VĚDMA Z WEIRY

Himeru I.

ALEŠ HRUŠKA

www.rawata.cz

ČÁST PRVNÍ

Posel osudu

Motto:

V tahu ptáků po obloze je něco znepokojivého, jejich pozorovatel nikdy neví, jestli zůstat nebo je raději následovat.

Dhane Ghan, řečený Havran

Danieli,

nevím, jestli tyhle řádky dostaneš někdy do rukou. Starosta pošle s tímhle psaním běžce, snad přejde přes linii vládních vojsk.

Možná jednou položíš otázku, proč jsem byl zde a ne u tebe. Nemohl jsem doma dýchat. Musel jsem pryč od předem nalinkovaného života i od tvé matky, která po mně chtěla víc, než jsem jí mohl dát. O tobě jsem se dozvěděl před dvěma měsíci, v průběhu téhle malé místní války - tak tomu říkají. Jsi můj jediný syn a už to tak zůstane. Kinhe čeká dítě, ale šance na to, že se narodí, je nevelká.

Tvoje matka mi píše, že pro tebe potřebuje peníze. V tomhle dopise posílám vše, co mi zbylo, jsou to skoro tři tisíce dolarů. Nějaké peníze mám ještě na kontě ve Francii, ale k těm se nedostanu.

Chtěl bych ti napsat nebo říct tolik věcí, ale odkládal jsem psaní příliš dlouho. V údolí dole pod námi je slyšet střelba, už jsou blízko. Za chvíli budu muset jít zkontrolovat hlídky a podívat se, jestli se nedá ještě něco udělat.

Očekávám je zítra ráno - vojáky legitimní, což tady znamená profrancouzské vlády. Za tmy se na nás neodváží, nechtějí další ztráty. Já s mladými muži bych jim dokázal utéct, ale máme tu staré a ženy s dětmi, co přežili tenhle pochod. Zbylo nám pět granátů, pár ukořistěných vojenských zbraní a pak už jen co mají místní - staré lovecké pušky a oštěpy. Proti samopalům a kulometům nemáme šanci, ale neprodáme životy lacino. Kinhe si vzala mou pistoli, bude bojovat po mém boku. Musel jsem jí slíbit, že ji zabiju, aby nepadla vojákům do rukou živá. Bude to tak lepší.

Tohle asi nejsou věci, které bych měl psát svému dvouletému synovi, ale i ty budeš jednou mužem a přeji ti, abys nemusel dělat rozhodnutí podobná mým. Jednou, až ti dá matka mé psaní, chci, abys pochopil, proč jsem opustil jednotku a přešel na stranu povstalců. Mí kamarádi z legie si nejspíš myslí, že jsem se zbláznil. Že jsem zblbnul kvůli černý sukni, ale já jen najednou zjistil, že bojuju na špatný straně barikády.

Zabíjel jsem a nejsem na to vůbec pyšný, ale nikdy jsem nezabil ani ženu, ani dítě a není na světě rozkaz, který by mě k tomu donutil. Tohle se vůbec nestalo kvůli Kinhe, věř mi! Zastřelil jsem to hovado Larusse a pak už nebyla cesta zpátky.

Nikdy jsem nebyl příliš zbožný, i když v srdci Boha nosím. Jen nevím, jestli je to ten, co o něm káží v kostele. Je tu s námi padre Frederico, vzal do ruky zbraň, když mu vládní vyvraždili misii. Říká, že Bůh je láska, a přestože není schopen zabránit tomu, co si lidé vzájemně dělají, je tam někde nahoře připraven odpustit a pomoci nám nalézt cestu. Bůh je láska, všichni toužíme po tom, aby nás někdo miloval, a já doufám, že tvoje matka ti dá dost lásky za nás oba.

Moje poslední myšlenka bude patřit tobě a nic bych si nepřál víc než být ti dobrým otcem.

Robert Richter tvůj táta

                                                Kolwezi 1978

1. Stará cesta

Opuštěná silnice s rezivějícím vrakem auta se zdála být jen vzpomínkou na civilizaci, jež ji vytvořila a muž se psem, kteří po ní kráčeli, mohli být těmi posledními, co zbyli. Silnici vysekali do skal ve třicátých letech, když stavěli místní malou přehradu, ale poté co údolí zaplavila voda, pozbyla významu. Blížící se podzim zde rozházel první listí a přidal k hromadám navátým z předchozích let. Tu a tam se nacházely stopy vysoké zvěře, která si zde vyšlapala své chodníčky. Bývalé cvičiště wehrmachtu, později ruské armády, do nejbližší vesnice přes dvacet kilometrů. Nebylo vyloučeno, že se tu může skrývat někdo před zákonem, ale každý zoufalec by si útok, na procházející dvojici, dvakrát rozmyslel.

Daniel Richter ve svých třiceti dvou letech nevypadal jako snadná kořist. Vysoký, pevně stavěný, v zelených maskáčích a kanadách, se v chůzi opíral o dlouhou dubovou hůl a přes váhu batohu na ramenou šel neúnavným vytrvalým krokem. Kolem něj pobíhal statný dobrman, který si se svým pánem, co do tělesné stavby, nijak nezadal.

V téhle části kraje byl Daniel poprvé. Za cíl dnešního pochodu si určil hradní zříceninu, ale mraky, hrozivě se shlukující na obloze, ho přiměly změnit plán.

„To nevypadá dobře, Astore,“ oslovil psa. „Raděj si najdem nějakej bejvák na noc už teď. Že bychom to zkusili tady?“ Před nimi opouštěla silnici stezka mířící dolů k vodní hladině.

Poté co překonali asi dvě stě metrů svahu, narazili na zbytky bývalé kupecké cesty, která mohla nabídnout příhodné místo k táboření. Celá stráň byla porostlá vysokými stříbrnými kmeny buků, z nichž většinu by stěží objali dva muži. Daniel mezi nimi procházel s pocity objevitele, vstupujícího na neznámé území.

Ušel jen pár desítek metrů a zůstal stát před nezvyklým skalním útvarem. Z obnažené stráně vystupovaly dva nepravidelné kamenné pilíře a prostor mezi nimi přehrazovala plotna dvojnásobné výšky člověka. Daniela napadlo, že takhle nějak by mohla vypadat brána trollů ze severských pohádek. Opravdu by byla nutná síla obra, aby pohnula masivní kamennou stěnou. Nedalo mu to, přistoupil k ní a zabušil koncem hole na skálu, jestli nebude znít dutě. Nezněla.

„Blbost,“ ušklíbl se svému nápadu. „Nezůstanem tady?“

Padlé stromy místo ohrazovaly v nepravidelném půlkruhu, jakoby je střežily a mlčenlivé skály vystupující ze svahů nevlídně shlížely na nezvané hosty. Pes se mu přimkl k noze.

„Něco se ti nezdá? Zkusíme to raděj dál.“ Pohladil jej a pokynul mu vpřed. Obešli skalní ostroh, ale za ním zbývalo už jen patnáct metrů cesty končící v rozsáhlém suťovisku.

Z oblohy spadly první těžké kapky a přesvědčily Daniela, že příliš času nemá.

„Tak jsme došli, Astore. Zůstaneme tady. Snad nebude vadit skalním skřítkům, když se ubytujem vedle jejich tunelu.“

Shodil ze zad armádní batoh, z postranní kapsy vytáhl houpací síť a upevnil ji mezi dva stromy. Nad visuté lože napnul lano, přes ně nepromokavou plachtu a a pod ní teď už ve větším klidu, pod střechou, si začal připravovat věci na noc.

„Tvoje večeře,“ nasypal před dobrmana na listí dvě hrsti granulí. Ten jich pár skousnul, aby se neřeklo, ale víc jej zajímalo, co si pro sebe připraví jeho pán. Vytažená půlka bochníku chleba jej nechala chladným, ale lesklá konzerva ho zvedla z místa.

„To není pro tebe. Hleď si svýho žrádla nebo ti ho seberu.“ Daniel mezi dvěma kameny rozdělal malý ohýnek. Zatímco ohříval konzervu s vepřovým masem, dobrman ji hypnotizoval očima a žádostivě slintal

„Že se nestydíš, žebráku. Tady máš. Ale naposled!“ podělil se s ním o obsah konzervy i krajíc chleba. Dobrman rychle zhltal maso, chleba už s menším nadšením, a když zjistil, že jeho pohled nad, kterým by se kámen ustrnul, už víc nepůsobí, pustil se s nechutí do granulí.

V průběhu společné večeře déšť ustal. Daniel to uvítal, představa koupele, byť nebylo dvakrát teplo, byla lákavá.

Co se oděvu a vybavení týkalo, jako řada trampů z české kotliny si oblíbil různé součásti vojenské výstroje, kde rozhodujícím kritériem byla účelnost. Na osamělých cestách ho provázela jídelní miska wehrmachtu, batoh US Army, maskáče české armády a oboustranně broušená dýka britských commandos - jedna z mála památek na otce.

Vodní hladina se vlnila sto metrů pod jeho tábořištěm. Rozhlédl se pátravě po okolí. Žádná nevítaná návštěva, jak se zdálo, nehrozila a tak si jen ponechal opasek, na kterém měl, kromě dýky a čutory, peněženku s doklady.

Vrátil se ke „Skalní bráně“, nejsnadnější cesta dolů byla právě u ní. Odpočinutému a nasycenému, už mu to místo nepřišlo tak pochmurné. Obloha se téměř vyčistila, a když se dostal na břeh, bylo ještě celkem jasno. Poskládal si věci na kámen a nahý vklouzl do vln. Voda byla tak studená, až pálila. Pes zůstal hned u kraje, plavání nepatřilo k jeho zálibám.

Ve studené vodě vydržel jen pár minut. Vrátil se na břeh, osušil se do šátku a oblékl. Do šera, které se začalo zabydlovat pod korunami stromů, se mu nechtělo. Usedl mezi dva keře a sledoval klidnou hladinu čeřenou večerním vánkem. Svahy strží kolem se rozsvěcovaly listy s barvami podzimu. Dobrman zalehl a opřel se o něj bokem. Sdíleli tuhle chvíli jako dar za den strávený na pochodu.

„Kchááá! Kcháá!“ máchání desítek křídel přerušilo večerní ticho. Přilétala hejna divokých kachen. Daniel se nepohnul a nedovolil to ani psovi. Prostor nad nimi se naplnil stovkami ptáků, kteří za neustálého kejhání a štěbetání usedali na hladinu, aby si odpočinuli na své cestě do teplejších krajů.

Snad hodinu vydržel Daniel okouzleně sledovat tuhle scenérii, než ho ubývající světlo zahnalo od vody. Pod stromy už byla tma a cesta do kopce nebyla snadná, přesto se vydrápal ke svému bivaku. Nepromokavou plachtu odsunul stranou, aby viděl na hvězdy, které se jedna po druhé rozsvěcovaly na noční obloze. S úlevou spočinul v síti a nechal se ji mírně pohupovat. Astor se, párkrát zatočil v listí, pod ním, než si našel nejvhodnější polohu a ztichnul. Už jen sem tam se ozývaly zvuky večerního lesa a zdola kejhání kachen.

2. Léčka

Danielovi se před očima zjevila podoba zvláštního květu. Svým tvarem připomínal lilii, ale vyrůstal na stromové větvičce. Květ se před jeho očima rozvíjel a středová část původně bílá temněla v rudou. Znal jméno toho květu, a zatím co se jej pokoušel vyslovit, v pozadí za ním se začala zjevovat dívčí tvář se zelenýma očima. Cosi mu říkala.

„Vrrrr,“ temné vrčení psa se mu vloudilo do snu. Rukou podvědomě zašátral po dýce. Měsíc v úplňku stříbřil les svým svitem a nad sebou, proti noční obloze, rozeznal obrys dvou napůl rozepjatých křídel.

„Krrrááá! Krrááá!“ zaznělo, jen pár centimetrů od jeho tváře.

„Táhni, potvoro!“ ohnal se po rušiteli spánku, ale nelibozvučné, překvapivě silné krákání se přesunulo jen o kousek dál. Sáhl po baterce a kuželem světla ozářil vrchol ostrohu, na kterém se usadil nezvaný host. Na kameni, temnější než okolní stíny, přešlapoval obrovský havran. Jeho oči ve světle baterky zeleně světélkovaly a hrozivý zoban budil respekt.

„Ty seš pořádná mrcha!“ řekl Daniel polohlasem. „Drž se od nás dál.“ Pro jistotu natáhl ruku po holi opřené na dosah.

Havran - nebo co to k čertu bylo - jej však nemínil nechat na pokoji. Sklouzl z balvanu a podoben malé stíhačce se na něj rozletěl. Daniel ještě pořád napůl ve spacím pytli po něm máchl holí, ale té se opeřenec obratně vyhnul a uštědřil mu citelný úder křídlem do tváře.

„Krrráá! Krrááá!“ Pták opsal smyčku kolem jejich stanoviště, opět se usadil na stejném místě a jasně dával najevo, že se jen tak odehnat nedá.

„Kruci, Astore, vem si tu přerostlou vránu!“

Pes se zaštěkáním vyrazila a pokusil se vyskočit k opeřenci.

Havran na něj pařátem shodil úlomek kamene a jeho. „Krrááá! Krrrááá!“ získalo posměšné zabarvení.

To přivedlo dobrmana k zuřivosti. Začal skákat do výšky a s každým následujícím skokem se dostával blíž, k černému provokatérovi nepřestávajícímu krákat, co mu zobák stačil.

„Laryšovy psy na vás! Vzbudíte celej les.“ Daniel ztratil trpělivost, vymotal se ze spacího pytle a vklouzl do bot.

Pták nečekal, zamával křídly a nízkým letem zmizel i se psem za skálou.

„Astore, ke mně! Astore!“ tak rychle, jak mu to nezavázané „kanady“ umožňovaly, Daniel s klením oběhl ostroh. „Asto…“ hlas mu selhal. Mezi kamennými pilíři, zel otvor vedoucí do nitra kopce! Psův štěkot se tlumeně ozýval právě odtud, už ze značné vzdálenosti.

„Aáástóóréé!“ zkusil to ještě, ale temnota pohltila jeho volání, bez jakékoli odezvy. Plotna mezi pilíři, která ho upoutala po příchodu do těchto míst, se posunula se na tolik, že se dalo dovnitř protáhnout. Zevnitř dýchala vlhkost. To vypadá to na ústí nějaké štoly, ale proč tak zamaskovaný? Že by něco z války? Světelný kužel baterky mizel v temnotě chodby, aniž dosvítil na její konec a pes se neobjevoval.

Uběhlo čtvrt hodiny. Volání už vzdal. Černý otvor zíral jako mlčenlivá výzva. Pustit se do podzemí teď v noci a sám bylo to poslední, co by chtěl. Jestli tu Němci něco schovali. Můžou tam být miny a kdoví jaké další svinstvo? Napadlo ho hned několik možností, co by mohlo psa ve starém důlním díle potkat, i pokud pominul pasti nastražené člověkem.

Pokud pes potřeboval pomoc, už nemělo cenu čekat. Astor byl po léta jediným živým tvorem, na kterém mu doopravdy záleželo.

„Čert tě vem, Astore! Proč jsi tam sakra musel lízt?“

Rychle se vrátil ke svému bivaku, odvázal lano, nacpal je do batohu, kolem pasu připnul opasek s výbavou. Na okraji vstupu ještě zaváhal. Neměl bych to nějak zajistit? Nahoře a dole byly drážky, po kterých se plotna posunula. Pokusil se do kamenného bloku zatlačit, aby vstup zvětšil, ale ani se nehnul.

Neměl čas řešit tuhle záhadu. Protáhl se otvorem. Před ním byla poměrně prostorná chodba bez výztuže. Baterka dosvítila jen pár desítek metrů dopředu. Slyšel kapání vody. Zaťukal holí na strop nad sebou. Vypadá celkem pevně. Snad ještě chvíli vydrží? Podzemí se nebál, strávil v něm téměř půl života. Větší starost mu dělaly případné nástrahy. O nášlapných minách a podobných legráckách věděl něco z vojny, ale jak to dělal wehrmacht, je neučili.

S nepříliš dobrým pocitem se vydal do nitra skály. Šel stále dál a koncem hole ohledával místa, která se mu nezdála bezpečná. Urazil víc než kilometr. Chodba se několikrát větvila, vypadalo to, že v nitru kopce se skrývá hotový podzemní labyrint. Uvažoval o tom značit si cestu, ale o to se postaral už někdo před ním.

„Super! Ještě, že to tu maj tak přehledně značený.“ Ironicky ocenil, když narazil už na třetí, do skály vytesaný symbol, připomínající čínský znak.

Zvažoval riziko kapsy s důlním plynem, ale cítil, že jde stále proti slabému proudění vzduchu. Na dně chodby bylo jemné bahýnko, ve kterém spolehlivě rozeznával stopy Astorových tlap, ale nejen je. Tu a tam nacházel už téměř setřelé lidské šlápoty, oblý tvar podkov, a další otisky, u kterých si nebyl jist ani živočišným druhem jejich původců.

„Tak kde seš, ty mizernej čokle? Astoréé!“ Zkusil zase zavolat. „Až tě najdu, tak tě přetrhnu jak hada.“

Znamením na stěnách přestal věnovat pozornost. Soudil, že už má za sebou další kilometr. Chodby vypadaly pevně a stabilně, jen tu a tam se povaloval balvan odloupnutý se stropu. Ve tmě před sebou spatřil rudé světlo. Vypnul baterku, aby lépe viděl. Kouř necítil, spíš vůni, která mu připomněla skleník.

Podzemím zaznělo vzdálené zadunění ze směru, odkud přišel. Proudění vzduchu se zastavilo. Zrychlil. Hlavně odsud vypadnout!

„Krrrrzzz!“ dolehl k němu skřípavý zvuk. Rudý kruh před ním začínal měnit tvar. Zmenšoval se!

„Doprčic. Zavíraj krám!“ Odhodil batoh a vyrazil. Přišel o baterku, natloukl si koleno, ale dorazil včas, aby se zbývající mezerou ještě dokázal protáhnout.

„Dhúúm!“ Kamenný blok za ním zapadl.

„To bylo o chlup!“ lapal po dechu se srdcem v hrdle.

Pocit úlevy rychle pominul. První na něj zaútočily neznámé vůně, mezi kterými rozeznával tlející listí a těžkou vůni neznámých květů, které cítil už v podzemí. Za sebou měl kamenný portál - součást ruiny skalního chrámu utopeného v moři bujné vegetace.

Na kůži mu vyrazil pot a nebylo to jen z přestálého běhu o život, bylo zde výrazně tepleji. Patnáct kroků předníma trčelo vzhůru torzo nohou z bílého kamene a kolem se povalovaly části obrovské kamenné sochy částečně již pohlcené spletí lián. Ta socha by ho jindy zaujala, ale teď po ní sklouzl pohledem se smysly zahlcenými stovkami cizích vjemů.

Se zatajeným dechem se rozhlížel. Stromy, nepodobné těm co znal, stály na spletích kořenů, jako by je ruka obra povytáhla z hlíny a obnažila kořenový systém urputně se držící podloží. Převažovali velikáni, s kůrou podobnou platanům, posetí velkými bílými květy, vypínající se vzhůru k rudému objektu dominujícímu noční obloze.

Nebeské těleso, o trojnásobné velikosti pozemského měsíce, připomínalo kus žhavé strusky vyvržený z tavicí pece obrů mezi hvězdy. Jeho svit dával všemu kolem nepravděpodobné barvy rudého spektra. Ucítil vlhký dotek psího čenichu na ruce. Astor! Pes se tiskl k jeho noze. Celý zježený vzrušeně nasával cizí pachy.

„Dobrý tuláku, už jsme spolu,“ tišil ho, ale sám potřeboval ujištění, že se nezbláznil. Aniž spustil pohled z okolí, ohmatával kámen za svými zády a zkoušel s ní pohnout. Skála pod rukama chladila, ale nic nenaznačovalo způsob, jak vchod znovu otevřít.

„Možná je to jen sen. Určitě jen blbej sen.“

Zprava, zpoza trosek sochy, zazněl bolestný výkřik.

„Darthu sorrime arthach sorreh, Ghani!…“ dolehl k nim mužský hlas s hlubokými hrdelními tóny. Astor zavrčel.

Daniel chytil psa za obojek a pevněji sevřel hůl.

„Vypadá to, že tu nejsme sami.“

„Krááá!“ skřek ho upozornil na havrana. Na jednom z úlomků sochy neklidně přešlapoval původce jejich problémů a zíral do míst, odkud zněly hlasy.

„Jdeme,“ šeptl Daniel, se psem u nohy opustil portál a zamířil k havranovi, zjistit co sleduje. Pták si jich nevšímal, ani když se přikrčili za kamenným artefaktem na dosah od něj.

Dvacet metrů pod nimi se lesem nebo spíš, podle bohatosti vegetace, džunglí, vinula dlážděná cesta a na ní byli lidé. Sedm ozbrojenců s napjatými luky, obkličovalo početně menší skupinku. Vysokého muže s šedivými vlasy a vousy v kimonu, v doprovodu tři společníků v černých pláštích s kápěmi. Čtveřice stála zády k sobě v obranném postavení. V rukou drželi meče podobné japonským katanám. U cesty ležela již tři nehybná těla, ze kterých trčely šípy jako špendlíky z panenek voodoo.

Trupy útočníků chránily od hrdla k pasu kožené kyrysy s našitými plátky kovu, hlavy oblé přilby s širokými límci. Vyzbrojeni byli krátkými mongolskými luky, které už svou účinnost stačily prokázat. Jejich kruh se nehýbal, evidentně neměli chuť dostat se do blízkosti mečů obránců, ale ti ani tak neměli šanci.

Stranou, blíž k Danielovu úkrytu, stál vysoký robustní muž, s přilbou zdobenou lyrovitě prohnutými rohy. Vedle něj ležela pohozená kuše a v pravé ruce držel sekyru se dvěma ostřími na dlouhém okovaném toporu. Jeho zbroj vypadala zdobnější a pečlivěji zpracovaná. Pevný kyrys chránící trup byl prodloužen kovovými plátky kryjícími ramena a stehna. Pod kyrysem měl muž kroužkovou košili a na holeních kovové chrániče. Nepochybně se jednalo o velitele.

„Othara xara muter!“ pronesl a obřadným pohybem si sňal přilbu. Daniel poznal hrdelní hlas, co slyšel před chvílí. Válečník měl výraznou tvář s asijskými rysy, hustý černý knír s konci protaženými pod bradu, úplně vyholenou hlavu a nadvakrát proříznuté ušní boltce.

Příkladu velitele následovali i lučištníci. Jeden po druhém snímali přilby, aniž uvolnili ostražité postoje. Kromě jediného i oni měli vyholené hlavy a rysy Mongolů.

Nyní, jak se zdálo, byla řada na obklíčených. Dva útlejší společníci muže v kimonu s pohrdlivými gesty nechali sklouznout své pláště do listí.

Štíhlá těla v kroužkových košilích končících pod úrovní boků nepatřila mužům. V bojovém střehu zde stály dvě mladé ženy jemně modelovaných tváří s vysedlými lícními kostmi a zešikmenýma očima. Rovné černé vlasy měly na temenech sepnuté kovovými kroužky. Pasy jim obepínaly široké opasky s řemením přes záda.

Už jen poslední člen čtveřice skrýval tvář pod kápí a teprve na netrpělivý pokyn šedovlasého muže ji spustil z hlavy.

Byla to dívka, ale jiná než její společnice. Vyšší než ony, světlou pleť a pravidelné rysy tváře doplňovala hříva rozpuštěných vlasů shodná svou barvou se září nebeského tělesa nad jejich hlavami. Kruh útočníků strnul, luky s připravenými šípy poklesly. I Danielovi se při ohledu na ni na okamžik zastavilo srdce. To byla ona! Ta co viděl ve snu!

„Darathu aghre!“ křikl hněvivě muž se válečnou sekyrou a hroty šípů byly znovu namířeny na čtveřici.

Tenhle sen, pokud jím byl, se Danielovi ani trochu nezamlouval. Postavy dole pod ním výzbrojí i zjevem působily, jako kdyby vystoupily z nějakého čínského nebo japonského historického filmu. Tohle by se Lan líbilo, napadlo jej, ale hned myšlenku odehnal. No já sem v každým případě nezapadám, pohlédl na hůl, která byla kromě dýky na opasku, jeho jedinou zbraní. V batohu, který odhodil v podzemí, měl mačetu, ale pochyboval, že by mu k něčemu byla.

Muž se sekyrou ukázal na bližší černovlásku a šípy proťaly vzduch. Dva z nich neprošly přes kroužkovou košili, ale jeden našel stehno pod lemem a další zasáhl odkryté hrdlo.

Dívka klesla na kolena. Upustila meč a snažila se zbavit šípu nad límcem drátěné košile. Mezi prsty jí pulzovala krev. Z úst jí vycházelo chrčení podobné pískotu zabíjeného králíka. Konečně se ztišila, když krev zaplavila hlasivky, ale trhavé pohyby těla neustávaly, jen se zpomalovaly. Vlasy se jí rozprostřely kolem tváře po zakrváceném listí a opeřené konce šípů trčely nahoru k rudě zbarvené obloze. Závan větru donesl k Danielovi povědomý pach. Tohle je krev! Opravdová krev!

Lukostřelci zatím se strojovou pravidelností sáhli za záda do toulců a jediným plynulým pohybem znovu natáhli luky. Velitel ukázal na rudovlásku a hroty šípů se otočily jejím směrem.

Dívka sklonila meč v gestu odevzdání a tiše začala zpívat: „Ashartéé marhů tharime. Sardaíí marhů tharime. Temurléé orthé …“ Zbraně v rukou lučištníků podruhé poklesly, ale jen na okamžik.

Daniel měl pocit, jako by mu ledové prsty stiskly srdce. Znovu k němu zavanul pach krve od umírající černovlásky. Vzpomněl si na temnou uličku, chladnoucí tělo Lan na klíně a krev na rukou, která byla tenkrát cítit úplně stejně.

„Nedovolím vám ji zabít!“ vystoupil ze svého úkrytu. „Tentokrát ne.“

„Otrheru dhani robe!“ štěkl drsný hlas muže se sekyrou.

„Krrráá!“ zaznělo Danielovi nad hlavou a on se vzteklým zařváním vyrazil. Vyburcován adrenalinem nashromážděným v krvi překonal vzdálenost dělící jej od velitele útočníků několika skoky. Havran byl o zlomek sekundy rychlejší.

Válečník nalétávajícímu ptákovi uhnul, ale už nestačil zareagovat na Daniela. Prasknutí lebky se slilo s dopadem těžké dubové hole v jediný krutý zvuk. Horní část mužova temene se promáčkla do úrovně nosu a tvář zalila krví. Prýštila mu z nosu, uší a dokonce i z očí. Sekyra mu vyklouzla z rukou a on s táhlým chroptěním padl tváří do listí. Daniel strnul, vztek byl pryč a on zděšeně zíral na ležící tělo.

Překvapení lučištníci otočili své zbraně jeho směrem, jeden stačil vyslat šíp, který mu proletěl mezi paží a tělem, ale současně trojice zbylých obránců přešla do útoku. Nejbližší lučištníci klesli s hrdly probodnutými vrženými dýkami a pak došlo na meče.

„Kharzůůů!“ - s tváří zkřivenou zuřivostí na Daniela útočil jeden z ozbrojenců. První seky meče dokázal holí zachytit, ale jeho protivník byl příliš rychlý a zkušený. Muž naznačil úder shora a ve chvíli, kdy chtěl Daniel jeho výpad vykrýt, čepel meče proklouzla jako blesk pod holí a vnikla mu do těla kousek pod klíční kostí, většinou své délky.

„Araghe zirgůů tekhar!“ zasyčel vítězný protivník a tlakem na ostří meče nutil Daniela pokleknout a upustit hůl. „Orothe ruganu!“ pronesl příkaz nebo kletbu, ale ve stejné chvíli se na něj zaútočil pes.

Astor se zakousl muži do stehna nechráněného zbrojí a zuřivě s ním cloumal. Meč měl ozbrojenec blokován v Danielově hrudníku, takže mohl psa bít jen pěstí volné ruky, ale to dobrman ignoroval.

Daniel cítil, jak se muž snaží vytáhnout čepel a zvětšuje ránu. Podvědomě zachytil zápěstí ozbrojené ruky a sáhl po dýce na opasku.

„Chcípni, hajzle!“ Máchl rukou a v posledním vzepětí sil vrazil soupeři štíhlé ostří do slabin, škvírou v koženém kyrysu. Dýka zajela do těla téměř bez odporu, muž se zapotácel, ale současně Danielovi došly síly. Klesl na znak, hrot meče trčící mu ze zad se zabořil do hlíny a on zůstal ležet na starém listí přišpendlený, jako podivný brouk. Přes závoj mlhy, která mu zakalila zrak, viděl, jak Astor strhl muže na zem a trhá mu hrdlo. Před očima se mu zatmívalo.

„Zkurvenej sen. Zkurvenej sen…“ šeptal. Ještě zaregistroval blížící se rudovlásku. Šla k němu se zakrváceným mečem. Poslední, čeho si všiml, bylo stylizované tetování v podobě květu na jejím čele. Květu, který viděl před svým probuzením na druhé straně podzemního labyrintu. Květu, který ve stovkách variací viděl otevírat své kalichy k rudému tělesu na obloze na stromech kolem.

3. Sdílení

Dharma Hidashi-dha seděl na piedestalu sestávajícím ze dvou masivních čtvercových stupňů z rudohnědého dřeva, ozdobených znaky květů ksertu ze stříbra. Dřevo bylo ohlazené tím, jak na něm spočívaly a dotýkaly se jej generace urozených jeho rodu. Vládce provincie dával energickým hlasem rozkazy vojenským velitelům. Měl vztek, ale jen zarputilý pohled v modrých očích prozrazoval jeho náladu.

Zákeřný přepad se udál, pouhých šest etují od pevnosti. Nebýt nečekané pomoci, byli by už on i dcera po smrti. Nepochyboval, že neznámý je Příchozím. Poté co odeslal Ghiru pro pomoc, měl dost času si ho prohlédnout. Pominul-li podivný zelený oděv, bezpochyby byl lidskou bytostí, s rysy blízkými Zavrženým. Neměl žádné kastovní znamení, ale voják to docela určitě nebyl a xara už vůbec ne. Bylo jasné, že mu chybí výcvik.

Ještě nejsem tak starý! Hidashi s uspokojením pohlédl na svůj meč, kterým dva z těch chlapů dostal. Jen jedinému z útočníků se podařilo uprchnout, ale ostatní zaplatili za neúspěšný přepad životem.

Zvíře Příchozího se zdálo být vzdáleně příbuzné stepním woorlům. Přes malý vzrůst, byly jeho zuby v boji s Kharzany cennou pomocí. Po boji nechtělo nikomu dovolit, aby se přiblížili k tělu jejich nenadálého zachránce. Naštěstí se tvor nakonec podřídil Leea-mi. Uklidnila ho a odvedla stranou, aby dharma mohl cizinci ovázat ránu. Půjdu se podívat, zda je ještě na živu.

Vyšel z Malého sálu, kde dělal většinu svých vladařských rozhodnutí a přijímal návštěvy. Jako dva stíny se k němu připojili Hira-ka a Tonawa-ka. Vnímal jejich bolest i hořké prázdno po dvou jejich bratrech. Jako by s nimi zemřela i část jeho samého, ale na truchlení nebyl čas. Ještě ne! Bude nutno pro ně i pro padlé Strážkyně vystrojit obřad a postarat se o jejich rodiny.

Znovu se v myšlenkách vrátil k pasti u Sardova chrámu a zatímco procházel kamennými chodbami pevnosti, snažil se ji bez emocí analyzovat. Plán nepřítele byl téměř dokonalý. Ráno předchozího dne přišel posel, údajně od Starce z hory, že s ním chce v polovině noci hovořit a předat mu důležité sdělení. Náladový Stařec přijímal jen malé družiny a nesnášel ozbrojence, takže bylo téměř jisté, že dharma a jeho dcera nebudou mít početný ani příliš ozbrojený doprovod. K provedení útoku tak blízko jeho sídla, na místě, kterému se všichni vyhýbali, bylo potřeba nemálo odvahy, ale tou byl hatamoto Uhura-ghu pověstný. Když si sňal přilbu, myslel si Hidashi, že již pohlíží do tváře své smrti. Pro Kherim-dhaa bude těžká ztráta, že přišel o nejobávanějšího ze svých velitelů.

Sardova brána! Jeho předci rozbili sochu Rudého boha, která ji střežila i přilehlý chrám, ale svou práci nedokončili. Měli to místo zasypat a každou zmínku o chrámu nechat vymazat! Prokleté dědictví Krvavé znovu ožívalo v jeho dceři! Už před tím nemohl zavírat oči. Otevření Brány, pokud to vejde ve známost, nijak rodu Ghana neprospěje.

Dharma zaváhal na okraji dřevěného mostu spojujícího Hlavní a Štíhlou věž v jejich nejvyšších patrech. Pokud mohl, vyhýbal se tomu na něj vstoupit, šedesátisáhová hloubka pod ním ho odrazovala. Už jako dítě nesnášel výšky a zůstalo mu to i v pozdním věku. Rawat už vystoupila natolik vysoko, aby svými zlatými paprsky utlumila rudou záři Sardu, visícího výhružně na protilehlé straně oblohy. Bylo větrno, tak jako vždy ve dnech Zjevení, a dřevěná konstrukce mostu sténala pod nápory větru.

Hidashi si oddechl, když překonal hlubinu a mohl se ukrýt v závětří ochozu Štíhlé věže.

„Kdo si žádá o vstup?“ zastoupily jim cestu Strážkyně jeho dcery.

Hidashi vycítil, jak se muži za jeho zády naježili. Uklidnil je pohybem ruky. Pokládal za správné, že Strážkyně postupují podle protokolu i v jeho případě.

„Dharma přichází navštívit dhami a jejího hosta.“ pronesl formálně. Byť byl pánem nade vším ve Weiře i na Khaicuru, Strážkyně sloužily pouze jeho dceři, a pokud by se pokusil vstoupit na Štíhlou věž proti její vůli, položily by životy, aby mu v tom zabránily.

„Jste očekáván ve Svatyni předků,“ uvolnila mu s úklonou cestu starší Meru-ki, poté co přijala prostřednictvím „přenosu“ svolení své paní.

„Pozvání platí pouze pro vás, dharu,“ nedovolila Strážcům, aby jej následovali. Cítil, jak v jeho mužích narůstá hněv. Obvykle kontrolovaná řevnivost, mohla snadno přejít v ozbrojenou srážku, zvlášť teď, když byly obě strany vyvedeny z rovnováhy smrtí svých blízkých.

„Počkejte tady,“ nařídil a vyčkal, až muži poklekli do sedu na patách.

Napjaté postoje Strážkyň se uvolnily.

Podrážděn tímto intermezzem vstoupil na terasu věže. Bez obvyklého doprovodu si připadal nesvůj.

Svatyně předků byla přeměněna na ošetřovnu. Na podlaze ležel do pasu obnažený cizinec, pokožka se mu leskla potem. Pokrývka pod jeho zády byla nasáklá krví. Vedle něj klečely z jedné strany Leea-mi a z druhé stará Kchu-ti. Léčitelce se podařilo zastavit krvácení, ale o mnoho víc, jak se zdálo, toho nedokázala. Hidashi zkušeným pohledem ocenil mužovo urostlé svalnaté tělo. Vypadá dost silně na to, aby přežil.

Schopnosti staré Kchu-ti byly vyhlášené, dokázala vyhojit téměř každou ránu, pokud nebyly vážně porušeny důležité vnitřní orgány, ale zraněný ji musel přijmout, aby mu pomohla vyburcovat obranný systém těla. Napadlo jej, že mysl Příchozího může být natolik odlišná, že jí to nedovolí. Dcera mu to potvrdila.

„Otče, nechce se Kchu-ti otevřít! Nechápe, co se s ním děje! V očích jí stály slzy. Jak je to dlouho co jsem ji viděl plakat?

„Rozhodla jsem se ho „Sdílet, otče,“ přerušila jeho úvahy. „Jen tak jej dokážeme zachránit.“

Na okamžik na ni zůstal na dceru zírat, než našel slova: „Zešílela jsi?! Nic o něm nevíš! Můžeš přijít o rozum!“

„Viděla jsem ho ve svých snech. Věděla jsem, že má přijít! V mých snech nesl znak ksertu,“ namítla Leea-mi.

„Nesmysl! Já…“ dharma se zarazil. Uvědomil si, že nejsou sami. „Odejdi, Kchu-ti, a počkej za venku. Zavolám tě.“ Počkal, až za léčitelkou zapadly dveře.

„Uvědomila sis, že zřejmě není z našeho světa?“

„Kdo by to měl vědět líp.“

„Znáš císařský edikt, který nám nařizuje zabít cokoli a ...“

„… kohokoliv kdo projde Branou,“ dokončila za něj. „No a co, odkdy Ghaniové poslouchají Sungy na slovo? Jsou tu i jiné zákony. Nasadil svůj život pro nás. Jako xara musím dostát Závazku.“

„Nejsi jen xara. Jsi poslední našeho rodu. Nemáš právo riskovat svůj život. Přísahala jsi Weiře.“

„Můj život patří jenom mě a nyní možná jemu,“ položila ruku na čelo neklidně dýchajícímu cizinci. „Kdyby nás nezachránil, nebyla bych tu já ani ty. To dobře víš!“ Upřeně zírala otci do tváře svýma smaragdově zelenýma očima.

„Sardu to chtěl,“ zavrčel a uhnul pohledem. „Můj meč je jeho mečem, ale tohle je něco jiného. Sdíleny byly vždy jen děti, nikdy dospělí. I tak to tři ženy z našeho rodu stálo život.“

„Znám kroniky. Byly slabé. Já ne,“ pronesla pevně. „Udělám to sama, pokud mi nepomůžeš! Při památce mojí matky!“

„Jsi stejně šílená jako ona,“ rezignoval. „Jestli přežije. Jestli přežijete oba,“ opravil se. „Nikdo se nesmí dozvědět, že je Příchozí. Jak vysvětlíš, odkud se objevil?“

„Tenhle most přejdeme, až k němu dorazíme,“ ocitovala mu jeho oblíbené přísloví.

Přešla ke stěně za posvátným stromem, stiskla jeden z kamenů v úrovni pasu. S tichým cvaknutím se před ní otevřela skrytá dvířka. Sáhla do otvoru, vyňala svitek a lahvičku z modrého skla se zabroušenou zátkou. Lahvičku podala otci.

Při pohledu na monogram na uzávěru dharmovi vyschlo v hrdle. „Myslel jsem, že všechny její věci byly zničeny.“

„Všechny ne,“ odpověděla měkce. „Dej, prosím pět kapek do každé misky s olejem. Já se připravím. Kdybych…,“ zaváhala, „kdybych potom toho nebyla schopná, dej věci zpět. Dvířka stačí zaklapnout. Neotevře je nikdo, kdo není naší krve.“ Se svitkem v ruce usedla na paty vedle Daniela a rozvinula mu jej na hrudi.

Dharma s výrazem nesouhlasu, odměřil pět kapek do první ze sedmi misek s vonným olejem rozmístěných na větvích Posvátného stromu. Olej se sám vznítil, začal vydávat těžký aromatický zápach. Jeho vůně v něm vyvolávala vzpomínky, které mu nepatřily. Vzpomínky na obřad, kterého se osobně nikdy nezúčastnil. Jak daleko se moje dcera vydala po zapovězených cestách? Kam až ji dovedla Paměť krve?

Leea-mi stočila svitek a svému otci pokynula, aby usedl proti ní tak, že cizinec ležel mezi nimi. Se zavřenýma očima začala zvolna pravidelně dýchat, aby se soustředila. Po chvilce se v jejích dlaních, spojených do tvaru misky, objevily první záblesky, které postupně jasněly, až vytvořily kouli modrého pulzujícího světla. Na čele jí vyrazily krůpěje potu a ruce se jí začaly třást, jako by držela něco nesmírně těžkého. Hidashi jí podepřel dlaně svými. I on intuitivně věděl, jak si má počínat.

„Opravdu to chceš udělat?“ pokusil se ještě naposled zviklat její rozhodnutí.

„Ano, otče.“

„Je to chyba, ale pomůžu ti. Jen kvůli tobě!“ Pomalu, přesunul jejich spojené dlaně nad cizincovu hruď. Modrá koule teď svítila natolik intenzivně, že prozařovala mužovo tělo, odhalovala kosti a vnitřní orgány. Ruce dharmy a jeho dcery vypadaly průsvitné jako ze skla.

Z modré koule přeskakovaly světelné pulsy k tváři cizince a Leea-mině i jeho. Modrá záře začala pulzovat a rotovat mezi nimi Masité výplně tváří zůstaly jen jako průzračný opar na skeletech kostí a lebky zíraly jedna na druhou. Bylo to děsivé. Hidashi-dhaovi letěl před očima kaleidoskop výjevů z života Příchozího, jeho vlastního i dceřina a těch co byli před nimi. Po chvíli jej pronikavá bolest v hlavě donutila přerušit spojení, už nemohl pokračovat. Vstal na nejistých nohou, přešel za dceru a vložil jí ruce na ramena, aby podpořil její životní sílu.

„Nepřestávej dýchat, prosím. Dýchej!“ slyšela z dálky Lea-mi otcův hlas. Vysílením se celá třásla, připadalo jí, že vzduch má hustotu vody. Šla ve vzpomínkách dál a dál dále než se dostala při jakékoliv meditaci. Vydržela do chvíle, kdy barevné výjevy vystřídal temný černý záblesk, ve kterém se ztratila.

Dveře svatyně se rozletěly a dovnitř vtrhly Strážkyně. Dhami ležela zhroucená na podlaze a potácející se Hidashi k tomu neměl daleko.

„Vemte ji na lože a zůstaňte u ní po zbytek noci. Zavolejte Kchu - ti,“ nařídil ztěžka. Sotva se vzdálily, skryl do tajné schránky svitek s lahvičkou a uzavřel ji.

„Dělej, co umíš,“ řekl léčitelce. „Pokud neuspěješ, nebude ti to vyčítáno. Ale jakákoliv zmínka o něm,“ kývl hlavou k cizinci na podlaze, „mimo tyto zdi, bude stát hrdlo tebe i tvou rodinu.“

„Jistě dharu, znám své povinnosti,“ uklonila se léčitelka.

Hidashi-dha důstojně opustil místnost, ale za dveřmi se vyčerpaně opřel o stěnu. Pozvedl tvář k Rudému bohu na obloze. „Ať se naplní tvá vůle, Sardu. Ty jsi jej přivedl.“

4. Dívka a havran

Havran přelétal nad divokým údolím řeky Ogawy. Před soumrakem ještě kontroloval teritorium. Nezdálo se, že by mu sem vlétl nějaký vetřelec, který by nechtěl respektovat jeho autoritu. Tady na Vysočině a v nižších polohách řeky, byli samotářští příslušníci jeho druhu nespornými pány nebe.

Na malé pasece poblíž brodu našel jaguára trhajícího uloveného vodního buvola. Opatrně se k němu snesl s úmyslem ukrást mu pár chutných soust, ale kočkovitá šelma si kořist ostražitě střežila a nedala mu šanci.

Rráá poodletěl do koruny statného ksertu, aby počkal na zbytky z hostiny predátora. Jaguár rychle hltal maso a drtil v zubech kosti.

V křovinách na okraji porostu zašelestily větvičky. Rráá shora viděl, jak se mezi kořeny stromů tiše proplétají dvě dlouhá zelená těla s kůží pokrytou černými a rudými pruhy - párek zergunů na lovu. Asi šestimetroví ještěři podobní stavbou těla varanům stanuli na okraji mýtiny se strnulou nehybností plazů. Po tichém zasyčení, vyrazili a vrhli se na kočkovitou šelmu. Zubaté tlamy se zahryzly do kožešiny a drápy, jejich hlavní zbraň, ji začaly drásat, až kolem létaly cáry kůže a masa.

Jaguár se s obtížemi uvolnil, několika skoky dosáhl nejbližší stromu, obratně vyšplhal do jeho větví a vydal se po jedné ze stezek stromových vačic. Zergun chrčivě zařval za vzdalující se kočkou a spolu se samicí se vrátili ke kořisti. Chytili ji do zubatých tlam a společnými silami vlekli do křovin, kde měli doupě.

Havran znechuceně vzlétl, po zergunech nikdo nedojídal, kořist vždy spotřebovali do nejmenší kostičky.

