeho pochopil, co Juliette dělá. Položil jí ruce v rukavicích na paže a nechal je tam. Cítila, jak je nehybný, jak je klidný. Nedokázala uvěřit, že chtěl čekat, že se rozhodl raději uhořet než čistit. Nepamatovala si, že by se už někdo předtím takhle rozhodl. Dělalo jí to starosti, když se tak k sobě tiskli ve tmě a všechno se rozehřívalo.

Plameny začaly olizovat žáruvzdornou pásku, dotíraly na přikrývku s dostatečnou silou na to, aby je bylo cítit jeho nárazový vítr. Teplota vylétla nahoru a na rtech a na čele jí navzdory všem kvalitnějším vrstvám obleku vyskočil pot. Přikrývka nebude stačit. Lukase v jeho obleku naživu neudrží. Srdce jí svíral strach, ale jenom o něj, i když už ji začínala pálit kůže.

Její panika jako by přeskočila na něj, anebo ho oheň pálil víc. Jeho ruce na jejích se roztřásly. A potom doslova cítila, jak zešílel, nebo si to rozmyslel, začal hořet, nebo něco.

Lukas ji od sebe odstrčil. Do ochranného krytu zazářilo jasné světlo, jak lezl překotně ven.

Juliette na něj zaječela, aby přestal. Lezla za ním, chytala ho za ruku, za nohu, za botu, ale on ji kopal a bil pěstmi a zuřivě se snažil

dostat pryč.

Přikrývka jí spadla z hlavy a světlo ji málem oslepilo. Cítila prudký žár, slyšela, jak její přilba lupá, a viděla, jak se průhledná báň

nad ní kroutí a propadá. Lukase neviděla, ani ho už nenahmátla, viděla jenom oslnivé světlo a cítila spalující žár, který ji pálil všude tam, kde se jí oblek přimáčkl k tělu. Vykřikla bolestí, stáhla si přikrývku zase přes hlavu a zakryla průhledný plast.

A plameny řádily dál.

Nenahmatala ho. Neviděla ho. Neměla ho jak najít. Na těle se jí vyrazilo tisíc spálenin bodajících do masa jako nože. Juliette seděla sama pod tou tenkou fólií, pekla se, snášela zuřící plameny a ronila horké slzy. Jejím tělem škubaly vzlyky a zlost, proklínala oheň, bolest, silo i celý svět.

Nakonec už jí nezbývaly slzy a určená dávka paliva dohořela. Žár opadl na pouhé sálavé vedro a Juliette mohla bezpečně setřást přikrývku, z níž se kouřilo. Kůži měla stále jako v ohni. Pálila ji, kdekoliv se dotkla vnitřní strany obleku. Rozhlížela se po Lukasovi a zjistila, že nemusí hledat daleko.

Ležel u dveří. Zuhelnatělý oblek se na několika místech, která zůstala netknutá, odlupoval. Přilbu měl stále na hlavě, což ji uchránilo

hrůzy pohledu na jeho mladou tvář, ale byla roztavená a zkroucená hůř než ta její. Přilezla po čtyřech blíž. Uvědomovala si, že se dveře za ní otvírají, že si pro ni jdou, že je po všem. Neuspěla.

Juliette zavzlykala, když uviděla na jeho těle odhalená místa tam, kde oblek i černý trikot prohořely. Jeho paže zčernalá na uhel. Podivně

vypouklé břicho. Malé ruce, tak drobné a tenké a spálené na…

Ne.

Nechápala to. Znovu se rozplakala. Přitiskla si ruce v kouřících rukavicích k báni přilby a rozkřičela se směsicí zlosti a požehnané úlevy.

Ten mrtvý před ní nebyl Lukas.

Byl to muž, který si nezasloužil ani jedinou z jejích slz.

OSMDESÁT JEDNA

Vědomí přicházelo a odcházelo stejně jako sporadické výstřely bolesti ze spálenin.

Juliette si vzpomínala na převalující se mlhu, na dupání bot všude kolem sebe, na to, že ležela na boku v peci přechodové komory. Dívala se na svět pokřivený stejně jako její přilba, rosolovitá věc, jež se rozpouštěla a svírala kolem ní. V jejím zorném poli se vznášela stříbrná hvězda, kolébala se a pak se ustálila nad ní. Přes přilbu se na ni díval Peter Billings, třásl jí za popálená ramena, volal na lidi procházející kolem a žádal je, aby pomohli.