Už znovu ve výšce ucítil, že ho volá jeho přítelkyně. Co se ve věži usídlil ten zakrslý černohnědý woorl, přišla o velkou část jeho přízně. Vetřelec si jej dovolil už dvakrát prohnat a vydával u toho ty svoje směšné štěkavé zvuky. Nezůstal mu samozřejmě nic dlužen, ale přece jen bylo jistější držet se od jeho zubů stranou. Při představě soka několikrát nespokojeně zakrákal, ale přece jen změnil směr letu zpět proti proudu. Být dnes úspěšnější v pátrání po kořisti, asi by ho tak snadno nepřivolala.

- - -

Dhami čekala havrana na svém oblíbeném místě, na zastřešené terase obklopující korunu Štíhlé věže. Seděla na římse, jen na dlaň od volného prostoru spadajícího do hloubky údolí.

Řeka z této výšky připomínala spíš potok. Ne poprvé myslela na to, že by stačil jen malý pohyb a mohla by letět, alespoň na chvíli volná, jako její přítel Rráá. Nad hlavou se jí klenul kamenný oblouk tvořící obrovské půlkulaté okno, otevírající pohled na klikatící se říční údolí a vesnice, rozhozené tu a tam po zvlněné pahorkatině. Kolem vesnic se šířily plochy holých pastvin a polí, vyrvané z hlubokých lesů - zdroje dřeva, které bylo spolu s vlnou a železem hlavním bohatstvím Weiry.

S přibývajícím večerem postupně umlkala kladiva kovářů. Pevnost se připravovala ke spánku, ale i tak sem z nižších pater kasáren a hospodářských budov doléhalo hučení jako ze včelího úlu.

Vrchol Štíhlé věže sdílela Leea-mi obvykle jen se Strážkyněmi. Služebnictvo odmítala, její životní styl byl natolik skromný, že je nepotřebovala. Většina komnat na podlaží byla prázdná, až na Svatyni předků, kde Kchu-ti pečovala o zraněného cizince.

Strážkyně ji provázely, ať se hnula kamkoli od jejích čtrnácti let, poté co poprvé a zatím naposled navštívila Sundhaicu a císařský dvůr. Nejdřív usilovně protestovala, ale později byla ráda, že tímhle způsobem získala pět přítelkyň, se kterými si byla bližší než s kýmkoli předtím. O to bolestněji ji zasáhla ztráta dvou z nich. „Ghiro, přestaň brečet,“ napomenula přenosem nejmladší Strážkyni, která hledala, ale nenacházela útěchu v náručí starší Ogamy. Pořád dokola dhami posílala obrazy, ve kterých viděla své družky umírat.

„Odpusťte paní,“ omluvila se a uzavřela svou mysl.

„Tady je vše v pořádku. Nemyslím, že by se nás pokusili napadnout v pevnosti,“ hlásila Meru-ki od Spojovacího mostu.

Přes své pouto se Strážkyněmi se dnes dhami cítila sama, jako většinu svého života. Soustředila se a znovu vyslala prosbu Rrááovi, aby se vrátil. Dnes potřebovala společnost. Už pátý den se na večerní obloze zjevovala tvář Sardy a zalévala vše rudým svitem. Vojáci na Spojovacím mostě se přežehnávali znameními majícím odehnat zlé duchy. Věděli o dhami, i když se její štíhlá postava ztrácela v šeru terasy. Určitě nesouhlasili s tím, že bez důvodu zůstává pod noční oblohou, ale jejich názor pro ni nic neznamenal.

Bylo období vlády Rawat a vichry provázející zjevení Rudého boha již částečně pominuly. Kamenná pevnost nakumulovala přes den spoustu žáru. Tady nahoře bylo chladněji, ale kameny přesto ještě hřály. Položila si na ně dlaně a snažila se načerpat teplo do svého těla. Stále se cítila vyčerpaná. Sdílení jí vzalo spoustu sil.

Ten, kdo ji neznal, mohl budoucí předpokládanou dědičku provincie pokládat za jednu z dalších žen sloužících v pevnosti ve zbrani. Před honosnými kimony dávala přednost jednoduchému černém gibuši, sestávající z dlouhých kalhot a haleny, jejíž cípy se překládaly přes sebe a pohromadě je držel v jejím případě složitě zdobený opasek obi. Od svých Strážkyň se lišila jen květem ksertu vytetovaným na čele a temně rudými vlasy, které na žádost otce nosila většinu času zahalené.

S přibývajícím soumrakem se na vrcholcích stupňovitých chrámů v okolí začaly rozžínat ohně. K ránu budou Zasvěcení přecházet po žhavém popelu a ve svých modlitbách prosit Sardu, aby ušetřil jejich svět. Patrně již byla prolita krev, jako obětina. Mohla jen doufat, že tekla pouze krev zvířat. Šeptalo se, že Vrazi klanů Kruhu smrti se v těchto dnech potulují s tvářemi zbarvenými rudou hlinkou a běda osamělému poutníkovi, na kterého narazí. Ve Weiře ještě před pár desítkami let téměř neexistovali, ale teď, co se jim dostávalo podpory ze Sundhaicu, se znovu rozlézali po říši jako mor.

Leea-mi se cítila být s hrozivou tváří Rudého boha spřízněna, byl tím prvním, co spatřila po svém narození. Její matka třetí den po jeho zjevení utekla do lesů kolem Ogawy, kde porodila. Otec ji vystopoval, nebo spíš to co z ní zbylo, až k ránu. Říkalo se, že jej k ní dovedl řev jaguára, ale to nedávalo smysl. Od otce věděla, že matka posloužila za potravu smečce woorlů, která do lesů zavítala z hor. Po jeho příchodu zmizeli v hloubi lesa a na velkém balvanu zanechali novorozenou holčičku s temně rudými vlasy a bílou pletí.

Když se dharma sklonil nad klidně ležícím dítětem, setkal se se zkoumavým pohledem zelených očí, které si ho zvědavě měřily. Tehdy poprvé někdo z jeho družiny zašeptal „vědma“. Leea-mi zůstaly v paměti jen zlomky vzpomínek: zubaté tlamy woorlů, jak ji očichávají a olizují; rudá tvář Sardu zalévající svými paprsky okolní krajinu a zachmuřená tvář otce, ve které nebyla ani stopa radosti nad tím, že nalezl své dítě.

Havran se dostavil tak tiše, že nezaregistrovala jeho přílet. Několikrát přešlápl po kamenné římse, zatřásl křídly ve snaze upoutat její pozornost, a když to nestačilo, nespokojeně zakrákal. Neměl rád, když vzpomínala na den svého zrození.

„Klid, Rraá!“ natáhla ruku a pohladila ho po černém kovově lesklém peří. Sáhla za okraj haleny a vytáhla tělíčka dvou pískalek, o které připravila místního zirga. Rozbalila hadřík, ve kterém je měla, a položila je před havrana na římsu. Uvědomila si, že je jejím přítelem už sedm let.

Před sedmi lety tu seděla, stejně tak jako dnes, když tenhle Posel osudu, přiletěl odkudsi ze tmy, usadil se na zdi vedle ní a oslovil ji svým dlouhým tázavým „Krrááá“.

Leea byla poslední v rodové linii rodu Ghana. Kdysi početný rod byl stále více nucen předávat správu nad městy a pevnostmi Weiry svým vazalům. Dharma doufal, že spojením své dcery s potomkem některého z urozených rodů zajistí pokračování jejich pokrevní linie. Od dosažení její dospělosti až doteď se snažil pro ni zajistit vhodného manžela, ale už se zdálo být téměř jisté, že jeho naděje nebudou naplněny.

Leea-mi vnímala již od dětství mezi sebou a ostatními bariéru odlišnosti. Většina dětí z řad vyšší šlechty, se kterými se stýkala, se blížila svým vzhledem ideálu Staré rasy, ke kterému měla, byť urozená, dost daleko, a to i na členku rodu Ghana.

Někdy, když se Leea-mi setkala s pátravým Hidashi-dhaovým pohledem, podezírala jej, jestli nelituje toho, že přišla na svět. Pokud by nebyla, mohl by se znovu oženit a zplodit „zdařilejšího“ potomka. Respektovaná tradice mu zakazovala uzavřít nový sňatek, pokud zde byly děti z předchozího manželství.

Dhami dlouho usilovala, aby svou odlišnost skryla. Při oficiálních příležitostech si líčila tvář na tmavší odstín a protahovala linii očí. Odnaučila se dokončovat za jiné jejich řeč, když jejich myšlenkové pochody ve srovnání s jejími byly příliš pomalé, a snažila se, aby se v její přítomnosti nedělo nic „neobvyklého“.

Výběr Cesty xary byl jednou z prvních vážných rozepří mezi ní a otcem na prahu dospělosti. Leea-mi chtěla být xarou, tak jako v minulosti každý mužský potomek jejich rodu. Byť to její zjev nepotvrzoval, v jejích žilách kolovala neklidná krev Staré rasy, pohrdající změkčilostí většiny současné šlechty. Dharma se však obával toho, že žádný urozený, který sám nenastoupil tuhle cestu, se ji neodváží pojmout za manželku. Jak se ukazovalo, měl pravdu.

Z jejích dvou tehdejších ručitelů žil už pouze mistr meče Benjiro-ka. Otec mu nikdy neodpustil, že ji připravil proti jeho vůli na Velký rituál, ale před naplněním Kodexu se musel sklonit i on.

Možná bylo jen logické, že Leea-mi to, co nenacházela u lidí, hledala jinde. Její schopnosti sahaly daleko za obvyklý Dar urozených. Mohla komunikovat nejen se zvířaty chovanými jako přátelé lidí, ale částečně i s těmi divokými. U zvířat hledala a nacházela doteky lásky bez předsudků a postranních myšlenek.

Ne vždy to bylo bezpečné, jak zjistila, když v osmi letech potkala medvědici s medvíďaty a jen taktak se zachránila útěkem. Některá zvířata, stejně jako lidé, se prostě nechtěla domluvit. Ta protivná stará dáma byla přesvědčena, že dobrý člověk je jen mrtvý člověk a jejím medvíďatům přijde vhod.

Nejvíc dhami od dětství milovala koně, jejichž chov patřil k výsadám šlechty Weiry. Koně, Rráá a Strážkyně byli ti jediní, v jejichž přítomnosti mohla být sama sebou.

Příchod Sardu, který spatřila již počtvrté ve svém životě, téměř definitivně pohřbil naděje jejího otce ji provdat za urozeného, který by se jí svým postavením mohl alespoň částečně rovnat. Podle tradice dívky z nejvyšších rodů vstupovaly do manželství mezi čtrnáctým a jednadvacátým rokem. Věk do jednadvaceti let se pokládal za nejvhodnější, aby mladá žena mohla bez rizika porodit zdravého dědice. Ona sama se starou necítila, její tělo bylo stále mladé a pevné, možná jen v koutcích úst, když se ráno prohlížela v zrcadle, zpozorovala náznak dvou smutných vrásek.

Dnes ráno potkala otce ve stájích. Vůbec s ní nepromluvil. Od Kchu-ti věděla, že se nechává informovat o stavu Příchozího, ale jí se na něj nezeptal. S každým následujícím dnem se zvyšovala pravděpodobnost, že mladý muž zůstane jen tělesnou schránkou bez rozumu. Už si nebyla jistá tím, jestli se rozhodla správně. Ode dne Sdílení neměla jedinou vizi budoucího, zato měla spousty zlých a ošklivých snů, kterým nerozuměla.

Tolik toužila po uznání svého otce a tak málo se jí ho dostávalo! Měla pocit, že je v pasti, ze které není úniku, ale nechtěla se vzdát, byla přece xara a dhami Weiry!

„Pomoz mi, Sardu!“ obrátila tvář k noční obloze. „Přísahám, že budu velkou, velkou a slavnou dharu! Můžu mít ještě spoustu dětí! Naši nepřátelé budou před námi strachy zalézat jako zirgové do svých děr. Uvidíš!“ šeptala k noční obloze, ale Rudý bůh jen dál lhostejně zaléval svou září pevnost a jí se nedostalo žádného znamení, že její prosbu přijal.

Přitáhla si havrana k sobě a ukryla tvář mezi jeho křídly.

5. Strážkyně

Daniel pochodoval v čele armády. Nad sevřenými šiky kopiníků a střelců vlály rudočerné praporce. Cítil tíži zbroje, pach potu vojáků, kteří kráčeli spolu s ním, a bolest ze zranění na pravé paži. Věděl, že tohle je rozhodující bitva, ve které mu zbývá buď zvítězit, nebo padnout. Vyšli na návrší. Pod sebou uviděli nepřítele, jeho vojsko nebylo silnější, ale vznášeli se nad ní dva obrovští draci a další čtyři se procházeli mezi šiky.

„Připravte samostříly a nechte pěšáky rozestavit po úbočí do pozice Sar. Necháme Sungy, ať na nás zaútočí,“ nařídil důstojníkům. Prapory v rukou signalistů začaly svůj složitý tanec a armáda se rozmísťovala podle jeho pokynů. Na křídla najížděly obrovské samostříly na kolech, každý tlačený dvaceti vojáky. Do těchhle zbraní, sestavených podle jeho návrhů, vkládal hodně nadějí. Pokud s nimi dokážou draky zabít, mohou bitvu vyhrát.

Do snu mu proniklo krákání, které zahnalo vizi armád. Pootevřel oči. První, co spatřil, byl obrovský havran na hřadě připomínajícím stylizovaný kmen stromu, se sedmi větvemi, na jejichž koncích byly misky ze žlutého kovu. Strom života - vyvstalo mu v mysli pojmenování.

Pokusil se posadit, ale bolest mu projela ramenem jako ostrý nůž a srazila ho zpět na pokrývky. Pohlédl na svou hruď. Pod levou klíční kostí viděl zarudlou částečně zacelenou jizvu.

Vše kolem bylo cizí, a přesto důvěrně známé. Nacházel se v kamenné místnosti s kresbami bytostí i zvířat, jejichž podoby mu byly vzdáleně povědomé. Na stěnách byla spousta malých výklenků s různě tvarovanými nádobami, z nichž některé vyhlížely velmi staře. Odněkud věděl, že jsou to urny s popelem mrtvých. Úzkým oknem zakončeným lomeným obloukem vyplněným nekvalitním sklem se prodíraly sluneční paprsky. Ležel na několika vrstvách rohoží, nahý až na bederní roušku z černého měkkého plátna, a k levému boku se mu tiskl Astor a jemně jej pošťuchoval čumákem. Pes náhle zpozorněl a obrátil hlavu k těžkým kovaným dveřím uzavírajícím místnost.

Dveře se odsunuly, dovnitř vstoupila stařena v temně rudém kimonu, s bílými vlasy a tváří protkanou desítkami vrásek. Poklekla na rohož vedle Daniela, mlčky ho vzala za zápěstí a zkoumala puls. Astor se zvedl zaujat druhou příchozí, mladou ženou v bílém hedvábném plášti s kapucí, která jí zakrývala vlasy a část tváře. Pohybovala se rychle a s jistotou. Nejdřív šla ke kamenné skulptuře, na které seděl havran. Lehce se před ní uklonila, cosi zašeptala a sejmula kapuci. Rozpuštěné vlasy se jí roztekly po bílém hedvábí jako temnorudý vodopád. Pohladila po hlavě havrana a obrátila se ke stařeně.

„Kchu-ti?“ zeptala se tázavě. Jak promluvila, Daniel ji poznal. Vybavila se mu ve chvíli rezignace, tam v lese, když sklonila meč v očekávání smrtících šípů, i slova její písně: „Asharto, loučím se s tebou a vydávám se na cestu…“ Nyní působila stroze a chladně. Na první pohled v její tváři upoutávaly pozornost plné rty, velké oči a tetování rozvitého květu na čele.

Pod rozevřeným pláštěm měla kalhoty s širokými nohavicemi. Kabátec kimonovitého střihu obepínal štíhlé tělo s nepříliš velkými ňadry. Přes poměrně vysokou postavu působila křehce. Splývavou linii pláště narušovala kontura meče zasunutého za složitě vyšívaným opaskem. Z držení těla i výrazu tváře vyzařovala netrpělivost s odtažitostí, sebevědomí rychle soudícího mládí ochotnému přiznat chybu každému kromě sebe. Její věk odhadoval tak na sedmnáct maximálně osmnáct let.

Trochu žárlivě se díval na Astora, jak přešel k rudovlásce a s požitkem si od ní nechává hladit. Její výraz zněžněl a dobrman se k ní choval se zahanbující servilností. Mladá žena si ani na okamžik nepřipouštěla hrozivost jeho tesáků a fakt, že pes je pro ni neznámý.

Pátravě pohlédla Danielovi do tváře. Při střetu s jejíma očima měl pocit, jako by se mu na okamžik zastavilo srdce a současně měl vizi velké kočkovité šelmy. Otřásl se, jako by po něm přešel mráz. Vize zmizela, zůstaly jen smaragdově zelené oči, skrývající hlubiny, na jejichž dno nedohlédl.

Pěkná pastička, pomyslel si. Od té se drž, Dane dál.

Přitažlivé ženy zatřiďoval do tří šuplíků. Krásné ženy s osobností, které byly pro něj potencionálně nebezpečné tím, že by si k nim mohl vytvořit hlubší vztah, to byly „pastičky“. Jim se ze zásady vyhýbal a nepřipustil, aby jejich vztah překročil formální hranice. Pak tu byly dívky „kámošky“. Jejich společnost vyhledával rád a často, a pokud už měly svého „majitele“, tím lépe, alespoň nehrozilo nebezpečí, že by se mu chtěly pověsit na krk, ale ani to nefungovalo vždy na sto procent. Pak tu byly ještě „nouzovky“, když už nebyla žádná kámoška po ruce. Byl koneckonců jenom chlap.

Po Lan mu zůstala v srdci nezhojená bolestivá jizva, ale teď po letech už měl pochybnosti, zda by jejich vztah fungoval. Na manželství nevěřil a o lásce měl pochybnosti. Byl přesvědčen, že je to fikce, do které muž se ženou upadá. Lásku považoval ze strany muže za pouhou projekci, kdy přitažlivá žena je promítacím plátnem, samozřejmě čím hezčí tím zrádnější, na které si muž projektuje své sny a touhy. Obdaří ji vlastnostmi a charakterem, který vůbec nemusí mít, což, pokud se vezmou, vede ve finále ke společnému neštěstí. Ve chvíli, kdy oba prohlédnou, se pro ženu i ten sebelepší muž stane „jen manželem“, který nikdy není schopen beze zbytku plnit její očekávání. Muž po čase zjistí, že se zamiloval pouze do snů a iluzí, se kterými má žena, již si vzal, jen velmi málo společného. Každodennost a disharmonie nakonec zabije každý vztah, a pokud ti dva spolu zůstanou, tak jen kvůli dětem, majetku nebo ze setrvačnosti.

„Zlatý kámošky!“ říkával kamarádům, když si mu vylévali srdce nad svými problémy v rodinách. „Manželku? Děkuji, nechci! To už je lepší můj pes.“

„Dnes vypadá, jako by nás vnímal,“ pronesla melodicky rudovláska.

„Myslím, že je na dobré cestě, dhami,“ souhlasila stařena. Pustila jeho ruku a síť vrásek v její tváři, se zformovala v překvapivě teplý úsměv.

Jmenuje se Dhami, pomyslel si Daniel, a v duchu se pokusil to jméno vyslovit. Dhami. znělo to měkce, skoro mazlivě.

„Dobrá práce, Kchu-ti. Slibuji, že tvoje děti a vnoučata nepoznají hlad, co budou stát sídla rodu Ghana.“

„Díky, paní.“

„Jak odhaduješ, že bude dlouho trvat, než bude v pořádku? Kdy promluví?“ mladá žena odstrčila psa a do tváře se jí vrátila netrpělivost. „Promluví vůbec?“

„Sardu mi pomáhá,“ šeptla léčitelka s pokorně sklopenou hlavou. „Uzdravuje se rychleji než kdokoli, koho jsem dříve léčila. Myslím, že za pět úsvitů, pokud se nestane něco nepředvídaného, vstane.“

To rád slyším, ale chovají se, jako bych tu nebyl, pomyslel si Daniel.

„Bude v pořádku i jeho mysl?“ chtěla vědět rusovláska.

„Těžko říct. Vy jste v pořádku, dhami?“ zeptala se stařena a poprvé pohlédla mladé ženě do tváře.

„Ovšem. Nestarej se.“

„Mohu vědět, odkud ten muž pochází? Možná by mi to usnadnilo léčení. Je to kovář?“

„Proč?“

„Vidíte? Tady,“ ukázala stařena na několik zhojených jizev na Danielově trupu s namodralými okraji, kde v ranách zůstal uhelný prach. „Viděla jsem podobná zranění u kovářů pracujících v dolech.“

„Možná? Máš příliš otázek. Nemusím ti připomínat, že pokud se o něm někde zmíníš, přijdeš o hlavu!“

Daniel měl pocit, jakoby v tónu rudovlásky zaslechl temné zavrčení. To nebyla planá výhružka. Na okamžik tu byla zpět vize velké kočkovité šelmy. Co seš zač? Vypadáš jak anděl, ale budeš pěkná mrcha.

Dívka se po něm překvapeně ohlédla, jako kdyby zachytila něco z jeho negativních emocí.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se pomalu a zřetelně.

„Da-niel,“ vypravil s obtížemi.

„Dhanel,“ vyzkoušela jeho jméno, „a tvůj přítel?“ kývla hlavou k dobrmanovi, který se zase vetřel do její přízně a vynucoval si hlazení.

„A-astor,“ odpověděl na její otázku. Jaký by asi byl dotyk té jemné ruky? Pomyslel si.

„On mluví! A vypadá, že i rozumí!“ obrátila se dívka vzrušeně na stařenu a tvář jí ožila přílivem emocí. Následovala palba slov určená střídavě jemu, stařeně a dokonce i Astorovi, ke kterému sklonila tvář a radostně s ním třásla. Daniel nerozuměl vůbec ničemu a až konečně zvolnila tempo řeči.

„Můj přítel se jmenuje Rráá,“ kývla hlavou k havranovi, jevícímu evidentní nespokojenost nad pozorností, projevovanou psovi. „Jsem Leea-mi wer Hidashi-dha te Ghana, náš rod je ti velmi zavázán. Chci, abys mi vysvětlil …“

„Promiňte, dhami,“ přerušila ji stařena uctivě, ale nekompromisně. „Neměl by ještě mluvit. Když dovolíte, budu pokračovat v léčení.“ Poklekla vedle Daniela a zakryla mu k jeho lítosti výhled na rudovlásku. Zvolna položila své spojené ruce na jeho ránu a začala mumlat zaříkání. Na chvíli pocítil vlny tepla, jak mu procházejí tělem, soustřeďují se v místě zranění a pak se mu vědomí zakalilo.

- - -

Daniel nedokázal odhadnout, po jak dlouhé době se zase probral. Místnost zůstala stejná, včetně havrana na kamenném stromě. Tentokrát seskočil ze svého podivného hřadu a kolébavým krokem přešel k němu.

„Krrrááá. Krrrááá.“

Daniel měl na sobě černé kimono z látky připomínající bavlnu. Už mu bylo lépe, dokonce se dokázal zdvihnout na lokty.

„Tak … co mi … chceš, Rráá … Ty … sta…rej šizuňku … Do jakýho … maléru jsi … mě … dostal?“ Jazyk měl podivně neohebný a jen stěží skládal slova. Přesto se havran zatvářil, pokud to bylo možné, ukřivděně a vyslal k němu vlnu nelibosti.

Blbnu. Zatřásl Daniel hlavou.

„Kde je … Astor?“ uvědomil si nepřítomnost psa.

Havran se k němu natočil jedním ze svých očí a jemu se zdálo, že vidí rudovlásku, jak se honí s dobrmanem po trávníku v doprovodu dvou koní, kteří kolem ní pobíhali jako kůzlata. Současně cítil i nelibost, jakou to v ptákovi vzbuzovalo.

„Kruci. Nejspíš mám halucinace.

Hlavou mu proběhly stovky vzpomínek, o kterých nedokázal určit, zda jsou skutečné nebo snem. Připomněl si, jak dívka se stařenou projevovaly starost o jeho duševní zdraví. Mladá žena v bílém mohla být lékařka? Nejspíš jsem někde v blázinci v pěkné polstrované cele. Povídám si s imaginárním havranem a zdá se mi, že jsem v nějakým filmu od Kurosawy. Koneckonců Marta mi slibovala, že skončím ve cvokárně, když se brzo neožením. Nikdy bych neřekl, že bude mít tak dobrej odhad. Neměl jsem se od ní nechat zachránit? No, hezký nohy nejsou všechno, zašklebil se. Definitivně se rozhodl přestat si dělat starosti se svým duševním zdravím. Koneckonců tyhle fantasmagorie vypadaly docela zajímavě.

„Co … ti … říká … never more …, havrane?“

Zarazilo jej, jak snadno mu přešel přes rty úryvek staré básně, oproti čemukoli co se pokoušel nahlas vyslovit před tím.

„Never more. Never more,“ zopakoval to. Šlo to snadno! „Hastala vista, bejby!“ zkusil oblíbené úsloví z Terminátora a opět v tom nebyl problém. „No tak … to je … te…da fór … jak se zdá … tak … mám … potíže … jen s … mateřštinou.“ Klesl unaveně na pokrývky.

Vstupní dveře cely se se zaskřípěním odsunuly a dovnitř vešly dvě ozbrojené mladé ženy.

„Strážkyně“, vybavil se mu pojem, jehož obsah mu unikal. Přes vcelku půvabné tváře jejich oděv vyvolával strohou účelností výhružný dojem. Od hrdla do poloviny stehen a po předloktí je chránily drátěné košile kopírující těla jako druhá kůže. Obě měly na levém rameni připevněn stříbrný štítek s rytinou květu, který byl jejich jedinou ozdobou. Pasy jim obepínaly široké kožené opasky se zavěšenými brašničkami. Opasky neslo řemení, na zádech se sbíhající v širokém „V“, s dvojicí sai - půlmetrových bodných zbraní s krátkými postranními rameny. Rukojeti sai mírně vyčnívaly nad ramena tak, aby je měly v dosahu a navíc měla každá za opaskem zasunutý meč v lakovaném pouzdře.

Daniel si připomněl, s jakou snadností mu podobná zbraň zajela do těla, a zamrazilo ho. Pod řemením a kovovou zbrojí měly ženy jednotný černý oděv sestávající z kalhot a kabátce s mírně rozšířenými rukávy. Nohavice kalhot byly zasunuty v ručně šitých kožených shrnovačkách sahajících do poloviny lýtek, s měkkou podrážkou, díky které našlapovaly pružně a naprosto tiše. Tvář té vyšší, ve které se mísily rysy evropské a asijské, měla upjatý výraz, který doplňoval krátký sestřih vlasů. Odhadoval, že je tak v jeho věku. Mladší, mohla mít podle jeho názoru tak šestnáct, byla asi o půl hlavy menší než její společnice. Na první pohled ho na ní upoutaly lehce vysedlé lícní kosti a orientálně šikmé oči, které si jej zvědavě prohlížely. Vlasy měla stažené do ohonu sepnutého na temeni hlavy stříbrným kroužkem.

Tomu hle říkám solidní iluze, řekl si, už ujištěn, že se buď zbláznil, nebo má sen, který začíná být docela zajímavý, a neviděl důvod, proč si jej trochu neužít.

„Vítám … krásky. Co kdybyste … si odložily to žele…zářství … a šly … trochu potěšit … unaveného … bojovníka,“ vypravil ze sebe.

Ta vyšší byla u Daniela okamžitě. Ozvalo se syknutí tasené zbraně a hrot meče spočinul na jeho hrdle. Kruci to už se ani nezmůžu na slušnej erotickej sen?

„Snad … snad … jsem … tak moc neřek …“ omlouval se, se snahou o smířlivý úsměv. Pohled té menší se na okamžik rozostřil.

„Paní říká, že máme být trpělivé. Nejspíš se mu to v hlavě ještě plete,“ obrátila se na vyšší společnici, ale ta pouze přesunula hrot meče k jeho uchu.

„Važ slova, cizinče! Dhami nám nedovoluje tě zabít, ale …,“ přejela mu chladnou čepelí po boltci. „Možná by jí nevadilo, kdybychom ti upravily uši, tak jak to má tvé zvíře.“

Ženskejm by neměli dovolovat nosit nic ostrýho, pomyslel si. Zavřel křečovitě oči. Ať jsem na Havaji! Palmy, moře, holky nahoře bez …

Otevřel oči. Byly tu stále a ta vyšší dosud neodklonila meč od jeho obličeje. Asi se jich nezbavím. Co jsem, komu udělal? No nic, půjde to jinak. Znovu zavřel oči, sevřel prsty kůži na noze a vší silou se štípl.

„Aůů,“ zaskučel tiše, ale nic se nezměnilo. „Do prčic, kde to jsem?“

Výbuch smíchu, na okamžik překonal sebeovládání menší dívky, Daniela aspoň trochu uklidnil. Konečně lidská reakce ze strany těch dvou. Budu to muset zkusit ukecat.

„Odpu...sťte, dlouho jsem neviděl tak pů...vabné mla...dé dámy. Máte móc hez...ký meč madam, ale na mě ho nepotřebujete.“

Teď už i vyšší ženě zacukalo koutky úst a stáhla zbraň zpět. „Pro tentokrát tě nepotrestám, ale ať se to neopakuje,“ neodpustila si výhružku.

Ách jo, povzdechl si v duchu, zase jedna, co si musí za každou cenu dokazovat převahu nad chlapem. Asi bude lepší držet hubu, než se dám dohromady.

„Tebe znám,“ kývl na menší dívku s tváří japonské panenky. „Byla jsi tam v lese, že?“

„Ano, pane,“ uklonila se. „Jsem Ghira-ki wer Madru-ma. Hlásím se ke svému Závazku. Můj meč je tvým mečem.“

„Stačí, když ho ode mě budeš držet dál,“ ujistil ji. Úsměv a veselé jiskřičky v jejích očích se mu zamlouvaly. Nepřehlédl pěkně vyvinuté poprsí, které ani zbroj zcela nezakryla. Přesně moje krevní skupina, ocenil ji v duchu.

„Kam jsem se to dostal? Točíte tu film? To kolem jsou dekorace?“

„Jsi na Khaicuru, v sídle dharmy Weiry a máš tu čest se Strážkyněmi rodu Ghana. Jsem Ogama-ki wer Oracu-ka,“ pronesla starší žena odměřeně. „Dhami nás poslala, abychom se o tebe postaraly, cizinče. Odkud pocházíš?“

„Ze Šternberka. Proč?“

Strážkyně se s nechápavým výrazem otočila ke své společnici a neúmyslně mu tak předvedla dva hluboké zářezy s modrými okraji v boltci svého ucha.

„Kdo ti to udě...lal?“ vydechl zděšeně Daniel. „To měl na uších i ten chlap se se...kyrou?“ připomněl si střet, do kterého se zapletl a současně se mu vybavil hnusný zvuk, se kterým muži praskla lebka. Snad jsem nikoho nezabil? Nejspíš jen jeden z těch snů. Ale ta hezčí v něm byla?

„Jsem xara, mám ti to snad dokázat?!“ sáhla Ogama-ki opět po zbrani

„Jestli budeš pěnit … pokaždé, když něco řeknu…, tak mě můžeš rovnou zabít…Myslím, … že dorazit … mě … ti nedá … moc práce, Strážkyně.“

„Nyní je pod mou úroveň s tebou zkřížit zbraň. Ale střes se, až budeš při síle,“ neodpustila si výhružku.

Danielovi se zatočila hlava a klesl zpět do pokrývek. Tenhle sen, pokud jím byl, na nějakou erotiku opravdu nevypadal. Spíš jako trest za jeho hříchy na ženském pokolení.

„Promiňte, dámy …,“ zívl. „Dneska už vás, … že … jsem hrdina a váš tajný … idol, asi nepřesvědčím … Jdu spát,“ zavřel unaveně oči. „Jo, uši … prosím … nechat tak jak jsou,“ zamumlal ještě. Propadl se do konejšivé černé tmy a zanechal vznešené Strážkyně jejich osudu.

6. Pevnost Khaicuru

Poté co Kchu-ti usoudila, že Daniel již nemusí zůstávat ve Svatyni předků, mu Leea-mi vyhradila jednu z místností ve Štíhlé věži.

Rychle se zotavoval. Svůj čas vyplňoval cvičením a hovory se Strážkyněmi, které mu pomáhaly se postavit na nohy. Jeho hlasivky se přizpůsobovaly a řeč se pro něj stávala den ode dne snadnější, ale znát řeč ještě neznamenalo všemu rozumět a především u té vyšší - Ogamy - si musel dávat pozor na jazyk.

Dhami už neviděl. Omezila se na jediný vzkaz doručený mu prostřednictvím té mladší - Ghiry, že s nikým nesmí hovořit o tom, odkud přišel.

Stále ještě si nebyl jist tím, kde se nachází. Jeho úvahy kolísaly od spekulací o paralelních světech po psychologický experiment. Koneckonců ze světa, který byl kolem, neviděl nic kromě kamenných stěn. Skleněné tabulky na okně v jeho cele propouštěly světlo, ale byly natolik nekvalitní, že neviděl, co je za nimi. Okno bylo zajištěné a nedalo se otevřít. Vzpomněl si na román John Carter na Marsu, kde hrdina prošel jakousi jeskyní a jeho astrální tělo se přemístilo na blízkou planetu. Určitá paralela by tu byla, přinejmenším ta chodba v podzemí. Po pěti dnech od přestěhování přesvědčil navečer své hostitelky, aby jej vyvedly ven.

- - -

Když procházeli kolem komnaty dhami, kývl Daniel na Strážkyni Meru-ki střežící vstup. Žena si jej pátravě přeměřila, ale na pozdrav neodpověděla. „Ty mě taky …“ popřál jí česky. Už se mu dařilo přecházet z mateřštiny do místního jazyka, který sice se škobrtáním, ale ze dne na den lépe zvládal. Vyšli na terasu.

Ještě se zcela nesetmělo, ale na nebi již zářila dvě nebeská tělesa - jedno podobné pozemskému Měsíci a druhé trojnásobné velikosti. Dívat se na něj bylo jako nahlížet do tavicí pece. Stáli na vrcholu věže, která byla součástí komplexu staveb, s architekturou snad inspirovanou stavbami japonských středověkých pevností, soudě dle pozvednutých okrajů na sebe vršených střech.

Teprve teď na něj dopadla drtivá odlišnost světa, ve kterém se nacházel. Hypotézu, že je předmětem experimentu mohl zavrhnout. Tyhle kulisy by nikdo nezaplatil. Zatočila se mu hlava a zakolísal.

„Jsi v pořádku?“ podepřela ho starostlivě Ghira-ki.

„To bude dobrý,“ procedil mezi zaťatými zuby. Nejsem na Zemi. Proboha, já opravdu nejsem na Zemi!

„Co je tam to červený?“ zeptal se.

„Tvář Sardu - tvůrce a ničitele,“ pokynula rukou k většímu z objektů Ghira s rozpačitým úsměvem. „Opravdu jej, Dhane neznáš?“

Daniel němě zavrtěl hlavou. Strážkyně už si zvykly na roli učitelek, ale jeho absence znalostí tohoto světa je nepřestávala překvapovat. Dhami jim sdělila, že prošel Sardovou branou, ale zakázala jim vyptávat se jej na jeho svět a měly udělat vše pro to, aby zpřetrhal své svazky s minulostí.

„Sardu stvořil náš svět a nyní se vrátil, aby viděl, jak nakládáme s jeho darem,“ považovala Ghira za nutné doplnit svůj výklad, když stále zíral nechápavě. „Říkáme mu také Rudý bůh. Sardu si bere naše životy jako výkupné za trvání tohoto světa. Každý, kdo zemře, se vydává na cestu k němu a on rozhodne o jeho dalším osudu. Někomu dovolí zrodit se znovu a jiného, pokud překročil míru utrpení způsobené jiným, pošle bohu zla Temurovi.“

Ogama při vyslovení zlověstného jména rychle spojila prsty ve znamení mající odhánět zlé duchy.

„Sardu přichází vždy v sedmém roce v období Rawat-hu v osmém ašrenu Sar, před první sklizní. Přináší změny a otvírá brány do jiných světů. Jednou přijde a sežehne vše svými plameny, aby položil nový začátek věcí.“

„A ten žlutý Měsíc?“ zeptal se Daniel.

„Žlutý co? M…? Mluv v hirzu a ne v té své hatmatilce,“ napomenula jej Ogama-ki.

„Bohyně Asharta,“ pomohla mu Ghira. „Tu můžeš vidět na noční obloze denně. Její tvář se zmenšuje a zvětšuje čtyřicet dva dnů po období jednoho ašrenu. Asharta určuje náš kalendář - šestnáct ašrenů je v říši Himeru považováno za období jednoho roku. A ašren se skládá ze šesti ašů o sedmi dnech. Hurunové uctívají Ashartu jako hlavního boha, ale my si myslíme, že je rovnocenná s Aegim. Je bohyní noci a přítelkyní žen, Aegi vládcem oceánů a větrů. Zářivá Rawat vládne dni a je i bohyní úrody.“

„Váš rok má šestnáct ašrenů po čtyřiceti dvou dnech?“ chtěl se ještě jednou ujistit Daniel.

„Náš i tvůj rok,“ upřesnila Ghira. „Ale třeba Hurunové počítají časová období podle příchodů Sardu.“

„Proč říkáte Ráovi Pták osudu?“

„Havrani jsou zasvěceni Sardovi. Věříme, že po dobu jeho nepřítomnosti střeží náš svět. Mají velkou moc a zabít je přináší neštěstí.“

„Mají i ostatní bohové svoje zvířata?“

„Asharta sovy, ty bdí nad poutníky za nocí. Aegi racky, provází námořníky po mořích.“

„A Temur má vrány, ty nosí smrt,“ drsně se vmísila Ogama. Vysvětlování kalendáře ji nudilo, stejně tak úvahy o bozích. Raději odvedla Danielovu pozornost k rozsáhlé stavbě a hemžení lidí dole pod nimi. „Co říkáš Khaicuru? Jen málo pevností v Himeru se jí vyrovná. Je považována za nedobytnou. Všimni si vnějších hradeb …“

Khaicuru byla vystavěna před tisíci lety, ve stylu pevností Staré rasy s centrální budovou čtvercového půdorysu o čtrnácti podlažích, kde každé vyšší mělo o něco menší plochu. Vrchol věže tvořil komplex místností ve tvaru obdélníku s vnitřním atriem, obývaným dharmou a jeho nejbližšími, střecha ve svých nárožích byla opatřena zlatými hroty s funkcí hromosvodů. Jednotlivá patra pevnosti, byla oddělena lemy střech s pozvednutými okraji, obloženými taškami ze štípaného kamene. Centrální budova byla nazývána Hlavní věží, ale spíše než věž připomínala svým tvarem kombinaci zikkuratu a japonské středověké pevnosti. Ve výšce čtrnáctého patra byla propojena dřevěným mostem s druhou stavbou - Štíhlou věží - která se jí vyrovnala výškou, ale ne objemem masy kamene a vnitřních prostor.

Štíhlá věž měla čtvercový půdorys a byla vlastně velkou sýpkou a vodárnou pevnosti, kde k obytným a obranným účelům sloužila až její koruna přesahující půdorys zastřešenou terasou, kde mohlo být stanoviště obránců.

Zajímavým obranným prvkem byl Spojovací most. V jeho střední části bylo stabilní, proti nepřízni počasí částečně chráněné stanoviště hlídek. V případě, že by byla hlavní budova pevnosti dobyta, mohli se obránci stáhnout do Štíhlé věže, most strhnout a ve věži se bránit ještě poměrně dlouhou dobu, vybaveni dostatkem potravin a vodou z rezervoáru pod střechou. „Štíhlá věž“ byla na zdejší poměry mladá, Pouze nějakých pět set let, jak Ogama neopomněla zdůraznit. O pevnosti vyprávěla obšírně a tak pyšně, jako by ji sama stavěla.

Pevnost Khaicuru se vypínala nad tokem řeky Ogawy a střežila blízké město odvozující od ní svůj název Khaicurao. Když mu Ogama ukazovala město ležící vzdušnou čarou pouhé tři kilometry od pevnosti, už se v něm rozžínala první světla.

„Kolik, že žije lidí v pevnosti?“ chtěl vědět Daniel.

„Nyní kolem dvou tisíc,“ odhadla Ogama. „Většinou vojáci, samozřejmě služebnictvo, úředníci a hodnostáři. Odtud je spravována celá Weira.“

„A ve městě?“

„To by ses musel zeptat výběrčích daní. Odhaduji, že tak dvě stě až dvě stě padesát tisíc. Khaicurao je nejlidnatějším městem Weiry.“

Daniel v hlavě srovnával sdělené údaje a prohlížel si sídlo, ve kterém se nacházel. Bylo se na co dívat.

Pevnost měla trojité hradby se čtyřmi vnitřními nádvořími a řadou hospodářských a obytných budov. Skalní ostroh, na kterém stála, ji činil nedobytnou ze tří stran. Na straně k městu byl hluboký příkop, využívající přirozené skalní rozsedliny, se dnem pokrytým zašpičatělými kůly. Přes příkop jako přístup do pevnosti byla zbudována smělá konstrukce zavěšeného mostu. Mohutná nosná lana byla na straně pevnosti protažena otvory v hradbě a ukotvena k obrovským železným kruhům zapuštěným do skály na prvním nádvoří za vstupní branou. Vedle kotvících kruhů byly ve dne v noci připraveny velké naostřené sekyry, určené k přetnutí lan, pokud by k pevnosti přitáhl nepřítel. Most byl vytvořen z masivních trámů a jeho poslední, asi dvacetimetrový úsek, byl teď v podvečer zdvižen. Na druhé straně příkopu byla vystavěna malá pevnůstka zvaná „Mostní brána“, která sloužila k ukotvení druhého konce nosných lan a jako stanoviště hlídek, kontrolujících návštěvníky pevnosti. Padací mříž z masívních železných prutů, kterou v ní obsluhovali, na noc uzavírala přístup do pevnosti.

Pobyt venku Daniela rychle unavil a byl celkem rád, když Ogama-ki rozhodla, že musí zpět.

- - -

Havran přešlapoval po kamenné římse a pískalku, kterou mu dhami schovala, nechával bez povšimnutí Leea-mi se dotýkala hebké srsti psa a sdílela jeho radost a temperament.

Příchozí představoval větší problém, než si byla zpočátku vědoma. Už teď vnesl nesoulad mezi její dvě Strážkyně, o ní samotné nemluvě. Nikdy nebyla příliš vyrovnaná a vzpomínky z jeho světa, jí nepřidaly. Nechápala, jak lidé mohli přežívat v tak děsivém prostředí, ohrožováni tolika obrovskými mechanismy hrozícími je zabít jen při pouhém přecházení cesty?

Nejhorší byly vize z podzemí. Nejčastěji přicházely v noci, když spala. Padala v železné kleci do hlubiny tak strašné, až jí zaléhalo v uších změnami tlaku. Jindy stála přitisknutá k boku temné chodby a kolem ní se s lomozem řítil nekonečný železný povoz s vozy naloženými uhlím, hrozící ji rozmačkat, pokud se jen o dlaň vychýlí ze své dráhy. Prožívala hrůzu, když měla nad hlavou nezměrné hory kamení, které praskaly s rachotem podobným hromům, hrozící svou vahou zahubit vše živé. Vedla muže do prostor plných dýmu a kouře, s podivnou maskou na obličeji, která jí umožňovala dýchat, a pracovala tam s nimi s hrozivým vědomím výbuchu, který může v okamžiku přijít a zbavit je všechny života.

Leea-mi chápala, že je to cena, kterou musí zaplatit. Věřila, že se s těmito přijatými vzpomínkami časem dokáže vyrovnat. Jenže to nebylo vše.

Cítila cizincovu přítomnost zde ve věži. Nejdřív slabě, tak že o tom pochybovala, ale den za dnem to sílilo. Při každém jeho silnějším emočním vzruchu vnímala jeho reakci, byť je dělilo několik zdí. Její strážkyně si ještě ničeho nevšimly, ale byla to jen otázka času. Sdílením mu zachránit život, ale dala víc, než měla. Musí zmizet dřív, než to otec zjistí. Již dvakrát ho, žádala, aby cizinec opustil věž i Khaicuru, ale narazila.