Zvedli ji a vynesli z toho zakouřeného místa, pot jim kapal z obličejů, rozřezali její spečený oblek.

Juliette proplula svou bývalou kanceláří jako duch. Položená na zádech, nedůtklivě pískavé vrzání kolečka pod ní, okolo nekonečné řady ocelových mříží, kolem prázdné pryčny v opuštěné cele.

Nesli ji v kruzích.

Dolů.

Probudila se za pípání vlastního srdce, opodál přístroje, jež na ni dohlížely, muž oblečený jako její otec.

On první si všiml, že se probudila. Povytáhl obočí, usmál se a na někoho kývl přes rameno.

A tam byl Lukas, v jejím zamženém zorném poli se objevil jeho obličej – tak známý, a přece nějak cizí. Ucítila jeho ruku ve svých. Věděla, že ta ruka už tam nějakou dobu je, že on tam už nějakou dobu je. Plakal a smál se, hladil ji po tváři. Jules chtěla vědět, co mu připadá tak veselé. Co mu připadá tak k pláči. Jenom zavrtěl hlavou a ona se zase propadla do spánku.

*

Nešlo ani tak o to, že popáleniny byly vážné, jako spíš o to, že je měla všude.

Dny léčení jí ubíhaly ve střídavém upadání do mlhy utišujících prostředků a probouzení se z jejich vlivu.

Pokaždé, když viděla Lukase, omlouvala se. Všichni s ní hrozně nadělali. Přicházel Peter. Z hlubiny dostala hromadu vzkazů, ale nahoru

nikdo nesměl. Nikdo jiný ji nesměl navštívit, jenom ten muž oblečený jako její otec a ženy, které jí připomínaly matku.

Hlava se jí vyčistila rychle, jakmile ji nechali.

Juliette se probrala z něčeho, co jí připomínalo hluboký spánek plný snů, z týdnů omámení, děsivých snů, v nichž se topila a hořela a byla

venku, snů o desítkách sil jako to její. Léky zaháněly bolest – ale také jí otupovaly vědomí. Píchání a pobolívání jí nevadilo, pokud to znamenalo, že zase získá vládu nad svou myslí. Byl to jednoduchý obchod.

„Ahoj.“

Otočila hlavu na stranu – a byl tam Lukas. Stalo se vůbec někdy, že tam nebyl? Když se naklonil kupředu a vzal ji za ruku, svezla se mu přikrývka z prsou. Usmál se.

„Vypadáš lépe.“

Juliette si olízla rty. V ústech měla sucho.

„Kde jsem?“

„Na ošetřovně ve třicátém třetím. Zůstaň v klidu. Chceš, abych ti něco obstaral?“

Zavrtěla hlavou. Připadalo jí úžasné moci se pohnout, odpovídat na slova. Pokusila se jeho ruku stisknout.

„Bolí mě celý člověk,“ řekla chabě.

Lukas se zasmál. Vypadal, že se mu ulehčilo, když to slyšel. „To se vsadím.“

Zamrkala a zadívala se na něj. „Ve třicátém třetím je ošetřovna?“

Vážně přikývl. „Promiň, ale je to ta nejlepší v silu. A mohli jsme tě uložit do bezpečí. Ale zapomeň na to. Odpočiň si. Zavolám sestru.“

Vstal. Z klína se mu do křesla svezla tlustá kniha a zabořila se do polštářů a přikrývky.

„Myslíš, že se zvládneš najíst?“

Přikývla a otočila hlavu zpátky ke stropu a jasným světlům. Všechno se jí vracelo, vzpomínky se vynořovaly jako bolestivé mravenčení na kůži.

Celé dny četla složené vzkazy a plakala. Lukas seděl vedle ní a sbíral ty, které spadly na podlahu jako papírové šipky házené z odpočívadel. Znovu a znovu se omlouval, žvanil, jako by všechno způsobil on. Juliette je všechny přečetla několikrát a snažila se udělat si přehled, kdo zahynul a kdo se ještě může podepsat. Nemohla uvěřit té hrozné zprávě o Knoxovi. Některé věci se jí zdály neměnné jako velké schodiště. Plakala pro něho i pro Marcka, zoufale chtěla vidět Shirly, ale řekli jí, že to nejde.