Připomenul jí, že on Sdílení neschvaloval. Držel jí jeden z proslovů, které tak z duše nenáviděla: řeči o odpovědnosti, domýšlení důsledků svých činů a závěrem bylo, že dovolí, aby cizinec opustil její soukromé prostory, až se bude schopen zařadit mezi ostatní. Současně ji informoval, že svým Strážcům doporučil, aby případným zvědavcům odpovídali, že cizinec žil v lesích s uhlíři a při střetu s Kharzany utrpěl ztrátu paměti.

Lea-mi svůj vztek směřovala na zdroj obtíží. Kdyby dnes dostala na výběr, jestli cizinci zachránit život prostřednictvím Sdílení, zřejmě by svou volbu nezopakovala.

Ghira a Ogama vstoupily do její komnaty. „Co si přejete, dhami?“

Mlčky ukázala na polštáře před sebou a vyčkala, až Strážkyně usedly.

„Co gaidžin?“ zeptala se stroze.

„Každým dnem je na tom lépe, už je dost silný,“ řekla obdivně Ghira, „ale vůbec nic nezná, je tak hloupoučký!“

„Je hrozný, Huruni by mu mohli dávat lekce z chování,“ oponovala Ogama. „Řekl mi, že muži jsou obdařeni větší silou, a proto musí ženy ochraňovat. Prý to tak chodí v jeho domově.“

„Já bych se od něj klidně nechala chvíli ochraňovat,“ protáhla se smyslně Ghira.

Sklidila za to zlostný pohled své paní. „Nikdy nám nemůže být dost vděčný za možnost žít v civilizované společnosti. Je na čase, aby zapomněl na svůj barbarský svět. Nebudeme ho moci skrývat navždy. Musí si uvědomit, kde je jeho místo a jak se má chovat!“

„Kde je jeho místo, paní?“ zeptala se tiše Ghira. „Nemá rod. Nemá kastu. Nesmí mluvit o tom, odkud přišel. Zachránil nám oběma život!“

„Proto taky žije!

„Pár důstojníků už se na něj ptalo. Viděli, jak jsme ho nesli do věže, a vědí, že zabil hatamota Uhuru.“

„Odkud to mohou vědět?“

„Určitě mluvil některý z dharmových Strážců. Chlapi nedokážou udržet tajemství,“ vmísila se Ogama-ki.

Dhami mávla odmítavě rukou. „To není vaše věc.“

„Chtěl by ven, ale nezná úplně základní věci. Mluví s přízvukem. Co když se prozradí, že není z našeho světa?“

„O tom, kdy bude smět opustit věž, rozhodnu já a pokud se vás na něj budou ptát,“ dhami se ironicky usmála, „řekněte, že ho odchovali ve woorlí smečce.“

„Můžeme takhle křivdit woorlům?“ ušklíbla se Ogama.

Daniel se zotavoval překvapivě rychle. Občas mimo svou komnatu zachytil vůni po jasmínu, kterou si navykl spojovat s rudovláskou, ale nikdy ji nepotkal. Čas od času přišla Ogama od ní, se svitkem popsaným drobnými znaky, podobnými čínským, obsahující nějaký příkaz ohledně jeho chování nebo toho co se má naučit.

Ghira mu dala pár lekcí ze zdejší matematiky. Himeřané vycházeli z desítkové soustavy, ale důraz byl kladen na sedmičku. Počet obsahující číslo sedm byl považován za šťastný a správný. Na jeho základě byly organizovány vojenské jednotky, stavěny domy i vybírány daně. Ze zdejších měr a vah měl v hlavě dost zmatek. Kratší délkové míry, ty docela ušly - palce, lokty a sáhy nebylo obtížné pochopit. Delší délkovou mírou byl standardní dostřel šípu a sedm dostřelů tvořilo jednu etuji jak spočítal tak ekvivalent přibližně dvou kilometrů. Ghira se ho pokusila naučit používat zdejší hodiny, které tvořilo zařízení podobné sextantu s dvěma čočkami soustřeďujícími sluneční paprsek na měděnou destičku pokrytou spoustou pro něj nesrozumitelných symbolů, ale nakonec to vzdala. Většina místních dělila den do úseků podle doby, kdy se střídaly městské stráže, což ohlašovaly gongy časoměřičů. Dokud Danielovi ještě fungovaly hodinky, zjistil, že místní den má dvacet jedna hodin. S Astorem se už nevídal tak často, pes hodně času trávil mimo, odváděn vždy některou ze Strážkyň.

Rráá za ním pravidelně přilétal a hlásil se klepáním zobáku na okno jeho komnaty. V havranově přítomnosti cítil klid. Bral jej jako spojovací článek mezi tímto a svým světem, ve kterém sice nebyly stromy tak zelené a vysoké, ale na druhou stranu jej nikdo permanentně neohrožoval mečem. Havran byl pro něj ujištěním o tom, že cesta zpět je možná a už zítra se může probudit ve svém útulně zařízeném bytě a dát si teplou koupel se spoustou pěny, což mu chybělo nejvíc.

Místnost, kterou obýval, měla cosi jako sprchový kout, kde otočením páky na zdi na něj z perforovaného stropu padala studená voda a odtékala pryč, do systému kanalizace, na který byla napojena i kóje vedle, sloužící jako toaleta.

S havranem trávil dlouhé hodiny. Vyprávěl mu o všem, co jej tížilo, o své nejistotě, obavách i světě, který dočasně ztratil. Ráá mu trpělivě naslouchal a díval se na něj, jako by mu rozuměl. Občas, když už spolu dlouho seděli a Daniel ho hladil po lesklém peří, probleskovaly mu hlavou vize nekonečných lesů a plání, nahlížených z ptačí perspektivy. Zpočátku to Daniela děsilo, ale pak si zvykl a stalo se mu to do určité míry možností, jak opustit stěny, které začínal čím dál víc vnímat jako vězení. Dvacátého dne poté, co jej přestěhovali, jeho trpělivost přetekla.

„Ty blafy si můžeš strčit za klobouk. I s celou touhle posranou hromadou kamení. Chci maso a vypadnout odsud!“ hodil misku s kaší Ogamě pod nohy. Strážkyně si nedbale otřela z boty cákanec, aniž z něj spustila zrak a přiblížila ruku k rukojeti meče.

„Seber to, gaidžine!“ nařídila mu.

„Tak co zabiješ mě?“ ukázal jí urážlivé gesto, kterému nemohla rozumět, ale pochopila je nejspíš stejně, jako on nelichotivost označení gaidžin. Chvíli se měřili očima, pak se Strážkyně otočila a opustila komnatu, aniž za sebou zavřela, což zde bylo považováno za projev neúcty. Daniel za ní vztekle přirazil dveře.

„Tady nebudu! Už mám té šaškárny dost! Nenechám si poroučet od ženských!“ Rozházel veškeré skromné vybavení cely, strhal ze sebe zdejší oděv, oblékl se do starých maskáčů a hned si připadal lépe. Právě si na opasek a věšel na něj vše nezbytné, když se dveře za jeho zády odsunuly a dovnitř napochodovaly Meru-ki s Ogamou. Pohledy Strážkyň nebyly nijak přátelské. Mimoděk zašátral po opasku, kde měl dýku, ale svoje šance neviděl růžově. Za nimi vešla rudovláska v černém oděvu bez ozdob. Rozhlédla se po nepořádku, který způsobil a obrátila se na starší Meru-ki. „Pošlete pro služebnou, ať tu uklidí.“

Daniel viděl, jak se pohled Strážkyně rozostřil, aby předala příkazy, Ghiře.

„Držíte mě tu jak nějakýho mukla. Chci vypadnout! Chci pryč z toho vašeho podělanýho světa!“

Dhami přešla k oknu a otevřela jej dokořán.

„Trochu lepší,“ nakrčila nos. Bez zájmu po něm přejela pohledem a obrátila se k Ogamě. „Řekněte tomu gaidžinovi, že pokud ke mně chce mít nějakou prosbu, ať mě požádá o slyšení a oslovuje ctihodná dhami. Předtím se však musí obléknout jako člověk.“

Danielovi vzala její arogance na chvíli dech a než našel vhodná slova, Leea-mi se otočila a zamířila ven.

„Zrzavá palice, vypadá jak opice,“ pronesl k jejím zádům infantilní říkanku v češtině.

Leea-mi se na prahu zarazila, otočila se a poprvé mu pohlédla do očí. „Dej … si … porzor. Ať nepřšideš … o jazyk,“ odpověděla mu v jeho mateřštině, ale pak se vrátila k hirzu: „Neopustíš tuhle celu, dokud se nenaučíš slušnému chování. Venku by tě zabil první xara, kterého bys potkal, jen za zlomek neúcty, kterou jsi mi projevil. Trpělivost mých Strážkyň není nekonečná a moje už vůbec ne. Jestli si ke mně ještě jednou něco podobného dovolíš, tak tě to bude bolet. Hodně bolet! Nepoléhej se na můj Závazek, považuji jej za vyrovnaný.“

„Ten závazek si můžeš…“ větu nedokončil, před očima se mu zatmělo.

---

„Pane, vstávejte. Proberte se!“ Někdo s ním třásl. Nad ním se skláněla asi třicetiletá drobná žena se znakem ruky na levém spánku - symbolem služebnice. Její oděv byl modré barvy střihem někde na půl cesty mezi gibuši vojáků a kimonem. Za skromně zdobeným obi měla zasunutou dlouhou štíhlou dýku.

Daniel se zmateně rozhlédl po místnosti. Ležel na podlaze pouze v bederní roušce kolem boků.

„Kde jsou moje věci?“

„Nevím, pane? Paní Ogama-ki, mi nařídila zde poklidit a pomoci vám se obléci. Nechcete si otřít krev z tváře?“ Podala mu navlhčený hadřík.

Daniel vstal a pohlédl do zrcadla zavěšeného na stěně. Neposkytovalo dokonalý obraz, ale to, že má horní ret a ústa zmazaná již téměř zaschlou krví mu ukázalo.

„Co se mi stalo?“

„Prý jste urazil ctihodnou dhami,“ šeptla služebná se sklopenou hlavou.

„Ctihodného fracka,“ odtušil Daniel. Měl chuť vyrazit ze dveří a jít si to se „ctihodnou“ ještě jednou vyříkat, ale zastavilo jej, že byl prakticky nahý.

„Omlouvám se, vážená paní. Mohu znát vaše jméno?“ konečně si připomněl základy etikety, které mu Ogama s Ghirou vtloukaly do hlavy.

Služebná se začervenala. „Já nejsem paní. Kumiko wer Tang k vašim službám, pane.“

„Dhane,“ představil se rovněž.

Služebná nazdvihla tázavě obočí, ale hned sklonila tvář. „Mohu vám pomoci se obléknout?“

---

Kumiko se u něj stavovala vždy dopoledne a Daniel ji rád viděl. Nabídla mu jiný úhel pohledu na zdejší svět než hrdé Strážkyně. Služebné bylo třicet dva let, měla dvě děti: čtrnáctiletého chlapce a desetiletou holčičku. Její manžel Hirung pracoval pro jednoho z vyšších důstojníků v pozici majordoma a dlel často mimo Khaicuru. Kumiko to rmoutilo, ale na druhé straně nikdy neopomněla zdůraznit, jak nepostradatelný pro svého pána je.

Po návštěvě dhami mu odebrali všechny jeho věci. Každý předmět, kterého se směl dotýkat, pocházel odsud, jako by měl zapomenout na vše, co bylo dřív, ale to nechtěl. Nakonec našel něco, co mu nemohli vzít - písně. A tak si zpíval, když byl sám, když míra jeho roztrpčení přetekla nebo se nudil. Kumiko mu desátého dne donesla starý sedmi strunný hudební nástroj připomínající loutnu zalomením krku i zvukem.

„To je lapola. Patřila mému otci, přijmete můj skromný dárek, pane? Naučil mě na ni hrát, ale mé povinnosti mi nedovolují se hře věnovat, a žádné z mých dětí nezdědilo pro hru nadání.“

Daniel byl dárkem zaskočen. Odmítnout dar, znamenalo urazit dárce, ale on neměl nic, co by služebné mohl dát na oplátku. Pokusil se jí to vysvětlit, ale jen s úsměvem zavrtěla hlavou.

„Není chudý ten kdo, má přízeň dharmy a bohů. Vy máte obojí, pane.“

„Nemůžeš mi aspoň přestat říkat, pane? Víš, že si na to nepotrpím.“

„Neprokázáním úcty oslovenému, snižujeme i hodnotu vlastní. Já nejsem paní, jsem služebná, ale moje rodina složí dharmům Weiry čtrnáctou generaci a doufám, že i mým dětem se dostane této cti. Nevím, jestli vy jako Ghani tohle dokážete pochopit. Vaše zodpovědnosti jsou o tolik rozsáhlejší a závisí na vás osudy tolika lidí.“

„Ale já přece nejsem Ghani, Kumiko,“ namítl Daniel.

„I když budeme dřevo nazývat kamenem, bude plavat po hladině,“ poznamenala klidně. Vzala zkušeně do ruky lapolu, přejela prsty po strunách a dala zaznít prvnímu akordu. „Můžeme zkusit hrát, pane?“

Kumiko se jako učitelka hudby osvědčila a Daniel dělal rychlé pokroky, až měl někdy pocit, že se na hru spíš rozpomíná, než se jí učí. Služebná mu přinesla i několik svitků se zápisy místních písní. Písmu nerozuměl a tak si texty dopsal foneticky, ale místní notový zápis pochopil velmi rychle. Počáteční blok, kdy nebyl schopen rozlišit jazyk místní a rodný zmizel, ale čím lépe mluvil v hirzu, tím obtížněji se mu vybavovala slovní spojení v mateřštině. Začal pracovat na zpěvníku, kam si zapisoval texty písní, které mu utkvěly v paměti a rovněž se pokoušel je převést do fonetické podoby v hirzu.

Cvičil na lapole i své tělo a den za dnem byl silnější i přes to, že k jídlu dostával pouze různé druhy kaší, pečiva a sýrů s ovocem nebo zeleninou. Cítil se ve formě, jen mu chyběla možnost běhat a potřeboval ženskou! Každé ráno vstávali dva.

Konečně bylo dovoleno Danielovi v doprovodu Meru-ki opustit Štíhlou vež. Nevěděl, čím si to zasloužil, protože dhami se mu i nadále vyhýbala. Poprvé navštívil jednotlivá patra Hlavní věže a nádvoří mezi první a druhou hradbou, kde měli své dílny řemeslníci pracující v pevnosti. Viděl, že si jej místní zvědavě prohlíží, ale výraz Strážkyně odrazoval od kontaktu. Na rozdíl od svých družek k němu Meru-ki zachovávala korektně lhostejný vztah, který jej občas iritoval víc než neskrývaná averze ze strany Ogamy.

Na nádvoří narazil na vůbec první vymoženost technického rázu tohoto světa: rozměrný parní stroj, čerpající vodu do rezervoáru ve Štíhlé věži. Strážkyně mu dost neochotně sdělila, že podobné vodárny a stroje fungují i v Kaicurao a dalších městech Weiry. Technické stránce věci nerozuměla a ani ji nezajímala. „To je věcí kasty kovářů. Kouřové válce jsou vynález kasty Ma. Musíš se zeptat jich, až ti bude dovoleno s nimi hovořit.“

Na svých vycházkách několikrát narazili na metrové ještěry - zirgy, kteří se volně potulovali celou pevností. Jednou byl svědkem toho, jak zirg honil po terase malé chlupaté stvořeníčko podobné velké myši, skákající po zadních nožičkách jako klokan. Zvířátko na svém útěku kvílivě pištělo a poté co skončilo v ještěrově zubaté tlamě, zoufale naříkalo. Zirg trhal roztomilé stvoření, a když chtěl Daniel zasáhnout, Strážkyně jej zadržela. Vysvětlila mu, že ještěři chrání zásoby potravin před krysami, hmyzem a pískalkami, což bylo zřejmě vražděné stvořeníčko. Na Khaicuru mělo údajně těchhle malých ještěrů žít několik set a každá místnost v pevnosti měla u podlahy udělánu díru, kudy se mohli protáhnout. Poté co viděl, jak zirg naložil s pískalkou, našel ve své cele jeho vstupní otvor a důkladně jej ucpal. Představa, že by k němu v noci tahle potvora vlezla, ho značně znervózňovala a ujištění, že nikomu kromě velmi malých dětí nejsou nebezpeční, jej uklidnilo jen málo.

Jak zjistil, pevnost kromě vojáků, úředníků a lidí nutných pro její chod stabilně obývalo asi padesát kovářů i s rodinami, kteří se věnovali výrobě zbraní.

Jak mu Ghira vysvětlila, kovářům - kastě Ma, byla na území Weiry udělena mimořádná privilegia. Mezi ně patřilo i právo volit si životní partnery mimo svou kastu. Poměrně často docházelo ke spojení s kastou buši - vojáků, protože pokud měl kovář vyrábět dobré zbraně, musel s nimi umět zacházet. Při téhle příležitosti mu také naznačila, že cesta buši by pro něj mohla být vhodná, a že kdyby věnoval rok výcviku, mohl by se o vstup do vojenské kasty ucházet.

Vycházky po pevnosti v doprovodu Strážkyní Danielovi přestávaly stačit a jeho nervozita opět narůstala. Všude kolem byl tajemný svět, který čekal na to, až jej objeví. I to málo, co viděl z vrcholku věže, ho naplňovalo úžasem. V říčním údolí pod pevností ještě pořád kvetly obrovské stromy s těžko vyslovitelným jménem ksert, co do velikosti srovnatelné se sekvojemi. Byly to listnáče s květy, jejichž opojná vůně v některých dnech stoupala až na horu. První vůně, kterou ucítil, když prošel Branou. Květy, byly znakem rodu Ghana a jak dharma, tak i jeho dcera nosili jich symbol vytetovaný na čele. Jak se dozvěděl, kserty měly vegetační cyklus spojený s příchodem Sardu a kvetly jen v době, kdy se objevoval na obloze. Kalichy květů měnily svou barvu z bílé na rudou a zvolna uvadaly. Rudé těleso na obloze už přes den nebylo vidět a intenzita jeho svitu byla i v noci menší.

Od Strážkyň se dozvěděl mnohé, rovněž co se týkalo dhami a jejího výsadního postavení na zdejším provinčním dvoře. Ta namyšlená „princeznička“, jak ji v duchu nazýval, mu šla pěkně na nervy a ještě víc to, že na ni tak často myslel.

7. Volba

Daniel zrovna na podlaze dokončoval sérii kliků, když se otevřely dveře a dovnitř vběhl Astor.

„Pojď ke mně, tuláku!“ přivítal psa a s úsměvem se způsobně uklonil Strážkyním, které ho přivedly.

„Co je novýho u naší nejctihodnější, Ogamo?“

„Ogamo-ki,“ opravila jej automaticky. „Jde sem dharma. Chce tě vidět. Neudělej nic hloupého. Mohlo by tě to stát hlavu.“

Hidashi-dha vešel bez doprovodu. Strážkyně se mu do pasu uklonily, Daniel je bez váhání napodobil, dokonce i Astor usedl a sledoval neobvyklého hosta. Z dharmy oblečeného v rudočerném kimonu z čistého hedvábí, vyzařovala silná aura autority, rodové znamení vytetované na čele, umocňovalo dojem výjimečnosti, ale byl by nepřehlédnutelný i bez něj. Odlesk této autority vnímal Daniel i v chování dhami, ale u ní to bral jako projev arogance. Poprvé měl možnost vládce Weiry vidět tváří v tvář. Byl to muž téměř stejně vysoký jako on, prošedivělé, poměrně bohaté vlasy měl spletené do copu končícího nad pasem a pěstěný plnovous zastřižený do špičky. Kdyby to bylo na Zemi, hádal by mu šedesát. Přísné tváři dominovaly mírně zešikmené, světle modré oči s jasným pohledem pronikajícím pod povrch věcí a jevů.

Dharma předpokládal, že jejich host bude s hlavou skloněnou očekávat, až jej osloví, ale ten si jej zvědavě měřil pohledem, jako rovný rovného. Gaidžin bez způsobů, není divu, že vzbuzuje pozornost. Dceřiny Strážkyně zřejmě zanedbaly jeho výchovu, co se etikety týkalo. Měl bych ji na to upozornit. Po Khaicuru se šířily dohady o tom, kdo je muž pobývající v obytných prostorách jeho dcery. Host, rukojmí nebo dokonce nejdivočejší z variant - nalezenec z woorlí smečky. Spekulacím bylo nutno učinit přítrž, ale na druhou stranu, vše bylo lepší než pravda.

„Proč jsi nám přišel u Sardova chrámu na pomoc?“ zeptal se dharma bez úvodních zdvořilostních frází, aby dal najevo svou rozmrzelost nad jeho chováním.

„Jak zabili tu Strážkyni, už jsem se nedokázal jen dívat. Zemřeli byste, kdybych nic neudělal,“ dodal Daniel.

„Každý musí jednou zemřít,“ odtušil dharma lhostejně.

„Byli jste jen čtyři a jich sedm.“

„O důvod víc se schovat a počkat, až udělají, svou práci.“

„Viděl jsem vaši dceru, ctihodnosti. Musel jsem jí pomoct. Nevím … Něco ve mně!…“ Daniel jen ztěžka hledal racionální důvody svého činu.

„Dobrá, jsi mladý a mladí často dříve konají, než přemýšlí. Jak ses dostal přes Bránu? Použil jsi nějaká kouzla? …Vzývání Sardu?“

„Prošel jsem podzemním labyrintem a vyšel u vás, ale vaše noční nebe je jiné.“

„Opravdu? Nejspíš ano. Naši učenci říkají, že existuje nespočet světů. Možná… Máš jméno?“ nedokončil svou úvahu Hidashi-dha.

„Daniel Richter waru Robert Richter“ pokusil se Daniel specifikovat svou totožnost, doplněním jména otce.

„Těžké.“

„Říkáme mu Dhane, dharu,“ dovolila si do hovoru vstoupit Ghira-ki.

„Poslouchej mladý muži. Tím, že tě nechám žít, porušuji císařský zákon. Ale zachránil jsi život mě a mé dceři a proto jsi pod mou ochranou. Uznávám svůj Závazek vůči tobě i tomu zvířeti, co přišlo s tebou.“

Daniel se pokusil o zdvořilou poklonu, než promluvil. „Ctihodnosti, nechci vám dělat potíže. Možná bude lepší, když mi pomůžete se vrátit. Nepatřím sem.“

„Tohle už je nyní i tvůj svět. Jen v něm musíš najít místo.“

„Rád bych se vrátil. Nechte mě odejít, dharu.“

„Ctihodný,“ opravila jej Ogama. „Ve svém postavení nemáš právo oslovovat…“

Dharma se obrátil ke Strážkyni. „Děkuji za upozornění, paní. Nyní bych však rád promluvil s hostem mé dcery v soukromí.“ Strážkyně se strnule uklonila a následována Ghirou, která sebou vzala i Astora, opustily místnost. Dharma se novu obrátil k Danielovi.

„Musel sis všimnout, že Sardu již opustil nebe.“

„Co to má společného se mnou?“

„Bránu lze otevřít jen v době, kdy je přítomen.“

„Tak proč jste mě sakra…“ vybuchl Daniel, ale pod přísným dharmovým pohledem se ovládl. „…nenechali odejít dřív?“

Protože moje dcera byla po Sdílení zesláblá a jen bohové vědí, jestli dokáže otevřít Bránu podruhé, chtělo se dharmovi odpovědět, ale volil uvážlivější odpověď: „Není to tak jednoduché. Jen Leah-dha dokázala projít tam a zpět.“

„Leah-dha? Ona byla něco zvláštního?“ snažil se zorientovat Daniel

„Narodila se jako vědma. Ale to není důležité. My musíme…“

„Co je to vědma? To jako, že předpovídá budoucnost?“

„Také…“ vzdychnul Hidashi. Hovor se vůbec nevyvíjel tak, jak si představoval.

„Posaď se,“ pokynul. Poklekl do sedu na patách na jeden z polštářů a vyčkal, až Daniel zaujal místo proti němu.

„Otevřít bránu je těžké, prakticky nemožné, ale vědmy to dokáží. Víš, už před Starými zde v Himeru byly dívky a ženy se schopnostmi, které jim umožňovaly nahlédnout do přediva času, vnímat a cítit více než jiní a měly Moc. První o nich říkali, že měly duši jaguára. Ženy rodu Ghana se občas s těmito schopnostmi rodí, ale není to vítáno.“

„Jsou to čarodějnice? Máte tu i draky?“ zeptal se Daniel posměšně. „Jako v pohádce si zrovna nepřipadám.“

Dharma utišil své rozhořčení o to větší, že s cizincem by spousta lidí souhlasilo.

„Leah-dha nebyla čarodějnice! Byla vznešenou dharou našeho rodu, která…“ „To se tě netýká. Víc nepotřebuješ vědět.“

„To slýchám často a už toho mám plné zuby! Co tady budu dělat? Ogama řekla, že jsem to, čemu říkáte Příchozí a že sem nepatřím. Nechte si svoje čarodějnice, princezny, draky a mě dovolte odejít!“

„Už jsem ti řekl, že to není možné! A označení Příchozí už nepoužívej. Nikdy! Byl jsi jím, když jsi prošel Sardovou branou, ale dnes už ne.“

„Nerozumím,“ zavrtěl hlavou Daniel.

„Moje dcera, když jsi ležel těžce zraněný, se rozhodla ti zachránit život.“

„Díky jí. Už mi říkala, že si tím svůj Závazek ke mně splnila. Teď mě nemůže ani cítit.“

Dharmovi zaškubaly koutky úst. Cizinec a jeho dcera měli víc společného, než by čekal.

„Moje dcera ti zachránila život,“ zopakoval, „prostřednictvím Sdílení. Díky tomu jsi mohl být vyléčen. Nesouhlasil jsem s tím.“

„Promiňte, že žiju,“ ujelo Danielovi.

„To se dá snadno napravit,“ zavrčel dharma. „Moje dcera nedomyslela všechny důsledky. Sdílením ti dala víc než jen pokračování existence.“

„Můžete mi vysvětlit, co tím Sdílením myslíte? To jako, že se mnou…“

„Nemůžu a nechci,“ utnul dharma jeho úvahy. „Zapomeň na ten výraz.“

„Je toho ještě víc, dharu, na co bych měl zapomenout? Ten seznam se začíná prodlužovat.“

Dharma zatnul pěsti a připomenul si svůj Závazek. Přinutil se nereagovat na nepatřičnost cizincova chování. Studoval pohledem mladého muže před sebou, jak moc zapadá do legendy, pro kterou se rozhodl. Příchozí byl vysoký, pevně stavěný. Oči měl jako jeho dcera, zelené se světlejším odstínem. Vlasy hnědé barvy rovněž nemusely být na závadu, čas od času se podobný odstín v jejich rodu vyskytoval.

„Díky bohům bys skutečně mohl být Ghani a to nejen díky Sdílení. Jsem připraven potvrdit, že jsi wate - bastard naší krve.“

„Bastard?!“ Daniel zrudnul. Na tohle označení byl citlivý v jakékoli podobě.

Dharma jeho nevůli ignoroval.

„Měl jsem bratra Tekuchi-ghua. Jeho žena pocházela z rodu Sung, byla neplodná a pověstná svou žárlivostí. Žádné z dětí bratrových konkubín se nedožilo dospělosti, ale můžeme zkusit přepsat historii. Řekněme, že jedna z nich utajila porod a ukryla tě u uhlířů v lese. To by rovněž vysvětlilo tvé způsoby nebo spíš jejich nedostatek.“

„Fajn, takže bastard děvky vašeho bratra. Díky vám ctihodnosti,“ uklonil se Daniel s úsměškem. „V tak skvělé vylepšení rodokmenu jsem ani nedoufal.“

Rozhostilo se ticho.

„Je to čest, smět se hlásit k našemu rodu.“

„Nepochybně!“

„Moje dcera říká, že jsi připraven odejít z věže. Tvoje hirzu už je velmi dobrá, máš jen slabý přízvuk. Pokud to přijmeš, jsi Ghani. Mé slovo stačí. Jak s tímto údělem naložíš, je ve tvých rukách. Možná tě potěší, že jako bastard máš k našemu rodu jen ty závazky, které dobrovolně přijmeš a naopak. Takže nadále, pokud budeš považovat za vhodné se představit při setkání osobě tobě nadřízené, smíš používat jméno Dhane wato Tekuchi-ghua te Ghana.“

Daniel cítil, jak bouře pocitů vyvolaná mužem před ním nachází své řečiště a uklidňuje se. Konec konců mít zde místo jako sice nelegitimní, ale přece jen příbuzný vládce provincie určitě nebylo bez významu. Vždyť i Kumiko mu něco podobného naznačila. Pochopil výtku obsaženou v darmových slovech.

„Dovolte mi napravit své opomenutí, ctihodnosti. Dhane wato Tekuchi-ghua te Ghana k vašim službám,“ pronesl s úklonou.

Poprvé za jejich setkání se v dharmově tváři objevil náznak úsměvu.

„Pokud chceš opustit vlídné pohostinství mé dcery a něco se mi v tomto smyslu doneslo, čeká tě ještě jedno důležité rozhodnutí. Musíš si vybrat cestu, po které budeš dále kráčet pod paprsky Rawat a září Asharty.“

„Na poezii mě nikdy neužili, dharu. Nemůžete se vyjádřit konkrétněji?“

„Je před tebou volba kasty. Ve Weiře je podle tradice volba svobodná.“

„Ghiru-ki mi něco v tomhle směru naznačovala, ale nelíbí se mi to. Jsem ten, kdo jsem.“

„U nás jsi pouze ten, kdo dokážeš být, ale nejdřív musíš prokázat svůj talent, dovednosti a znalosti. Ty ti dovolí vstoupit do kasty, které jsi hoden. Po přijetí máš nadále práva a povinnosti s ní spojená,“ parafrázoval Hidashi text Základního kodexu Weiry. Přetrvávající nesouhlas ve tváři mladého muže se jej dotknul. Svobodná volba kasty byla něčím, za co bojoval jeho rod po generace a po té co museli předat vládu nad říší Sungům, zůstala Weira poslední provincií Himeru, kde byla tato výsada kodifikována.

„Pokud nechceš, nemusíš volit,“ promluvil chladně, „můžeš jít a nechat se najmout jako žoldnéř do kupeckých karavan. Ti na kastu nehledí. Ode mne dostaneš šavli, hotovost a co budeš potřebovat. Jestli přežiješ, tak se po sedmi letech vrať na Kaicuru a já požádám svou dceru, aby pro tebe otevřela Bránu.“

Žoldnéř - muž bojující a zabíjející pro peníze. Tak jako jeho otec. Jsi stejný jako on a dopadneš, jako on, za rezonovalo v Danielově paměti. Přišel snad na tento svět, aby naplnil matčina nenávistná slova?

Dharma se s kamenným výrazem se zvedl ze svého místa. Otočil se ke dveřím, ale mladík mu zastoupil cestu. Vládce sáhl po meči.

„Stop, stop, pane. Nechtěl jsem vás urazit, ale co by si vybral Ghani, skutečně z vaší krve?“

Dharma odtáhl ruku z meče a dotkl se pravého ucha poznačeného zářezy s namodralými okraji. „Samozřejmě Cestu xary.“

„Co přesně to znamená?“

Hidashi-dha přivřel oči a zacitoval z kodexu Banta Ró: „Bojovník xara je ten, kdo nese břemeno, xara je ten kdo nese zbraň. Snáší bolest, rány a jde přímou cestou cti. Je oporou pro své přátele a hrozbou svým nepřátelům. Nikdy se nesmíří s bezprávím způsobeným jeho blízkým, ani těm, jimž je povinován službou. Jen takový smí volit cestu xary! Pokud se k ní rozhodne, již neodloží zbraň, aniž by naplnil svůj osud.“

Daniel se zamyslel nad svým dosavadním životem i nad dharmovými slovy, rezonovaly s něčím, co bylo uloženo hluboko v něm. Uvědomil si, jaký pocit prázdna v něm zanechalo, když z důvodu uzavření dolů už nemohl dál pokračovat v práci, která sice obnášela riziko nasazení života, ale nepostrádala smysl. Jak mu nevyhovovala společnost, kde ti, kdo byli ochotni riskovat život pro jiné, byli často považováni za nějaký nepochopitelný relikt minulosti. V posledních třech letech se protloukal životem s pocitem nenaplněnosti ze směšných starostí lidí kolem sebe - o postup v kariéře, o pár stovek vyššího platu. Nic z toho pro něj nemělo valný význam.

„Myslím, že jsem bojovník, dharu,“ pronesl Daniel vážně. „I když v poslední době bez bojiště, které by za boj stálo. Chci být xara.“

Dharmu zamrazilo. Je opravdu paměť krve po Sdílení tak silná? V kronikách se o tom psalo, ale byl tomu ochoten uvěřit jen napůl.

„Xarou se můžeš stát, pokud podstoupíš zkoušku na rituálu Banta Ró. Nejbližší bude za osm ašrenů.“

Daniel si v duchu přepočítal délku časového období a znechuceně protáhnul obličej. „Nešlo by to odbýt dřív?“

Nemůžu jej tu držet a nechat trénovat řadu ašrenů, honilo se dharmovi hlavou. Císařovi zvědové slídí kolem. Ta historka o uhlířích je chatrná. Pokud zjistí, že Lea otevřela Bránu, bude to konec její i našeho rodu. Císař jen čeká na záminku. Válku s Kharzu dokážu zvládnout, ale vojska spojených provincií by nás zadupaly do země. A Příchozí? Je neukázněný, impulzivní, co když se prozradí? Zachránil nám život, ale zůstává hrozbou stejně, jako byly luky v rukou Uhurových vojáků.

„Hraješ v kostky s osudem Dhane. Pokud je to tvá vůle, na konci Tylkuru bych mohl vyhlásit Mimořádný rituál. Jsi si vědom toho, že nemusíš uspět?“ zahleděl se mu Hidashi-dha do očí s nečitelným výrazem.

„Všichni jsme v rukou Sardu,“ uplatnil Daniel již naučenou frázi.

„A spravedliví k němu najdou cestu,“ doplnil Dharma s pocitem, že mladý muž dává rozhřešení jeho svědomí. Sardu jej přivedl, Sardu jej pošle na další cestu. Smrt je jen další začátek.

Daniel vycítil pochybnosti muže před sebou. „Nemějte péči, ctihodnosti. To zvládnu. Naučit se mávat s tímhle kusem železa, nebude až tak velkej problém,“ kývnul k dharmovu meči. Přejel si váhavě po ušních boltcích. „Doufám, že se to dělá při umrtvení?“

„Ne, mrtví nejsou označeni.“

„Jo, tak nějak jsem si to představoval,“ zašklebil se Daniel vědom toho, že mu opět unikla nějaká souvislost. „Dá se ta zkouška opakovat?“

„Jen v dalším životě.“ Dharma pohlédl na okno. „Rawat už je vysoko. Musím jít. Dnes po poledni se přestěhuješ do Hlavní věže. Požádám Mistra meče xaru Benjira te Kcao, aby zahájil tvůj výcvik, dluží mi to. Ať tě přízeň Sardu provází a Asharta naplní moudrostí tvou mysl.“

„I vaši, dharu.“

- - -

Strážkyně se za ním přišly rozloučit a přinesly s sebou karafu lehké pálenky. Usadily se společně u malého stolku. Ogama jim rozlila čirou tekutinu do tří misek. Daniel se pochlubil s dharmovou nabídkou ucházet se o členství v kastě xara, ale to už věděly.

„Rozhodl ses správně Dhane. Věřím, že máš šanci, pokud oželíš neposkvrněnost svých uší,“ zažertovala Ogama-ki.“

„To muselo bolet. Ne?“

„Bolest není důležitá, Rituál Banta Ró staví každého muže i ženu, ať je jejich původ jakýkoli, na roveň toho nejurozenějšího ze šlechty. Xarů už není tolik co dřív. Xangové z ostatních provincií se bojí posílat k nám své syny na Rituál. Kdo tě připraví?“

„Nějaký Benjiro…“

„Mistr meče Benjiro-ka te Kcao?“ upřesnila Ogama s výrazem úcty ve tváři. „Nemohl jsi dostat ve Weiře lepšího učitele.“

„Poslouchej, Ogamo, nechtěl jsem se na to ptát dharmy. Tam, odkud jsem přišel, existovala kasta podobná té vaší, říkali jim samurajové - ti, kteří slouží. Nech mě domluvit,“ pozvedl ruce v prosebném gestu, když viděl Ogamu, jak se nadechuje k protestu nad tím, že použil výraz nepatřící do hirzu. „Byli to skvělí válečníci, oddaní svým pánům až k smrti. Pokud udělali chybu a jejich pán je k tomu vyzval, spáchali sebevraždu. Totéž činili na protest, pokud se k nim zachoval špatně. Je to tu podobné?“

Ogama zavrtěla hlavou. „To, co mi popisuješ, mi připadá zvrhlé. Sardu nám dal naše životy, a pokud, by si někdo sám sáhl na život, nemohl by se vydat na Cestu k němu a znovu se narodit. Xara je svým pánem, byť vstupuje do služby. Je vždy zodpovědný především Kodexu a svému svědomí. Nemůže si sám sáhnout na život, ale pro ztrátu cti smí požádat o čestnou smrt z ruky svého lenního pána nebo přítele. Pokud jeho pán není hoden jeho služeb, odejde od něj.“

„Nejbližší Velký rituál bude již za osm ašrenů,“ přerušila Ghira výklad své družky. „Nechce snad Dharma, aby ses ho zúčastnil?“

„Ne,“ zasmál se Daniel. „Do tý doby bych se ukousal nudou. Slíbil mi, že si to odbydu už koncem Tylkuru.“

„Tylkuru?“ Ogamě zmizel úsměv a Ghira zbledla.

Další hovor přerušil příchod dharmova Strážce v doprovodu Meru-ki.

„Pane,“ uklonil se lehce Strážce. „Máte jít se mnou.“

- - -

Strážkyně osaměly v nyní již bývalé Danielově cele, před sebou nedopité číšky s pálenkou. Němě zíraly na dveře, které zapadly za jejich mladým společníkem. Najednou tu bylo pusto a prázdno.

„Možná mi bude chybět,“ pronesla Ogama s hranou lehkostí a vlila si obsah číšky do hrdla.

„To je vražda,“ řekla tiše Ghira.

„Dharma nepovede ruku, která ho zabije. Před tváří Sardu bude čistý.“

„Ale ne před mojí. Mezi mnou a Dhanem je Závazek.“

„Neblázni, Sardu dává a Sardu bere. Za dva ašreny se toho může hodně stát.“

„Já cvičila osm let. Nikdo se nemůže připravit na Rituál za dva ašreny. Přísahala jsem Leea-mi a ne dharmovi. Jestli Dhane zemře, splním svůj Závazek,“ řekla temně Ghira a převrhla misku s pitím.

„Pak zemřeš její rukou.“

„Pak zemřu její rukou,“ potvrdila Ghira.

- - -

Daniel cítil, že odchodem ze Štíhlé věže něco v jeho životě končí. Vnímal tuto stavbu jako své vězení a teď když ji opouštěl, měl pocit ztráty. Strážce před ním, šel rychlým jistým krokem bez otáčení, jako by mu nezáleželo na tom, zda mu on nebo Astor stačí. Daniel z něj pociťoval stejný druh arogance jako z dhaminých Strážkyň, než si na něj zvykly. Hlídky na mostě i uvnitř Hlavní věže je zdravily krátkým kývnutím, o kterém si nebyl jistý, jestli patří oběma, ale i tak na ně odpovídal stejným způsobem.

Přešli Spojovací most, ale nezamířili do nižších pater, jak předpokládal. Zůstali v nejvyšším podlaží, které sloužilo k soukromým účelům dharmy.

„Vaše pokoje, pane,“ zastavil se jeho průvodce před bytelnými dveřmi z rudě zabarveného dřeva. Odsunul je, aby uvedl Daniela, ale první dovnitř vběhl Astor a začal slídit v rozích.

Místnost měla obdélníkový půdorys s dvěma menšími dveřmi po stranách. Prostoru vévodilo velké okno, vyplněné sklem, přes které nebylo sice vidět, ale pouštělo do místnosti dostatek světla. Za prvními dveřmi, byla toaleta a koupelna v jednom, s velkou vanou ze žlutého kovu a něčím, co Daniel nazýval sprchovým koutem - ten měl i ve Štíhlé věži. Naučil se sprchovat v proudu studené vody, ale rozhodně si to neoblíbil. Příslib lázně s horkou vodou jej lákal víc než cokoli jiného. „Mohl bych se vykoupat?

„Jistě pane, pošlu vám sem starší Kumiko, zařídí vše potřebné. Dharma ji uvolnil k vašim službám.“

„Děkuji. Jmenuji se Dhane wato Tekuči-ghua te Ghana.“ vzpomněl si Daniel na slušné způsoby. „Mohu znát vaše jméno?“

„Tonawa-ka weru Khazuma-ka te Sana k vašim službám, pane.“ pronesl Strážce s úklonou. „Zde je uložen váš majetek,“ upozornil na druhé dveře.

Daniel vzal za ozdobné mosazné madlo druhých dveří nepoměrně bytelnějších než vstup do koupelny. Pokusil se dveře odsunout, ale nepovedlo se mu to.

„Dovolíte, pane, místnost je zajištěna. Jménem vašeho otce, pana Tekučiho,“ upozornil jej Strážce na mosazný obdélník pod úrovní madla složený z čtverečků se symboly místního písma.“

„Obávám se, že moje vzdělání, není na dostatečné úrovni,“ přiznal s rozpaky Daniel. „Můžete mi ty dveře otevřít?“

Strážce bez projevu údivu, levou rukou uchopil madlo a pravou postupně stisknul symboly odpovídající jménu dharmova bratra. Madlo s cvaknutím povolilo a dveře mohly být ve svých drážkách zasunuty do stěny. Místnost za nimi byla poměrně prostorná s vlastním oknem. Na policích našel svoje věci včetně posekané hole. Při pohledu na starou trampskou výstroj se hned cítil lépe. Bylo tu také několik černých gibuši a spodní oblečení. Vrčení psa na výklenek, zakrytý závěsem, upoutalo jejich pozornost.

„Vaše kořist, wato.“ Strážce odhrnul závěs. Ve výklenku se skrývala malá zbrojnice včetně dvou stojanů, s povědomou bojovou zbrojí, včetně rohaté přílby, kterou naposledy viděl na hlavě muže vedoucího útok na dharmu a méně zdobná zbroj vojáka, kterého zdolali společně s Astorem.

„Věci poražených patří vítězi,“ odpověděl Strážce na jeho tázavý pohled. „Hatamotovu výstroj bych vám doporučil si ponechat, je velmi cenná a po malých úpravách by vám mohla být.“

„Co to bylo za lidi?“ Daniel se s mrazením díval na zbroj dvou mužů, kterým vzal život, aniž o nich cokoliv věděl. Neuměl si představit, že by si něco z těch věcí vzal na sebe.

„Hatamoto Uhura-ghu byl nejznámější ghuruma Kharzu. Osobně zabil tolik nepřátel, že by to vydalo za malou vesnici. Máte můj obdiv, pane.“

„Díky Tonawa-ko, ale porazil jsem jej jen náhodou.“

„Velcí bojovníci neumírají náhodou,“ prohlásil s jistotou Strážce. „Váš otec by na vás byl jistě hrdý.“

8. Mladý císař

Poslední císař rodu Sungů Khan Sun měl ve svých osmnácti letech úzkou snědou tvář s rysy natolik pravidelnými, že by mohly patřit ženě. Na poradu se svými nejbližšími se dostavil pečlivě nalíčen, lesklé černé vlasy, spletené do desítek tenkých copánků odkrývaly siluetu letícího draka vytetovanou na levém spánku a tváři. Dlouhé nehty na rukou, natřené zlatým lakem, připomínaly spáry dravce, kterým, navzdory svému uhlazenému vzhledu, byl. Rudé kimono pošité zlatými motivy draků dávalo na vědomí, že tuhle schůzku považuje za důležitou, stejně jako jeho pozice na piedestalu v čele místnosti.

Dharmu Kharzu přijal v Malém audienčním sále, obloženého temně zeleným leštěným mramorem, za účasti tří pilířů své moci: generála císařských vojsk Humury-ghua, dharmy rodu Saavedra, a temusara pana Hiragy. Svá místa na polštářích zaujali v již zavedeném pořádku generál pod piedestalem po císařově pravici, proti němu temusar.