Když světla zhasla, navštěvovali ji duchové. Juliette se probouzela, oči zalepené, polštář mokrý. Lukas jí hladil po čele a říkal jí, že

všechno bude dobré.

Často přicházel Peter. Juliette mu stále znovu děkovala. To všechno Peter, všechno Peter. To on rozhodl. Lukas jí vyprávěl o schodišti, o své cestě za čištěním, jak zaslechli její hlas z Peterovy vysílačky, o tom, co vyplývalo ze skutečnosti, že je ještě naživu.

Peter riskoval a poslouchal. To ho přivedlo k tomu, aby si s Lukasem promluvil. Lukas vyslovil zakázané věci, beztak ho už nic horšího potkat nemohlo, říkal něco, čemu úplně nerozuměla, o virech a nachlazení. Vysílačka chrlila hlášení o lidech z mechanického úseku, kteří se

vzdávali. Bernard je přesto odsoudil k smrti.

A Peter se musel rozhodnout. Je hlavním představitelem zákona, anebo dluží něco těm, kdo ho do funkce dosadili? Dělá to, co je správné, nebo to, co se od něho očekává? Bylo by tak snadné udělat to druhé, jenže Peter Billings byl slušný člověk.

Lukas mu to tehdy na schodišti řekl. Pověděl mu, že je do téhle situace postavil osud, ale že jsou definováni tím, co udělají dál. Tak

se ukáže, kdo jsou.

Prozradil Peterovi, že Bernard zabil člověka. Že má důkaz. Lukas neudělal nic, aby si tohle zasloužil.

Peter připomněl, že všechna ostraha úseku IT je do posledního člověka o sto pater níž. Nahoře zůstala jenom jedna střelná zbraň. Jenom jeden zákon.

Jeho.

OSMDESÁT DVA

O několik týdnů později

Ti tři seděli u konferenčního stolu a Juliette si upravovala obvaz na ruce, aby zakryla vykukující zjizvenou tkáň. Vydali jí volné lacláče, aby jí působily co nejméně bolesti, ale košile ji svědila všude, kde se dotýkala kůže. Seděla v jednom z plyšových křesel, střídavě se odstrkovala a přitahovala špičkami nohou a popojížděla sem a tam, netrpělivá, připravená vypadnout. Ale Lukas a Peter s ní potřebovali něco probrat. Doprovodili ji sem, tak blízko k východu, tak blízko k velkému schodišti, jenom proto, aby se posadili v téhle místnosti. Aby měli soukromí, říkali. Výraz jejich obličejů ji znervózňoval.

Chvíli nikdo nic neříkal. Peter využil jako záminku to, že poslal jednoho technika pro vodu, ale když se karafa ocitla na stole a sklenice

byly plné, nikdo po pití nesáhl. Lukas a Peter si vyměňovali nervózní pohledy. Juliette už nebavilo čekat.

„No tak co je?“ zeptala se. „Mohu jít? Mám pocit, jako byste tohle odkládali už celé dny.“ Podívala se na hodinky. Zavrtěla rukou, aby vyklouzly zpod obvazu na zápěstí a ona zahlédla maličký ciferník. Pohlédla přes stůl na Lukase a musela se zasmát jeho ustaranému výrazu. „Chcete mě tady držet navěky? Už jsem všem v hlubině vzkázala, že je večer navštívím.“

Lukas se obrátil k Peterovi.

„No tak, chlapi. Vysypte to. Co vás trápí? Doktor tvrdí, že cestu dolů jsem schopná zvládnout, a už jsem vám říkala, že se ohlásím u Marshe nebo u Hanka, kdybych měla nějaké problémy. Už takhle přijdu hodně pozdě, když hned nevyrazím.“

„No dobře,“ vzdychl Lukas. Vyznělo to, jako by se vzdal naděje, že s tím začne Peter. „Už je to pár týdnů…“

„A díky vám dvěma mi to připadá jako několik měsíců.“ Otáčela natahovacím kolečkem na straně hodinek. Ten dávný tik se vrátil, jako by ji nikdy neopustil.