Generál Humura-ghu byl po osobě císaře tím nejimpozantnějším mužem v sále, občas jej přirovnávali k obléhací věži. Jeho tvář jako vytesaná z kamene, už začínala věkem a nezřízenou konzumací alkoholu povolovat, ale síly měl pořád dost. Poslední příchod Sardu byl již jeho šestým a jako jediný v sále měl právo nosit v přítomnosti císaře meč. Nepotrpěl si na okázalost, rudá uniforma důstojníků císařské gardy bylo to jediné, co oblékal od svých dvaceti let, jen hodnostní označení se měnila. Zlatá destička na levé straně hrudi nesla znaky označující císařského generála a velitele armád.

Proti generálovi, po císařově levici, seděl na patách temusar Hiraga, jeho oficiální titul zněl „Ochránce císaře“. Ve skutečnosti velel neviditelné armádě složené z příslušníků klanů Kruhu smrti, sloužících jeho prostřednictvím císařskému rodu. Většina obyvatel Himeru jim říkala Vrazi. Kruh smrti - původně náboženská sekta Sardových kněží - vychovávala dokonalé špehy a zabijáky, nenáviděné a obávané všemi. Postavit se jim mohli jen příslušníci kasty xara. Ti v minulosti pokládali za svou povinnost zabít každého Vraha, pokud některého dostali před ostří svého meče. Císařský palác byl jediným místem v Himeru, kde se členové této sekty mohli ke své příslušnosti otevřeně hlásit a pan Hiraga otevřeně používal titul temusar, vyhrazený starším a vůdcům klanů.

Xarové se Vrahů v paláci nesměli dotknout. Oficiálně. Pokud se střetli někde v temném zákoutí beze svědků, pak často proud Ruawy, protékající Sundhaicu, přijal další tělo. Pravdou bylo, že v císařském paláci sloužilo bojovníků xary stále méně, zvlášť poté co císař ve vnitřních prostorách zakázal šlechtě a tedy i jim nosit meče. Řada xarů stále zastávala významné pozice v armádě, ale už to nebyli oni, o které císař opíral svou moc.

Humura-ghu a temusar Hiraga se nesnášeli jako oheň a voda. Jeden pohrdal druhým a jen císařova osoba je držela od sebe jako dva vzteklé psy. Temusara nepotkal nikdo jinak než v černém nočním oděvu Vrahů, který zde v paláci povýšil na uniformu svých lidí. Měl nezdravě bílou tvář, které se jen tu a tam dotkly paprsky Rawat v okolí očí. Pokud nebyl v císařově přítomnosti, tvář zakrývala kukla, nyní zastrčená za opaskem z černé kůže. Na prsou se mu leskl stříbrný řetěz s císařským drakem, ale i ten nosil obvykle ukrytý. Jediným symbolem jeho postavení, který ho odlišoval od mužů potulujících se palácem, jako černé zlověstné stíny, byl snadno přehlédnutelný symbol draka vyšitý na pravém rameni rudou nití. Výškou postavy se Humurovi nevyrovnal, ale studený pohled jeho šedomodrých očí dokázal nahnat strach kdekomu.

Výsada usednout na první stupeň císařského piedestalu, patřila donu Lope-dha te Saavedra, dříve učiteli a nyní nejbližšímu rádci. Dharma Lope-dha se svým zjevem vymykal všem zvyklostem Himeru. Jeho oděv tvořila černá sametová kutna, stažená kolem pasu stříbrným řetězem s křížem, tak masivním a těžkým, že jej bylo možno v případě potřeby použít jako zbraň. Měl úzkou snědou tvář s černýma fanatickýma očima, která se jen zřídka usmála a na čele vytetovaný znak kříže.

Dharma Saavedrů a hlava církve Jediného boha, si potrpěl na šperky. Prsty mu zdobily prsteny a na krku měl na řetězu z platiny zavěšen škapulíř ve tvaru dračí hlavy se dvěma rubínovýma očima. Mezi lidmi se šuškaly legendy o tom, jak velký je stříbrný poklad shromažďovaný rodem Saavedrů generaci po generaci.

Saavedrové byli mladým rodem v rámci císařství, a, jejich dharma nebyl vládcem území srovnatelného s ostatními vládnoucími rody. Žili ve východní části provincie Sun na okraji Dračího pohoří, ve městě Rado. Jejich enkláva tvořila uzavřený celek. Málokterý z obyvatel Himeru se mohl pochlubit tím, že navštívil jejich území.

Saavedrové sloužili výhradně císaři, a byť jimi ostatní vznešené rody pohrdaly, znepokojeně přihlížely, jak rychle se rozrůstají. U ostatních urozených bylo neobvyklé, pokud zplodili více než dva potomky, naproti tomu deset dětí bylo u Saavedrů považováno za obvyklý průměr, nepočítaje v to bastardy vzešlé z mimomanželských spojení.

Čtvrtým muže v tomto shromáždění sedící čelem k císaři byl dharma Kherim-dha te Mingara, vládce provincie Kharzu, muž téměř Humurových rozměrů. Na první pohled upoutávala pozornost holá hlava, úzký knír protažený až pod úroveň čelisti a pronikavé černé oči. Připomínal tatarského chána zrozeného pro boj a sedlo. Jeho robustnost sice už pomalu začínala přecházet v otylost, ale jako soupeře v boji jej nesměl nikdo podceňovat. Přes své rozměry byl velmi hbitý a rychlost umocněná hmotností jej činila strašlivým protivníkem. Jeho oblíbenou zbraní byla válečná sekyra, kterou dokázal muže beze zbroje přetnout. Čelo mu zdobil symbol medvědí hlavy. Pýcha, která patřila k jeho výrazným povahovým rysům, se však dnes v jeho tváři nezrcadlila a v rozpacích klopil oči.

„Zklamal jsi, dharu. Můj plán byl dokonalý, ale ty jsi ho nedokázal realizovat,“ syčel vztekle mladý císař.

„Nebyla to moje vina, nejvyšší. Vybral jsem ty nejodvážnější muže. Přepad vedl hatamoto Uhura-ghu!“

„Uhura byl dobrej chlap,“ poznamenal generál, ale císař jej umlčel pohledem a kývl na Kherim-dhaa, aby dokončil svou řeč.

„Uhura byl zabit a spolu s ním všichni ostatní, až na vašeho člověka. Nechal jsem ho přivést.“

Císař udeřil do malého gongu po své levici. „Chci tady Hashi-xaa! Hned!“

Vojáci téměř okamžitě předvedli mladého šlechtice v pestrém kimonu. Bylo vidět, že si dal na svém zevnějšku záležet, ale ani šminky nedokázaly skrýt, jak je bledý. Padl na kolena před Khan Sunem a čelem udeřil o podlahu. „Odpusťte, odpusťte, Nejvyšší! Dělal jsem, co jsem mohl!“

„Jak je možné, že jste selhali?“ Císařův tón mrazil.

„Nevím, milosti. Náš člověk předal Hiroshimu vzkaz a on nám vlezl do pasti jako hlupák. Číhali jsme v záloze v místech, kudy musel projít. Uhura-ghu vybral místo na dostřel luku za starým Sardovým chrámem. Viděli jsme dharmu přicházet jen s malým doprovodem, ale nedošli k nám. Zamířili k rozvalinám, kde nám zmizeli z očí. Slyšeli jsme zpěv a pak se země zatřásla. Dharma a jeho lidé se pořád neobjevovali a tak se hatamoto rozhodl vydat za nimi. Muži nechtěli jít tak blízko k chrámu Rudého, zvlášť když byl na obloze, ale Uhura je donutil. Na dharmu s jeho lidmi jsme narazili kousek od zbytků sochy Strážce. Překvapili jsme je. Naše šípy vyletěly jako poslové smrti…“ šlechtic pohlédl s nadějí na císaře, zda neocení jeho básnický obrat, ale vladař na poezii neměl náladu.

„Pokračuj!“

„Dharmův doprovod jej kryl, ale neměli štíty, jen lehkou zbroj. Obklíčili jsme je a nedali jim šanci se k nám přiblížit. Uhura měl vynikající lučištníky. Zdálo se, že je s nimi konec… Umírali statečně a ghuruma se rozhodl, vzdát jim čest. Sundal si přilbu a my rovněž.“

„Hlupáci,“ procedil císař a kývl, aby pokračoval.

„I oni odkryli své tváře a my zjistili, že je s dharmou Rudovlasá. Muži z Kharzu zaváhali a ona se rozesmála. Smála se tak strašně nejvyšší, že i stromy kolem se třásly.“ Xang si teatrálně zakryl obličej, jakoby vše znovu prožíval. „Stříleli jsme, ale šípy ji míjely a pak… pak vztáhla ruce k obloze a pronesla strašlivé zaklínadlo. Země se otřásla, a z chrámu se vyřítil démon s obrovským železným kyjem, provázený černým woorlem s ohnivýma očima.

„Je to čarodějnice stejně, jako Krvavá.“ Don Lope-dha se přežehnal znamením.

„Musí to být čarodějnice!“ chytil se jeho slova Hashi-xa.

„Pokračuj a soudy nech na mě!“ utrhl se císař.

„Uhura-ghu neměl šanci. Než se zmohl na obranu, démon mu kyjem rozdrtil hlavu jako ořech.“ Xang zmlkl a nechal odšumět výraz údivu shromážděných.

„Na mne se vrhl ten strašlivý woorl a srazil mě k zemi. V pádu jsem udeřil hlavou o skálu. Když jsem se probral, bylo po všem. Hatamotovi lidé byli mrtví a já beze zbraně. Dharma a jeho dcera se skláněli nad démonem, který dodělával. Někdo z Kharzu ho dostal. Nebylo nic, co bych mohl udělat. Byli jsme připraveni bojovat s lidmi, ale ne s kouzly…“

„Utekl jsi a nesplnil svou povinnost!“ zasyčel císař.

„Neměl jsem zbraň.“

„Měl jsi zabít tu rudovlasou zrůdu. Měl jsi ji zadávit vlastními zuby nebo zemřít!“

„Milost, pane.“

Císař kývl na pana Hiragu: „Dopřej nám trochu zábavy.“

Velitel Vrahů se zdvihl ze sedu na patách, vytáhl z rukávu nůž a přešel ke klečícímu muži, který ho sledoval paralyzován strachy.

Chytil nešťastného xanga za vlasy.

„Ach bohové! Nejvyšší! Prosííím!…“ křičel xang.

Temusar provedl několik rychlých řezů a škubl. V ruce mu zůstal xangův cop i s kusem kůže větším než dlaň. Skalpovaný xang si se skučením ohmatával lebku, aniž se odvážil dotknout rány.

Pach krve císaře vzrušil. Vstal. Už mu nestačilo jen přihlížet. „Hirago podrž tomu zbabělci ruce.“

Představený Vrahů, zkroutil xangovi ruce za hlavou a přiměl se ho vypnout na kolenou.

„Milost, Nejvyšší! Milost! Oheň a kříž!“ žadonil šlechtic.

„Oheň a kříž? Nejsi jich hoden!“ Císař tasil meč, sotva postřehnutelným pohybem jím kmitl před xangovým tělem a vrátil jej zpět do pochvy.

Muž přestal křičet. Nevěřícně zíral na svoje kimono proťaté na tři dlaně dlouhým řezem nad úrovní zdobného opasku. Hedvábí se rozevřelo a zpod něj jako klubko slizkých šedých hadů vyklouzla ven střeva, až po nich se objevila krev smíšená s jejich obsahem.

„Aááááá!“ neartikulovaný řev naplnil sál.

Císař usedl zpět na piedestal a zvědavě přihlížel, jak šlechtic dříve patřící k jeho oblíbencům dokonává. „Sekl jsem hluboko. Myslel jsem, že vydrží déle,“ povzdechl si rozladěně, když se tělo na podlaze přestalo zmítat. Strážím u vchodu pokynul, aby mrtvolu odtáhli. Sledoval je pohledem, dokud nezmizeli za dveřmi.

„Vlastně ani nevím, kam je hází. Někdy bych se měl podívat,“ poznamenal roztržitě, když zvedl pohled od krvavé cesty na podlaze. Znovu obrátil pozornost k účastníkům porady.

Humura-ghu se tvářil lhostejně a ani v tváři dharmy Saavedrů se nedalo vyčíst více než mírný zájem. Zato Kherim-dhaovi na holé hlavě vystoupily krůpěje potu a viditelně se třásl. Jeho Dar byl pro něj, ve chvíli kdy umíral mladý xang, prokletím.

„Nebuď tak přecitlivělý, dharu,“ usmál se Khan Sun s převahou. „Dostaneš ještě jednu šanci. Ale poslední!“

9. Mistr meče Benjiro-ka te Kcao

Dnes výjimečně nebyla v pevnosti slyšet kladiva kovářů. Warun - sedmý den aše, ekvivalent pozemské neděle, byl dnem volna pro většinu obyvatel Himeru. Ne však pro Daniela! Již desátý den probíhal jeho výcvik na Uzavřeném nádvoří. Byl vděčný, že tu není žádné publikum. Nejraději by se neviděl.

Do setkání s xarou mistrem meče Benjirem te Kcao, si myslel, že je v technikách beze zbraně a s holí dobrý. Když se zeptal mistra na jeho věk, ten jen odtušil, že roky po padesátce přestal počítat. Vlasy i vousy již měl bílé, ale jeho nevysoká, pevně stavěná postava měla ještě pořád dost síly, aby dokázal mladého muže složit na zem, kdykoli se mu zachtělo.

Výcvik začínal s východem Rawat a pak už se Daniel celý den modlil, aby ohnivá koule zapadla. Ráno zahajovali dlouhým hodinovým během. Přesto, že měl mistr nohy o třetinu kratší a let možná trojnásobek, nedělalo mu problémy Danielovi stačit a popohánět jej holí když se mu zdálo, že neběží dost usilovně. Poté následoval bojový výcvik, zatím bez ostrých zbraní.

Jako odpočinek před polednem po něm mistr házel malé hliněné koule, kterým měl Daniel buď uhnout, nebo je odrazit, což se mu podařilo jen málokdy a zásahy mu způsobovaly bolestivé zhmožděniny.

Mistr s ním mluvil minimálně. Už na začátku mu vysvětlil, že tělo rozumí nejlépe řeči bolesti. Za dobu prvního místního aše se Daniel nejlépe naučil jedno - nenávidět svého učitele. Při sebemenší chybě přišla rána rukou, holí nebo i kopanec. To, že byla chyba se mu chlubit svou zkušeností v bojových uměních, pochopil hned první den.

Dnes mu však Benjiro-ka nedával sebemenší šanci. Už popáté ho srazil k zemi. „Vstaň, džiu-džitsu. Předveď mi konečně ten svůj černý pás,“ šklebil se zlomyslně.

Jen vztek pomohl Danielovi se zvednout. „Já tě zabiju, ty skřete!“ Zběsile se vrhl na mistra, rozhodnut mu vymazat úšklebek z tváře, ale znovu skončil v trávě. Viděl, že se jej mužík chystá nakopnout, ale už nenašel sílu ani k tomu, aby si chránil břicho.

„Končím,“ zachraptěl. Zavřel pevně oči rozhodnutý zůstat ležet.

„Požehnání Asharty, mistře. Jak jste pokročili s výcvikem?“ zaslechl melodický hlas, který by poznal mezi všemi. „Vychováváš bojovníka nebo zahradníka? Zdá se že tvůj, žák obdivuje víc zdejší trávník než cviky se zbraní.“

Otevřel oči a tak rychle, jak byl schopen, se vyškrábal na nohy.

Dhami přišla v černém plášti s kápí, pod ním měla prostý oděv bez ozdob ve stejné barvě: dlouhou sukni do poloviny lýtek, kterou v horkých dnech nosily místní vojandy s rozparky do poloviny boků, aby je neomezovala v pohybu a lehkou košili šitagi, jejíž cípy se kladly přes sebe jako u kimona. Mohla být kteroukoli z žen sloužících u místního vojska, ale držení těla a odtažitý výraz, jako by ostatním sděloval: jste jen prach u mých nohou. A byly to opravdu hezké nohy, jak Danielovi nemohlo ujít.

„Požehnání tobě, dhami.“ uklonil se jí Benjiro-ka.

„Asharte y Sardu“ Leea-mi vrátila mistrovi úklonu.

Strážkyně Meru-ki a Ogama-ki, kompletně ve zbroji, zůstávaly o dva kroky za ní, jako dva výhružné stíny. Žádná z nich nedala Danielovi najevo, že ho vnímá.

Dhami si z hlavy sňala kápi. Odkryla tetování ksertu na čele a rozpuštěné vlasy, které zářily, jako by chtěly konkurovat polední Rawat.

Nepochyboval, že kvůli ní musí místní chlapi lámat meče jako sirky, ale on neměl zájem se zařadit do bezpochyby dlouhé fronty nápadníků. Něco jej ponoukalo ji urazit. Nabourat přesvědčení o vlastní nadřazenosti, vymazat sebevědomý výraz z tváře. Zakašlal, aby upoutal její pozornost.

„Máte dobrýho kadeřníka, dhami. Ale neuvažovala jste někdy o decentnějším barevném tónu?“

Leea-mi jen mírně nadzdvihla obočí a konverzačním tónem prohodila: „Myslím, že už jsem pochopila, proč mě Ogama-ki tak často žádala o povolení tomu muži uříznout uši a občas i něco jiného.“ Usmála se na Benjira. „Dovolíte, mistře? Mám chuť si trochu zacvičit.“

„Prosím, dhami,“ podal jí mistr svou hůl a ona ji vyměnila za meč, který od ní obřadně přijal.

Danielovi lezly na nervy nesčetné úklony, jimiž se tu lidé při každé příležitosti častovali.

„To snad ne, vaše veličenstvo. Už jen velikost té pocty mě poráží,“ pitoreskně se jí poklonil. „Tohle je zbraň, slečinko!“ zatočil svou holí a předvedl jí „mlýnek“. „Co když si zlomíte nehtíček? Dharma by mě za to mohl nechal zavřít do hladomorny … Teda jestli tu nějakou máte,“ dodal, když na něj oba nechápavě zírali.

„Aha, to měl být asi vtip?“ obrátila se Leea-mi na mistra.

Namyšlená mrcho! Daniel toho měl právě tak dost. Nevzpomínal si, že by ho v minulosti nějaká ženská tak okázale ignorovala. Už odmala nesnášel dětičky myslící si, že jsou něco víc jen díky postavení svých rodičů. V první třídě hodil do příkopu s vodou dcerušku ředitele dětského domova, která se na něj vytahovala a odpykal si zato první z dlouhé řady trestů.

„Tak jste se pobavila, vážená. My tu máme práci. Co kdybyste se raděj šla podívat do kuchyně, jestli vám nepřipalují rejži na voběd,“ kývl hlavou ven z nádvoří.

Tentokrát se k němu Leea-mi přece jen otočila a v očích jí popuzeně zajiskřilo. „Chci zkusit, co ses s holí naučil, gaidžine. Dost by mě překvapilo, kdyby to bylo lepší než tvé způsoby.“

„U nás doma se s holkama neperem,“ s despektem si ji přeměřil. „Nerad bych vám ublížil.“

„Aha,“ kývla Leea-mi chápavě a bez dalšího zaútočila. Dřív, než stačil jakkoli zareagovat, dostal dva údery do hlavy zleva i zprava - nepříliš silné, ale stačily na to, aby mu zvonilo v hlavě. Třetí úder, který inkasoval do rozkroku, ho složil a přinutil se zaúpěním se chytit za pohmožděné pohlaví.

„Ublížit mi, to jsi myslel takhle, gaidžine?“ zeptala se s nevinným výrazem. „Myslím, že s ním ztrácíte čas, mistře,“ otočila se k Benjirovi. „Z něj xara nikdy nebude.“

„Obávám se, dhami, že máte pravdu, ale dharma mě celkem slušně platí. Jako starý muž mám sice už jen skromná potěšení, a nějaký teng navíc se hodí.“

„Možná bych ho mohla poslat do kuchyně válčit s vařečkami a hrnci. Na to by mohl stačit,“ zauvažovala dhami nahlas.

Daniel se se zaťatými zuby zvedl pomáhaje si holí.

„To bylo pěkně zákeřný! Zaútočila jste bez varování.“

„Ach, tak to se omlouvám. Příště ti to dám raději písemně. Ale promiň, vždyť ty vlastně neumíš číst.“

„Jen ty vaše čmáranice neumím!“

„Vy s ním trávíte víc času, mistře. Já mu špatně rozumím,“ obrátila dhami k Benjirovi. „Říkal, že se tam u nich doma se holkama neperou. Tou holkou myslel mě?“

„S holkama se neperem, ale rozmazlený frackové občas dostanou na zadek,“ zasyčel Daniel.

Lea-mi se k němu zvolna otočila s pobaveným výrazem a uchopila hůl do obou rukou. Pohledy dvou párů zelených očí se střetly.

Rychle se postavil do střehu. Vlastně neměl ještě nikdy možnost si ji prohlédnout na slunci. Měla pravidelný oválný obličej s jemným popraškem pih na tvářích a pokožkou světlejší než každý, koho tu dosud potkal. Plné rty s nádechem zranitelnosti teď byly pevně sevřené do dvou růžových linek.

Útok přišel opět bez ohlášení, ale záblesk v jejích očích ho varoval. Hole se s třesknutím srazily. Tentokrát ji dokázal odrazit a sám vyrazil do útoku. Vířící kola jejich zbraní se střetala znovu a znovu, jeho sílu kompenzovala rychlostí a zkušeností a ani jeden neměl převahu.

Benjiro-ka sledoval souboj těch dvou se zájmem. Pozval dnes dhami k jejich výcviku. Pokud měl mít jeho žák šanci obstát při Rituálu v tak krátké lhůtě, musely se v něm probudit spící reflexy, předchozích generací bojovníků. Benjiro-ka odmítl nového žáka učit, dokud se s ním dharma nepodělil o tajemství Sdílení. Po celou dobu výcviku se však starému muži nedařilo tuhle spící část Dhaneho osobnosti probudit, ale jak se zdálo, byla dhami na dobré cestě.

Oba bojovali vpiti očima jeden do druhého, a zcela zapomněli na existenci okolního světa. Zdálo se, jakoby se mladý muž na dhami napojil. Jejich pohyby byly synchronizovány, každý z nich věděl naprosto přesně, co ten druhý v příštím okamžiku udělá, a reagoval na to. Bojovali, jako by neměli nikdy přestat. Hole se třepily a mistrovi neušlo, že Leea-mi začíná stěží blokovat údery, které nabývaly na síle a rychlosti. Strážkyně znervózněly a položily ruce na meče. Už nesměl čekat! Jako blesk se vrhl z boku na Leea-mi a strhl ji stranou. Konec hole, který ji hrozil zabít, jen neškodně prosvištěl vzduchem.

Daniel rozpačitě zíral na hůl zabořenou v hlíně. Připadal si dezorientovaný, jako při náhlém probuzení. Ohlédl se po dhami. Mistr jí právě pomáhal na nohy. Dotkla se ho pohledem a on ucítil, jak mu srdce klopýtlo. Zlost byla pryč. Jejich pohledy se do sebe začaly znovu vpíjet, ale Leea-mi potřásla prudce hlavou a zrušila kontakt.

„Děkuji, mistře,“ rozloučila se lehkou úklonou s Benjirem. Aniž pohlédla na Daniela, odešla následována Strážkyněmi.

- - -

Daniel vklouzl do připravené vany. Tento přepych si dopřával každý večer od doby, co se přestěhoval.

„Leea-mi,“ zašeptal a samo jméno mu znělo jako báseň. Tam dole na nádvoří se mezi nimi něco stalo. Mistr mu nedal celý den vydechnout a zamyslet se nad soubojem. Přivřel oči a znovu před sebou viděl rudé prameny vlasů vířících dhami kolem tváře. Byla tak nádherná, tak nedostižná, jako vrcholky alpských ledovců třpytících se ve slunci. Vybavoval si její plné rty a představoval si jejich dotek na svých.

Probralo jej zavrčení psa a jemné zakašlání. Na prahu stála žena v lehkém kimonu zdobeném výšivkami barevných ptáků. V náruči držela skořicově zbarvené zvíře, s bohatou kožešinou a ocasem dvakrát tak dlouhým jako tělo, připomínajícím angorskou kočku.

„Astore, ne!“ varoval psa předem. Žen měla dokonale pravidelnou tvář připomínající oživlou porcelánovou panenku, složitý účes a nádherné šperky vykládané pestrými drahokamy, karmínově rudé rty, oční víčka nalíčená lehce do fialova. Levou tvář jí zdobila precizně provedená kresba kolibříka

„Přízeň Aschret,“ obřadně se uklonila kráska a bez pozvání vešla dál. „Omlouvám se, pane, jestli jsem vás vyrušila,“ zastavila se naproti oknu a dovolila zvířeti, které nesla, seskočit na podlahu. Protáhlo se s kočičí graciézností, psa ignorovalo a otíralo se o nohy své majitelky, která si zřejmě neuvědomovala, že světelné louče Rawat prosvěcují její kimono, pod kterým, už neměla vůbec nic. Její postava si svou dokonalostí nezadávala s nádherou obličeje. Poměrně plná prsa, jejichž tmavé hroty rozeznával, trochu rušila éterický výraz její tváře, ale celkový dojem byl o to dráždivější.

Daniel na ni zíral s pootevřenými ústy a dokonale prázdnou hlavou. Pořád si ještě nebyl zcela jistý, jestli před ním stojí žena nebo neskutečný přelud. I půvabná dhami vedle návštěvnice působila jen jako surový diamant proti vzácnému šperku.

„Požehnání bohů i vám. Co si přejete?“ zeptal se nervózně. Mimoděk sklouzl pohledem po postavě návštěvnice níž, kde se pod hedvábím dal tušit tmavý trojúhelník klína. To neměl dělat! Jeho tělo zareagovalo a v průzračné vodě se to nedalo skrýt.

Žena lehce zrudla, ale netvářila se pohoršené. „Dharma mě požádal, abych vám věnovala svůj čas, pane. Mám snad odejít?“ nespouštěla z něj odhadující pohled.

„Ano … ne. Počkejte vedle… Prosím,“ požádal ji rozpačitě.

„Jak si přejete,“ usmála se a uklonila. Její zvíře ji následovalo a na prahu koupelny jí hupslo zpět do náruče.

„Uff. Pěknej trapas,“ vzdychl sotva za návštěvnicí zapadly dveře. „Tohle mě nemůžeš dělat,“ pokáral neposlušnou část svého těla. Problém řešil pod studenou sprchou a chvíli trvalo, než se mohl obléci.

Dáma, protože tahle návštěvnice dámou bezesporu byla, čekala způsobně usazená na jednom z polštářů. Pozdvihla k němu oči, ale nepřestala zvolna hladit hebkou srst zvířete, na klíně.

„Já jsem Daniel.“ Natáhl k ní ruku k pozdravu, ale ona ji nepřijala. „Dhane wato Tekuči te Ghani,“ doplnil své oficiální jméno.

Lehce se uklonila a s úsměvem pronesla: „Předpokládám, že to byl pokus se představit. Vaše služebnice xangi Meiling-xi wer Ocura te Khuma. Dharma mě požádal, abych vám dávala lekce v chování a vysvětlila vám pravidla dvorské etikety. Říkal, že jste vyrůstal mezi ehm… uhlíři. Mohli bychom začít tím, že mě seznámíte s vaším přítelem?“ ukázala na psa.

Astor ostražitě sledoval ji i jejího mazlíčka se zježenou srstí. Podobně jako jeho pán nevěděl, jak na ně reagovat. Ryšavé stvoření mu stavbou těla připomínalo kočku, i když páchlo jinak a ani jeden z návštěvníků v něm nevzbuzoval důvěru.

„Je to nádherný tvor, ale trochu rezervovaný. Zdá se, že si s Čitaroo nepadli příliš do oka,“ zhodnotila situaci xangi, a když se ani tentokrát nedočkala odpovědi, povzdechla si.

„Vidím, že mě můj přítel pověřil opravdu těžkým úkolem.“

10. Syn bouře

Lea-mi seděla na terase a společnost jí dělal pouze Rráá. Na podvečerní obloze již zářil slabounký srpek Asharty a to znamenalo, že začíná Tylkuru, na jehož konci měl Příchozí podstoupit rituál Banta Ró a buď obstát, nebo zemřít. Nebyla si jistá, jaký osud mu přeje, ale záleželo na tom? Nakonec byli všichni v Sardových rukou. On, ona, Weira, Himeru. Kdo mohl s jistotou říct, že po noci přivítá další den? Otec nic neříkal, ale ona i bez jeho rozvětvené špionážní sítě cítila, jak se nad jejich rodem stahují mraky.

Připomněla si svou první a zatím poslední návštěvu Sundhaicu.

Rok 1123 byl pro Leea-mi zvlášť významný. Dharma svolil k provedení „Přijetí znamení“ trochu dříve, než bylo zvykem, aby ji mohl při návštěvě sídelního města představit dvoru jako pokračovatelku rodu Ghana.

Důvodem k návštěvě dvora byl Obřad potvrzení. Tento obřad zavedl první císař Sungů po převzetí vlády nad Himeru. Konal se vždy začátkem následujícího roku po zjevení Sardu. Tak jako Sardu svým odchodem symbolizoval lidem, že jim nechává svět k dalšímu sedmiletému užívání, tak císaři dynastie Sung ke dni Vylodění potvrzovali vládu urozených rodů nad devíti provinciemi Himeru.

Leea-mi se do hlavního města říše velmi těšila. Hidashi-dha vyrazil na cestu v doprovodu družiny Neústupných a tří set příslušníků weirské šlechty. Cesta na jih je vedla nejdříve k pevnosti Khamauru. Zpráva cest nepatřila k dharmovým prioritám a podle toho vypadaly, zvláště v tomto období časného jara. Vozy často zapadly a tahouni měli spoustu práce s jejich vyprošťováním. Na řekách pukaly ledy, na polích a v lesích se ještě držel sníh. Leea-mi trávila cestu v uzavřených nosítkách, jak její postavení vyžadovalo, ale raději by šlapala v blátě s ostatními. V Khamauru si na dva dny odpočinuli u jejího bratrance Hao-ky a dál pokračovali na lodích po proudu Ruawy.

Sídelní město císařů rodu Sung ukazovalo v první ašren roku svou nejpříjemnější tvář. Všude kvetly sakury a přes dvě etuje široký říční tok byl plný lehkých zdobených lodí xangů, mezi kterými důstojně proplouvaly obchodní a válečné galéry - některé až s trojicí řad vesel nad sebou.

Hidashi-dha se ubytoval v rezidenci Ghaniů i se svou gardou, ale většina šlechty se musela spokojit se stany na okraji města, protože Sundhaicu praskalo ve švech pod náporem návštěvníků. Weiřanům to nevadilo, byli raději spolu na širé pláni, kde si mohli v případě potřeby poskytnout ochranu, než ve špinavých uličkách, kde pro ně nemuselo být bezpečno.

O dva dny později Leea-mi s otcem a vstoupili do sídelního paláce. Stráže u vstupu nedovolily průchod ozbrojenému doprovodu a bránily rovněž ve vstupu šlechticům s příslušností ke kastě xara. Celá situace hrozila přerůst v konflikt, který vyřešil až příchod vyššího důstojníka. Kompromis neuspokojil žádnou ze stran, ale nakonec mohl Hidashi-dha s dcerou a značně zmenšeným doprovodem pokračovat v cestě do nitra paláce. Delegace Weiry i přes ztenčený doprovod upoutávala pozornost, kamkoli šli. Dvořané si mezi sebou šeptali a často se dotýkali v hovoru uší. Jak si Lea-mi stačila všimnout, nepotkali jediného xaru. Úžas dvořanů budil i jejich dar - Syn bouře - nádherný kouřově zbarvený hřebec vychovaný v Khaicuru.

Císař Wang Sun koně přijal velmi laskavě, ocenil jeho krásu a dal pokyn svým služebníkům, aby se ho ujali. Leea-mi zabolelo srdce, když jej odváděli, ale věděla, že zde nemůže dát své city najevo. Císař pronesl oficiální formuli potvrzující Hidashi-dhaa pánem Weiry a pak už přišla řada na ni. Ona i otec měli rudá kimona s černými znaky ksertů, otec byl prostovlasý a její vlasy kryla stříbrná síťka. Ceremoniář zabušil o podlahu okovanou holí.

„Leea-mi te Ghana, dhami Weiry, dcera Hidashi-dhaa te Ghana dvacátého třetího dharmy Weiry a Kaory te Mingara, je ke třicátému třetímu dni Prad-wa roku 1123 po Vylodění, zapsána mezi urozené s nárokem na titul dhara, pokud v něm bude potvrzena Shromážděním kast Weiry a vládnoucím císařem,“ pronášel představený kasty Li před ztichlým sálem slova, která byla ryta do tenké zlaté desky pro genealogický archiv urozených.

„Klap. Klap. Klap.“ Klid v sále porušil příchod hubeného mladíka v sandálech, s na dlaň vysokými dřevěnými podrážkami. Jeho kimono zářilo rudě a zlatě. Tvář měl nalíčenou jako dámy od dvora, stejně jako pětice stejně mladých společníků, která jej provázela. Lea-mi i bez představování věděla koho má před sebou, otec jí zdůrazňoval jak důležité je naklonit si příznivě následníka trůnu. Usmála se, pootevřela hradby kontrolující její Dar a vyslala mu vstříc pozdrav mysli, jak bylo mezi urozenými zvykem.

„Vypadá to, že ve Weiře nerostou do výšky jen stromy,“ utrousil princ ke svému doprovodu, narážel tak na to, že ona i její otec byli o něco vyšší, než bylo obvyklé. Její pozdrav ignoroval a jeho doprovod se ani nesnažil zakrýt pohrdlivé úšklebky.

„Khan Sune, přivítej zástupce Weiry,“ nařídil císař.

Mladík jen lehce oplatil poklonu jejímu otci a přistoupil k ní. Střetli se očima, princ i přes vysoké sandály byl menší než ona a o rok mladší. Pokusila se s ním znovu o kontakt „přenosem“, ale nedostalo se jí žádné odpovědi. Mít tak dokonale uzavřenou mysl bylo mezi urozenými považováno za projev nezdvořilosti.

„No!“ natáhl princ ruku a čekal, že se jí dotkne čelem v gestu podřízení. Cítila to jako další z řady urážek zjevných i skrytých, kterými byli od příjezdu do Sundhaicu vystaveni. Pokud je byl její otec ochoten snášet tak ona ne!

„Ještě nejsi císař Khan Sune!“ zasyčela. Prudce ruku odstrčila a sklonila hlavu tak málo jako on před jejím otcem.

Mezi dvořany to zašumělo. Princ zrudl, zorničky se mu rozšířily a ruka mu sjela k meči za pasem.

„Můj syn jen žertuje! Zkouší dhami ze znalostí dvorské etikety,“ zasáhl císař.

„Běž za přáteli, Khane!“ nařídil ostře synovi. „Je ještě hodně mladý,“ podotkl s blahosklonným úsměvem. „Pro něj je Weira někde na konci světa.“

„Délka a obtížnost cesty sem by tomu napovídala.“ Hidashi-dha se nuceně usmál. „Omluvte dhami, vyrůstala bez matky, jen mezi vojáky. Odpusťte jí, pokud se chová příliš stroze.“

„Doufám, že pobyt na našem dvoře jí pomůže obrousit provinciální hrany. Dvorní dámy se jí rády ujmou.“

„Jste velmi laskav, nejvyšší,“ uklonil se dharma císaři a naznačil dceři, že se má rozloučit, audience pro ně skončila.

Leea nebyla jediná, která byla v ten večer před císaře uvedena. Řada mladých lidí z urozených rodů, stejně jako ona vstupovala poprvé na císařský dvůr.

Jedna z císařových konkubín se k nim připojila a otec nechal dhami v její péči. Na odchodu šeptl dceři nenápadně do ucha: „Nechoď nikam mimo sál. Nejez a nepij nic, co by ti někdo nabízel. Khan Sun má v oblibě jedy.“

Konkubína, jen o pár let starší než dhami, se s ní pokusila zavést řeč na dvorskou poezii a díla známých básnířek, ale rychle zjistila, že konverzace s dívkou z provincie nebude snadná. Ne, že by se jí děvče nevyptávalo.

Chtělo vědět víc o architektuře paláce, zajímala je kvalita zbraní palácových stráží. To jak Sundhaicu, šestkrát větší než Khaicurao, zajišťuje hygienu a čistotu vody pro své obyvatele. Fascinovaly ji námořní lodě, které spatřila na Rawat a chtěla se od xangi dozvědět něco o organizaci městského přístavu. Místo toho jí dvorní dáma začala vysvětlovat různé školy kaligrafie a přednosti používaných štětců. Leea-mi to vzdala, postarala se xangi o lehčí migrénu a konkubína se s omluvou stáhla.

Konečně byla ta nesnesitelná štěbetalka pryč. Z nedorozumění s princem měla špatný pocit a otcovo varování nebrala na lehkou váhu. „Hledej hrozbu smrti i za plátkem růže,“ říkávala jí chůva, když ji v osmi letech učila o jedech, jejich přípravě a podávání. Věřila však, že ve svých čtrnácti letech je již schopna se o sebe postarat sama i bez přítomnosti otce nebo někoho z jeho doprovodu. Vymanila se z hloučku dvořanů, mezi kterými stála a šla si prohlédnout štíhlou a přesto pevnou konstrukci nosných sloupů. Stavba audienčního sálu, nepochybně vznikla pod vedením stavitele z rodu Saavedra. Strop zde netvořila obvyklá spleť trámových konstrukcí podepírající střechu, ale zdobená vysoko se vypínající klenba podepíraná sloupy, se zlatými hlavicemi.

Rudá a zlatá, barvy císařského rodu Sung, byly k vidění všude, kam pohlédla. Výzdobu doplňovala všudypřítomná vyobrazení draků. Leea-mi se zastavila před jednou z těchto prací a obdivovala dílo umělce, který jej tvořil. Když položila prsty na kámen, cítila zápal a posvátnou bázeň tvůrce. Uvažovala, na základě čeho zvíře zobrazil. O dracích již nebylo slyšet dobrých čtyři sta let a ona někdy pochybovala, zda skutečně existovali.

Obklopila ji skupina mladíků. Většina z nich měla nalíčené tváře. Xangové od dvora.

„Koho to tady máme?“

„Myslíte, že tahle je opravdu urozená?“

„Nevypadá na to.“

Jeden z nich nesl na čele symbol kříže. Soudila, že je o pár let starší než ona. Nepochybně khami Saavedrů. Vybavovala si informace, které o něm měla. Nic dobrého.

„Slyšel jsem, že to Ghaniové dělaj se Špinavcema. S kým se zapomněla tvá máma, bledule?“ zeptal se jí khami. Urážel ji, ač se rysy jeho tváře blížily kánonům Staré rasy ještě méně než její.

„Moje matka byla vznešená dhami rodu Mingara, kdežto o tvé jsem slyšela, že byla selka, kterou znásilnil Saavedra, jak je vaším zvykem. Prý mu nestála ani za to, aby si pamatoval její jméno.“

Khami zrudl a někdo z jeho společníků se uchechtl. Lea-mi ťala do živého.

„Naše rodokmeny si probereme v klidu někde stranou a můžeš se vsadit, že tvůj parchant si bude moct pokládat za čest, jestli se k němu někdo z nás přihlásí. Čeká tě dlouhá noc Weiřanko. Vemte ji!“

Náhle byla uvězněna mezi cizími těly a něčí ruka jí zezadu zacpala ústa. Pokusila se dostat k dýce v pouzdře na levém předloktí, ale zkroutili jí ruce za zády a začali vléct ze sálu. „Nechte mě!“ Leea-mi myslí proběhla vlna paniky. Urození vládnoucí Darem zamíchaní mezi dvořany se obrátili jejich směrem.

„Co se děje, khami Rodrige?“ mohutný muž v modrobílém kimonu rozhrnul mladé xangy tísnící se kolem Leea-mi. Většinu přítomných převyšoval o hlavu, vlasy měl žluté jako obilí před sklizní a na čele symbol racka. Jeho oči barvy letní oblohy se nedívaly na mladé dvořany nijak přátelsky.

„Tahle venkovanka se s námi chce podívat do stájí. Princ slíbil, že jí ukáže svá oblíbená zákoutí.“

„Pusťte ji!“ nařídil muž zvučným, hluboce posazeným hlasem.

„Hleď si svýho, starej piráte. Nebo přijdeš k úrazu.“ odsekl khami Saavedrů.

Plavovlasý dharma položil ruku na šavli, v závěsu na širokém koženém opasku, ale xangy tím nezastrašil, byli v přesile a každý měl meč.

„Tak pojď, ty drzej dědku. My už tě naučíme držet se slaný vody,“ khami Saavedrů sáhl po zbrani a jeho společníci jej napodobili.

„Na to se rád podívám,“ ušklíbnul se plavovlasý obr. Vytáhl šavli a silně zahvízdal na prsty.

O vteřinu později se stejný hvizd rozezněl z různých koutů audienčního sálu a Leea-mi viděla, jak se k nim mezi nastrojenými dvořany bezohledně prodírají mladší i starší ramenatí muži se světlými vlasy. Několik žen vyděšeně zaječelo a do tváří nejblíže stojících dvořanů, do té doby ignorujících její potíže, se vloudil strach.

„Stráže! Stráže rychle sem!“

Kruh mladých xangů kolem Leea-mi začal mizet rychleji než sníh na plotně. Ruce zabraňující jí v pohybu byly pryč. Tvář khamiho Saavedrů pobledla a arogantní výraz zmizel. S omluvným gestem zasunul zpět napůl vytažený meč.

„Mír vašemu domu, dharu. To byl žert,“ vykouzlil na snědé tváři pokřivený úsměv. „Jen jsme s ní trochu špásovali.“ Uklonil se a rychle zmizel za svými přáteli. Leea-mi zůstala uprostřed zklamaně se tvářících plavovlasých hromotluků. Měli sto chutí se pustit za mizícími xangy, ale dharma je gestem zarazil.

„Nestalo se ti nic?“ prodrala se k ní dívka o něco menší než ona, patřící evidentně k těmto lidem. Její šaty z bohatě řaseného modrého hedvábí v barvě jejích očí halily pevně stavěnou postavu se svůdně plnými tvary.

„Jsem Watea-mi te Waora,“ představila se, když zmatená Leea-mi stále ještě mlčela. „Pojď pryč. Jdou sem stráže. Ať nemusíme nic vysvětlovat. Znáš to, jak se někde semele rvačka, tak za to vždycky můžou Waoři.“ Chytila Leeu za paži a beze vší obřadnosti ji táhla hlouběji do sálu.

„Tady nemůžeš courat sama. Ti zirgové, co se motaj kolem Khan Suna, jsou zbabělí, ale když je jich víc, tak je lepší mít pár šavlí za sebou. Zůstaň s náma. Kde jsou tví lidé?“

„Otcovu družinu sem nepustili a ostatní… nevím,“ uklonila se nejistě. O rodu Waora měla jen mlhavé povědomí a ani to nebylo příliš příznivé, ale byli přátelští a ona jim byla zavázána.

„Bude mi potěšením, sdílet vaši společnost, ctihodná Watea-mi,“ uklonila se plavovlásce. „Jsem Leea-mi z rodu Ghana,“

„Ghana. Výborně!“ zasmála se waorka. „Vy máte nejlepší kováře a my jsme nejlepší mořeplavci. Musím tě představit naší rodině, většina je tamhle v koutě. A tu ctihodnou si nech, říkej mi Wateo.“

Leea ucítila dotek otcovy mysli. Viděla, jak je zadýchaný; zřejmě přiběhl ze vzdáleného konce sálu, když uslyšel její „volání“. Střetla se s jeho starostlivým pohledem. Nepatrně zavrtěla hlavou. Jen kývl, ale nadále se už zdržoval v její blízkosti.

Dhami Watea-mi ji představila svým blízkým. Měla čtyři bratry a sestru, která jí byla velmi podobná. Muž, který jí přispěchal na pomoc, byl Watoo-dha. Nebyl ani tak starý, jak si zprvu myslela, považujíc jeho světlé vlasy za příznak stáří.

Waorové se nechovali tak formálně, jak bylo zvykem v rodech ostatních urozených, ale většina z nich měla Dar a dotyky jejich myslí byly tak přátelské, že vrátili Leea-mině tváři úsměv. Plavá barva jejich vlasů ji zprvu nepřestávala šokovat. Waorové pocházeli z ostrova War na severozápad od pobřeží Himeru. Před sto padesáti třemi lety, když už ostrov War nestačil jejich populaci a pozemní útoky na říši Himeru byly odsouzeny k nezdaru, rozhodli se, že je pro ně výhodnější se začlenit do silného císařství než s ním soupeřit na moři. Tehdejší císař Sungů to přivítal. Dal jim nehostinná území na sever od provincie Gwan a udělil volný průchod za účelem obchodu celým císařstvím. Byli osvobozeni od většiny daní, kromě daně z hlavy, kterou hradili ve formě pěti námořních korábů ročně. Současně zajišťovali ochranu námořní hranice Himeru před piráty.

Mnohé konzervativní rody se k nim stavěly rezervovaně a rod Ghana nebyl výjimkou, ale toho večera Hidashi-dha uzavřel s Watoo-dhaem přátelství a od té doby dvakrát ročně Khaicuru navštěvovala velká obchodní karavana Waorů přivážející víno, hedvábí a koření. Výměnou si odvážela výrobky Ghanských kovářů a další produkci Weiry. Jednotliví Waorové, pokud je cesta zavála na území Weiry, zde byli vítáni v každém čase.

Večer se pomalu chýlil ke konci a Leea-mi seděla u dlouhé tabule zaplněné pokrmy, z nichž mnohé viděla poprvé. Spolu s ostatními popíjela temně modré víno, které Waorové přivezli jako dar císaři z ostrovů za mořem. Cítila se uvolněně a oplácela úsměvy Wateině bratrovi Jaroobovi sedícímu přes stůl proti ní. O to víc ji zaskočila náhlá vlna bolesti.

„Otče, Syn bouře! Něco se mu stalo!“ vykřikla. Dřív než ji Hidashi stačil zadržet, rozběhla se za hřebcem.

Její instinkt ji vedl neomylně. Párkrát sice zahnula v labyrintu chodeb špatně, ale bolest ji vedla. Našla stáje. Nic ji však nepřipravilo na to, co uviděla.

Syna bouře drželi čtyři muži za lana upoutaná kolem jeho kopyt a princ Khan Sun tloukl koně holí po ušlechtilé hlavě, až krvácel z mnoha ran.

„Nechte toho!“ zakřičela Leea-mi na prahu.

„Á, Ghanská venkovanka,“ otočil se k ní princ se zlým úšklebkem. „Jestlipak máš červené vlasy?“ Přitočil se k ní, nešetrně jí strhl z hlavy stříbrnou síťku a temně rudé kadeře se jí rozlily po ramennou. „Nelhali mi. Máš skutečně vlasy jako krev!“ natáhl zvědavě prsty, aby se dotkl jejích kadeří, ale Leea-mi mu ruku srazila.

„Nech mě!“

„Potřebuješ lekci, Weiřanko. Ukážu ti, jak trestám ty, jež mi vzdorují.“ přistoupil k bezmocnému koni, který s nadějí očekával záchranu od své velitelky a jediným přesným pohybem mu vrazil konec hole do vyděšeného oka.

Exploze bolesti prošlehla Leea-miným mozkem a pak už šlo vše ráz na ráz. Skokem byla u prince. Vytrhla mu hůl a jako soptící fúrie jej s ní začala bít a nepočítala údery. Srazila ho na kolena a byla by jej utloukla, kdyby nezasáhli vojáci. Odzbrojili ji a chytili za ruce. Snažila se uvolnit z jejich sevření, ale na jejich sílu nestačila.

Khan Sun se zvedl z podlahy. „Zabijte ji! Zabte tu čarodějnici!“ křičel hystericky. Z koutku úst mu tekla krev a přes čelo se táhl rudý šrám.

Lea-mi viděla, jak důstojník v rudozlatém kimonu, dle označení kajto-ryu Císařské gardy, vytáhl nůž.

„Pomalu nebo rychle, princi?“ zeptal se chladně a prohlížel si ji bez známky soucitu.

Princ pyšně vypjal úzkou hruď. Teď, když viděl, že je dívka bezmocná se mu odvaha vrátila. „Uřež jí hlavu, Humuro, dám si ji na zeď ve svém pokoji. Ale ať umírá co nejdýl,“

Vojáci zkroutili Leea-mi ruce a donutili ji, se předklonit. Do bolesti šlach z rotovaných na maximum se jí promítala agónie koně. Paralyzovaná hrůzou jen napůl vnímala, co se děje. Důstojník ji chytil za vlasy, zvrátil jí hlavu dozadu a přiložil na hrdlo ostří nože. První řez vedl tak, že se vyhnul tepně a prořízl kůži na pravé straně krku. Na dlažbu před ní začaly dopadat kapky krve.

„Dost. Pusťte mou dceru!“ zahřměl hlas Hidashi-dhaa. Stál ve dveřích stájí s vytaženým mečem, připravený jej použít.

„Vidím, že se dnes pobavím,“ zašklebil se beze strachu důstojník s nožem, vytasil meč a postavil do střehu. Pokynem hlavy naznačil vojákovi po pravici, aby odřízl dharmovi cestu ze stájí, ale ten neměl v úmyslu ustupovat.

„Myslím, že dnes vyřeším problém s vaším rodem jednou pro vždy,“ usmál se zle Khan Sun. „Zabijte je oba!“

„Co se to tu děje! Okamžitě schovejte zbraně!“ do stájí vešel císař, následován několika dharmy a dvořany.

Khanův dychtivý výraz, se rázem změnil v ukřivděný.

„Chci spravedlnost, otče. Byl jsem napaden tímhle Ghanim! Ještě teď drží meč. Žádám jejich hlavy, otče!“

Drzé princovo obvinění vyznělo do prázdna, přerušené užaslými výkřiky a reptáním těch, co vešli s císařem.

Všimli si toho, co Leea-mi přehlédla. Tohle nebyly stáje, ale jatka. Stěny koňských kójí byly postříkány zaschlou krví a kolem se povalovaly usekané koňské hlavy a kopyta. Navíc zkrvavená hlava Syna bouře a rány na jeho těle vypovídaly jasně o tom, co se tu dělo, a všichni, co měli „dar“, vnímali hřebcovu bolest a hrůzu. Zákaz ubližování tvorům, kteří patřili do skupiny přátel lidí, bylo jedno z nejpřísněji dodržovaných pravidel, jehož porušení bylo možno potrestat i smrtí.

„Odejděte! Všichni okamžitě odejděte a zapomeňte, co jste viděli!“ nařídil císař svému doprovodu. „Pokud kdokoli z vás poruší můj příkaz, jeho rod za to zaplatí.“ Obrátil se na vojáky stále držící Leea-mi, napůl v bezvědomí z hrůzy a ztráty krve. „Pusťte ji! Hidashi, vem si dceru a opusťte palác.“

Dharma, dříve než mu v tom kdokoli stačil zabránit, třemi rychlými kroky přistoupil k princi a pozvedl meč. Khan Sun se v hrůze přikrčil, ale ani náznakem se nepokusil o obranu. Dharma jej odstrčil a jediným rychlým pohybem seťal zmučenému koni hlavu. Proud krve z bezhlavého trupu postříkal prince od hlavy až k patám a císařův následník se v panice rozkřičel.

Ze zbytku večera už si Leea-mi pamatovala jen útržky, jak ji otec nese s kamennou tváří mezi houfem dvořanů, kteří před nimi ustupovali, jako by byli nakaženi morem. Pak rychlé balení zavazadel a odchod ze Sundhaicu.

Už nikdy nevěnoval rod Ghana císaři dalšího koně. Památka na Obřad potvrzení, jizva na pravé straně hrdla, zůstala dhami dodnes. Rozhodnutí stát se xarou určil tento den. Už nikdy nechtěla být bezmocnou hračkou v rukou ozbrojených mužů. Myslela na to, kdykoli při výcviku padala únavou. Ještě i po letech vzpomínka na Humuru s nožem v ruce, patřila k jejím nočním můrám.

Mimoděk vytáhla meč z pochvy. Paprsky zapadající Rawat se zaleskly na jeho ostří a červánky západu je zabarvily do ruda. Dostat se tak na dosah ke Khan Sunovi, nezaváhala by ani na okamžik. Smrt Syna bouře nebyla ani zapomenuta, ani odpuštěna.

11. Kresba motýla

„Vstávej, ospalče!“ vzbudilo Daniela šťouchání do boku a povědomý hlas. Než otevřel oči, jen se usmál, jakoby ještě ze spánku. „Nebuď mě, Kumiko. Už zas mám ten krásný sen, jak učím v posteli vznešenou Ogama-ki horizontální lambádu.“ Známý sykot vytahovaného meče jej přiměl pro jistotu otevřít oči.

„Jé, to jsi ty?“ uviděl nad sebou jmenovanou a vedle ní usmívající se Ghiru, ke které se lísal Astor. „Nevím, jak to děláte děvčata, ale noc co noc se mi o vás zdá. To na mě určitě hodně myslíte!“

Ogama-ki potemněla rozhořčením v obličeji, ale to už se Daniel rychle klidil z jejího dosahu do koupelny s pokrývkou omotanou kolem boků.

„Dejte mi minutku, hned jsem u vás.“

„Já ho snad doopravdy zabiju!“ syčela starší Strážkyně s pohledem upřeným na zavřené dveře.

„Ale no tak. Vždyť jen žertuje,“ uklidňovala ji Ghira. „Už bys ho mohla znát,“ hájila ho a s potěšením hladila hebkou srst na dobrmanově hlavě. „To ti skutečně tolik vadí představa, že se mu o tobě může zdát?“

„Na takový sny bych mu doporučila zapomenout! Dokud má ještě uši!“ zavrčela Ogama. Ve stejném okamžiku se otevřely dveře od koupelny.

„Slyším paní Ogamo, že váš zájem o moje uši stále ještě trvá,“ zašklebil se Daniel, teď už oblečený a dokonce i oholený. „Někdy mě musíte nechat pohrát s těmi vašimi. Třeba se vám to bude líbit.“

„Dhami nás posílá, abychom pomohly s tvým výcvikem,“ pronesla Ogama-ki mrazivě. „Máme tě naučit zacházet se sai a střílet z luku. Následuj nás!“ Rázně se otočila a zamířila ke dveřím.

- - -

Rawat už se chystala zapadnout za hradbu lesů, když si Daniel konečně mohl dopřát koupel a večeři, kterou mu donesla Kumiko. Opět to byla rýže smíchaná se sušeným ovocem, ořechy a medem. Chybělo mu maso, ale když se pokoušel služebné vysvětlit, co chce, tvářila se vyděšeně a nechápavě.

S lukem mu to příliš nešlo, ale boj se sai a jejich vrhání na terč zvládl rychle. Odpoledne Ogama vyzkoušela jeho obratnost s mečem. Nebyla to žádná sláva, což neopomněla zdůraznit, ale přiznala, že jako žoldák by se už uživil.

Daniel dojedl skromnou večeři a požádal Kumiko, aby se postarala o Astora. Její děti jej rády venčily. Skočil ještě do koupelny, aby se připravil na očekávanou návštěvu xangi Meiling. Jeho večery patřily jí. Přestože nikdy víc už nepřišla v tak průsvitném kimonu jako napoprvé, její přítomnost pro něj byla lehkým permanentním vzrušením.

Zaškrábání na dveře ohlásilo její příchod. Daniel zaklepal na desku stolu, což podle dvorské etikety znamenalo pozvání ke vstupu. Meiling-xi vplula dovnitř v modrém hedvábném kimonu provázena jemným obláčkem příjemné vůně. Tvář jí dnes zdobila kresba motýl s perleťovými křídly. Malé umělecké dílko, které pro něj určitě tvořila nejméně hodinu. Po obřadné úkloně usedla na polštář ke stolku, kde obvykle probíhala jejich výuka. Vedle sebe postavila malý pletený košík s víčkem.

„Kde máte dneska Čitaroo? Není nemocná?“ zeptal se Daniel zdvořile. Ne že by mu namyšlená mook chyběla. Měl ji rád asi tak stejně jako Astor, ale poptat se na zdraví nebo náladu domácích mazlíčků patřilo k dobrému vychování.

„Dnes jsem ji nechala odpočívat. Poprala se s jedním zirgem a její kožíšek nevypadá nejlépe,“ pronesla xangi, trochu lhostejně na to, jak moc o svou mook obvykle pečovala. Otevřela košík a vyndala z něj broušenou karafu.

„Co to je?“

„Dárek pro tebe, Dhane. Víno z Vadury.“ Z rukávu vyndala číšku z tenounkého porcelánu připomínající nízký šálek na čaj. Opatrně do ní víno nalila. Podala je oběma rukama Danielovi a mimoděk mu přitom dala na okamžik nahlédnout za výstřih svého kimona. V Danielovi zatrnulo.

„Díky Meiling, jste velmi pozorná,“ uklonil se, ne zcela jist si svým tónem. Převzal od ní číšku. Její pěstěné ruce na chvíli spočinuly v jeho dlaních a xangi příliš nespěchala si je uvolnit.

Víno bylo sladké a velmi silné. Chtěl číšku vrátit, ale Meiling zavrtěla hlavou a znovu mu ji naplnila.

„Možná bych vám mohla ukázat, jak u dvora pijí víno přátelé,“ navrhla a rozpačitě přivřela víčka s řasami tak dlouhými, až jí vrhaly stín na růžová líčka. „Jste můj přítel, Dhane?“

„Rád bych byl, Meiling-xi.“

„Můžeš mi říkat Mei,“ xangi zvedla se ze svého místa a posadila se k Danielovi na polštář po jeho pravé ruce.

„Blízcí přátelé v paláci přijímají víno z rukou toho druhého. Dáš mi napít, Dhani?“ změkčila jeho jméno.

Opatrně přinesl číšku k jejím rtům a s rozechvěním přihlížel, jak zvolna upíjí. Když se mu začala třást ruka, přidržela ji za zápěstí, takže cítil jak hebkou a horkou má dlaň. Její rty měly barvu třešní a zorničky očí ve chvilkách, kdy na něj pohlédla, měla rozšířené. Její vůně, takhle zblízka, mu zatemňovala mysl natolik, že ze sebe nevypravil ani slovo. Klouzal pohledem po její štíhlé šíji. Drobná žilka pulzující rychle pod kůží, svědčila o tom, že její klid není tak stoprocentní, jak by se mohlo zdát. Sklouzl pohledem níž k výstřihu kimona. Její pokožka měla odstín světlého medu a výstřih byl právě tak hluboký, aby odkrýval úžlabinku mezi jejími ničím nespoutanými prsy zvedajícími se v rytmu dechu.

„Vyprávěj mi o tom, odkud jsi přišel, Dhane,“ vybídla ho melodickým hlasem. „Byly tam krásné ženy?“

„Nepotkal jsem žádnou tak nádhernou, jako jsi ty,“ zašeptal a myslel to upřímně.

„Lichotíš mi, Dhani,“ zasmála se Meiling a dodala: „Už jsem na suchu. Teď dám napít já tobě.“ Vzala si od něj číšku, znovu ji naplnila vínem, přimkla se k němu lehce svým tělem a přiložila mu nádobku ke rtům.

Ještě dvakrát putoval ten kousek porcelánu mezi nimi. Daniel cítil, že se mu začíná motat hlava a dělalo mu stále větší problémy zvládat svou touhu po xangi. Už bez zastírání ji hltal očima. Meiling mu položila dlaň na koleno, jeho ruka se zachvěla a zbytek vína jí potřísnil tvář a hrdlo.

„Promiň.“

„Jen pod podmínkou, že to víno ze mě zlíbáš.“

„Nic si nepřeji víc!“ Sklonil se k ní, dotkl se rty koutku jejích úst, slízl sladké kapky vína, a potom pomalu sledoval vlhkou stezičku z její brady na hrdlo.

Rudá stopa vína ho po jejím těle vedla stále níž, až se ústy zastavil na okraji výstřihu kimona. Teď už se začala lehce chvět i ona. Nebyl si jist, jakou hru s ním hraje, ale v každém případě se mu to líbilo.

„Smím?“ zašeptal.

„Musíš!“

Daniel rozvázal třesoucími se prsty její pás a pomohl hebkému hedvábí sklouznout z útlých ramen. Jak tušil, byla pod ním nahá.

Nedokázal odhadnout, kolik je jí let, její tělo se zdálo být nádhernou kombinací ženy a dívky. Pod křehkými dívčími rameny vystupovala dvojice vysoce posazených prsů s tmavými hroty, teď vzrušením staženými. Ještě níž byl překvapivě pevně zformovaný pas, jaký by hledal spíš u cvičitelky aerobiku než u jemné xangi.

„Jsi vždycky tak zdrženlivý?“ pohlédla mu dlouze do očí a sáhla mu do klína.

„Přesvědčím tě, že ne,“ ujistil ji a žádostivě se zmocnil jejích prsů. Byla o tolik drobnější než on, ale nezdálo se, že by jí naháněl strach. Vyklouzla z kimona a s rozkoší mu nastavila tělo k laskání.

„Tohle jsem chtěla už dlouho,“ zasténala, zatímco bral do úst její bradavky a hladil jí boky a stehna, kterými jej pevně obemkla kolem pasu.

Daniel se nemohl se nabažit jejích prsů. Bral si je zuby, ústy i jazykem a burcován její smyslností, kterou mu bez zábran dávala pocítit, stávalo se jeho laskání drsnějším, než si dosud s kteroukoli ženou dovolil. Nepostřehl, ve které chvíli mu pomohla se svléknout, ale najednou byl nahý a jeho pohlaví si hledalo přístup mezi její stehna. Vzlykla, když jej našel a zaťala mu bolestivě zuby do ramene.

„Ty malá bestie!“ zašeptal a tvrdě vyrazil proti jejímu klínu. Trestala jej svými zuby, dokud do ní nevnikl celý.

„Áááno! Tak to chci!“ sténala a ve stále se zrychlujícím tempu vyrážela boky proti němu, až dosáhli oba vyvrcholení.

Daniel se na chvíli ztratil ve svých pocitech a měl vizi zuřící kočkovité šelmy, která však rychle zmizela a vrátil se zpět k zadýchané xangi a v uších mu zněly údery jeho vlastního tepu, který jen zvolna nacházel pravidelný rytmus.

„To bylo nádherné, Mei!“ Zvedl se na lokti a obdivoval její nahé tělo. Připadalo mu neskutečné, že ta nádherná bytost se s ním rozhodla milovat.

„Jsi dokonalý milenec Dhani, kde ses to naučil? Mezi uhlíři to určitě nebylo. Svěř se svojí malé učitelce.“

„Učily mě lesní víly.“

„Ty ošklivý.“

Položil jí ruku na ploché břicho s mělkou prohlubní ve středu a chvilku je hladil, sledován pohledem zpod přivřených víček. Její ňadra, se vždy začala zdvihat trochu rychleji, když ruka zamířila k nižším partiím pasu, ale ani on nezůstával chladným. Neodolal a vklouzl prsty na pečlivě zastřižený ostrůvek černých chloupků na jejím podbřišku. Meiling vzdychla a mírně oddálila stehna, nabízejíc mu tak přístup mezi ně.

„Proč jsi měla dnes na tváři motýla?“

„Ty nevíš? Motýl je symbolem lásky. Žena si jej maluje na tvář, když se chce dát muži.“

„Ty jsi věděla, že se pomilujeme? Co kdybych nechtěl?“

„Ty, Dhane?“ zacukalo jí koutky nad absurditou jeho dotazu. „Přece bys nebyl tak nezdvořilý.“

„Ne. Nezdvořilý být rozhodně nechci,“ slíbil Daniel. Vklouzl prsty mezi její stehna a neustal ve své snaze o „zdvořilost“, dokud se její tiché steny neslily v jediný a znovu jej nepřijala.

- - -

Leea-mi šílela. Balila si hlavu do pokrývek, ale Dhaneho pocity byly pro ni tak intenzivní, že je nedokázala nevnímat ani přes vzdálenost mezi oběma věžemi.

„Ty odporná sklepní kryso! Hnusný pojídači masa! Smrdutý zirgu! Už dost! Už dost!“ šeptala a nakonec i křičela proti kamenným stěnám komnaty. Astor, který byl u ní, začal kňučet a štěkat.

„Co se děje, dhami!?“ přiběhly vyděšené Strážkyně.

„Oblečení! Dělejte!“ procedila přes stisknuté zuby.

„Ale, dhami, je pozdě …“ pokusila se Ghira namítnout, ale běsi v Leea-miných očích jí zavřeli ústa.

„Musím pryč! Pryč odsud!“ vrčela dhami, šelma v jejím nitru bušila na mříže vůle a hrozila převzít kontrolu. „Ten zirg! Odporný flekatý zirg. Já ho zabiju!“ proklínala původce svých nesnází, zatímco se ve spěchu oblékala. Vyrazila z komnaty následována dvěma Strážkyněmi a rozběhla se dolů po dřevěném schodišti vedoucím k úpatí věže.

Leea-mi prošla brankou, kterou jí otevřel neochotný velitel stráží, a zamířila k málo používané stezce, po které nebylo ani ve dne snadné jít. Bez ohledu na riziko zranění se spouštěla skalnatým úbočím dolů k řece, následována Strážkyněmi a dobrmanem, který jediný měl z nočního výletu opravdu radost.

„Viděla jsem jí v očích jaguára. Zbláznila se, jako její matka!“ šeptala Ghira Ogamě. Přes veškerou snahu nebyly schopné své paní stačit.

Spíš jen zázrakem se dostala Leea s Astorem bez zranění na dno údolí a vyrazila proti toku řeky. Týrala úmyslně svoje tělo i samu sebe, dokud se neztratily z jejího vědomí poslední zbytky Danielových pocitů.

Konečně vyčerpaná a bez dechu se zastavila na okraji říčního meandru. Strážkyně cestou ztratila, jen pes stačil jejímu tempu a byl tu s ní. Shodila gibuši a nahá se vrhla do vln řeky. Voda byla studená, ale to potřebovala, aby zchladila tělo rozpálené touhou a vztekem na gaidžina za to, že jí připravil tak horké chvilky.

„Proč jsem to udělala? Měla jsem ho nechat chcípnout! Nic jiného si nezaslouží!“ Jako už po tolikáté proklínala svůj nápad Sdílet se s cizincem, což mezi nimi vytvořilo „pouto spojení“ pevnější než s jejími Strážkyněmi. Neřekla o tom ani jim, ani otci, ale dala by polovinu bohatství Weiry za to, kdyby se ho mohla zbavit.

„Ta ženská musí pryč!“ syčela. „Otec má dost konkubín a tuhle bude moci určitě postrádat!“ Konečně ji roztřásla zima a přiměla ji vystoupit z chladných vln. Na břehu na ni začal skákat dobrman, který jako obvykle nešel do vody hlouběji než po prsa.

„Co se děje, dhami? Co se stalo?“ dostihly ji konečně Strážkyně.

„Rozdělejte oheň,“ nařídila jim Leea-mi. „Zůstaneme tu do rána.“

12. Dar urozených

„Co je s tebou, Dhane?“ vrtěl nespokojeně hlavou mistr Benjiro-ka, když už ho potřetí srazil k zemi. „Takhle špatně jsi už dlouho nezápasil. Do Rituálu zbývá jen půl ašrenu. Nečekej, že to bude snadné.“

Daniel se ztěžka zvedl z trávy. Meiling-xi odešla těsně před svítáním a on si zdříml sotva hodinu. To ovšem starému mistrovi přiznat nechtěl.

Dnes ráno mu Benjiro-ka přinesl na míru ušité gibuši šedivé barvy s rudými lemy - dar od dharmy. Rudé lemy na oděvech byly vyhrazeny pro ty, kteří přicházeli do osobního kontaktu s dharmou a jeho dcerou: sloužící vyčlenění ke službě pro členy vládnoucího rodu, místodržící a dharmou jmenovaní soudci, Strážci, členové dharmovy osobní družiny. Gibuši místní univerzální vojenský oděv sestával z volných kalhot s poměrně vysokým pasem, které se stahovaly v pase čtyřmi a kolem kotníků dvěma provlečenými šňůrkami. Pod kalhotami nosili místní jen tenkou bederní roušku ze dvou pruhů látky. Úzký pruh se uvazoval kolem pasu a širší se protahoval mezi stehny. Daniel si na tohle „spodní prádlo“ už zvykl. Tělo od pasu nahoru obvykle chránila měkká halena, bez zapínání, jejíž cípy se pouze překládaly přes sebe a kolem pasu stahovaly šerpou nebo opaskem.

Halena měla dvojité rukávy, vnitřní a vnější. Ty vnitřní se stahovaly šňůrkami kolem zápěstí a vnější, rozšířené, mohly sloužit jako kapsy. Součástí haleny byla kapuce, chránící nejen před nepohodou. Vojáci si své přilby nasazovali právě na ni, a pokud oblékali zbroj, gibuši zůstával pod ní, aby sál pot a chránil je před zimou popřípadě oděrkami.

Daniel si ponechal nylonový opasek US Army, na který zavěsil svou starou dýku commandos. Tohle ráno mu Benjiro-ka k výcviku určil jeho dědictví a kořist - dvoubřitou sekyru. Když šel s mistrem meče na Uzavřené nádvoří, pozdravy vojáků patřily jednoznačně nejen mistrovi, ale i jemu. Válečná sekyra, kterou nesl, vzbuzovala respekt a nemálo jich vědělo, že patřívala Uhura-ghuovi.

Benjiro před vlastním výcvikem na obě ostří jeho sekyry připevnil chrániče z pevné kůže a svou zbraň zajistil stejným způsobem. Předvedl mu základní střehy a útoky a začali cvičit. Daniel rychle zvládl těžkou zbraň. Měl pocit, jako by mu sekyra v rukou ožívala. Zkusili první cvičný souboj. Den byl horký, přesto měli nasazeny kapuce, aby si Daniel zvykl na omezení z toho plynoucí.

„Myslím, že sekyra bude tvou osobní zbraní,“ ocenil mistr jeho výkon a lapal přitom po dechu. „Není sice tak ušlechtilá jako meč, ale v rukou cvičeného a silného bojovníka je velmi nebezpečná. Tahle zbraň poslala na Cestu hodně válečníků.“

„Co to bylo za člověka, ten Uhura?“ využil Daniel mistrovu ochotu si při odpočinku povídat.

„Uhura-ghu, zaslouží si naši úctu. Hatamoto dharmy Kharzu, velký válečník a hrozivý nepřítel, Dhane. Kdybys byl alespoň trochu jako on, mohl bych být na svého žáka hrdý.“

„To přepadení u brány nebyla zrovna férová záležitost.“

„Plnil vůli svého dharmy a jeho muži nesli znaky Kharzu. Bylo to velmi odvážné.“

„Byli v přesile!“ namítl Daniel.

„Oni? Dharma má v pevnosti a blízkých posádkách na zavolání víc než šest tisíc vojáků a hatamoto jich měl jen osm.“ Benjiro pozvedl zbraň.

„Pokračujeme! Etice bojovníků xary se můžeme věnovat jindy. Teď si vyzkoušíme meč proti sekyře. Soustřeď se na obranu. Snaž se zachytit meč mezi čepele a odzbrojit mě, jak jsem ti to ukazoval. Tenhle trik byla oblíbená taktika mého děda.“

Znovu a znovu nastupoval Benjiro-ka do útoku mečem a byl spokojen, až když jej Daniel dokázal při devíti útocích z deseti odzbrojit. Teprve pak přešli na další finesy.

Vzali si kulaté štíty a bojovali sekyrou proti sekyře. Nemilosrdné paprsky Rawat se vpíjely do Danielova černého oděvu a po zádech mu stékaly pramínky potu. Zesílený okraj kukly sice sál pot, takže mu netekl do očí, ale stejně si připadal jako uvařený.

„Stačí,“ zarazil jej mistr pokynem ruky, když viděl, že útoky mladého muže ztrácejí na rychlosti.

„Jsi unavený?“ zeptal se a odložil štít i sekyru do trávy.

Daniel s ulehčením mistra napodobil. „Myslím, že mám dost. Půjdeme se občerstvit?“

„Občerstvit?“ zeptal se mistr. „Tím myslíš vodu, Dhane?“

„Jistě. Napít se. Trochu opláchnout …“

„Odpusť starému muži, že ti občas nerozumí.“ V očích Benjirovi zahořely potměšilé plaménky. „Jsem rád, že už začínáš brát výcvik tak vážně, jak si zaslouží. Takže k řece. Trochu se proběhnem, ať jsme tam dřív. Sekyru vezmi s sebou.“

Benjiro-ka seznámil Daniela se stezkou, kterou v noci použila dhami. Pravda vody si tentokrát Daniel užil víc než dost. Slíbené „občerstvení“ se změnilo v náročný plavecký a potápěčský výcvik. Musel si na sobě nechat nejen oděv, ale i sekyru za pasem. Málem se dvakrát utopil a nenávist ke starému mistrovi se ještě víc prohloubila. Odpočatý Benjiro-ka opět plný energie ho nechal šplhat do stráně k pevnosti a poháněl jej prutem. Po téměř třech kilometrech běhu a vysilujícím výstupu Danielovi připadalo, že válečná sekyra váží tunu a nebude schopen už udělat ani krok.

Na Uzavřeném nádvoří je čekala Ghira-ki s další ženou, obě měly reflexní luky svým tvarem připomínající hunské jezdecké luky jen o něco delší a na zádech toulce se šípy. Kalhoty vojenského stejnokroje tentokrát obě zaměnily za sukně s vysokými rozparky na bocích. Už jej nepřekvapovalo vidět ženy ve zbrani, dobrá čtvrtina vojáků pevnosti patřila ke „slabšímu pohlaví“.

Podle znaků na uších hned poznal, že neznámá je xarou stejně jako Ghira. Stejně jako ona měla vlasy na temeni stažené do ohonu - nejčastějšího účesu místních válečnic. Na levém rameni hodnostní označení seika, místní vyšší důstojnická hodnost, našité na zeleném podkladě místo obvyklém rudém. S tím se ještě nesetkal, ale její distinkce byly to poslední, co jej zajímalo. Další šikmooká kráska, a celkem vysoká. Ty sukně by tu mohly nosit častějc, tahle má nožky jak gazela obdivoval štíhlé nohy neznámé.

Benjiro-ka ho nechal stát na místě a šel si vyměnit s bojovnicemi poklony. Daniel neslyšel, o čem hovoří, a ani jej to nezajímalo; vděčný za šanci se vydýchat.

„Dnes už se rozloučíme,“ vrátil se mistr. „Musím ocenit tvůj pokrok. Myslím, že už jsi vstoupil na cestu bojovníka.“ Položil mu ruku na rameno a Daniel ucítil příliv příchylnosti, kterou k němu starý muž choval, ale dosud nikdy nedal najevo. Bylo to poprvé, co ho pochválil. Pro tuhle chvíli mu odpustil všechno jeho terorizování a neustálou kritiku.

Benjiro-ka se lehce uklonil a poté co jeho žák poklonu v hlubší verzi zopakoval, se vzdálil.

„Požehnání Asharty, Dhane,“ přistoupila k němu Ghira se svou společnicí.

„I vám,“ lehce se uklonil a zvědavě si prohlížel neznámou. Již při předchozím „průzkumu“ si ji zařadil do kategorie: „stála by za hřích“, ale kromě její hezké tváře a ještě hezčích nohou, jej zaujala zřejmě dost těžká drátěná košile sestávající z masivních železných ok chránící ji od hrdla do poloviny stehen. Košile byla původně pro větší ochranu na prsou a na zádech zesílena plátky drahého teluru, ale ten už nyní mnohde nahrazovaly jen hrubě připevněné čtverce železného plechu. Nebylo zapotřebí dedukčních schopností Sherlocka Holmese, aby došel k závěru, že drátěná košile pamatuje lepší časy stejně jako její majitelka. Tomu odpovídal i šedozelený gibuši ošoupaný a snad stokrát praný.

„Pane,“ zdvořile se uklonila neznámá, zatímco mu její šikmé černé oči pohled bez rozpaků vracely.

„Moje starší sestra Wakira-ki,“ přestavila ji Ghira. „Požádala jsem ji o pomoc s tvým výcvikem.“

Daniel se usmál na stále vážně se tvářící mladou ženu. V jejím obličeji, o něco užším než u Ghiřině, rozeznával společné rysy.

„Pomoc tak půvabné důstojnice určitě uvítám,“ uklonil se před ní. „Říkají mi Dhane wato Tekuči-ghua te Ghana,“ představil se, „ale tvoje sestra mě občas nazývá hloupým gaidžinem. Dávám přednost té první variantě.“

„Jsem seiko oddílu Stromových krys Wakira-ki wer Madru-ma. Omlouvám se za svou mladší sestru, pane.“

„To nemusíte,“ Danielovu pozornost upoutal košík, který nesla Ghira.

„Tys mi vzala něco k jídlu. Prosím! Víš, že umírám hlady!“

„Nedám, nedám,“ Strážkyně se smíchem před Danielem couvala. Chytil ji kolem pasu, a když stále ještě nechtěla košík pustit, sklonil se a políbil ji na ústa. Ghira na okamžik v jeho náručí ztuhla. Její ve smíchu pootevřené rty se rychle semkly, aby se v dalším okamžiku rozevřely a přijaly polibek. Daniel za zády zaslechl sykot meče, jak klouže ven z pochvy, a odskočil od dívky s dlaněmi přitisknutými na uších.

Ghira zadržela ruku své sestry s napůl již vytaženým mečem. „Klid, Wakiro! On jen tak žertuje.“

Ne zcela přesvědčená důstojnice si s výrazem nesouhlasu Daniela měřila. „Proč si drží hlavu?“ zeptala se sestry.

„Ogama-ki mu už mnohokrát slíbila za jeho nepřístojné chování uřezat uši. Ale on už lepší nebude. Myslí pořád jen na děvčata nebo na jídlo, ale dneska je opravdu mimořádně drzý!“ zamračila se Ghira na provinilce.

Pohled na Daniela, který pro jistotu stále ještě držel ruce u hlavy, Wakiře-ki poprvé zaškubal koutky.

- - -

Asi o hodinu později, byl výcvik v lukostřelbě v plném proudu.

„Už je to lepší, Dhane,“ pochválila ho hraničářka, když už jeho šípy zasahovaly cíl na vzdálenost padesáti metrů do prostoru o velikosti talíře, „ale musíte si víc všímat šípu. Když ho berete do ruky, musíte vyzkoušet váhu a vzít v úvahu každou nerovnost, která ovlivní jeho let.“

„Obávám se, seiko, že nikdy nebudu tak dobrý jako vy. Ale kdybych měl kladkovej luk s kovovými šípy, o kterém jsem vám vyprávěl, tak by to bylo mnohem lepší. Vy byste s takovým lukem dokázala zázraky.“

Střelba z luku s mířidly nebyla Danielovi cizí, ale intuitivní střelba, ve které byla Wakira-ki skutečně mistr, byla o něčem jiném. Nejenže šel každý její šíp vždy do středu terče, ale předvedla mu, že je schopna zasáhnout cíl i se zavřenýma očima.

„Ráda bych vás wato představila našemu otci. Ten by možná dokázal udělat luk, jaký popisujete.“ Pak se otočila ke Ghiře zcela pohlcená tou myšlenkou: „Myslíš, že by mohl jít s námi?“

„Nemá žádný vhodný oděv, ve kterém by mohl do města.“

„Možná bych pro něj něco našla,“ řekla hraničářka a trochu se začervenala. „Mám šaty, které tu nechal jeden Waor.“

„Ale, ale sestřičko,“ zašklebila se Ghira-ki na sestru. „ Od kdy si potrpíš na námořníky?“

„Nebudu ti nic vysvětlovat. Prostě ty šaty mám!“

„No dobře, tak se nerozčiluj. Myslíš, že Dhanemu budou?“

Na nádvoří vešel Hidashi-dha provázený dvěma Strážci, kteří před ním otevřeli křídla vstupních vrat.

Wakira-ki a její sestra rychle odložily luky do trávy a na výraz úcty se uklonily přicházejícímu vládci provincie. Daniel je napodobil. Věděl už z lekcí Meiling-xi, že v přítomnosti dharmy není dovoleno bez jeho výslovného svolení nosit dalekonosnou zbraň. Po zkušenosti u Skalní brány nepochyboval o dobrých důvodech těchto opatření.

Dharma měl nehonosné rudočerné kimono, jediným šperkem byl velký platinový prsten s rodovým znakem na levé ruce a meč s rukojetí vykládanou stříbrem a platinou. Přestože Dharma již dosáhl šedesáti dvou let, nesl se hrdě a pevně. Jen náznak lehkého sehnutí ramen svědčil o tom, že je za zenitem sil.

Hidashi-dha neměl v poslední době na mladého muže čas. Vyslal posly do pevností Weiry s varováním a příkazem přichystat zásoby jídla a zbraní. Obával se, že útok na něj a jeho dceru předznamenává akci většího rozsahu. Vztahy mezi Weirou a Kharzu nebyly nikdy dobré a ani to, že si vzal ženu z rodu Mingara, nepomohlo k jejich zlepšení tak, jak kdysi doufal.

Osobně vyslýchal špehy. Zprávy byly znepokojivé a mnohým nerozuměl. Kněží rodu Saavedrů, s tituly apoštolů, se potulovali po Himeru a kázali o svém Jediném bohu. Mladí muži na císařském dvoře i jinde začínali nosit znamení kříže. Císař sám čím dál víc vystupoval proti starým tradicím. Nejsilnější vojenská síla Himeru - Císařská armáda - mu byla plně oddána. Rody urozených nebyly jednotné ani ve svém vystupování, ani v názorech Do data, kdy měl být uznán plnoprávným císařem, už zbývaly jen dva ašreny a dharma byl přesvědčen, že je jen otázkou času, kdy se mladý drak utrhne z řetězu a ukáže svou zlobu a sílu.

Hidashi-dha se na chvíli odpoutal od svých starostí a soustředil se na mladého muže, který pro něj byl stále ještě neznámou kartou ve hře osudu.

„Buď pozdraven, Dhane. Přišel jsem se podívat na tvé pokroky,“ usmál se a pokynul i dvěma bojovnicím. „Mohla byste mi, seiko, půjčit svůj luk?“ požádal zdvořile.

„Wakira-ki wer Madru-ma k vašim službám ctihodnosti,“ představila se s úklonou důstojnice, zvedla zbraň z trávy a podala ji i s toulcem dharmovi.

Znalecky potěžkal zbraň. Luk byl lehčí než Danielův, ale na ženu poměrně silný. Zaujal střelecký postoj, plynule natáhl luk až se spodní prst, svírající šíp, dotkl koutku jeho úst. Teď už se jen krátce soustředil na cíl a vystřelil. Šíp se zabodl asi tři palce od středu. „Dlouho jsem nestřílel. Kdyby bylo vše tak snadné jako vyslat šíp k cíli,“ povzdechl si.

„To není špatný na starýho pána!“ ocenil Daniel prostořece jeho výkon.

„Teď ty, mladíku,“ pokynul mu dharma. Ocenil, s jakou snadností Dhane natáhl luk, který by jemu samému již dělal problémy, a sledoval vystřelený šíp, jak se zabodl na dlaň od středu terče. „Ucházející.“

Půl hodiny trval jejich přátelský souboj, než dharma s úsměvem vrátil zbraň důstojnici. „Je to dobrý luk, seiko, jeden z nejlepších. Slyšel jsem o vás, že jste výborná lučištnice.“

„Říkají to,“ Wakira-ki se uklonila, ale nezdála se být příliš potěšena pozorností, kterou jí dharma projevil.

„Pojď se mnou, Dhane,“ usmál se Hidashi-dha v evidentně lepší náladě, než s jakou sem přišel. „Chci ti ukázat pýchu našeho rodu.“

Prošli pevností do její jižní části, na malé nádvoří se spoustou kójí, odkud Daniel zaslechl povědomé ržání.

„Koně? Chcete mi ukázat koně?“

„Ty je znáš? Jsou to úžasná zvířata. Tak přátelská, svobodná a rychlá.“

„Máte jich hodně? Překvapovalo mě, že jsem tu dosud žádné neviděl.“

„Leeah-dha jich přivedla Bránou dvakrát sedmdesát. To je snad to jediné dobré, co po sobě zanechala,“ poznamenal Dharma spíš k sobě a pokračoval. „Dnes už je v chovech naší šlechty zapsáno kolem dvou tisíc koní a další žijí volně. Tohle je Vítr,“ představil nádherného černého hřebce, kterého vyvedl z kóje jeden ze Strážců. Kůň k dharmovi důvěrně přitiskl svou hlavu a vládce prohrábnul prsty jemně vyčesanou hřívou, která si nezadala s ženskými vlasy.

Daniel zatoužil vyrazit někam ven ze svírajícího krunýře hradeb. „Zvete mě na projížďku, dharu?“ zeptal se s nadějí. „Na koni nejezdím špatně“

„Na projížďku? „Tys jezdil na koni?“

„Vy na nich nejezdíte?“

„Jezdit na koních? Nejsme barbaři, Dhane. Neponížili bychom ušlechtilé zvíře tímto způsobem. Jsou to naši přátelé, dávají nám svou lásku a my jim naši.“

„Trochu velcí mazlíčci,“ nezdálo se to Danielovi. „Kdo tu tahá povozy?“

„Ti, kteří porušili zákony. Ještěs je neviděl?“

„Párkrát, ale nevěděl jsem, že to mají za trest. Víte, dharu, v mém světě byli muž a kůň nerozlučnou dvojicí, která spolu po staletí žila, vzájemně si poskytovala ochranu, pokrm i přístřeší. Jeden z největších vojevůdců minulosti Čingischán říkával, že svět je nejkrásnější, z koňského hřbetu. Jeho vojska v sedlech koní dobyla půl světa.“

„U vás na koních lidé opravdu jezdí?“ vrtěl Dharma hlavou. „Císařská garda používá k jízdě damary. Naučili se to od Hurunů, ti prý jezdí dokonce i na kumrech, ale jezdit na koni? Myslíš, že to hrdé zvíře by to strpělo?“

Daniel mu vyprávěl o svých zkušenostech a také o tom, že pro koně to je radost a zábava pokud si zvykne na svého jezdce.

„Ach, ano… chtěl jsem ti říct, že xangi Meiling-xi musela nenadále opustit Kaicuru,“ vzpomněl si najednou dharma.

„Je to na dlouho?“ Daniel zrudl a snažil se zachovat lhostejný výraz.

Hidashi-dhaa pocítil ozvěnu smršti pocitů, která proběhla jeho mladému společníkovi hlavou.

„Ty ses s ní vyspal!“

„Promiňte, pane. Vím, že je to vaše favoritka, ale ona …Já už tak dlouho…“

„Meiling je svobodná xangi a je jen na ní, komu věnuje svou přízeň,“ usmál se Hidashi-dha. „Vím, že dokáže být neodolatelná. Sice jsem netušil, že bude chtít rozšířit tvé vzdělání i v tomhle směru, ale to je jen věcí vás dvou.“

„Jak, jste to poznal, dharu?“ zeptal se Daniel zahanbeně.

Dharmovi zmizel úsměv z tváře tak náhle, jako by ho vymazal. Teď už mu začalo svítat, proč za ním Leea-mi ráno přišla s téměř hystericky formulovanou žádostí, aby poslal Meiling-xi okamžitě pryč, a proč tak jasně a přirozeně vnímá pocity mladého muže.

On má Dar, došlo mu. Má paměť krve našeho rodu a k tomu ještě Dar. Tohle bylo čím dál vzácnější i u pokrevních příbuzných urozených! Leea to určitě ví. Nemůže to nevědět. Proč mi to neřekla? Už jen osm rodin ve Weiře je nositelem krve Ghaniů a kromě něj má dar má jen Leea a teď tenhle mladík.

„Dharu, čeká vás vyslanec Gwanů. Hrozí, že odejde, pokud se nedostavíte,“ oslovil jej z audienčního sálu „přenosem“ Strážce Tonawa-ka. Jednalo se o dodávky rýže na příští rok a to byla vážná záležitost. Gwanové se spoléhali na svůj monopol a požadovali stále vyšší ceny.

„Nabídni mu teaku z mých zásob. Hned jsem u vás“

„Čas je neúprosný, Dhane.“ Ukázal Hidashi-dha na jedny ze slunečních hodin určených pro toto roční období na stěně Hlavní věže. „O těch koních si to dopovíme jindy. Musím teď řešit jiné věci.“ Pokynul strážcům. Jeden z nich se postaral o hřebce a druhý je následoval na cestě zpět.

On má dar. Co s tím? Má dar. Dharma šel zamyšleně vpatách Strážce před sebou, aniž vnímal okolí. Na Uzavřeném nádvoří, na ně čekaly obě sestry.