„Jde jenom o to…“ Lukas si odkašlal do pěsti, „že jsme ti nemohli dát všechny vzkazy, které ti přišly.“ Svraštil čelo a zatvářil se provinile.

Juliettě se sevřelo srdce. Sklesle se nachýlila dopředu a čekala, až ta rána dopadne. Další jména bude třeba přesunout z jednoho smutného

seznamu do druhého…

Lukas zvedl ruce. „Nic špatného,“ ujišťoval ji rychle, když uviděl na její tváři obavy. „Proboha, promiň, nic takového…“

„Dobré zprávy,“ dodal Peter. „Blahopřání.“

Lukas po něm vrhl pohled, který Juliettě napovídal, že ona bude mít dost možná jiný názor.

„No… jsou to zprávy.“ Podíval se přes stůl na ni. Ruce měl stejně jako ona na stole před sebou, položené na mořeném dřevě. Stačilo je posunout o několik centimetrů, aby se dotkly, aby se jejich prsty propletly. Po týdnech praxe by to bylo tak přirozené. Ale ustaraní přátelé v nemocnici takové věci dělají, ne? Přemýšlela o tom, zatímco Lukas a Peter dál povídali něco o volbách.

„Moment. Cože?“ Zamrkala a vzhlédla od jeho rukou, když k ní prosákly poslední věty.

„Zrovna se to tak sešlo,“ vysvětloval Lukas.

„Všichni mluvili jenom o tobě,“ řekl Peter.

„Ještě jednou od začátku,“ prohlásila. „Co jste to říkali?“

Lukas se zhluboka nadechl. „Bernard kandidoval jako jediný. Když jsme ho poslali ven čistit, volby byly zrušeny. Ale pak se rozšířila zpráva o tvém zázračném návratu a lidé přesto chodili nahoru volit…“

„Spousta lidí,“ dodal Peter.

Lukas přikývl. „Byl to frmol. Víc než polovina sila.“

„Jo, ale… starostka?“ Zasmála se a rozhlédla se po poškrábaném konferenčním stole, jenž byl kromě nedotčených sklenek s vodou prázdný. „Nemáte nějaký papír, který bych mohla podepsat? Nějaký oficiální způsob, jak tenhle nesmysl odmítnout?“

Oba muži se na sebe podívali.

„To je právě ono,“ řekl Peter.

Lukas zavrtěl hlavou. „Říkal jsem ti…“

„Doufali jsme, že to přijmeš.“

„Já? Starostka?“ Juliette založila ruce na prsou a navzdory bolestem se opřela. Zasmála se. „To si musíte dělat legraci. Já přece vůbec

nevím, jak…“

„Nemusíš,“ naklonil se Peter kupředu. „Budeš mít kancelář, budeš si podávat ruce s lidmi, podepisovat papíry, povzbuzovat lidi…“

Lukas mu poklepal na předloktí a zavrtěl hlavou. Juliette ucítila na kůži příval tepla, jenž způsobil, že ji jizvy a rány začaly svědit ještě víc.

„Jde o tohle,“ navázal Lukas, když se Peter zase opřel. „Potřebujeme tě. Ve vedení je mocenské vakuum. Nejdéle ze všech je ve funkci Peter a sama víš, jak je to dlouho.“

Poslouchala.

„Vzpomínáš na naše rozhovory ze všech těch nocí? Vzpomínáš si, jak jsi mi popisovala to druhé silo? Uvědomuješ si, jak blízko jsme se přiblížili k podobnému konci?“

Kousla se do rtu, sáhla po jedné ze sklenek s vodou a dlouze se napila. S pohledem upřeným přes okraj sklenice čekala, jak bude pokračovat.

„Máme šanci, Jules. Udržet tohle místo pohromadě. Znovu je postavit na nohy…“

Odložila skleničku a zvedla ruku, aby ho zarazila.

„Jestli do toho máme jít,“ řekla chladně a přejížděla pohledem z jednoho netrpělivého obličeje na druhý. „Jestli do toho půjdeme, uděláme to po mém.“

Peter se zamračil.