„Pane, Oruji-xi, chce …“ znovu se ozval Tonawa-ka, ale dharma jej vypudil ze své mysli. Vzpomněl si na mrtvého bratra. Tekuči máš syna, skutečného syna. Proč jen tu s námi nejsi? Ty bys mi dokázal poradit. Vždycky jsi byl z nás ten moudřejší. Jestli zemře při Rituálu, bude to pro náš rod větší ztráta, než jsem tušil. Vysmívají se mi bohové nebo mě zkouší? Odvolat Rituál? Byl již vyhlášen. Při bozích, co mám dělat? Měl jsem mu dát víc času! Víc učitelů.

Pohlédl na hraničářskou důstojnici. Musím mu dát víc učitelů. „Jsem rád, že jste zde. Věnujte Dhanemu mimořádnou pozornost, seiko.“

„Já ho necvičím, dharu. Dnes, jsem se jen zastavila za sestrou,“ namítla Wakira-ki.

„Cvičíte a výsledky jsem viděl.“

„Můj oddíl má pozítří odejít na hranici s Kharzu. Víte, že …“

„Odejde bez vás!“ řekl Dharma ostře. „Vyřiďte svému veliteli, že jste do odvolání uvolněna ze všech svých povinností.“

„Na jak dlouho?“

„Po dobu, kdy se bude kha Dhane připravovat na Rituál,“

„Kha?“ podivila se hraničářka a rovněž Ghiru-ki strnula.

Dharma byl sám překvapen, jak mu z úst podvědomě vylétlo tohle označení a předběhlo jeho úvahy. Khami? Možná mi Sardu sám tohle označení napověděl. Nebudu se protivit jeho vůli, když ho vezmu zpět? Nepřivolám neštěstí?

„Váš úkol má prvořadou důležitost pro rod Ghana. Khami musí Rituál úspěšně dokončit,“ znovu automaticky přiřadil mladému muži titul, aniž chtěl. „Dostanete zálohu sto tengů a tisíc po Banta-ró, pokud váš žák uspěje.“

„Udělám vše, co bude možné, ctihodný,“ uklonila se Wakira-ki.

Dharma si ji chvíli zpytavě prohlížel. „Možná je vás pro hraničáře škoda. Pokud Dhane obstojí, uvažujte o návratu do pravidelné armády,“ poznamenal, ale už tu myšlenku nerozváděl. „Držím syna svého bratra stranou od dvora a politiky Weiry. Nedostalo se mu žádoucí výchovy a je nezbytné to napravit. Doufám, že je vám jasné, že co se týká jeho osoby, požaduji maximální diskrétnost.“

„Jistě ctihodnosti.“

„Dharu, Oruji-xi nechce čekat …“ zavolal ho opět Tonawa-ka. Pyšný vyslanec Gwanů byl schopen odejít a oni rýži potřebovali.

„Požehnání bohů,“ popřál Hidashi-dha přítomným. Otočil se, aniž počkal na jejich odpověď a rychlým krokem zamířil k východu z nádvoří.

„Aaharte y Sardu.“ Poklonily se již jeho vzdalujícím se zádům.

„Starej je nějak náladovej,“ poznamenal Daniel, když za dharmou a jeho Strážci zapadla vrata. Nerozuměl zcela, tomu o co šlo, ale to nebyla až tak výjimečná situace, takže si s tím nedělal hlavu.

„Tak co, děvčata, pokračujeme?“ zeptal se. „Zřejmě bych měl víc trénovat.“

Ghira se sestrou se po sobě podívaly a současně se poklonily. „Ano, khami.“

„Dobrej fór,“ zašklebil se Daniel, „nebolí vás v pase z toho věčnýho klanění? Tak jdem střílet?“

„Jistě, kha,“ přikývla vážně Wakira-ki a podala mu luk

„Nějakej místní vtip? Něco jako pitomče? Říkejte mi Dhane, jako všichni,“ už se docela zlobil. Složitostem s oslovováním a tituly, na které si tato společnost tak potrpěla, se odmítal učit. „Ghiro vzbuď se,“ šťouchl do Strážkyně, která na něj pořád ještě zmateně zírala s pootevřenými ústy.

- - -

Wakira-ki seděla u špinavého stolu s cákanci vína a kreslila po něm prstem něco, čemu rozuměla jen ona sama. Byla opilá, ale ještě ne tolik, jak měla dnes večer v plánu. Záloha, která jí byla vyplacena, ji pálila v kapse. Sto tengů, kdy naposled viděla takovou sumu? Vedle pravé ruky měla na stole položený meč, čímž dávala najevo, že nestrpí u stolu společnost nikoho, kdo jí není roven. Taverna byla špinavá díra plná opilců a hráčů z různých kast, ale ji nikdo neobtěžoval. Teď už ne. Od protilehlého stolu, kde propíjela svou mzdu pětice žoldnéřů, k ní občas zalétla hrubá poznámka nebo kosý pohled, který zavile vracela. Žoldnéři tu byli cizí a dost hloupí na to, aby si troufli na xaru v otrhané uniformě hraničářky. Na poprvé to jednoho z nich to stálo dva prsty. Trochu doufala, že až udělají ještě pár džbánů, tak to zkusí ještě jednou. Dnešní setkání s dharmou ji rozhodilo. Pálila ji stará nespravedlnost. Příslušníků kasty xara nebylo u hraničářů mnoho a žádný tam nebyl za odměnu.

Wakira-ki tři roky sloužila v pravidelné armádě a účastnila se několika tažení proti Urtům, kteří ohrožovali východní hranici Weiry. Osvědčila se a zdálo se, že má před sebou slibnou budoucnost. Ve dvaceti letech ji jmenovali kajto-ryu a byla rozhodnuta ještě před třicítkou dosáhnout hodnosti seika pravidelné armády. Její nadřízení měli občas výhrady k jejímu chování, ale i tak jí bylo svěřeno samostatné velení nad posádkou na jižní hranici. K její smůle si pevnost, jež jí byla svěřena, vybral k přenocování jeden z Gwanů. Bohatý xang dostal nešťastný nápad, že by mu hezká důstojnice mohla zahřát lože. Zlomila mu ruku a zabila jednoho z mužů doprovodu. Po incidentu ji její tehdejší nadřízený seiko-ryu Ishira-ka zbavil hodnosti. Snažila se dosáhnout slyšení u dharmy, na které měla jako xara nárok, ale nepřijal ji. Dodnes v ní zůstal pocit hořkosti z toho, že nedostala šanci se obhájit.

Musela odejít z pravidelné armády, zůstal jí jen meč a zbroj. Svět se jí zhroutil. Půl roku o ní její rodina neslyšela. Nechala se najímat jako žoldák na doprovod kupeckých karavan a svůj vztek topila ve vínu. Noci trávila s tím, kdo se namanul. Dostala se skoro až na dno a možná by se upila nebo nechala zabít, kdyby nepotkala starou poddůstojnici, která ji přiměla vstoupit do hraničářského oddílu. Jako xara to mezi hraničáři neměla lehké, průprava z pravidelné armády ji na život mezi nimi nepřipravila. Přesto našla znovu samu sebe a ve svých dvaceti šesti letech dosáhla hodnosti seika a již rok vedla vlastní oddíl.

„Tady jsi,“ ucítila ruku na rameni. Sáhla po zbrani rychleji, než rozeznala známý chraplavý hlas své zástupkyně.

„Stromový krysy se hlásí do služby.“

„Táhni do pekla, Kostro. Nejsem na vás zvědavá,“ setřásla ruku z ramene a zamračila se na šlachovitou ženu v hraničářské uniformě o generaci starší než ona s tváří zbrázděnou vráskami. Poddůstojnice ignorovala její špatnou náladu a kývla na tři hraničáře postávající u vchodu. „Říkala jsem vám, že bude U děravýho korbele. A dokonce nám drží místo.“

„Nechalas nás jako sirotky, seiko. Prej zůstáváš v tomhle všivým městě. Říká se, že válka s Kharzu je na spadnutí, budem nahánět jejich špicly. Přece si tu srandu nenecháš ujít! Co se děje?“

„Disciplína ti nic neříká, kajtory! Jako tvůj velitel ti nařizuji…“vrčela Wakira, když si ostatní z jejího oddílu odtahovali židle u jejího stolu.

„Nasrat,“ odtušila Hantsu-wa. „Dlužíš nám pití. Chtěli nás poslat na čáru s tím pošukem Okim. Řekla jsem, že bez tebe nikam nejdem… Hej Špíno, dones nám tu svoji červenou břečku a džbán ostré, na účet vznešené xary! Vypadá to, že je dnes při penězích.“

Hostinský je přispěchal obsloužit a na stole přibyly dva džbány rudého vína a hliněný demižónek s kořalkou.

Hantsu-wa vzala Wakiře z ruky její pohár, vylila jej na podlahu a naplnila z poloviny kořalkou. „Když chlastat tak pořádně,“ obsloužila se stejným způsobem a podala demižónek vojákovi po pravici. Když měli všichni nalito, pozvedla jej k přípitku „Na hraničáře!“

„Na hraničáře,“ odtušila Wakira-ki bez jiskry a obrátila do sebe obsah poháru.

„Tak co se děje,“ vzala kajtory svou velitelku kolem ramen a sklonila k ní hlavu. „Starej ani nepíp, když jsem se postavila na zadní a chtěla vědět, proč nejdeš s náma. To mu není podobný… Víme, žes byla ráno na Khaicuru. Vod kdy pečeš s hlavounama?

„Šla jsem za Ghirou a potkala jsem dharmu.“

„To já jednou taky. Tenkrát u Uzimi, když jsme ji udrželi proti těm čtyrrukejm parchantům. Z dvou tisíc nás přežilo tři sta. Vyprávěla jsem vám o tom?“

„Tisíckrát Kostro, nech mluvit seiko,“ nenechali hraničáři kajtory začít vzpomínat na starou bitku s Urty, která se odehrála dřív, než se většina z nich narodila.

Wakira-ki si zhluboka hltla pálenky a cítila jak se jí v žilách rozlévá tekutý oheň uspokojivě jí dláždící cestičku k bezvědomí. „Dnes jsem mluvila s dharmou. Řek mi, že je mě pro hraničáře škoda. Ať ho Rawat spálí!“

„Sama jeho ctihodnost? Co ten o nás ví?“

„Na hranice nejdu. Mám novýho khamiho Ghaniů připravit na Banta Ró.“

„Khamiho? Co to plácáš? Kde by ho vzali? Hao-ka nemá dar. To všichni vědí. Ghaniům už dohořívá svíčka a bez nich je Weira v prdeli. Já myslím…“

„Dhane te Ghana,“ řekla Wakira-ki s pohledem upřeným do prázdna. „Kha Dhane wato Tekuči-ghua te Ghana.“

„Já vo něm slyšel, Kostro,“ zarazil další protesty ryu Mizume, který byl jejich očima a ušima kamkoliv se hnuli a své povinnosti zpravodajce oddílu nezanedbával ani tady ve městě. „Na Khaicuru schovávaj nějakýho ghanskýho bastarda. Prej zachránil u brány dharmu a se smečkou woorlů zabil Uhuru-ghuu a čtyři vojáky Kharzanů. Prej je teď nemocnej nebo co.“

Všechny zraky u stolu se upřely zvědavě na seiko jestli potvrdí Mizumeho informace.

„Viděla jsem ho. Ten je zdravej až moc a pálí za Ghirou.“

Do hovoru se zapojili i ostatní hraničáři: „Jakej je?“

„Jak může být bastard khami? Copak má dar? Dharma ho chce jmenovat?“

„Myslel jsem, že Rudovlasá už je poslední.“

„Dejte mi pokoj. Neměla jsem o tom mluvit,“ zavrčela Wakira. „Všichni Ghaniové mi můžou bejt ukradený.“

Nenápadně naslouchající hostinský se odsunul od jejich stolu a za chvíli už se mezi stoly nesla od ucha k uchu novina o bastardovi Ghaniů.

13. Selský vůz

Wakira-ki se rozhodla využít svého nového privilegia a nechat se vynést nahoru výtahem ve středu Hlavní věže. Tyto místa nenavštěvovala poprvé. Na jednotlivých patrech byly, prostory kde bylo možno se domoci slyšení u vysokých úředníků provincie, soudců i vojenských velitelů. Někteří z nich zde měli své přechodné nebo stálé ubytování. Jednotlivá patra spojovala čtyři schodiště, ale jen jedno vedlo do nejvyššího, čtrnáctého podlaží obývaného dharmou.

Vstup do bytelné dřevěné klece střežil nevrlý kayto-ryu se zjizvenou tváří z družiny Neústupných.

„Jdu navštívit dharmova hosta Dhaneho te Ghani. Jsem očekávána.“

Poddůstojník si pečlivě prohlédl rytinu na zlaté tabulce opravňující ji ke vstupu do nejvyššího patra a pokynul jí, aby vstoupila na plošinu. Dal signál strojníkovi parního stroje a klec se dala pomalu do pohybu. Wakira ignorovala, že jí nevzdal čest jako důstojníkovi. Nejspíš byla první hraničářkou, kterou provázel, a nijak se mu to nezamlouvalo. Jízdu výtahem nezpříjemňoval ani pohled na napjaté luky stráží na jednotlivých podlažích, připravené zasáhnout možného nevítaného hosta. Rozhodla se, že tohle nemožné zařízení použila naposledy a příště dá přednost cestě po schodech.

Na patře se jí ujal jeden z dharmových Strážců. Vyslechl, co ji přivádí, chtěl znát její jméno a služební zařazení, ale sám nepovažoval za nutné se představit. Poté, co si ověřil, že je oprávněna jeho chráněnce navštívit, ji vyzval, aby jej následovala.

Byla celkem zvědavá, v jakých podmínkách žije vládce provincie. Podle toho co viděla, mohla říct, že leckteré sídlo zámožného xanga je zařízeno honosněji. Za jediný skutečný přepych, se dalo, považovat vnitřní atrium do, kterého se jí podařilo nahlédnout pootevřenými dveřmi, s nádhernou zahradou a umělým potůčkem vinoucím se mezi kameny a trávníky. Sluhové a služky plnící si své povinnosti je tiše míjeli, ale neznámou návštěvnici si měřili stejně pozorně jako strážní, přes jejichž kontrolu prošla. Nepodceňovala je, za širokými obi měli dýky - symbol jejich oddanosti a závazku vůči rodu Ghana. Věděla, že pokud by sem pronikla nepozvána, nasadili by bez váhání životy, aby dharmu a jeho hosty ochránili.

„Zde přebývá Dhane te Ghana,“ Strážce, odsunul vstupní dveře a pokynul jí dovnitř. „Uvědomím jej o vašem příchodu.“

„Děkuji,“ uklonila se a on ji zanechal o samotě.

Strohé vybavení místnosti, ji znovu utvrdilo v tom, že rod Ghana si na přepych nepotrpí. Hned za dveřmi stál květináč se vzrostlým pečlivě udržovaným čichačem, jehož bílá barva kalichu ujišťovala, že se v místnosti nenachází žádný jed. Ve středu byl umístěn nízký stolek s několika polštáři na sezení, v rohu na rohožích skromné lůžko a vedle něj samostatná menší rohož s plochou kameninovou nádobou, zřejmě pro khamiho malého woorla. Dalším prvkem v místnosti, byla na stěně visící lapola a pod ní okovaná truhlička z rudého dřeva. Pod oknem, kde na něj dopadaly paprsky Rawat, našla oltáříček Asharty s kamennou sovou a stříbrnou miskou po okraj naplněnou vodou. Smočila v ní prsty, pohladila sovu po hlavě, v místech vyleštěných stovkami doteků, a poprosila Paní noční oblohy o požehnání. Ve starobylé misce pamatující Vylodění, která mohla představovat její roční žold, plavala lesní orchidej plnící místnost jemnou nevtíravou vůní. Wakira-ki měla chuť nahlédnout i do dalších prostor skrývajících se za dveřmi, ale ovládla zvědavost a usedla na jeden z připravených polštářů. Vůně orchideje jí připomněla hluboké lesy, kde byla nejraději.

Přede dvěma dny hraničářský oddíl, kterému velela, přece jen odešel a ona si připadala podivně sama. Tam venku bylo vše jednodušší, zabij nebo budeš zabit. Hraničáři měli jediný úkol - chránit Weiru před zemskými škůdci jakýmikoli prostředky. Tady ji tísnily kamenné zdi, složitosti vztahů a ani doma nenacházela příliš klidu. Už odvykla neustálému hluku kovárny a přítomnosti autoritativního otce.

Měla strach o sestru. Neušlo jí, jak se na Dhaneho dívá, jak sleduje každý jeho pohyb a směje se žertíkům, které se nehodily k postavení jejímu ani jeho. Byla si jistá, že Ghira dosud nepoznala muže, přestože mravy bojovnic byly volnější než u ostatních kast. Hidashi-dha ji vybral jako Strážkyni pro svou dceru bezprostředně po Rituálu Banta Ró a kromě života v blízkosti dhami nepoznala nic jiného.

Wakira byla přesvědčena, že její sestra je předurčena k tomu, aby milovala jediného muže. Bastard rodu Ghana s Darem urozených pro ni rozhodně nebyl ten nejvhodnější. Věděla, jak to chodí, a nepochybovala, že pokud khami přežije Rituál, tak se o něj mladé xangi a nebo dokonce i dcerušky z vládnoucích rodů poperou a vůbec jim nebude vadit, že je jen wato. Ghira mohla být desetkrát xara a Strážkyně, ale neměla majetek, neměla své panství. Toho všeho mohla dosáhnout jen léty služby nebo výhodným sňatkem. Pokud by chtěl mladý khami uzavřít manželství, měl do toho dharma co mluvit a věděla s jistotou, že Hidashi-dha by nepřipustil sňatek, neprospívající zájmům rodu Ghana.

O chlapech si nedělala iluze. Dhaneho si již stačila oblíbit a nepochybovala, že se mu Ghira líbí, ale jeho srdce jí nepatřilo. Připomněla si, když jej učila mířit, jak se mu zrychlil dech, když položila ruku na jeho a jejich tváře se dotkly. Byla dost zkušená, aby poznala, kdy ji chlap chce, a u něj to bylo o to snadnější, že ho prozrazoval Dar. Dhane te Ghana nebyl připraven se připoutat k jediné ženě a ani o to nestál.

Na okamžik ji napadlo, jestli by nemohla svou sestru ochránit tím, že by se s khamim vyspala sama. Při té představě jí příjemně zatrnulo ve slabinách a bradavky mimoděk zareagovaly. To by mi Ghira neodpustila, zavrtěla nešťastně hlavou.

„Wakiro, slyšel jsem, že na mě čekáš? Ať Asharta prozáří tvůj den a pochválí krásu tvých očí,“ pozdravil návštěvnici Daniel, když vešel.

Nezareagovala hned. Teprve po pár vteřinách se zdvořile usmála a lehce naznačila úklonu.

„Zdá se, že tvé pokroky v poezii jsou významnější než ve výcviku se zbraní.“

„Kumiko mě vzala ke svým dětem. Její dcerka chce být básnířka. Recitovala mi svá dílka a něco mi utkvělo v paměti. I balvan v proudu řeky může zkrásnět jarními květy. Tohle bylo nejspíš určeno mě, ale malá Tanači je moc zdvořilá, než by mi to řekla na plno. Co tě přivádí? Přišlas potěšit osamělého poustevníka?“

„Přece jsem slíbila, že tě představím otci.“

„To už je to mezi námi tak vážné? Otci mě představovali jen jednou a pak jsem si málem dotyčnou musel vzít.“

„Ty máš ženu, Dhane?“ zeptala se Wakira zvědavě.

„Ne, už ne,“ řekl úsečně a tvář se mu zachmuřila.

Vlna smutku, která k ní dorazila, jí zamkla ústa. Po chvilce si rozpačitě si odkašlala: „Jestli chceš se mnou, tak si tohle obleč.“ Přisunula k němu hromádku šatstva, které přinesla s sebou. „Můj otec tě pozval do svého domu.“

Daniel zahnal vzpomínky a projasnil pohled. „To je waorskej kroj? Dej mi chvilku.“ Zmizel za dveřmi napravo.

Wakira se pohledem vrátila ke kamenné sově. „Asharto, veď prosím mé kroky za temných nocí. Veď mě po cestách života, ať se vyhýbám smrti. Naplň mou mysl mírem a srdce nadějí ať překonám všechny strázně, co život přináší. Až vyprší můj čas, posviť mi na mou poslední cestu. Tak se staň.“ Na chvíli zavřela oči a dovolila modlitbě, aby jí pomohla vrátit duševní rovnováhu.

Waor, kterému šaty patřily, byl zřejmě o něco menší a rozložitější než Daniel, ale i tak se v jeho oděvu cítil pohodlně. Byly to široké kalhoty zúžené u kotníků, takže se daly nacpat do vysokých bot. Košile z čistého bílého hedvábí, doplněná modrou vestou a širokou nejméně čtyřmetrovou šerpou stejné barvy. Když se podíval, do vyleštěné plochy kovového zrcadla, připadal si, jako by se oblékl na maškarní ples, ale Wakira-ki jej uzardělá ujistila, že mu to sluší.

- - -

Daniel se těšil ze života. Poprvé opouštěl pevnost za jiným účelem než běžet dolů k řece pronásledován mistrem Benjirem. Místo něj měl po boku půvabnou, i když trochu zamlklou, důstojnici.
Khaicurao bylo vzdáleno asi půl hodiny chůze od pevnosti. Byl čas první sklizně a nad poli se nesla rytmická píseň mužů doplňovaná jasnými hlasy žen, které melodii rozvíjely. Sedláci měli slaměné klobouky připomínající kloboučky hub. Žnuli obilí jednoručními kosami a skládali snopy do panáků. Muži i ženy měli na levé tváři vytetován symbol klasu. Když je míjeli, i přes těžkou práci na slunci jim mnozí věnovali úsměv a lehkou úklonu.

Jejich kroj byl vzdálený obřadným kimonům úředníků nebo strohým gibuši vojáků, které jediné v posledním čase vídal. Muži nosili krátké nohavice pod kolena s roztřepenými konci a haleny sepnuté provazem nebo opaskem, na kterém bylo pouzdro s nezbytným brouskem. Jen málokterý měl na opasku nůž. Jejich oděv byl zhotoven z bílé nebarvené látky, nošením většinou šedožluté. Zápěstí a kotníky jim zdobily masivní zlaté kruhy.

Ženy a dívky měly sukně do poloviny lýtek, košile bez rukávů z jemnějšího plátna, zdobené tu a tam barevnou výšivkou. I jim obtáčely zápěstí spirály ze zlatého plechu a některé se pyšnily náhrdelníky se vzory a motivy připomínající kultury Nového světa. Danielovi nemohlo ujít, že puritánský zvyk nosit podprsenky sem nedorazil a byl si stoprocentně jistý, že je poslední, kdo by ho chtěl zavádět.

Část rolníků byli lidé, jak se zdálo čistě asijské rasy, ale potkával i takové, kteří se svou fyziognomií nelišili od Evropanů. Nejvíce však bylo míšenců, u kterých nebylo snadné říct, čí geny převládají.

„Není zde příliš mužů. Je to obvyklé?“

„Touhle dobou dozrávají ořechy pali. Rostou ve velkých výškách a jejich česání je mužská práce.“

Na kamenité cestě před nimi kodrcal vůz s dvěma velkými dřevěnými koly, vysoko naložený obilnými snopy, který táhly čtyři dívky. Daniel s Wakirou šli poměrně svižně, a tak je brzy dohonili. Seiko jim lehce kývla hlavou v odpověď na pozdrav a minula je.

„Nechcete pomoct? Dámy by neměly dělat tak těžkou práci,“ uslyšela za zády. Její společník se vecpal mezi chichotající děvčata, vyhrnul si rukávy košile a chytil do každé ruky jednu ojnici.

„Dhane, pojď. To se nehodí,“ zasyčela na něj.

Jen se na ni uličnicky ušklíbl a zabral, až vůz poskočil.

„Musíme jít,“ chytila přední část oje rozhodnutá ho zastavit.

„Nehte ho,“ odstrčila jí ruku dívka s modrou stuhou kolem čela. Hraničářka by jindy ztrestala její drzost, ale dnes nechtěla budit pozornost. Zatím dívky pohledného cizince obklopily a předstíraly, že mu pomáhají v jeho úsilí.

Daniel se trochu zapotil, ale vůbec toho nelitoval. Líbila se mu bezprostřednost selských děvčat, kterým vůbec nevadilo, když jim chvílemi obdivně nahlédl za výstřihy tenkých košil. Se smíchem se ho vyptávaly na Waory, štěbetaly hrdě o letošní úrodě a ptaly se, jestli přeplavil hodně moří. Daniel si vymýšlel, div se mu od úst neprášilo a městské hradby se přiblížily dřív, než čekal.

„Teď už musíme samy. Budou prohlížet vůz,“ upozornila jej s lítostivým výrazem Mariko, která měla mezi děvčaty hlavní slovo. Vysoký cizinec se jí líbil, i když se ta protivná hraničářka tvářila dost hrozivě, což jí nezazlívala. Ona by si mužského hlídala určitě líp. Selská děvčata byla zvyklá se o sebe v tomhle směru starat sama, dostat toho správného chlapa nebylo snadné.

„Díky za pomoc. Večer budeme U červeného leguána. Ráda tě uvidím,“ nenápadně mu do ruky vtiskla modrou stuhu. „U červenýho leguána,“ šeptla pro jistotu ještě jednou, ale to už k nim nekompromisně přistoupila hraničářka a tvářila se tak vztekle, že jí šla raději z cesty. Přesto s příslibem v očích pohladila Danielovi letmo předloktí.

S trochou škodolibosti viděla, jak vznešená xara stěží udržuje sebekontrolu. Odvedla cizince stranou, ale ne dost daleko. „Dhane, takhle se khami nesmí chovat!“ syčela na něj zlostně.

Mariko ojnice vozu vyklouzla z rukou. Khami! Srdce se jí téměř zastavilo. Cizinec s důstojnicí už prošli městskou branou, zatímco za nimi stále ještě zírala s otevřenými ústy.

Strážní je konečně pustili do města. Stejně prohlídku vozu protahovali, jen aby si mohli dopřát potěšení si s nimi zašpásovat.

Sotva se dívky vzdálily z dohledu vojáků, Mariko se zastavila. „Víte, kdo nám pomohl s vozem?“

„Že by ti přestala sloužit paměť?“ nechápala Oda ani ostatní.

„Pojďte blíž, ať nás nikdo neslyší!“ šeptla Mariko. Počkala, až k ní kamarádky sklonily hlavy.

„Ta hraničářka, jestli to byla hraničářka, mu řekla khami!“ zašeptala. „Khami! Rozumíte!?“

„Kdoví, cos slyšela. Byl to jen Waor,“ nechtěly věřit, blízké tomu se jí vysmát.

„To jste tak hloupé!? Ikki, ty chodíš se strážným od Mostní brány. Jak říkal, že se jmenuje ten nový Ghani? Prý žil v lesích s woorly,“ upřesnila Mariko.

„Nevím?“ váhala Ikki. „Takový těžký jméno? Nějak jako Dha… Ne Dhe… „ rozpomínala se s obtížemi a pak náhle vytřeštila oči a v posvátné hrůze zašeptala: „Dhane! A ten Waor říkal, že se jmenuje…“

14. Khaicurao

Khaicurao Daniela překvapilo. Podvědomě očekával středověké město plné bídy a špíny, ale vše bylo jinak. Domy se samozřejmě lišily svou výstavností, ale město mělo kanalizaci. Jak ho Wakira-ki ujistila, podobně jako v pevnosti, i zde byla v domácnostech pravidlem tekoucí voda. Rozváděly ji tři vodárny. Kolem jedné prošli, měla podobu vysoké štíhlé věže a při její patě odfukovalo parní čerpadlo přečerpávající vodu z několika studní. Khaicurao bylo uspořádáno do nepravidelného kruhu mírně protaženého podél mělkého přítoku Ogawy. Jak se v minulosti rozrůstalo, původní hradby zůstaly zachovány a další domy byly obehnány novou hradbou, takže výsledný půdorys připomínal řez stromem, s pásmy hradeb jako letokruhy.

Hlavní ulice a hradby město rozdělovaly do čtvrtí, které byly obývány příslušníky jednotlivých kast. Podle hraničářky zde žilo více než dvě stě tisíc obyvatel a město mělo přes padesát chrámů, z nichž největší byly zasvěceny Sardovi a Ashartě.

Potkávali poměrně dost pěších, ale také nosítka nesená různým počtem nosičů. Jednotlivé příslušníky kast bylo možné odlišit podle oděvu, tetování nebo jiných znamení, ve kterých se Daniel ještě zcela neorientoval. Nejvýrazněji působili kněží Sardova kultu v ohnivě rudých kimonech a s tvářemi pomalovanými bílou hlinkou. Potkali i několik příslušníků kasty xara, kteří si se seiko vyměnili krátké strohé poklony. Domy byly většinou ze dřeva a kamení, se střechami s pozdviženými okraji, pokrytými černými taškami. Vchody zdobily ornamenty květin, zvířat nebo symboly prací, které jejich obyvatelé vykonávali. Některé nesly i nápisy v písmu připomínajícím čínské znaky, které byly většinou pro Daniela stále ještě nerozluštitelné.

„Je na mě něco divného?“ Všiml, že si ho řada lidí zvědavě měří.

„Ani ne, ale osamělí Waorové tu nejsou častými hosty,“ usmála se Wakira-ki.

„Vypadají jako já?“ chtěl vědět Daniel.

„Ne tak docela, ale jsou jiní než naši lidé. Nemají nejlepší způsoby, ale jsou veselí a velmi družní.“

„To se ti líbí?“ pokusil se vzít Wakiru kolem pasu.

„Nesahej na mě! Nejsem žádná selka!“ pleskla ho po ruce a dala mu tak na vědomí, že nic není odpuštěno a jeho autorita dost utrpěla.

Daniel si nenechal kazit náladu. Hltal pohledem okolí, vůně, barvy i lidi, kterých přibývalo směrem k náměstí. Vnitřní hradby nebyly nijak pečlivě střeženy, i když u každé brány stála dvojice vojáků, nikdo se jich na nic neptal. Stačilo, že měl s sebou důstojnici hraničářů.

Ulice byly dlážděné ohlazenými kameny a lidé po nich většinou chodili bosí. Dámy a pánové v pestrých kimonech hovící si v otevřených nosítkách měli na nohou zdobené pantofle a sandály.

Wakira mu vysvětlila, že se jedná většinou o xangy - místní šlechtu nebo příslušníky kasty obchodníků, kteří měli ve městě nezanedbatelný význam. Obuv, podobná té co měl sám - vysoké boty z měkké kůže se zesílenou podrážkou - byla spíš výjimkou a měli ji především ozbrojení muži a ženy, které potkávali. Ale ani to nebylo pravidlem. Obyčejní městští strážní měli jen dřeváky připevněné řemínky k lýtkům.

„Proč tu víc lidí nenosí boty?“ zajímal se Daniel.

„Nepotřebují je a kůže je dost drahá,“ vysvětlila mu Wakira. „Ty tvoje by stály na trhu asi třicet tengů.“

Daniel si uvědomil, že ani tady není nic zadarmo, i když jako dharmův host nemusel za nic platit. Sáhl k váčku u pasu, kde měl kořist - peníze po hatamotovi Uhurovi a vojákovi, kterého zabil u Brány. Hrst menších zlatých mincí, několik stříbrných s otvorem uprostřed a tři tabulky z šedého kovu, který mohl být platinou.

„Wakiro, kolik tengů tam vlastně mám? Můžeš mi vysvětlit, která mince má jakou hodnotu?“ Podal jí svůj váček.

Poté co hraničářka nahlédla dovnitř, strnula. „Schovej to, Dhane. Za tohle bys koupil dům na náměstí. Není bezpečné chodit s takovým bohatstvím. Možná bys udělal lépe, kdybys většinu uložil u Singhů a nechal si vypsat zlatinku.“

„Zlatinku?“

Mávla rukou nad jeho nechápavým výrazem. Ulice jí nepřipadala jako vhodné místo k vysvětlování finančních transakcí. Vytáhla jednu zlatou minci.

„Tohle je teng. Koupíš za něj pytel obilí, půl pytle rýže nebo dva tyky vína. Dej si váček pod šaty. Pár tengů si nech po ruce, kdybys chtěl někde platit.“

Daniel ji poslechl, vybral deset zlatých mincí, založil je do kapsičky u vesty a s váčkem v ruce zaváhal. „Mohla bys mi to pohlídat?“

Wakira-ki od něj přijala s úklonou váček a schovala ho pod svůj gibuši.

Obvyklý ruch ulice přehlušilo rychle se přibližující hvízdání a dusot. Zazněly zděšené výkřiky. Nosiči pouštěli nosítka a lidé se začali vrhat do domovních vchodů.

Ulicí se řítilo devět obrovských černobílých ptáků-běžců, nesoucích na hrudích zlacené štíty se symbolem draka. Ptáci byli osedláni. V sedlech zaklesnutých za zakrnělými křídly seděli muži v rudých kimonech a zlacených kyrysech, vyzbrojení dlouhými štíhlými kopími. Přibližně dvoumetrové krky ptačích běžců nesly těžké hlavy dravců s krutě zahnutými zobany, dosahujícími délky lidské paže. Silné nohy s ostrými drápy určenými k trhání kořisti byly tak dlouhé, že by mezi nimi mohl projít člověk, pokud by se tak šíleného činu odvážil. Jezdci varovně hvízdali na píšťalky, aby si uvolnili cestu, ale spíš jen zvyšovali paniku. Ulice se přímo třásla pod dopady mohutných spárů, které drtily vše, co jim zůstalo v cestě - vozy, nosítka, zboží vezené na trh.

„Schovej se!“ Wakira smýkla Danielem ke stěně domu. Byl šokován nejen zjevem děsivých ptáků, ale i z nich čišící arogancí, kterou zřetelně vnímal. Prchající lidé pro ně neznamenali vůbec nic, jen potravu, pokud by jim bylo dovoleno se krmit.

„Pomoc! Pomoc! Nenechávejte mě tady!“

Pár metrů od nich, uvízla v nosítkách mladá dívka s dítětem na rukou. Snad se zachytila oděvem nebo jen byla paralyzovaná hrůzou, ale nedokázala následovat nosiče, kteří od ní utekli. Při rychlosti přibližujících se ptáků ji od smrti dělily jen vteřiny! Podvědomě se schoulila připravena vlastním tělem chránit dítě, ale šanci neměli ani jeden.

„Stůjte!“ zakřičel Daniel. Vrhl se do cesty přibíhajícím dravcům s napřaženýma rukama. „Stůůjtééé!“ mimoděk přivřel oči v očekávání nárazu, který mu rozláme kosti v těle, ale ten se nekonal. Opeřenci zakolísali v běhu, jako by do nich udeřil blesk. Jejich drápy se se skřípěním zakously do dlažby ve snaze zastavit a jezdci měli co dělat, aby se udrželi v sedlech.

Daniel na nic nečekal, kopancem přerazil prasklou tyč nosítek, která věznila dívčino kimono, a odvlekl ji i s dítětem do nejbližšího výklenku.

Strach nahradil vztek. Vykročil proti podivné jízdě, rozhodnut jim bez servítků říct, co si myslí o jejich počínání. Znaky, které nesli na kyrysech, neznal, ale nepochyboval, že se jedná o vojáky. Střetl se se zlostným pohledem důstojníka v jejich čele.

Muž měl rudě namalované rty, namodřená oční víčka a nápadně krásnou tvář, jejíž pravidelné rysy však nezahrnovaly nic, co by se dalo považovat za projev slabosti.

„Omrzel tě život, Waore!?“ zakřičel jezdec výhružně a sklonil dlouhé kopí.

Daniel ignoroval napřaženou zbraň a zatnul pěsti.

„Ne!“ sykla mu do ucha Wakira-ki a chytila ho za paži.

Vztekle se jí škubnutím vytrhl a vykročil proti jezdci. „Slez dolů, holčičko a vyříkáme si to jako chlap s chlapem.“

Důstojník se rozhlédl po obecenstvu shromážděném kolem a zle ušklíbl. Zvedl kopí mířící na Danielovu hruď a poplácal po krku svého podivného oře: „Nažer se, Dreu!“

Dravec udělal dva kroky a sklonil těžkou hlavu k muži stojícím jim v cestě. Vše ztichlo, jezdci i lidé kolem strnuli v očekávání krvavého divadla.

Daniel se střetl s pohledem oka velkého jako pořádné jablko. Něco v něm se pohnulo a on pocítil přátelský intenzivní dotyk cizí nelidské mysli. Nenávist vůči jezdci byla rázem zapomenuta, vlastně i jeho existence a on se utápěl se v neznámém pocitech.

„Chcípni!“ důstojník, ztratil trpělivost a zaútočil. Kopí mířilo na Danielovu hlavu, ale pták sebou trhl, takže ostří zasáhlo jen jeho paži a zanechalo za sebou mělký šrám.

„Rrráúúú! Rrráúúú!“ rozkřičeli se draví běžci, odmítli stát na místě, aniž se přiblížili k Danielovi a vojáci měli najednou plné ruce s jejich zvládnutím.

„Ještě se potkáme, Waore! Poděkuj Sardovi, že tě zatím necháme žít!“ zakřičel důstojník. „Jallááá!“ pobídl dravého ptáka a vyrazil ulicí následován ostatními jezdci. Cestou rozdrtili na třísky opuštěná nosítka. Když zahýbali za roh, už měli ptáky opět pod kontrolou, ale píšťalky zdaleka nezněly s takovou jistotou jako předtím.

„Co to bylo?“ otočil se Daniel k Wakiře bledé jako stěna.

„Zlatá garda!“

„Nemyslím ty jezdce. Ti ptáci?“ aniž o tom věděl, rozmazával si po tváři rukou krev ze slabě krvácející řezné rány.

„Damaři.“

„Takový potvory už u nás naštěstí vyhynuly,“ poznamenal ještě pořád zmatený.

„Při Sardově ohni! Kde si myslíš, že jsi? Z jaký díry jsi to vylez?“ rozkřičela se Wakira-ki hystericky. „Mohli tě zabít! Ať tě Temur pošle do nejhlubšího pekla! Ty blázne! Proč jsem tě jen sebou brala!? Ať mě zergun sežere jestli…“

„No tak, Wakiro!“ chytil ji za paže Daniel. Ženské emoce v něm vždy vyvolávaly pocit bezradnosti.

„Dharma by mi nikdy neodpustil! Ty hloupý, pitomý zirgu!“ bušila jej pěstí do hrudi. Rozplakala se a on nevěděl, co s ní počít. Střetnutí s dravými ptáky jakoby v něm něco uvolnilo. Vnímal její pocity téměř jako vlastní. Přitáhl si ji na hruď. Štíhlé tělo důstojnice se mu ve vzlycích otřásalo v náručí a on ji podvědomě hladil po zádech. Trochu ho znepokojil rostoucí hlouček lidí.

„Wakiro! Wakiro-ki, oni na nás koukají,“ šeptal jí do ucha. „Asi ještě neviděli hraničářku brečet. Nech toho, prosím. Vždyť se nic nestalo.“

Wakira se od něj pomalu odtáhla. Zamračila se na kolem stojící lidi. Ti, kteří byli přítomni incidentu, nově příchozím šeptem sdělovali, co se stalo. Pochopila, že bude nejlepší zmizet, ale předběhla ji mladá žena v pestrém kimonu, kvůli které ke všemu došlo.

„Pane,“ přistoupila k Danielovi. Podala mu dítě. Bylo malinké, určitě nemělo víc než pár dní. „Můžete mu, prosím, položit ruku na čelo a říct své jméno?“

Trochu zmatený Daniel, položil dítěti dlaň na slabě ochmýřenou hlavu, aniž zaregistroval Wakiřin odmítavý posunek. „Dhane. Jmenuji se Dhane.“

Dítě otevřelo oči. Daniel pocítil dotek dětské mysli, jak splývá s jeho. Oči mu na okamžik oslepila modravá zář, kterou už jednou viděl a kaleidoskop představ ve sledu tak rychlém, že nešel vnímat. Dost! musel nařídit sám sobě a sejmout ruku z horkého čelíčka.

Mladá matka vzala Danielovu stále ještě napřaženou ruku a položila si ji na vlastní čelo.

„Jsem Waši-cu wer Teku-cua te Singha,“ pronesla vážně. „Pamatuj, pane, že máš v našem rodě syna svého jména. Dhane-ra, bude se jmenovat Dhane-ra,“ vyhlásila hlasitě a pohlédla na shromáždění kolem.

„Dosvědčujeme!“ ozvali se ti nejblíže stojící.

„Omluvte, prosím, mého přítele. Je tu cizí. Nezná naše zvyky,“ vzpamatovala se Wakira-ki. „To osvojení nemůže platit! Neplatí!“ Chytila Daniela za loket a táhla ho pryč. „Dovolte! Prosím! Pusťte nás!“ Bezohledně si razila cestu zástupem.

Za dalšíma dvěma rohy, když už setřásli svědky incidentu, se zastavila a otočila si Daniela k sobě. Chvíli se vydýchávala, než našla slova: „U všech bohů, Dhane! Už prosím tě, nic nevyváděj! Nic neříkej! Dělej, že tu nejsi, nebo se z tebe zblázním!“ lamentovala.

„Co jsem zase tak strašného udělal?“

„Nic! Dhane! Ty jsi neudělal vůbec nic!“ drtila ho pohledem, před kterým její podřízení zalézali, ale na něj očividně neplatil.

„Neber si to tak. Waši-cu je docela hezká. Ty barevný kimona jsou roztomilý, podle toho se poznaj kupci? Kdo jsou ti Singhové?“ vyptával se zvědavě, pouštěje její výčitky jedním uchem tam a druhým ven.

„To byla má druhá největší chyba v životě, že jsem tě vzala s sebou!“ Wakira-ki rozzuřeně odmrštila ruku, kterou k ní smířlivě natahoval.

„A ta první?“

„Měla jsem tě zabít hned, jak jsem tě potkala.“

- - -

„Hej, chlapče!“ Waši-cu zavolala na ušmudlaného hocha zírajícího stejně jako ona za vzdalující se dvojicí. „Chceš si vydělat dva tengy?“

„Jistě, paní,“ zaleskly se chlapci živě oči. Teng vydělával jeho otec za celý aš.

„Běž za tím Waorem. Chci o něm vědět co nejvíc. Ke komu jde? Kdo je ta hraničářka? Dokud bude tady ve městě, chci, abys mi o něm podával zprávy do domu Singhů.“ Vložila mu do ruky zlatou minci. „Tohle je záloha.“

„To sám nezvládnu, paní,“ zavrtěl chlapec hlavou poté, co mince zmizela v jeho kapse. „Budu se muset domluvit s kamarády, aby vám dávali zprávy, zatímco ho budu hlídat,“ natáhl ruku: „Čtyři tengy budou tak akorát.“

„Tři a ani o teng víc,“ zavřela chlapci nataženou dlaň.

„Slovo Singhy?“

„Slovo Singhy,“ potvrdila s úsměvem a chlapec se už bez otálení rozběhl za hraničářkou a Waorem.

15. Kovář Madru-ma

Ulice, kterou Wakira-ki Daniela vedla, končila v rušném středu města cíli obchodních karavan na Tržním náměstí. Přes změť stánků a povozů se nedalo přehlédnout z jednoho konce na druhý. Výstavné domy, s pozvednutými, okraji střech, jak tu bylo zvykem, měly prostorná podloubí, kde jejich majitelé nabízeli své zboží a služby. Jak mu Wakira neochotně vysvětlila, centrum města bylo určeno návštěvníkům a všem kastám bez rozdílu. Nacházely se zde hospody, taverny a cestovní hostince, kde se ubytovávali příchozí, nejčastěji obchodníci, ale také žoldnéři procházející městem a hledající práci. Zdůraznila, že zde nenajde trh s otroky.

„Co kdybychom se tam podívali?“ navrhl Daniel, zvědavý, co se na takovém tržišti může nabízet.

„Ne, jdeme!“

„Jen se podívám. Budu jako myška.“

„Ne, čekají na nás,“ zůstávala důstojnice neoblomná a zamířila k bráně se symbolem zkřížených kladiv na severní straně náměstí. Nechali ruch tržiště za sebou. Za branou pestrou směs všech kast vystřídali muži a ženy se širokými rameny, rudými šátky na hlavách a železnými šperky na vypracovaných pažích, kteří si je zvědavě měřili. K nebi tu stoupal dým z mnoha komínů. Nacházeli se ve čtvrti obývanou kastou Ma.

„Tohle je dům mého otce,“ zastavila se hraničářka a hrdě ukázala na výstavný jednopatrový dům, na jehož průčelí byly zavěšeny troje velké kovářské kleště. Zpoza pevných širokých vrat pobitých železem zněly údery kladiva na kovadlinu. Daniel nasál vůni, která ho rozechvěla. Vedle dětského domova, kde vyrůstal, byla kovárna a starý muž, kterému patřila, si od něj nechal říkat dědečku. Bylo mu čtrnáct, když kovář umřel. Na jeho pohřbu, na rozdíl od pohřbu své matky, plakal.

Wakira-ki zabušila na dveře klepadlem, ve tvaru Danielovi neznámého zvířete. Otevřít jim přišla důležitě se tvářící služebná v jednoduchém černém oděvu s koženým opaskem kolem boků a svazkem klíčů, zřejmě symbolizující její postavení v domě.

„Kde je otec, Keiko?“

Služebná ukázala k vnitřnímu dvoru, kde na kovadlině ve tvaru pařezu rozložitý padesátník kladivem a kleštěmi formoval tvar listu na konci čtyřmetrové, dva palce tlusté, železné tyče. Pomáhala mu mladá statná žena. Ona i kovář byli oděni v černých kalhotách a blůzách, s koženými zástěrami do poloviny lýtek a vysokými koženými kamašemi.

Kovář k nim vzhlédl, kývl, ale neustal ve svém úsilí.

Daniel to považoval za pochopitelné, ale starost mu dělala mladá žena svírající tyč. Byla bledá a na čele jí vystupovaly krůpěje potu. Neušlo mu pod zástěrou vystupující břicho svědčící o vysokém stupni těhotenství. Přistoupil k ní.

„Ty budeš Jami-mo, že?“ Ghira-ki mu o ní vyprávěla, že její manžel zahynul v dole.

Unaveně se pokusila usmát, ale tváře se jí se jí chvěly při každém dopadu otcova kladiva.

„Dovolíš? Odpočiň si,“ vzal jí tyč, obalenou v kusu surové kůže, z rukou a jemně ji odstrčil.

Kovář překvapeně zdvihl obočí nad nečekaným pomocníkem, ale práci nezastavil, jen zvýšil intenzitu úderů, jako by chtěl vyzkoušet, jestli to Daniel zvládne.

Ohlášená návštěva ho příliš netěšila, neviděl důvod, proč kvůli nějakému, bohové ví odkud přivandrovalému bastardovi, přerušovat naplánovanou práci.

„Wakiro, to se přece nehodí, aby dělal práci jiné kasty!“ obrátila se zmateně Jami-mo na sestru.

„Říkej mu to!“ pokrčila rezignovaně hraničářka rameny.

Kovář dokončil hrot tyče ke své spokojenosti. Odložil kladivo a lehce se uklonil. „Vítám vás ve svém domě, khami.“

„Ještě jím nebyl oficiálně vyhlášen,“ namítla Wakira-ki.

„Ale bude! Neuč orla lítat. Poznám pravého urozeného, když ho mám před sebou,“ odbyl ji kovář.

„Požehnání bohů.“ Daniel položil kleště a opětoval poklonu. „Říkají mi Dhane wato Tekuči-ghua te Ghana, mistře. S tím khamim mě jen zlobí tvé nezbedné dcery.

„Já sem Madru-ma waru Jori-ma.“ Na kovářově tváři se objevil široký úsměv. „Kde ses naučil držet kleště?“

„Jako chlapec jsem často pomáhal v kovárně,“ opětoval úsměv Daniel. „Mám rád vůni železa.“

„Tak to bychom mohli zkusit něco obtížnějšího,“ kývl kovář hlavou k hromadě tyčí při stěně. „Potřeboval bych stočit támhle ty kusy; s Jami-mo už to nezvládnu. Budeš na to mít dost síly?“

„Můžem to zkusit.“ Daniel vzal kleště do rukou. „Na co to bude? Na bránu?“

„Cha, chá. Vidím, že se vyznáš!“ zasmál se rozjařeně Madru-ma. „Wakiro, kohos nám to přivedla?!“

„To kdybych věděla,“ vzdychla dotázaná.

Daniel rozpustile zamrkal na mračící se hraničářku a ta se k němu ostentativně otočila zády. Kovář si jejího rozladění nevšímal a vybíral nejvhodnější tyče pro svůj záměr

„Otče, to se nehodí. Je to přece khami,“ zatahala jej za rukáv haleny Jami-mo.

„Já určuji, co se v mém domě hodí a co ne! Má rád vůni železa! To může říct jen našinec. Kovat není tak snadné jako se ohánět mečem. To bys ty měla vědět nejlíp!“ odstrčil jí ruku a Jami-mo se raději poslušně stáhla.

„Chytej!“ hodil kovář Danielovi vybranou tyč, a když ji jeho nový pomocník zachytil v letu, jen se oceňujícím způsobem ušklíbl a obrátil se na dcery:

„Nepostávejte tu. Běžte připravit jídlo a podívejte se, kde se poflakuje Ghira. Při druhém zvonění šla na trh a ještě není zpátky. Chci, abyste mýho hosta pořádně uctili!“

- - -

Ghira se vrátila z trhu se služebnou sotva vlekoucí dva koše plné nejrůznějšího ovoce a dalších potravin. Sestry zastihla v jídelně v prvním patře domu a při pohledu na ně se jí tvář protáhla zklamáním. „Tys ho nepřivedla?“

„Ale přivedla,“ povzdechla si Wakira a významně pohlédla na Jami-mo.

„Tak kde je? Odešel? Otec ho urazil? Slyším, jak dole buší do kovadliny. Zuří? Mluvte, při všech bozích!“

„On, on je s otcem,“ pronesla chmurně Jami-mo.

„Co dělají? Proč není tady?“ nechápala stále Ghira-ki.

„Oni spolu pracují,“ pronesla Wakira tónem, jako by oznamovala zločin.

„Jak pracují?“ nechápala Ghira. „Dhane přece nemůže …“

„Už může,“ vzdychla Jami-mo.

„To musím vidět!“ chtěla Ghira vyrazit dolů.

„To bych ti neradila,“ zadržela ji starší sestra za rukáv. „Otec výslovně nařídil, že máme jeho hostovi připravit tabuli.“

„Jeho hostovi?! Mému hostovi! On přece o něm nechtěl ani slyšet! Musela jsem doslova žadonit, abych jej směla přivést!“

„No, jak vidíš, tak se věci mění. Jak to tak odhaduji, moc šancí se s ním pobavit mít nebudeš,“ soudila Jami-mo.

Na Staršího kovářské kasty a „jeho“ hosta čekala bohatě prostřená tabule s řadou nezvyklých pokrmů. Ghira tentokrát nebyla ve zbroji, ale v růžovém kimonu s výšivkami. Daniel však měl sotva možnost krátce pochválit, jak to sluší jí i jejím sestrám, které se rovněž převlékly.

Kovář byl k nezastavení. Přecházel rychle z jedné problematiky na druhou a zkoumal znalosti svého hosta. Náplň práce kovářů byla velmi široká. Jejich činnost zahrnovala dobývání kovů a nerostů, výrobu zbraní, nástrojů, šperků, i stavbu parních strojů a dalších zařízení. Jako nositelé technického umu této civilizace byli na své znalosti patřičně hrdí, rovněž i na své postavení ve Weiře.

Daniel stěží stíhal na vše odpovídat a jen tu a tam se omluvně usmál na dívky, které se marně snažily zapojit do hovoru. Neopatrně se zmínil o tom, že pracoval v dolech a Madru-ma se s ním pustil do problematiky větrání a odvodňování a dalších detailů hornické činnosti.

„Vždyť ty už jsi, Dhane, poloviční kovář!“ tloukl Madru-ma pěstí do stolu, až misky poskakovaly. Tváře měl zrudlé a oči mu jiskřily částečně i díky lehké pálence, kterou jim dolévala Ghira-ki v roli hostitelky.

„Nechceš si vzít některou z mých dcer? Mám tři a jedna hezčí než druhá,“ navrhl mu se smíchem, ale strnulé tváře dívek u stolu zchladily jeho nadšení. Očividně žádná z nich na jeho návrhu nic humorného neshledávala.

„Promiň, starému muži,“ omluvil se za svůj výlev. „Potřeboval bych chlapa, kterýmu bych odkázal kladiva. Pořádnýho chlapa. Ale ty si budeš muset vzít nějakou urozenou. Je tě škoda, chlapče.“

To byla pro Ghiru poslední kapka. Zrudla ve tváři, prudce se zvedla od stolu a utekla pryč.

„Ach, Dhane, ženské, ženské,“ vzdychl si kovář. „Zrovna já musím mít tři! Jen něco řekneš, hned maj slzy na krajíčku a nic není platné, že se umí ohánět mečem líp než leckterý chlap.“

16. U červeného leguána

Beseda u kováře se protáhla do setmění. Hodně času strávili nad nákresy a principem kladkového luku, do čehož se živě zapojila i Wakira-ki. Kovář navrhoval Danielovi, aby u něj přespal, ale hraničářka trvala na návratu do Khaicuru. O střetu s gardou, ani o ničem dalším, co je potkalo cestou, neřekla sestrám ani otci. Spoléhala se na to, že když se v klidu vrátí na noc do pevnosti, nikdo nebude Daniela spojovat s podivným Waorem, který nadělal ve městě zmatky.

Danielovi bylo s kovářem dobře. Slíbil mu, že se zastaví, hned jak to bude možné.

„Ať tě provází přízeň bohů. Můj dům je tvým domem. Můžeš kdykoli přijít.“ Madru-ma objal Daniela na rozloučenou. „Myslím, že Sardu se na Weiru opět usmál, když tě přivedl.“

Procházeli náměstím, teď už setmělým. Trhovci byli pryč, jen tu a tam visely koše, ve kterých hořelo dřevo a osvětlovalo okolí, spolu s ohni kupeckých karavan, které své povozy srazily do kruhů, aby se jim snáze hlídaly před případnými nenechavci. Město samo se ke spánku ještě nechystalo. Dnes byl šestý den aše arun, po kterém následoval den volna, a lidé se chodili bavit.

Sestry vzaly Daniela mezi sebe, měl lehce v hlavě a návrat do chmurných zdí pevnosti jej nelákal. Dívky už byly opět ve zbroji nepřístupné a zamračené sledovaly pozorně okolí.

Právě procházeli kolem jednoho z osvětlených podloubí, odkud zazníval smích a hra na strunné nástroje doplněná tamburínou. Danielovu pozornost upoutala povědomá silueta, ještěra z bronzového plechu, visící nad vchodem.

„Jak se to tam jmenuje?“ zeptal se Daniel.

„U červeného leguána. Proč tě to zajímá?“ chtěla vědět Ghira.

„Někdo mi to tam doporučil. Můžeme na chvilku zajít?“ nasadil prosebný tón.

„Ne! V žádném případě!“ odmítla okamžitě Wakira-ki.

„No tak, Ghiro. Jen na chvíli.“ útočil na slabší článek dvojice.

„Nedovol mu to. Ty nevíš, čeho je schopen!“ varovala Wakira sestru.

„Nechápu, proč jsi o mě získala tak špatné mínění?“

Další rozpravu přerušil příchod městské stráže - důstojníka v doprovodu dvou vojáků nesoucích pochodně a krátká kopí. Městská stráž měla jednotné ocelové kyrysy a na hlavách lehce zašpičatělé přilby s širokým děleným okrajem chránícím zátylek. Důstojník měl na pravém rameni hodnostní označení se znakem ksertu a ozbrojen byl krátkým mečem. Dal znamení svým vojákům, aby zastavili.

„Asharta provázej tvé kroky, xaro Wakiro,“ oslovil hraničářku „To už je celá doba, co jsme se viděli. Proč se někdy nestavíš?“

„Jsem tu jen krátce, Liu. Dlouho jsem byla na jihu u Raury, měli tam problémy s bandity.“

„Jak tě znám, tak už nemají,“ zasmál se důstojník. Byl o něco mladší než ona a měl sympatický, upřímný obličej. „Wakira-ki je jeden z nejlepších hraničářských velitelů. Už začíná být legendou,“ pochválil ji. Tahle poznámka patřila Danielovi a především Ghiře, kterou si zvědavě prohlížel. „Můžeš mě představit svým přátelům?“

„Kayto-ryu Liu-wa, sloužili jsme spolu. Strážkyně Ghira-ki, moje sestra, a tohle je …“ Wakira zaváhala, zda zalhat příteli, kterého znala tak dlouho.

„Dhane,“ představil se Daniel, když se pauza příliš prodlužovala. „Starý mořský vlk. Pirát sedmi moří,“ ušklíbl se rozpustile.

„Pi-pirát?“ zarazil se důstojník a sáhl po meči a jeho vojáci pevněji sevřeli kopí.

„On jen tak žertuje,“ zasáhla Wakira a nenápadně kopla Daniela do kotníku. „Samozřejmě, že to není žádný pirát, ale počestný námořník a obchodník,“ zachraňovala situaci. „Nesmíš ho brát vážně, je to strašný vtipálek, jako všichni Waorové. Nyní je hostem na Khaicuru. Doprovázím ho na příkaz dharmy.“ Přece jen trochu zalhala a už se v duchu jen modlila, aby khamiho dovedla zpět bez dalšího incidentu.

Uvažovala, jestli by jí prošlo, kdyby předstírala po další dny nějakou lehčí formu černé zimnice. Když půjde vše dobře, tak ho při Rituálu zabijí. Dharma ji možná nechá degradovat, ale službu hraničářky jí nikdo nevezme. Bude dál dělat svou práci a po mladém Ghanim ani nevzdychne.

„Můžu vás pozvat na džbánek palry, statečný námořníku?“ kývl důstojník hlavou k taverně. „Měl jsem tu čest sloužit pod xarou Wakirou, když ještě byla v armádě.“

„Já jsem pořád v armádě!“ zareagovala Wakira-ki podrážděně.

„To je aspoň slovo!“ přerušil ji radostně Daniel, nadšený, že získal nového kumpána a záminku se do taverny přece jen podívat.

„Děvčata mě nechtějí dopřát žádnou zábavu. Dovol, důstojníku, abych pozval já tebe. Mám v kapse nějaký tengy, který bych rád rozkutálel,“ navrhl a ignoroval Wakiřino zamračené čelo.

„Rozkutálel?“ voják se zatvářil tázavě nad tím výrazem. A pak se zasmál, jak mu to došlo. „Rozkutálel! Tengy jsou vlastně kulatý. To se tak říká tam u vás? Výborně! Chci slyšet o oceánu, ještě jsem se k němu nedostal.“ Propustil vojáky a ignoroval kyselý výraz své bývalé velitelky.

Prošli podloubím a jejich dvěma společnicím nezbylo než je následovat. Taverna byla velkou prostornou místností, kde strop tvořilo nepříliš vysoké klenutí. V jednom z rohů byla usazena hudba. Tři muži hráli na strunné nástroje a dívka s krásným jasným hlasem zpívala tklivý nápěv a doprovázela se na bubínek. V místnosti byla řada nízkých stolků na lehce vyvýšených dřevěných pódiích obklopených ošoupanými polštáři, na kterých seděli hosté a upíjeli nápoje z různotvarých nádob. Pil se tu čaj, víno, saké, ale také místní pálenka palra, kterou měli v oblibě hlavně vojáci.

Majitel je zavedl k jednomu z pódií. Zvláštní pozornost věnoval Ghiře. Oslovoval ji uctivě titulem Strážkyně a zjevně ji považoval za nejváženějšího ze svých hostů.

Danielovi neuniklo, že ačkoli tu byli zastoupeni představitelé různých kast, nikdy neseděli u stolů společně. Jako by tohle bylo opět další tabu, které tato společnost zachovávala. Zeptal se na to Wakiry.

„Jedna kasta se neplete do záležitostí kasty druhé. Zapamatuj si to, Dhane.“

Důstojník stráže se vyptával hraničářky na její poslední výpravu. Daniel poslouchal jen na půl ucha, zvědavě se rozhlížel a zhluboka upíjel z misky před sebou. Pálenka nebyla tak dobrá jako ta, co pil u Madru-my, ale o to silnější. Přetrvával v něm radostný pocit. Tohle město žilo, lidé se smáli, pár jich bylo opilých, ale bavili se! Uvědomoval si, jak moc mu to chybělo.

Vyhlížel selskou dívku, která jej sem pozvala, až ji našel. Seděla na třetím pódiu od nich ve společnosti mužů v prostých hnědých oděvech, se znaky klasů na tvářích a zlatými náramky. Vedle polštářů, na nichž seděli, měli položené motyky s krátkými násadami. Byli to muži snědých tváří s vlasy spletenými do copů, které nosili omotané kolem hlavy. Výjimkou byl mladý plavovlasý obr, jenž mezi nimi působil jako kukačka v hnízdě střízlíků.

Mariko, když zachytilo jeho pohled, mu s úsměvem kývla a Daniel jí odpověděl stejným způsobem. Vypadala mnohem atraktivněji, než si ji pamatoval. Černé vlasy měla pečlivě vyčesány nahoru, rty a tváře lehce nalíčené, vlasy jí držel zářivě rudočerný proužek jako čelenka. Stejný pruh měli přes čelo i ostatní z jejich společnosti včetně starého muže, který jim předsedal. Když si všimli Danielova pohledu, otočili se k němu a lehce se uklonili.

„No, nejsou ty selské hlavy blázni?“ všiml si Liu-wa jejich počínání.

„Proč?“ chtěl vědět Daniel.

„No přece ty stuhy.“

„Co je s nimi?“

„Promiňte, pane Dhane. Zapomínám, že neznáte naše zvyky. Červená a rudá, barvy jsou Ghaniů.“ vysvětlil mu Liu-wa.

„Vůbec se tu teď děje spousta divnejch věcí. Říká se, že dharma je nemocnej, slabej, a brzo umře.“ Pálenka rozvázala důstojníkovi jazyk a měl toho dost na srdci. „Co se vypráví o dhami, raději nechtějte slyšet. Někdo prý dokonce vypsal cenu na její hlavu.“

„Co ta Zlatá garda? Dnes jsme je viděli. Kolik jich tu je?“ vzpomněl si Daniel na muže na podivných ptácích.

„Jedna ela. Jezdí ulicemi a šíří strach. Vede je hato Kurahashi, osobní přítel mladýho císaře.“ Liu-wa se otřásl. „Je zlý jak zimní bouře a stejně tak smrtící. Už zabil ve městě pět lidí a aspoň patnáct jich mají na svědomí ty jejich bestie.“

„Jedna ela,“ Daniel se ušklíbl. „To si městská stráž nedokáže poradit s deseti chlapy na těch jejich slepicích?“

„Dharma přísně zakázal jakýkoli střet s nimi a je tu samozřejmě zákon sedmi set,“ vysvětloval Liu-wa a když se jeho protějšek stále tvářil nechápavě doplnil: Copak nevíš, že smrt jednoho císařova gardisty by byla potrestána popravou sedmi set lidí tohoto města?“

„To snad ne!“ nechtěl věřit Daniel.

„Odkud přicházíš námořníku, že jsi neslyšel, jak Humura-ghu naložil s Kimaru, Bomuru a Helrao?“ podivil se důstojník. „Jeho jezdci tam pobili vše živé. Ty, kteří se před nimi schovali v domech, upálili přímo v nich a pole nechali posypat solí, aby se nikdy nezazelenala.“

„Pěknej hajzl!“ odtušil Daniel.

Do místnosti, jakoby přivoláno jejich hovorem, vešlo osm gardistů v rudozlatých kimonech a zlacených kyrysech. Mladého důstojníka s krásnou a současně hrozivou tváří nebylo možné přehlédnout, byť své druhy výškou nepřevyšoval. Měl za pasem dva meče, jeden dlouhý a druhý kratší a v pohybech ladnost tanečníka. Velitelsky ukázal na stůl, u kterého sedělo několik pestře oděných obchodníků. Dřív než ho stačili opustit, byli kopanci rozehnáni.

„Víno! Chci spoustu vína a ty nejlepší děvky!“ poručil hlasem položeným výš, než bylo obvyklé. Dřív, než zasedl za stůl, rozhlédl se vyzývavě po místnosti.

„Tady je to víno, pánové,“ přiběhl hostinský se dvěma karafami vína. Důstojník gardy si nechal nalít plnou misku a ochutnal.

„Takový patoky. Nemáš něco lepšího?“

„Ne, ctihodný hato, bohové to ví,“ třásl se strachy hostinský a překotně se ukláněl.

„A ty děvky. Kde máš děvky pro moje přátele?“

„Pane, Khaicurao je slušné město, zde nejsou nevěstince,“ kňoural hostinský.

„Ty máš tu drzost považovat tuhle hromadu hoven za lepší než Sundhaicu?“

„Ne, to jistě ne, ctihodnosti,“ zbledl majitel taverny ve tváři jako stěna.

„Běžte si vybrat!“ vybídl důstojník svůj doprovod. „Myslím, že coura je tu každá druhá.“

Gardisté vstali od stolu a první z nich chytil za ruku zpěvačku. Dívka se bez odporu nechala dotáhnout ke stolu, kde poklekla. Muž jí škubnutím rozevřel kimono, stáhl jí je z ramen a obnažil prsa. Zpěvačce vhrkly slzy do očí, ale ani se nepohnula na svou obranu. Ještě další dvě dívky přibyly k ní a byly stejně ponižujícím způsobem obnaženy.

V místnosti bylo ještě asi dvacet hostů a nikdo se ani nepohnul, aby se postavil té zvůli. Danielovi bušil adrenalin v tepnách jen jen vyskočit, ale Wakira-ki pevně svírala jeho ruku a držela ho na místě. „Dhane, nepleť se do toho, to je věcí jejich kast! Jejich muži mají hájit čest svých žen,“ syčela mu do ucha.

Poslední z gardistů kroužil po taverně a vybíral si svou oběť. Zastavil se i u jejich stolu, ale ruce na mečích obou bojovnic a přítomnost důstojníka městské stráže ho přiměly hledat si snadnější oběť. Tu našel u stolu hnědě oděných rolníků.

„Ty! Vstaň!“ ukázal na Mariko.

„Ne!“ vykřikla dívka.

„Co si o sobě myslíš, ty hlínožroutská děvko!“ chytil ji neurvale za zápěstí a trhnutím zdvihl na nohy. Plavovlasý sedlák se pokusil mu v tom zabránit, ale gardista ho srazil úderem pěsti do obličeje zpět. Obrem to příliš neotřáslo, ale dřív než se stačil zvednout, měl na hrdle gardistův meč.

„Ne, Kuchiro!“ sykl nejstarší muž u stolu a plavovlasý silák zůstal poslušně sedět. Gardista schoval meč a hrubě vytáhl dívku na nohy. Děvče vyslalo k Danielovi zoufalý pohled.

„Seď a do ničeho se nepleť! Jsou to jen sedláci.“ brzdila jej Wakira-ki. „To je věc jejich kasty.“

Mariko se pokusila surovci vytrhnout, ale muž ji hřbetem ruky tvrdě udeřil přes tvář, až jí vytryskla krev z proraženého rtu.

Pohled na krev v dívčině tváři byla pro Daniela poslední kapka.

„Seru vám na kasty!“ vykřikl. Vyskočil na nohy, popadl ze stolku karafu s vínem, dvěma skoky byl u gardisty a jediným úderem mu ji roztříštil o hlavu. Muž se sesunul k zemi a rudé víno mu teklo po tváři jako krev.

Daniel vzteky stále ještě nepříčetný, se střepem karafy v ruce přešel ke strnule sedícím gardistům. „Vypadněte, vy hajzlové, dokud jste celí!“ zařval na ně výhružně.

Jenže tohle neměla být rvačka, na kterou byl zvyklý z havířských hospod. Gardisté byli okamžitě na nohou a tasili meče. Se dvěma možná i třemi by si v boji beze zbraně poradil, ale meče vše stavěly do jiné roviny. Navíc je na rozdíl od něj chránily zlacené kyrysy. Za jeho zády zasyčely další dva vytahované meče, obě xary se postavily za něj s připravenými zbraněmi. Tři proti sedmi a on jen s kusem střepu v ruce. Zahodil jej. Sáhl po dýce za pasem a vytáhl ji, ale i tak si připadal směšně.

Arogantní důstojník gardistů se až teď zvedl ze svého místa a namalované rty mu zkřivil úsměv.

„Tebe jsem zrovna hledal, Waore. Něco ti dlužím.“ Odkopl stranou zpěvačku. Pomalu vytáhl dlouhý meč z pochvy a pokynem ruky dal znamení svým mužům, že mají zůstat v klidu.

„Jsem hato Kurahashi-ming waru Kamura-xi. Možná jsi o mě slyšel?“

Daniel četl v jeho pohledu rozsudek smrti a postupně si uvědomoval, do čeho dostal sebe i obě sestry. Byli v tom sami, měli před sebou sedm zabijáků a z hostů se žádný nepohnul, aby jim šel na pomoc.

„Seš divnej, Waore. Nechápu, proč se bereš za holku „zeměhryzů“. Tady přece není nikdo z tvýho rodu ani kasty? Tohle je kupecká čubka, tahle nejspíš tkadlena,“ ukazoval hrotem svého meče na ženy, které se neodvažovaly ani pohnout. „Co je ti po nich?“ zavrtěl hlavou. Snažil se pochopit muže před sebou, dřív než ho zabije.

„Seru na kasty!“ vyplivl Daniel vztekle. „Ty to nepochopíš. Je to otázka sebeúcty. Dokud tady jsem, tak ty, ani tví podělaní poskoci, nikomu neublížíte.“

„Jenže ty už tu dlouho nebudeš,“ ušklíbl se Kurahashi ironicky, vykročil vpřed a ostatní gardisté se pohnuli s ním. „Můžeš mi říct svoje jméno, než tě zabiju?“

„Daniel. Daniel Richter.“

„Li-chtl …? To se nedivím, že s takovým jménem tě netěší chodit po světě,“ ušklíbl se pobaveně důstojník. „Možná tě jen ušetřím trápení?“

„Dhane! Meč!“ vtiskla mu Ghira do ruky svou zbraň.

„A hleďme, Strážkyně, a v tak špatný společnosti! Ts, ts, ts,“ hatova temně rudá ústa se stáhla do krutého úšklebku. „Vypadá to, že ta vaše prašivá čarodějnice bude mít zase o jednu míň.“

„Na to si počkáš, buzerante!“ zasyčel Daniel vztekle a pozvedl meč.

„Každej šoustá podle svýho gusta, Waore. Ale neboj se, až budeš mít střeva na podlaze, budeš mít příležitost se dívat, jak si mí kamarádi pohrajou s tvým doprovodem.“

„Prosím, pane, odejděte!“ vstoupil mezi ně Liu-wa. „Zastupuji tu městskou stráž. Nedovolím, aby …“

Meč v Kurahashiho ruce se mihl v sotva postřehnutelném výpadu.

Důstojník zmlkl v polovině slova, chytil se za hrdlo a vzápětí mu mezi prsty začala prosakovat krev. Ještě se cosi pokusil říct, ale jen zachroptěl a krev si našla cestu ven i ústy. V příští chvíli upadl se zaduněním na podlahu, jako by mu někdo podsekl kolena. Ještě pár okamžiků se zmítal, než ztichl a jeho tělo se uvolnilo.

„Ještě nějaký otrava?“ rozhlédl se Kurahashi s mírně pobaveným výrazem. Ustoupil o krok stranou, aby se vyhnul rychle se zvětšující kaluži krve na podlaze. Nebylo to poprvé, co tímto způsobem skoncoval s chlapem, který mu šel na nervy. Tohle byla jen menší rozcvička před soubojem, který si chtěl vychutnat. Ještě s žádným Waorem zbraň nezkřížil a byl zvědavý, co tenhle předvede.

„Aááá!“ zařval Daniel. Vyrazil a vší silou ťal shora dolů, ale tam, kde ještě před okamžikem stál důstojník gardy, našel jen čepel meče, která drtivý úder odvedla stranou a příštím pohybem mu plynule přejela po těle. Daniela zapálilo na hrudi jako po šlehnutí kopřivami a za zády zaslechl vyděšený vzlyk. Košili na prsou měl rozťatou a bílé hedvábí se barvilo krví z mělké, ale bolestivé řezné rány. Nedbal na zranění a znovu důstojníka napadl.

Hato byl trochu zklamán, očekával víc. Pravda, waor byl to dlouhán o hlavu vyšší než on, ale přece jen nemusel máchat mečem jako kyjem. Do svých úderů vkládal veškerou sílu, ale o tom přece boj s ušlechtilou zbraní nebyl. Nedalo mu téměř žádnou práci útoky odvracet. Kdyby Kurahashi chtěl, mohl vše skoncovat jediným sekem, ale to by přišel o všechnu zábavu. Zatím si s ním jen hrál, zvědavý kdy jeho soupeři dojdou síly.

Demu - hlava kasty rolníků - přišel do Červené ještěrky, aby viděl muže, kterého jeho neteř potkala na polní cestě. Vládce provincie už byl starý, a co bude po jeho smrti, dělalo starosti mnoha lidem ve Weiře, ale v posledním čase se ve městě šířily pověsti o tom, že v pevnosti se objevil nějaký zapomenutý Ghani. To vyvolalo spekulace o tom, že Ghaniové, na kterých všichni záviseli, mohou mít opět mužského následníka v rodové linii. Pokud by byl ovšem nositelem Daru.

Zpočátku příliš Mariko nevěřil, ale když v průběhu dne proběhla městem zpráva, že se nějaký Waor postavil do cesty damarům Zlaté gardy, začal brát její historku vážně. Mohlo být tohle projevem Daru urozených? Zastavit damary nedokázala ani Krvavá, ale Demu byl hlavou kasty, která žila v souladu s přírodou, a ta si změně podmínek vždy hledala nové cesty k novému uspořádání. Možná tomu tak bylo i nyní?

Nechal svou neteř znovu předvolat a již pozorněji ji vyzpovídal. Když mu Mariko s rozpaky přiznala, že je šance, že mladý Ghani, za kterého Waora považovala, zavítá k Červenému leguánovi, nařídil svým čtyřem synům i jí slavnostně se obléci a vyrazit do taverny.

Sedláci se nikdy nepletli do záležitostí vysoké šlechty. Říkali, že dharmové přicházejí a odcházejí, ale pole a ti, co na nich pracují, zůstávají. Dharma si bral sedminu z jejich úrody a zbytek měli právo si ponechat nebo prodat. Sedmina to nebylo málo. Zvlášť, když totéž museli odvádět šlechtici, na jehož pozemcích hospodařili. V ostatních provinciích, kde vládla vůle mladého císaře pevněji než tady, však byly podmínky nesrovnatelně horší. Zhlédl se ve způsobech Saavedrů, pro které nebyli sedláci víc než bezprávná mluvící zvířata. Demu věděl, že přicházející doba nechystá sedlákům nic dobrého, pokud je nezaštítí rod Ghana, ctící staré tradice. Svět se měnil a možná přišla doba, kdy budou potřebovat jiného dharmu, než na jakého byli zvyklí. Proto chtěl vidět nového khamiho, o kterém už se po městě šeptala spousta podivných historek.

Z muže, který přišel do taverny v doprovodu dvou xar však nebyl moudrý. Vypadal nezvykle i na Waora, kterých už pár viděl, a vůbec se nechoval, jak by od šlechtice očekával. Za normálních okolností by Demu vše pečlivě a dlouho zvažoval, ale nepočítal s císařskými, a jak se vše zvrtne.

„Seru vám na kasty!“ zněl mu v hlavě výkřik muže v šatu Waorů, když se vrhl na pomoc jeho neteři. Demu ani jeho synové neměli šanci proti cvičeným gardistům, ale mladík sám jí šel na pomoc proti přesile přesto, že ho hraničářka zadržovala.

Když mu Strážkyně dala vlastní meč a postavila se za něj, jen s dvěma saj, už nepochyboval, že je před nimi skutečný Ghani. „Vládnout a chránit!“ - to bylo rodové heslo Ghaniů a khami, který křičel „Seru na kasty!“ šel položit život za jeho neteř a dcery z jiných kast, zatímco všichni ostatní tu jen sedí a dívají se, jak ho ten zmalovaný zabiják dostane. A že ho zabije, bylo jisté, protože Ghani docela určitě nevyhrával. Už krvácel ze tří řezných ran a ubývaly mu síly.

Kurahashi triumfoval, soupeř mu ležel u nohou a v očích měl přiznání porážky. Miloval tyhle okamžiky, dokázaly ho vzrušit lépe než ten nejlepší sex s mladíky z domu U zvonu. Nyní se připravoval na závěrečný sek, kterým poraženému otevře břišní dutinu. Muselo to být přesné. Dost hluboko, aby vyhřezla střeva, ale ne příliš, aby smrt nepřišla rychle.

„Seru na kasty!“ vykřikl Demu a vyskočil ze svého místa.

Kurahashi znechuceně odvrátil zrak od své oběti, ale už jen stačil zahlédnout letící motyku. S tupým křupnutím zasáhla jeho lícní kost a on bez hlesu padl k zemi. Všichni na okamžik strnuli.

„Serem na kasty!“ zakřičel vítězně Demu. „Kuchiro! Kime! Ukažte jim, zač jsou ve Weiře placky!“

V taverně vypukla bouře. Muži i ženy po vzoru Staršího rolnické kasty, začali na gardisty vrhat, co měli po ruce. Současně proti gardě vyrazily obě bojovnice i s Danielem, který se dokázal zvednout. Mohutný plavovlasý sedlák řádil se svou motykou a tvrdě dotíral na zmatené gardisty. Mariko někde sebrala nůž a jako divoká kočka se vrhla na záda vojákovi ohrožujícímu Strážkyni. Odhodil ji, ale i tak mu stačila způsobit ošklivou řeznou ránu od úst k uchu a Ghira mu vrazila jednu ze sají do stehna až po záštitu. Teď už se do boje proti gardě zapojili všichni. Gardisté bez vůdce ustupovali k východu, až v panice vyběhli ze dveří.

Daniel zůstal stát, lapal po dechu na okraji podloubí a sledoval, jak gardisté prchají do tmy mezi opuštěné stánky trhovců.

„Stůjte! Nechte je být!“ zarazil ty horlivější, kteří se chtěli pustit za nimi. „Vyhráli jsme.“

Vrátil se zpět následován muži a ženami rozohněnými bojem. Velitel gardistů a voják, kterého Daniel srazil karafou, byli stále ještě uvnitř, ale lidé v taverně už je stačili zbavit kyrysů a odzbrojit. Na Demuův pokyn je sedláci chytili za paže a dovlekli před Daniela. Na obou bylo patrné, že na nich dodatečně zapracovaly pěsti a dřeváky.

Hato Kurahashi-ming měl lícní kost na levé tváři obnaženou a vypadalo to, že úder motykou ho připravil i o část zubů. Přesto jej nenávist držela na nohou a beze slova propaloval Daniela pohledem, jako by si ho chtěl navždy zapamatovat. Druhý gardista, kterého Daniel složil hned na začátku, vypadal o něco líp, ale i on byl pořádně zmlácený a držel si bok.

„Co s nimi, pane?“ zeptal se s úklonou Demu, jehož synové teď gardisty víc podpírali, než střežili.

„Vyhoďte ty hajzly! Nesmíme je zabít,“ nařídil Daniel. Nezapomněl na varování, teď již mrtvého důstojníka. Plavovlasý sedlák, který si bitku docela užil, si neodpustil, aby gardistu, který si přišel pro Mariko, nevyprovodil kopancem.

„Tvoje kořist, Dhane.“ Wakira mu podala s úklonou meče gardistů. Daniel vzal dlouhý Kurahasiho meč a vetkl si jej za pás. „Tenhle mu jednou vrazím do břicha, až ho potkám mimo Weiru,“ slíbil. „Tyhle jsou pro vás,“ podal zbývající meč starému Demuovi a kratší zbraň rovněž patřící Kurahashimu Mariko.

„Jejich kasta nemá právo nosit zbraň,“ namítla Wakira a i ve tvářích ostatních mužů a žen v taverně, včetně obdarovaných, viděl Daniel rozpaky.

„Kdyby jich nebylo, tak už jsem touhle dobou naporcovanej a vy byste nedopadly líp. Ten kdo má odvahu se postavit násilí a bezpráví si zbraň zaslouží. Zbabělci je k ničemu,“ prohlásil nekompromisně.

Demu pevně sevřel pěst kolem pochvy darovaného meče a zablesklo se mu v očích.

„Poklekněte!“ nařídil synům a sám tak učinil první. Vzal překvapeného Daniela za ruku a položil si ji na čelo. „Jako hlava kasty rolníků v Khaicurao vkládám osud svůj a svých lidí do rukou, khamiho Dhane te Ghana.“

„Khami!?“ zašumělo tavernou.

„Strážkyně, on je skutečně Ghani?“ zeptal se Ghiry jeden z přítomných kupců.

„Dhane wato Tekuči-ghua te Ghana. Khami te Ghani, ale ještě nebyl potvrzen.“

Kupec jen mávl netrpělivě rukou, prodral se mezi rolníky a poklekl před Danielem rovněž.

„Přijímám tě za khamiho. Prosím o tvé požehnání, můj život a životy mé rodiny patří tobě.“ Vzal jej za ruku a položil si ji na čelo.

Postupně i další ženy a muži klekali na kamennou podlahu. „Co po mě chtějí?“ otočil se Daniel k Wakiře-ki stojící vedle něj.

„Běž. Nemůžeš jim odepřít požehnání,“ pobídla ho hraničářka.

Daniel šel jako ve snách od jednoho k druhému a dotýkal se jejich čel. Měl přitom vždy trochu zvláštní pocit, jako by jim dával kus sám sebe a oni pronášeli formuli: „Přijímám tě za svého khamiho.“ Poslední před ním poklekly Ghira s Wakirou. Trochu s rozpaky, se dotkl jejich čel a přijal slib, kterému v plné míře nerozuměl.

„Ještě já, pane,“ ozval se ode dveří chlapecký hlásek. Asi desetiletý chlapec přispěchal pokleknout před ním a poté, co přijal od zmateného Daniela jeho „požehnání“, vyběhl ven.

„Musíme jít, Dhane,“ připomněla Wakira-ki.

„Ne, ještě škodu!“ nařídil. „Zaplať z mého váčku!“

Důstojnice sáhla do záňadří, vytáhla Danielův váček. Před zraky všech z něj vyndala dvě mince o vyšší hodnotě a dala je hostinskému.

„Děkuji vám za pomoc. Sardovo požehnání vám všem,“ uklonil se Daniel lidem a oni mu úklonu vrátili.

„Ať vás, bohové, provází, Khami te Ghani. Asharte y Sardu.“ Vyprovázelo je přání z mnoha úst na rozloučenou.

- - -

Daniel byl zmatený, nevyznal se sám v sobě. Od chvíle, co opustili město, prohodil se svými společnicemi jen pár slov. Khami te Ghani, co to znamenalo? Co od něj očekávali? Konec konců sem nepatří a až se Brána otevře, vrátí se do svého světa.

Pocit bezstarostného opojení a volnosti, který zažíval odpoledne na cestě do města, byl ten tam. Poté co je vpustili vojáci u Mostní brány do pevnosti, požádal obě sestry, aby o tom, co se přihodilo, mlčely. Slíbily mu to, i když se stínem pochybnosti v očích.

17. Prsten Singhů

Leea-mi se nacházela v temné jeskyni plné řevu, třeskotu zbraní a chřípí měla plná pachu krve. Na okamžik zahlédla Dhaneho ve změti těl a temných stínů, bojujícího proti rudému draku s ocasem posetým šupinami ostrými jako nože. Drak šlehl ocasem a mladý muž klesl s krvavým šrámem přes prsa. Šrám se změnil v rozvírající se ránu, ze které vyletovali rudě zbarvení motýli.

Najednou byli jen oni dva. Odkudsi shora, štěrbinou ve skále, sem vstupoval pruh paprsků Rawat a dopadal na jeho tělo. Se zoufalou snahou se snažila pochytat motýly letící nahoru za světlem a cpala je zpět do rozevřené rány. Věděla, že pokud se jí to nepodaří, Dhane zemře.

„Pomoz mi! Pomoz!“ křičela na něj, ale on se jen smutně usmíval a díval se za posledním z motýlů, který jí unikl a teď už se vznášel nahoře mimo její dosah.

Probudila se zbrocená potem. Za oknem bylo jasné ráno, vypadalo to na další teplý den požehnaný Rawat v plné síle. Přestože měla otevřené oči, stále ještě viděla temnou jeskyni a unikajícího motýla s rudými křídly.

Komnata dhami Weiry byla zařízena velmi prostě: Nízký stolek a pár sedacích polštářů, polička pod oknem, obsahující čajovou soupravu a svitky, ze kterých studovala. Na stojanu se zbraněmi hrozivě visela kompletní zbroj, kroužková košile a lehké brnění. Kožešina tuvara byla jediným přepychem, který si dopřávala. Na ní obvykle spala a spolu s pokrývkami ji přes den ukládala do truhly pod oknem. Po pravé straně lože měla položený meč, podle zvyku bojovnic.

Nejdřív navázala kontakt se svými Strážkyněmi. Všechny byly na svých místech. U Ghiry měla pocit, jako by před ní něco tajila, ale možná se jí to jen zdálo. Rozhodla se vyhnat vize z hlavy. Svlékla lehkou halenu, vešla do koupelny a postavila se pod otvor, kterým na ni prýštila chladná voda.

Trochu se třásla, ale příjemně ji to osvěžilo. Do vlhké pokožky vetřela jasmínový olej a zkoumavě si prohlížela tělo, jestli nezačíná jevit známky ochablosti. Mohla být spokojená, ale přesto si naplánovala, že se dneska proběhne kolem řeky a bude alespoň hodinu šermovat s Ogamou, aby nevyšla ze cviku. V posledních dnech se hodně věnovala studiu a hledání způsobů, jak víc rozvinout a posílit své duševní síly. To však nesmělo znamenat, že bude zanedbávat tělo.

„Dhami, otec chce s vámi mluvit. Máte k němu okamžitě přijít,“ dostala vzkaz od Meru-ki.

„Nejspíš nějaká hloupost,“ vzdychla. Otec po ní v posledním čase požadoval, aby se více zapojila do společenského dění v pevnosti a správy provincie. Docela úspěšně mu vzdorovala, i když ne přímo.

Nikdo po ní přece nemohl žádat, aby se bavila s těmi nudnými místodržícími, eventuálně s jejich ještě nudnějšími manželkami. Poslouchat, co se urodilo a co ne. Kolik se kde narodilo dětí a jaká by byla nejvhodnější rodová spojení z hlediska majetku a potenciálních vloh potomků. Kecy. Kecy. Kecy!

Podle ní jí mohli být všichni potomci minulí i budoucí ukradení. Myslela, že tři oficiální schůzky, kterých se účastnila v tomhle ašrenu, by mohly otci stačit. Na té poslední xangi Liu te Wang dohnala k slzám zdánlivě nevinnou poznámkou o stromu pateja. Nějak v její jednoduché mysli vysondovala, že by to mohlo být snadno zranitelné místo.

Sice ji trochu mrzelo, když ta husička mezi vzlyky ze sebe dostala, že se její mladší bratr v dětství zabil při trhání oříšků, ale jak to mohla vědět?

Budu muset nasadit silnější páky, uvažovala. Co takhle malý kontrolovaný požár? Když se trochu soustředím, určitě se mi podaří převrhnout na dálku nějaký ten svícen a plamínkům se dá pomoct. Ani otec nezná rozsah mých schopností, i když leccos tuší.

- - -

Rozčesala si rudé kadeře, stáhla je do ohonu na temeni a zamířila do šatny. Automaticky sáhla po gibuši a řadu slavnostnějšího oblečení nechala bez povšimnutí. Ve chvíli, kdy si utahovala tkanice kolem kotníků, ji napadlo, jestli otce nepotěšit a vzít si něco slavnostnějšího, vzhledem k tomu, že vyhověl její žádosti a poslal Meiling-xi z pevnosti.

„Raděj ne, ještě by mě pak mohl nutit, abych tak chodila pořád,“ mávla rukou.

Trochu se lekla, když na ni zpod zavěšených šatů zasyčel zirg. Nejraděj s úsvitem vyhledával její šatnu, kde se vždycky schoval mezi nejpestřejší oblečení. Miloval barvy, šedivé místnosti a chladná účelnost Štíhlé věže ho neuspokojovala. Teď ležel stočený na jejím slavnostním kimonu a věrně napodoboval jeho barvu a strukturu. Po těle měl na rudém podkladu rozsety červené květy ksertu a jeho dračí hlava s hřebenem táhnoucím se po celé délce těla, na ni cenila malé ostré zuby. Neměla ho tu dlouho. Před ním se o čistotu věže starala samice a ta byla mnohem skromnější.