„Už žádné lhaní,“ prohlásila. „Dáme šanci pravdě.“

Lukas se nervózně zasmál. Peter zavrtěl hlavou.

„Ale no tak, vyslechněte mě,“ řekla. „To není šílenost. Není to poprvé, kdy o tom přemýšlím. Kruci, vždyť jsem celé týdny nedělala nic jiného, než si to promýšlela.“

„Říci pravdu?“ zeptal se Peter.

Přikývla. „Já vím, na co vy dva myslíte. Že potřebujeme lži, strach…“

Peter přikývl.

„Ale co bychom mohli vymyslet děsivějšího než to, co tam venku opravdu je?“ Ukázala ke stropu a počkala, až si to přeberou.„Tahle sila byla budována s představou, že v tomhle pojedeme všichni společně. Společně, ale každý na vlastní triko, aniž by jeden o druhém věděl, abychom nenakazili ostatní, kdyby někoho z nás postihla choroba. Ale já nechci hrát za tuhle partu. Nesouhlasím s jejich cíli. Odmítám.“

Lukas naklonil hlavu ke straně.

„Jo, ale…“

„Takže je to my proti nim. A tím nemyslím lidi v silech, kteří den za dnem pracují a nic nevědí, ale ty na vrcholu, kteří všechno ovládají. Silo osmnáct bude jiné. Plné vědění, plné cílevědomosti. Přemýšlejte o tom. Proč lidmi manipulovat? Proč jim místo toho neposkytnout podíl na moci? Dejme jim vědět, proti čemu stojíme. A to ať pohání naši kolektivní vůli.“

Lukas pozvedl obočí. Peter si rukou prohrábl vlasy.

„Měli byste o tom popřemýšlet.“ Odsunula se od stolu. „Nemusíte spěchat. Já půjdu nejdřív navštívit rodinu a přátele. Ale buď to vezmu,

anebo půjdu proti vám. Pravdu budu šířit v každém případě.“

Usmála se na Lukase. Byla to troufalost, ale on bude vědět, že Juliette nežertuje.

Peter vstal a pozvedl ruce. „Můžeme se aspoň dohodnout, že nikdo neuděláme nic ukvapeného, než se zase sejdeme?“

Juliette založila ruce na prsou. Přikývla.

„Dobře,“ řekl Peter, vydechl a spustil ruce.

Obrátila se k Lukasovi. Prohlížel si ji s našpulenými rty a ona poznala, že ví. Tohle mohlo pokračovat jenom jedním způsobem a jeho to k smrti děsilo.

Peter se otočil a otevřel dveře. Ohlédl se po Lukasovi.

„Můžeš nás na vteřinku nechat o samotě?“ zeptal se Lukas, vstal a zamířil ke dveřím.

Peter přikývl. Obrátil se a stiskl Juliettě ruku, zatímco ona mu už snad po milionté děkovala. Upravil si hvězdu, jež mu na prsou visela

nakřivo, a vyšel ze zasedací místnosti.

Lukas tak, aby ho nebylo vidět oknem, přistoupil blíž k Juliettě, vzal ji za ruku a přitáhl ji ke dveřím.

„Děláš si ze mě legraci?“ zeptala se. „Opravdu si myslíš, že bych tu práci jenom tak vzala a…?“

Lukas se opřel dlaní o dveře a zavřel je. Juliette stála zmatená naproti němu a vzápětí ucítila, jak jí jemně, s ohledem na její zranění, ovíjí ruce kolem pasu.

„Mělas pravdu,“zašeptal. Naklonil se blíž a položil jí hlavu na rameno. „Zdržuju tě. Nechci, abys odešla.“

Jeho dech ji hřál na krku. Juliette se uvolnila. Zapomněla, co se chystala říci. Položila mu jednu ruku kolem zad a druhou na zátylek.

„To nic není,“ pronesla s úlevou, že ho slyší konečně to vyslovit, konečně to přiznat. A cítila, jak se chvěje, slyšela jeho třaslavé a trhané výdechy.

„To nic není,“ zašeptala znovu, přitiskla svou tvář k té jeho a snažila se ho utěšit. „Neodcházím přece nadobro…“

Lukas se odtáhl a zadíval se na ni. Viděla, že pátrá v jejím obličeji a oči se mu zalévají slzami. Začal se třást. Cítila to na jeho rukách, na jeho zádech.

A když ji přitáhl k sobě a přitiskl své rty na její, uvědomila si, že k ní od něho nedoléhal ani strach, ani panika. Byla to tréma.

Tiše při polibku předla a opojení z něj bylo lepší než doktorovy léky. Odplavovalo všechnu bolest, kterou jí působily jeho ruce tisknoucí se jí na záda. Ani si nedokázala vzpomenout, kdy naposledy cítila něčí rty na těch svých. Polibek opětovala, ale skončilo to až příliš brzy. Lukas ustoupil, vzal ji za ruce a nervózně se podíval k oknu.

„Já… é…“

„Bylo to hezké,“ ujistila ho a stiskla mu ruce.

„Asi bychom měli…“ Pohodil hlavou ke dveřím.

Juliette se usmála. „Hm, asi ano.“

Doprovodil ji vstupní halou úseku IT na odpočívadlo. Tam čekal technik s její brašnou. Juliette uviděla, že Lukas omotal ramenní popruh hadry, aby ji tolik nedřel do ran.

„Určitě nepotřebuješ doprovod?“

„Budu v pořádku,“ odvětila a odhrnula si vlasy za uši. Nadhodila si brašnu a přitáhla popruh blíž ke krku. „Uvidíme se asi za týden.“

„Můžeš mi zavolat vysílačkou,“ připomněl jí.

Juliette se zasmála. „Já vím.“

Popadla ho za ruku, stiskla mu ji a obrátila se k velkému schodišti. Někdo z procházejícího zástupu ji poznal a zamával na ni. Věděla

určitě, že ho nezná, ale odpověděla kývnutím hlavy. Obracely se k ní i další obličeje a sledovaly ji. Prošla mezi nimi a chopila se té dlouhé zakřivené tyče z ocele, jež se vinula srdcem věcí vezdejších, jež držela ty zprohýbané a ošlapané schody pohromadě, zatímco na nich byl semílán jeden život za druhým. A Juliette zvedla nohu v těžké botě, aby došlápla na první schod své nadcházející až příliš dlouhé cesty…

„Hej!“

To na ni zavolal Lukas. Spěchal k ní přes odpočívadlo, obočí zmateně svraštěné. „Myslel jsem, že jdeš dolů navštívit přátele.“

Juliette se na něj usmála. Kolem prošel nosič naložený břemeny. Juliette pomyslela na to, kolik břemen v poslední době spadlo z ní.

„Nejdřív rodina,“ objasnila Lukasovi. Podívala se tou velkou šachtou uprostřed rušného sila nahoru a zvedla nohu na další schod. „Nejdřív musím navštívit otce.“

EPILOG

„Třicet dva!“

Elise poskakovala nahoru po schodech v hlubině, ve vzduchu kolem ní se srážely kotouče páry a její mladistvě neohrabané nožky v těžkých botách rámusily na mokré oceli.

„Třicet dva schodů, pane Sólo!“

Doskákala na odpočívadlo, zakopla o poslední schod a přistála na všech čtyřech. Chvilku tak zůstala s hlavou skloněnou a pravděpodobně se rozhodovala, jestli se má rozplakat, nebo jestli jí nic není.

Sólo čekal, že se rozbrečí.

Místo toho k němu zvedla hlavu a široký úsměv mu prozradil, že jí nic není. V tom úsměvu byla díra tam, kde vypadl viklavý zub a nový ještě nenarostl.

„Klesá,“ oznámila. Otřela si ruce o nové lacláče a rozběhla se k němu. „Voda klesá!“

Sólo hekl, když mu vrazila do boku a objala ho kolem pasu. Ovinul ruku kolem jejích zad, zatímco ho mačkala.

„Všechno bude skvělé!“

Sólo se jednou rukou držel zábradlí a díval se přes rezavě zbarvenou skvrnu staré krve pod svýma nohama, přes tu vzpomínku do klesajících vod hluboko pod sebou. Sáhl po vysílačce, která mu visela u pasu. Juliette z toho bude mít ohromnou radost.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl malé Elise a vyprostil vysílačku z pouzdra. „Myslím, že všechno bude dobré…“