„Tak to ne, Dhane!“ Uchopila plaza nekompromisně za ocas a přes jeho syčivé protesty ho donesla ke dveřím a vyhodila ven. Zirg zlostí změnil barvu na ostře žlutou, syčel na ni a pochodoval na svých čtyřech křivých nožičkách pryč. Litovala jen, že se původního nositele jména nemůže zbavit stejně snadno.

„Tak, co se děje, otče?“ zeptala se hned na prahu Malého sálu, poté co dharmovi složila povinnou poklonu. Před piedestalem, byla položena malá, železem obitá truhlice a v ruce převracel krabičku ze vzácného červeného dřeva.

„Posaď se,“ ukázal Leea-mi na polštář po své pravé ruce. „Necítilas nic dnes v noci?“

„Proč? Dhane?… On zas … Meiling se vrátila?!“ při té představě se jí krev nahrnula do hlavy. „Ty jsi slíbil …“

„Při všech bozích dost! Pro mě za mě ať to spolu dělají od rána do večera!“ zakřikl ji. „Chci vědět, co se v noci dělo! Tohle přinesl při úsvitu posel Teku-cuy te Singha jako dar pro Dhaneho.“ Vztekle nohou převrátil truhlici před sebou. Z rozevřeného víka se vyřinul proud mincí.

„Je to víc peněz, než jsem od toho zatraceného kupce vybral na daních za poslední tři roky! Chci vědět, proč mu to posílá! Jak o něm vůbec ví? Pokud vím, tak měli všichni příkaz mlčet!“

„Aspoň se ti vrátí náklady, co s tím gaidžinem máš,“ ušklíbla se Leea-mi.

„Však on tě přejde smích. Vysvětli tohle!“ hodil jí do klína krabičku, kterou do té doby držel v ruce.

Jednalo se vlastně o malou šperkovnici. Leea-mi si ji musela prohlédnout ze všech stran, než přišla na systém otevírání. Stiskla skryté pero a víčko s klapnutím odskočilo. Na černém hedvábí ležel velký prsten s rubínem, do kterého byl vyryt znak kupeckého rodu Singha. U šperku byl přiložen list.

Ctihodnému khamimu Dhane te Ghani.

Na výraz našich díků Vám zasílám tento prsten. Jako jeho nositel máte kdekoli na území říše Himeru právo na a účasti a rozhodování v rodinných radách a přiměřeně disponovat majetkem rodiny. Vašemu synovi se daří dobře a bude nám ctí Vás přijmout v našem domě.

S úctou

Teku-cua waru Uzuma-cua te Singha

„To je prsten představeného Singhů?!“ vypadla šperkovnička Leea-mi z ruky. „Oni jej přijali do svého rodu! On tam má syna!? Jak je to možné? Kdy to stihl?“ žasla a tím jen zvyšovala otcovo rozčilení.

„Kdy to stihl, to nevím, pokud se mu nenarodí syn za jedinou noc? Což by asi Meiling-xi moc nepotěšilo,“ ušklíbl se Hidashi. „Zatím vím jediné. Včera odpoledne a část noci byl pryč. Stráže mi hlásily, že se vrátil až k ránu v doprovodu xary Wakiry a tvé Strážkyně. Špinavý, ve waorských šatech a nejspíš opilý.“

„Co je zač ta Wakira-ki?“ zeptala se Leea-mi podezíravě.

„Seiko hraničářského oddílu.“

„Hraničářka?“ nakrčila Leea-mi s despektem rty. „Měla jsem pocit, otče, že k tomu cizinci mají mít přístup jen spolehliví lidé.“

„Je to vyhlášená lučištnice. Vyžádal jsem si ji pro jeho výcvik.“

„Nikdy bych si nedovolila kritizovat tvá rozhodnutí, otče.“

„Tak to nezkoušej!“

„Už jsi s tou hraničářkou mluvil?“

„Cha!… Mluvil!“ zasmál se posupně.

„Mluvil a …?“ zopakovala po něm Leea-mi.

„Mluvil a nechal ji zavřít, protože odmítá cokoli říct. Ať ji Sardu spálí!“ zaklel zlostně. „Neumím si představit, co mohli včera provádět, že se o tom bojí mluvit. Důstojník hraničářů MNĚ! odmítá odpovědět na otázky týkající se nějakého nalezence!“ Praštil pěstí do piedestalu.

„Jsem moc mírný! Lidé si myslí, že slábnu. Už dlouho nebyla žádná veřejná poprava. Ale to rychle napravím! Pošli pro tu Strážkyni! Víš, která to byla?“

„Už jsem ji zavolala. Bude tu hned,“ ujistila ho.

Docela se bavila. Vidět otce, jak ztrácí sebekontrolu, nebylo tak časté, i když sama v tomhle směru již dosáhla pár úspěchů.

„Vaše ctihodnosti,“ uklonila se Ghira před oběma, poté co vstoupila. Bylo na ní vidět, že je nejistá. Vyhýbala se střetnutí pohledem jak s dharmou, tak se svou paní.

„Můžeš nám říct, kde byl v noci Dhane a co dělal,“ zeptal se dharma se špatně předstíraným klidem.

Strážkyně neodpověděla a jen stála se sklopenou hlavou.

„Čekám!“ štěkl Hidashi-dha.

„Ghiro, co se stalo?“ oslovila ji Leea-mi přenosem, ale narazila na bariéru. Tentokrát hněvem zrudla i ona.

„U všech Temurových ďáblů!“ klel Dharma. Jeho hlas duněl komnatou, až se třásla skla v oknech. „U všech bohů podzemí! Kde jste byli a co jste dělali!? Mám ti nechat rozvázat jazyk na mučidlech!?“

„Nesmím o tom mluvit, pane,“ zvedla Ghira-ki hlavu. „Khami Dhane mi nařídil o celé záležitosti mlčet.“

„Khami?!“ Leea-mi se šokovaně otočila na otce. „Ona se zbláznila!“

„Odkdy je tvým pánem tenhle nalezenec!“ rozčílil se Dharma.

„Od včerejška. Přísahala jsem mu věrnost,“ pozvedla tentokrát hlas i Ghira. „A sám jsi ho nazval khamim!“ připomenula mu vzdorně a v rozrušení uchopila rukojeť meče.

„To je zrada,“ řekl dharma mrazivě. Jeho Strážci vrazili dovnitř s vytasenými meči.

Ghira-ki si až teď uvědomila důsledky svého chování a její vzdor splaskl jako bublina. Stáhla ruku z meče a sklonila hlavu.

„Odlož zbraně!“ nařídila jí Leea-mi bezbarvým tónem.

„Odpusť, paní,“ zašeptala Ghira. Nebylo nic, co by mohla uvést na svou obranu. Odložila meč, odepjala si řemení s ostatní výzbrojí a položila je na podlahu před sebe. Teď teprve Strážci uvolnili svůj střeh, ale čepele zůstaly vytaseny.

„Prosím o čestnou smrt z vaší ruky, dharu. Provinila jsem se proti kodexu Strážce.“ Ghira poklekla na kamennou podlahu a se skloněnou hlavou očekávala dharmův verdikt.

„Dobře. Tohle právo ti neodepřu.“ Hidashi-dha vstal a přistoupil k ní. „Odhrň si vlasy!“ vyzval ji. Rozhodl se, že bude vhodnější, když bude popravena neveřejně, aby se nikdo nedozvěděl o selhání, jaké Weira nepamatovala.

Ghira si rozvázala horní část gibuši, částečně odkryla ramena a štíhlý krk. Závoj dlouhých černých vlasů si přehrnula přes tvář, aby měla čepel meče volnou cestu. Už neviděla dharmu ani dhami. Před očima měla jen drsný kámen na podlaze, který se za chvíli zalije její krví. Byla nevěstou smrti čekající na svou Cestu. Teď, ve chvíli loučení, se životem spadla bariéra z její mysli a dovolila Leea-mi k ní proniknout.

Dhami zamrazilo, když pocítila sílu jejích citů. Tohle, že byla ta lehkomyslná, stále žertující Ghira? Četla její zoufalství a zahlédla i útržky z předchozího večera: cizinec stojící proti gardistům s obnaženými meči, další vize, jak leží zraněný se zkrvavenou hrudí. Ghiřiny pocity se jí propletly s jejím nočním snem. Šokovaně potřásla hlavou, aby se vymanila z vírů dívčiny mysli i své vlastní.

„Zadrž, otče!“ křikla na dharmu, který už zdvihal meč.

„Ghiro, je Dhane zraněný!?“ chtěla si potvrdit, co viděla.

„Ano, paní,“ zašeptalo děvče.

„Vážně?“

„Má několik ran mečem. Nedovolil nám, abychom se na ty rány podívaly.“

„Kdo mu to udělal?“

„O tom nesmím mluvit, paní,“ odepřela další informace.

„Už mám dost těch hádanek! Na kůl s tebou!“ zaklel Dharma. „Nesetnu tě. To bys to měla moc snadné!“ Kývl na Strážce: „Odveďte ji do vězení. Hned!“

„Tak dozvím se u všech bohů, co se tady děje!?“ obrátil se k dceři, sotva osaměli. „Tys něco viděla.“

„Nevím,“ váhala Leea-mi. „Byly to jen záblesky v jejích vzpomínkách. Je hodně rozrušená,“ váhala, jak moc otci prozradit, ale rychle na svou nejistotu zapomněla, když si připomněla Ghiřina slova.

„Co to mělo znamenat, že jsi ho prohlásil za khamiho!? To si nevymyslela, otče!“ zaútočila na něj obviňujícím tónem.

„Tak to nám opravdu ještě scházelo,“ soptil dharma, nechávaje její otázku bez odpovědi. Kopl do skříňky před sebou, jako by za něco mohla, a mince se teď už definitivně rozkutálely po podlaze.

„Ale to je všechno tvoje vina!“ ukázal na Leea-mi. „Kdybys nežárlila na Meiling-xi a dopřála mu trochu zábavy, tak seděl v pevnosti a nic z toho se nemuselo stát.“

„Já nežárlím na tu běhnu!“ zasyčela. Zvedla se ze svého místa. „Ta ženská se mi prostě nelíbí a nevěřím jí!“

„Cha! Tobě se nelíbí nikdo, kdo na sebe dbá, obléká se jako žena a …“

„… a … a chceš říct, že kdybych byla jako ona, tak už jsem se provdala, že!“ Leea-mi vhrkly slzy do očí, ale s nadlidským úsilím se ovládla.

„Já odcházím, otče!“ pronesla navenek s ledovým klidem a zamířila ke dveřím. Byla už u nich, když se odsunuly a vešel mistr Benjiro-ka.

„Konečně. Teď se snad dozvíme, co se stalo,“ oddychl si Hidashi-dha. „Počkej, Lee,“ pokusil se ji udobřit jejím dětským oslovením.

Dhami skousla rty. Svým odchodem sice mohla demonstrovat, jak moc ji otec urazil, ale současně by to znamenalo užírat se zvědavostí, než mistra propustí a bude jej moci vyzpovídat sama. Vrátila se na místo.

„Tak mluv!“ vyzval dharma netrpělivě starého muže.

„Ty zprávy jsou poměrně obsáhlé a velmi závažné. Můžeme se na to posadit? Pane, paní,“ uklonil se Benjiro-ka a svým postojem dával najevo, že rozhodně nemíní ze sebe sypat noviny v poklusu. Dharma jej znal příliš dobře, než aby se s ním přel.

„Promiň, Benjiro. Máš pravdu. Neměli bychom zapomínat na způsoby. Kdes byl tak dlouho? Doneste nám čaj!“ zavolal na služebnou.

Benjiro-ka obřadně usednul před dharmu a jeho dceru. „Podle mého názoru je problém v tom, že po mně chcete, abych toho muže učil ohánět se mečem, ale vůbec jste nepovažovali za nutné mu vysvětlit některé základní věci,“ pronesl Benjiro-ka mentorským tónem.

Dharma zatnul pěsti, aby se ovládl.

„Rád bych věděl, co se stalo!“ pronesl hrozivě, ale starý mistr meče byl jediný, na koho jeho hrozby nezabíraly. Služebné donesly stolek s čajovou soupravou. Starý mistr nepromluvil dřív, dokud nebyl jeho šálek naplněn a neupil z něj.

„Běžte!“ odvolal dharma služebné.

„Myslím, že cizinec bude raněný,“ odtušil Benjiro-ka. „Měl by se na něj podívat léčitel.“

„Pokud doteď neumřel, ještě chvíli vydrží. Tak už mluv.“

„Podle mých informací se vydal včera odpoledne do města převlečený za Waora, doprovázený paní Wakirou-ki,“ začal Benjiro-ka.

„Dál,“ pobízel jej dharma netrpělivě.

„Cestou do města zřejmě navazoval přátelství se selskými děvčaty,“ pokračoval mistr zvolna.

„To je mu podobné,“ zasyčela Leea-mi.

„Tak dost! Detaily vynech!“ Dharma udeřil pěstí do stolku, až šálky s čajem poskočily. „Jestli okamžitě nezačneš mluvit vážně, přísahám, že ti nechám vyříznout jazyk!“

„Jak si přejete, dharu! Klidně můžete zastrašovat svého starého služebníka,“ Benjiro-ka se nasupeně poklonil. „Podle všeho šel cizinec ke kováři Madru-movi, kde strávil většinu odpoledne. Měl drobnější neshodu v taverně a k ránu byl zpět.“

„To je všechno?“ nechtěl věřit svým uším dharma.

„Myslíte, že bych měl přece jen zacházet do podrobností? Odpusťte starému muži, pokud neví, jak přesně vám vyhovět, nejctihodnější.“

Kdyby dharmovy oči mohly vrhat plameny, zbyl by už z Benjira popel.

„Pravda, na jednu drobnou příhodu jsem zapomněl,“ mistrovi zacukaly koutky a v očích se mu potměšile zablesklo. „Cestou ke kováři měl menší nepříjemnost s jezdci Zlaté gardy. Bavili se tím, že se projížděli na damarech ulicemi v plné rychlosti, ale vy jste zakázal proti nim zasahovat.“

„A taky vím proč,“ zavrčel dharma.

„No možná jste měl Dhanemu říct, že nemáme nic proti tomu, když zabíjejí naše lidi. Třeba by to respektoval … I když jak ho znám …,“ mistr sáhl po šálku čaje a beze spěchu upil, spokojený, jak mu otec i dcera visí na rtech.

„Podle mých informací se jim do cesty tentokrát připletla dcera kupce Teku-cuy te Singha s dítětem. Možná víte, že nedávno ovdověla?“

„Dál.“

„No a tady se dostávám k tomu problému. Podle všeho se Dhane zachoval k Zlaté gardě velmi nezdvořile. Je o něm známo, že nemá žádné způsoby, ale já ho učím jenom zacházet s mečem. Na mou hlavu to nepadá.“ Benjiro-ka pokrčil rameny, ale dokázal navázat dřív, než stačil dharma znovu vybuchnout.

„Velmi nezdvořile!“ zopakoval se zřejmým potěšením. „Podle všeho hnali damary tryskem a on jim vlezl do cesty a zařval na ty jejich drobečky, ať zůstanou stát. Znáte damary, musel to být pro ně šok, že na ně nějaký nevychovaný gaidžin huláká. Samozřejmě mu vyhověli a gardisti málem popadali ze sedel jako malí kluci.“

„Benjiro, ty jsi pil!“ obvinil dharma mistra meče. „Nikdo nemůže zastavit damary, kromě jejich jezdců.“

„Promiňte, dharu. To je zase další věc, kterou jste mu zapomněli říct,“ zavrtěl mistr hlavou s vyčítavým výrazem. „Kde jsem to skončil?“ zamyslel se a znovu se napil čaje.

Dharma si v té chvíli živě připomenul, jaké druhy pomsty mu v duchu sliboval, když ho stařík trénoval na rituál Banta Ró. Možná přišel čas některou z tehdejších představ realizovat!

„Ano, takže zastavil ty damary,“ pokračoval konečně Benjiro-ka, když viděl, že pozornost jeho posluchačů je napnuta na nejvyšší míru. „Mimochodem jsou tam v dlažbě pořádný rejhy po drápech, jak o překot brzdili, aby mu vyhověli. No, pokud vím, tak odvedl to děvče stranou a gardisti z toho byli tak zmatení, že ho dokonce ani nezapíchli. Garda už není, co bývala,“ uchichtl se.
„Pak Dhane adoptoval její dítě. Mimochodem na trhu jsem zaslechl, že prý děcko po té včerejší příhodě proneslo první slovo. To je docela dobrý na pětidenního caparta. Co říkáte, dhami?“ mistr se nepokrytě ušklíbl. „Nepřehnala jste to kapku s tím Sdílením? Teku-cua si zřejmě dost považuje toho, že dostal do rodiny khamiho Ghaniů a jeho prostřednictvím bude i vaším příbuzným.“

„Já chci vědět jak to, že o tom cizinci všichni mluví jako o KHAMIM!“ zaútočila na otce Leea-mi.

„Jednou jsem ho tak omylem nazval,“ doznal s nechutí dharma.

„Kdo byl u toho?“

„Jen Ghira-ki a ta hraničářka. Byl jsem zaskočený, když jsem zjistil, že má Dar,“ vrčel nevrle. „Přeřekl jsem se.“

„Tys nazval toho gaidžina khamim před dvěma xarami, otče?! To ledasco vysvětluje, nemyslíš?“ osočila jej dhami zvýšeným hlasem.

„No co, stalo se. Konec konců má Dar a je to Ghani, ať se ti to líbí nebo ne. To nebyl můj nápad, abys ho Sdílela! Navíc, pokud ty dvě nechám popravit, nebude mít žádné svědky.“

„Obávám se, dharu, že už je pozdě,“ přerušil ho Benjiro-ka. „Ve městě se nemluví o ničem jiném, než že v rodě Ghana je nový khami. Zasedá městská rada a už mu odhlasovala podporu“.

„Ona zasedá městská rada? Proč?“

„Sedláci požadují vytvořit vlastní ozbrojené oddíly, protože Dhane jim udělil právo nosit zbraň. Víte, jaký si dali bojový heslo? ‚Seru na kasty!‘ To jim prý taky vymyslel on. Kam na ty výrazy chodí?“ Benjiro-ka na chvíli zmlkl, aby si vychutnal vyjevené výrazy svých protějšků. Takhle dobře se nepobavil už aspoň deset let.

„Benjiro, moje trpělivost není bezbřehá,“ pohrozil dharma. „Je ještě něco, co bych měl vědět? Jak přišel k těm zraněním?“

„Od kováře si to namířil do taverny U červeného leguána.“

„Proč u všech bohů tam?“

„Tak to se mi nepodařilo zjistit, ale hostinský říkal, že se tam ze zpočátku choval velmi tiše a nenápadně.“

„První dobrá zpráva. Gaidžin se chová nenápadně,“ ušklíbl se Dharma, který už v duchu rezignoval nad tím, co jeho svěřenec stačil napáchat. „Dál už mluvit nemusíš. Tam se určitě opil, popral a nejspíš svedl hostinskému dceru. Samozřejmě se pak pochlubil tím, že je khami, takže si na nás teď budou všichni ukazovat prstem a nejspíš bude na cestě další parchant. Pokud nestihl vyhlásit válku císaři, tak jsem úplně klidnej.“

„Nó, totiž,“ zavrtěl se poprvé nejistě Benjiro-ka. „Ne tak úplně!“

„Ne tak úplně CO!“ zařval Dharma. „Neopil se!? Nesvedl hostinskýmu dceru!? Nevyhlásil válku!?“

Tentokrát se zatvářil starý mistr nešťastně. „Ta hostinského dcera je hrozně šeredná, viděl jsem ji. Určitě se jí nedotkl, pane …“

Dharmovi to pomalu docházelo a ve tváři mu tuhl výraz. „BENJIRO!“

„Ale za to mohli ti císařští!“ ujistil ho rychle mistr.

„Já to věděl!“ chytil se za hlavu dharma.

„Ale určitě to nebyla jeho vina. Vtrhli tam a chovali se prý hrozně. Všechny zastrašovali a mezi místními ženami si vybírali jako v nevěstinci.“

„A tak se gaidžin rozhodl zasáhnout, že?“ konstatoval sarkasticky dharma.

„Ne, ještě ne. Hostinský říkal, že ta hraničářka, co byla s ním, se ho snažila uklidňovat. Na vlastní uši prý slyšel, jak mu říkala, aby se nemíchal do záležitostí druhých kast.“

„Budiž jí to připsáno k dobru.“

„No, to jo, jenže pak si jeden gardista došel pro to selský děvče, co ji Dhane potkal cestou do města.“

„A to neměl dělat,“ povzdechl si dharma.

„No, neměl,“ přikývl Benjiro-ka ztrápeně. „Pak už to prý šlo ráz na ráz. Mladík se rozzuřil. Zakřičel: ‚Seru vám na kasty!‘ - Nikdo v té chvíli samozřejmě nevěděl, co tím myslí.“

„Já taky ne,“ potvrdil dharma. „I když … nějak se mu náš kastovní systém nezdá … Co bylo dál?“

„No a pak to šel tomu gardistovi rozmluvit.“

„Vzal si aspoň meč?“ zeptal se dharma spíš zvědavě než rozzlobeně.

„Ne, prý jen karafu ze stolu a s ní ho vyřídil,“ přiznal zahanbeně Benjiro-ka.

„Že mě to nepřekvapuje …“ usmál se dharma napůl pobaveně a napůl nešťastně. „Tak tohle jsi jej učil? Někdy mi to budeš muset ukázat. Myslím, že to nazveme: „Benjirovou školou“. Na Rituálu s tím určitě uspěje. Pokud ho ovšem ještě předtím nedám popravit. Pokračuj.“

„A pak šel na ty ostatní …“

„Myslíš Zlatou gardu,“ ujistil se Dharma. „Doufám, že mi ušetřili práci. Já pošlu jeho hlavu na usmířenou do Sundhaicu a budem zase jedna velká šťastná rodina … Je ještě pořád na živu?“ obrátil se k Leea-mi.

Dhami kývla, aniž si uvědomila, že otci přiznává kontakt s cizincem.

„No, rozdal si to s Kurahashim. Strážkyně mu sice půjčila meč, ale moc se nevytáhl,“ pokrčil rameny Benjiro-ka. „V poslední chvíli zasáhl, starej Demu. Vzal proti pravidlům hata motykou a pak jim to spočítali. Strážkyně a ta hraničářka prý bojovaly jako dračice. Umíte si představit, že se jen samy dvě s Dhanem vrhly na sedm gardistů?!“ V očích se mu rozhořel plamen starého bojovníka. „Gardě se už nikdo nepostavil tři sta let a ti smradlaví zirgové si myslí, že můžou úplně všechno! Ale s tím je odteď konec! Sedláci si vedli moc dobře, přidali se i ostatní a dali jim co proto. Garda měla namále, ale Dhane nedovolil je zabít.“

„Díky bohům, že aspoň jednou prokázal trochu rozumu,“ kývl hlavou Hidashi. „Co bylo dál?“

„Dhane dal jeden meč Demuovi a druhý tomu děvčeti za odvahu, kterou projevili.“

„Takže Demu!“ zavrtěl hlavou Dharma. „Můžeš mi říct, co dělá Starší selské kasty v hospodě nevalné pověsti zrovna, když se tam „náhodou“ zastaví náš host na procházce?“

„To nevím, pane. Ale Demu mu na místě složil za sebe a za svou kastu přísahu věrnosti. Dhane na něj vložil ruku a na všechny ostatní, co tam byli. Myslím, že ani pořádně nevěděl, co dělá. Myslím, že se u něj čím dál víc probouzí Paměť krve.“

„Dhane možná nevěděl, co dělá, ale Demu má ve zvyku myslet tři úrody dopředu,“ poznamenal Hidashi-dha. „Co ty dvě?“

„Přísahaly mu také,“ připustil Benjiro-ka.

„To nechápu! Musely vědět, co riskují. Navíc Ghira-ki porušila kodex Strážkyně.“

„Možná, možná bych měl pro ně omluvu i vysvětlení,“ pohlédl Benjiro dharmovi do očí. „Víte jak Dhane dokáže hned milovat a hned nenávidět. Určitě jste to cítil v jeho blízkosti také.“

Dharma kývl.

„Myslím, že jeho Dar je ještě v původní syrové podobě, jako jej měli první urození,“ pokračoval Benjiro-ka „Umíte si představit, jak to muselo působit na lidi v taverně, když na ně nekontrolovaně přenášel své pocity?“

„Já už nechci nic slyšet!“ vzal dharma hlavu do dlaní. „To byl jen půl dne bez dozoru! Proboha pošlete okamžitě pro Meiling! Potřebuje ženskou, aby ho zaměstnala. Anebo ještě jinak!“ otočil se na zamračenou dhami. „Meiling-xi tu nebude dřív než za čtyři dny. Dávám ho na starost tobě osobně. Ať už nevytáhne paty z Khaicuru. Tys to spískala, tak se o něj postaráš!“

„Ale otče!“ vykřikla Leea-mi pobouřeně.

„Nebudeme o tom diskutovat, dhami!“

Leea-mi vstala ze svého místa.

„Mně vyčítáš každou hloupost a sám jsi udělal tu největší. Jestli si myslíš, že ho uznám jako khamiho, tak se hrozně pleteš! Je to jen omezený hloupý gaidžin odnikud! To, že dostal Dar, je omyl bohů!“

- - -

Daniel v té době ještě spal a absolutně netušil, jaký rozruch způsobil. Věřil tomu, že když mu Wakira s Ghirou slíbily o všem mlčet, zůstane jeho výlet utajen. Probudil ho až příchod dhami následované starou Kchu-ti.

V noci se nesvlékl, spal stále ještě ve waorských šatech. Jeho první reakcí bylo přitáhnout si pokrývku k bradě, ale zranění jej zradila, takže bolestí sykl.

„No, tady to vypadá,“ nakrčila Leea-mi nos, když viděla nepořádek a rozházené věci kolem.

„Co vás přivádí, dámy?“ snažil se Daniel zakrýt bolest pokřiveným úsměvem. „Co kdybyste se naučily klepat, než vejdete? Meiling-xi aspoň zaškrábe na dveře. Maličkost, ale potěší to.“

„Kchu-ti, podívej se na něj!“ nařídila Leea-mi ostře staré léčitelce, aniž mu odpověděla.

„Nic mi není. Ať na mě nesahá!“

Leea-mi zvedla ze země zbraň v lakované pochvě. „Tohle patřilo Kurahashimu?“ vytáhla meč a obnažila jeho čepel.

„Možná bych tě měla zabít. Všem by to ušetřilo spoustu starostí.“ Vzala meč do obou rukou a napřáhla zbraň, která už ochutnala jeho krev, proti němu.

„Ty si zřejmě vůbec neuvědomuješ, co jsi dnes v noci napáchal?“

„Nepřeháněj, trochu jsem se bavil.“

„Máte zvláštní způsoby zábavy, tam odkud přicházíš,“ pozdvihla obočí. „Khaicurao je vzhůru nohama a císař bude žádat satisfakci za urážku gardy. Mám pokračovat ve výčtu?“

„Zkus to,“ řekl Daniel chraplavě.

„Ta tvoje hraničářka je ve vězení. Ghira-ki bude zítra popravena za zradu,“ vypustila Leea-mi těžší kalibr.

„Jak to!“ Daniel odhodil pokrývku. S bolestmi, ale přece jen se postavil na nohy. Leea-mi viděla, že má dlouhou řeznou ránu přes hruď, další přes pravé stehno. Levou ruku držel nepřirozeně a celý byl potřísněný zaschlou krví. Nelitovala ho, jen si jej pohrdlivě měřila pohledem.

„Na tos měl myslet dřív, než ses zapletl do rvačky, kvůli nějaké selce,“ obvinila jej. „Navíc jsi přiměl ke zradě mou Strážkyni.“

„Ke zradě? Nesmysl!“

„Ghira-ki ti dala svůj meč, bojovala za tebe a přísahala ti věrnost!“

„Ona, že mi přísahala?“ nechtěl rozumět Daniel. „Trochu se to v tý hospodě zvrtlo, to jo. Od ní to bylo jen takový gesto … A to, že mě nenechala ve štychu …?“

„Její život patří mně! Neměla právo ho riskovat kvůli tobě!“

„Každý má právo naložit se svým životem podle svého!“

„To nemá a především ne Strážkyně!“

Leea-mi viděla zmatek v cizincových očích. Zjevně nevěděl, o čem je řeč. To ji trochu zchladilo. „Vidíš, jak jsi hloupý, gaidžine. Vždyť ty ani nevíš, co se kolem tebe děje.“ Zasunula opatrně meč do pochvy. „Nezabiju tě. Ještě ne. Nejspíš zemřeš při Rituálu, nebo na nějakém tvém dalším hloupém výletě. Vždyť co může být větší zábava než vyzvat na souboj mistra meče, když sám zbraň umíš sotva držet.“

Přešla k oknu a podívala se ven, aniž vnímala, co je za ním.

„Ubližuješ všem kolem sebe a ani to nevnímáš,“ řekla tiše, už ne tak útočně. „Až tě dá Kchu-ti do pořádku, jdi za otcem. Podle všeho ti odpustí.“ Obrátila se a hodila mu zbraň pod nohy. „To já ti neodpustím v žádném případě! Tím si buď jist!“

„Myslíš, že o to stojím?!“ neovládl se Daniel. „Ghiře se nediv! Jenom proto, že ses narodila jako dhami, si myslíš, že máš právo všem poroučet! Stejně tě do tý tvý věže zavíraj, jen abys nebyla nikomu na očích! Nikdo s tebou nevydrží!“

Leea-mi sáhla po vlastní zbrani a povytáhla čepel z pochvy, ale pak ji vrátila zpět. „Nejsi hoden mého meče!“ zasyčela. „Ghira bude trpce litovat, že mě zradila kvůli takovému …!“ otočila se na patě.

„Já tě taky miluju,“ poslal za ní Daniel vztekle svůj vzkaz, dřív než stačila za sebou zasunout dveře. Měl sto chutí vyběhnout za ní a říct jí to nejhorší. Ublížit jí, aby jí smazal ten arogantní odsuzující výraz z tváře.

Tak jak ona, mu žlučí už léta nikdo nepohnul. Jen pomalu vychládal. Nespouštěl pohled ze zavřených dveří, v ústech mu zůstávala hořká pachuť provinění a v srdci obava, že vše, co řekla, je pravda.

„Pane, ošetřím vás,“ přistoupila k němu Kchu-ti.

18. Khami te Ghana

Hidashi-dha hleděl do prázdna. Místnost už nenesla známky jeho hněvu. Opět byl srovnán zpět i obsah truhlice s penězi a na ní ležela šperkovnička s prstenem.

V žádném případě nechtěl odmítat svůj podíl viny na tom, co se stalo. Už od začátku Příchozího podcenil po všech stránkách. Sice mu dal šanci přežít, ale zdaleka nesplnil svou povinnost vůči němu vyplývající ze Závazku a už vůbec ne své povinnosti, které měl vůči svému rodu a více než třem milionům lidí pod svou správou. Jak on, tak jeho dcera, která odešla plná hořkosti, místo aby mladého muže zasvětili do všeho, co bylo nutné, přehráli starost o něj na jiné. Mistr Benjiro-ka měl pravdu.

Nazval Dhaneho khamim potěšen zjištěním, že má „dar urozených“, sám o něm hovořil jako o členu svého rodu, ale doopravdy ho nepřijal a věnoval se věcem, které považoval za důležitější.

Nejvíc ho mrzelo, že on, který si tak zakládal na své předvídavosti, neviděl to, co bylo zřejmé. Jeho poddaní, kteří poznali Dhaneho jen krátce, vůbec nezapochybovali o tom, jakou roli by tenhle nečekaný přírůstek do jejich rodu měl hrát. Podle zpráv z jednání městské rady měl již teď jednoznačnou podporu hned tří důležitých kast: kupců, kovářů a tkalců. O sedlácích nemluvě. Ale bude chtít přijmout úděl Khamiho te Ghani se vším, co to obnáší a co dnes ani netuší? Vždyť nejednou dal najevo, že se nevzdal úmyslu vrátit se do světa za Branou, ze kterého přišel. Teď už má na vybranou. Mohl bych mu mít za zlé, kdyby zvolil dráhu bohatého kupce? Jeho šance dožít se příštího návratu Sardu by to podstatně zvýšilo. Pro Khaicuru byla pocta, když si ji před osmi lety za své bydliště vybral Teku-cua, hlava kupeckého rodu Singhů. Jejich majetek byl natolik velký, že se bohatstvím mohli srovnávat s císařským rodem. Dhane, kterého občas nazýval gaidžinem stejně jako jeho dcera, už víc nebyl tím mužem odnikud, bez minulosti, bez budoucnosti a bez majetku. Stačila jediná noc!

Možná ještě není pozdě. Nedá se mu upřít velmi silný smysl pro povinnost. Nikdy neodmítl pomoc těm, kteří ji potřebovali. Důkazem je i včerejší noc, i když se mi to nemusí zamlouvat. „Vládnout a chránit“ naše heslo. Jeho druhou polovinu naplňuje bezezbytku, co vstoupil na půdu Weiry. Ale pustit se do Zlaté gardy, navíc když byli v přesile? Nevsadil bych ani teng na to, že z toho vyjde živý. A tam u chrámu? Na hatamota Uhuru s holí? Možná s ním má Sardu své plány…? Dharma s povzdechem zavrtěl hlavou. Stejně ho nemůžu držet pořád zavřeného. Teď už o něm vědělo i město a bylo jen otázkou času, než novina dospěje k císařovým uším.

Starší Demu, jak ten do toho zapadá? Kolik sedláků může žít na mém území? Dvakrát sedm set tisíc, třikrát …? Nikdo je nikdy nepočítal. Demu možná hraje o víc, než se zdá. Ví, co se děje jinde. Dhane mu dal do ruky zbraň a on ji přijal. Když sem přišla Stará rasa, byli jsme válečníci všichni. Co když se tohle volání krve probudí? Kdybych jim dal velitele a výcvik, jak velkou armádu bych s nimi dokázal postavit? Co by jim chybělo na obratnosti, by byli schopni nahradit množstvím. Ani tygr se nepostaví do cesty běžícímu stádu. Ale xangům by se to nezamlouvalo, ozbrojený sedlák je pro mnohé noční můra. Z úvah jej vyrušilo sdělení Strážce před vchodem: „Je tu Příchozí, máme ho pustit?“

„Ať jde dál.“

Dharma přísně pohlédl na značně zkroušeně vyhlížejícího Dhaneho. Aniž zareagoval na jeho poklonu, ukázal na polštář před svým piedestalem.

Daniel usedl na paty před vládcem a čekal, že ho zdrtí svou spravedlivou zlobou, ale dharma mlčel. To bylo zlé. Hodně zlé!

„Leea-mi mě řekla, že jsem udělal a způsobil strašné věci,“ porušil tíživé ticho, ač mu to nepříslušelo.

Tak o tom nepochybuji, že ti moje milovaná dala co proto, pomyslel si Hidashi-dha. Tolerance nebyla nikdy její silnou stránkou a soucit už vůbec ne.

„Dharu, neprosím za milost pro sebe, ale pro Ghiru-ki a její sestru. Nemají vinu na ničem, co se včera stalo.“

Dharma neodpověděl a jen se dál pozorně na mladého muže díval a studoval jeho reakce. Byl přesvědčen, že v takovýchto chvílích se nejlépe projeví povaha a on mu chtěl porozumět.

Daniel vydržel jeho mlčení jen dvě minuty, které se mu zdály být věčností. „Nemohl jsem dovolit těm dívkám ublížit a nikoho z těch křiváků jsme nezabili,“ bránil se nevyřčeným obviněním. „Já vím, že jsem se včera choval jak slon v porcelánu, ale když vy žijete podle tak složitých pravidel! Já nechápu, proč bych neměl pomoct někomu v nouzi, když je z jiné kasty a hajzl potřebuje dostat po tlamě, ať je odkudkoli.“

Dharma si v duchu poznamenal, že musí s Dhaneho slovníkem něco udělat, takhle by se příslušník jejich rodu opravdu neměl vyjadřovat.

„Kdo jsi, Dhane, že si kladeš odpovědnost za životy lidí kolem sebe a že tak hloupě a zbrkle riskuješ vlastní?“ promluvil konečně a mračil se na něj. „Žádáš o milost pro xary Wakiru-ki a Ghiru-ki. Seiko je jen nižší důstojník, její provinění není tak velké, ale Ghira-ki … Nevím o žádném případu po staletí zpět, kdy by Strážce rodu Ghana opustil svého pána a složil přísahu někomu jinému, tak jak to udělala ona. Postavení Strážce je jedno z nejvyšších, jaké může xara ve Weiře dosáhnout. Šlechta z ostatních provincií si myslí, že jsou jen obyčejnou osobní stráží, jakou mají oni sami. Není tomu tak. Mezi Strážcem a jeho pánem je duševní spojení, které je svým charakterem naprosto výjimečné. Je to celoživotní pouto. Závazek, který končí až smrtí.“

„Budu za Ghiru prosit dhami. Udělám cokoli,“ sliboval Daniel. „Určitě je to jen nedorozumění.“

„Leea-mi už ji nepřijme. Pro xaru Ghiru-ki je jen jediná cesta.“ Dharma se odmlčel, aby Daniel pochopil vážnost toho, co řekne. „Ty ji musíš přijmout za svou Strážkyni.“

„Já?“ nechápal Daniel. „Já přece nejsem …“

„Rozhodl jsem se, že tě uznám za svého syna se všemi právy a povinnostmi, které jsou s tím spojeny. Rovněž budeš veřejně prohlášen za khamiho rodu Ghana. Khami te Ghani. Chtěl jsem počkat po rituálu Banta Ró, ale po včerejší noci už to není možné.“

„Khami?“ zeptal se tázavě Daniel. „Pořád mi tak v posledních dnech říkají a já nevím pořádně, co to vlastně znamená.“

„Khami a dhami jsou tituly potomků urozených, kterým bohové udělili právo vládnout. Dostali Dar, kterým převyšují ostatní ve svých schopnostech.“

„Necítím se tak,“ namítl Daniel a sklidil za to hněvivé zamračení, že si dovoluje dharmu přerušit.

„Je to vyznamenání i závazek. Urozený nositel Daru až je na to připraven, přijme Označení.“ Dharma se dotkl tetování na čele. „Je to symbol závazku vůči rodu, jeho vazalům i poddaným. Po smrti dharmy nebo po jeho odstoupení se schází koncil složený z ghurumů, místodržitelů a zástupců kast k volbě nového dharmy. Pokud přijmeš znamení, bude tato budoucí volba probíhat mezi tebou a Leea-mi.“

„Nestojím o to někomu vládnout. Rád podobnou čest přenechám vaší dceři.“ Daniel se usmál, celé mu to přišlo zcela absurdní. Navíc představa, že by se odtud vrátil domů s potetovaným čelem, ho vůbec nelákala.

„Od Leea-mi se očekávalo, že se provdá a přivede nového dharmu. Ale k tomu dosud nedošlo,“ zavrtěl Dharma hlavou.

„V tom jí nic nebrání, vždyť je mladá a krásná,“ řekl Daniel s větším zaujetím, než chtěl.

Dharma na něj se zájmem pohlédl. „Jsem si jist, že by ji tvá slova potěšila.“

„To určitě, máme se rádi jako pes a kočka. Vyškrábala by mi oči,“ ušklíbl se Daniel.

„Někdy mi tohle přirovnání vysvětlíš, Dhane, ale nepředpokládám, že by se moje dcera vdala, a pokud by se chtěla po mé smrti ujmout vlády, měla by to těžké. Možná si to sama neuvědomuje, ale její výjimečnost budí mezi šlechtou i prostými lidmi nedůvěru. Nezdědila po našich předcích jen Dar, ale i duši jaguára. Lidé, jí nerozumí a čemu nerozumí, toho se bojí. Jaguár je ochránce, ale pokud jej neovládne i šílený zabiják. Navíc ty nešťastné vlasy …“ Dharma se na chvíli odmlčel, a když Daniel nezareagoval, zmatený jeho poslední poznámkou, pokračoval.

„Leea-mi bude respektovat moje rozhodnutí. A Ghira-ki …? Ta je ve tvých rukou. Přijmeš ji? Chápal bych, kdybys ji odmítl. Už jednou zradila. Nemáš záruku, že se tak jednou nezachová i vůči tobě.“

Daniel si znovu vybavil Ghiru, jak před ním pokleká na podlahu taverny a bere jeho ruku do svých. Oči jí zářily jako dvě hvězdy ve tváři ještě rozpálené bojem. „Vkládám svůj život do tvých rukou,“ šeptala a on cítil, jak opravdově to myslí. Ne, už se nemůže rozmýšlet, pokud je tohle jediná cesta, jak jí zachránit život. Bude muset ještě chvíli hrát podle místních pravidel a až se otevře Brána, dá sbohem těmhle absurditám - lidem s tetovanými tvářemi, prehistorickým ptákům prohánějícím se v ulicích a především ženám, které místo, aby si hleděly vařeček, braly do rukou meče. Lea-mi jako jaguár? Škrábat dokáže opravdu řádně.

„Budu si považovat za čest, pokud mne uznáte za svého syna,“ pronesl Daniel nutě se do obřadného tónu, „a přijmu Ghiru-ki za Strážkyni.“

Dharma si tiše oddychnul, ale poctivost jej nutila ukázat Dhanemu všechny karty.

„Dřív než se definitivně rozhodneš, musíš posoudit i jinou cestu. Tohle je teď tvůj majetek!“ ukázal na truhlici a pohybem ruky mu naznačil, aby ji otevřel.

Daniel zvědavě nahlédl dovnitř na poklad v ní ukrytý. „To je asi hodně peněz. Čím jsem si je zasloužil?“

„Důležitější než to stříbro je tenhle prsten. Nasaď si ho,“ pokynul mu dharma.

„Nikdy jsem nic podobného nenosil. Je to pěkný, ale…“ Daniel váhal, už si vědom toho, že v této společnosti pouhé gesto nebo neuváženě pronesená slova mohou mít dalekosáhlé důsledky. Pořád mu ještě zněly v uších Leea-miny výčitky.

„Nasaď si ho, Dhane!“ nařídil mu dharma netrpělivým tónem. „Tenhle dar se nedá odmítnout.“

Daniel si navlékl prsten a zvědavě si prohlížel rubín zasazený v platině s vyrytým znakem připomínající motiv domu - dvě rovnoběžky překryté lomenou stříškou.

„Tohle je rodový prsten Singhů a současně tvoje druhá cesta Dhane. V přiloženém dopise je psáno, že tě přijímají do svého rodu se všemi právy řádného člena a že chovají tvého syna.“

„To nemluvně?“ vzpomněl si Daniel na dívku, kterou zachránil před damary.

„Ale proč? Proč chtějí, abych k nim patřil? Byla to jen maličkost, že jsem tomu děvčeti pomohl. To by udělal každý.“

Dharma nepovažoval za nutné vysvětlovat, že každý jiný by byl rozdupán i s kupcovou dcerou.

„Teku-cua ví, co dělá,“ odtušil. Znovu ukázal na pokladnici, za jejíž obsah by leckterý xang položil život, ale cizince nechával chladným. „Rod Singha ti nabízí volnost a bohatství. Já, zodpovědnost za rod Ghana a obyvatele Weiry v nelehkých časech.“

„Singhy neznám, ale vás ano, dharu. Od začátku mi říkáte, že jsem Ghani a já se rozhodl tenhle úděl přijmout, po dobu, kdy to bude nezbytné.“

„Souhlasím, Dhane,“ kývl dharma vážně hlavou, nedávaje najevo uspokojení. „Tvoje místo bude nyní zde. Ukázal na nižší stupínek po své pravici, kde dosud sedala při oficiálních příležitostech Leea-mi.

„Je nutné vyřídit ještě jednu podstatnou záležitost,“ počkal, až se Daniel přesunul na vyhrazené místo. „Strážci musí být nejméně dva a já už jsem výběr provedl za tebe.“

„Wakira-ki?“ zeptal se s nadějí v hlase Daniel. Představa dvou půvabných společnic se mu docela zamlouvala.

„Minuls,“ ušklíbl se dharma potměšile. „Pojďte dál, mistře!“ zavolal hlasitě ke dveřím sálu.

„Představuji ti, Dhane, tvého nového Strážce. Budu rád, když na tebe dohlédne muž tak zkušený a předvídavý, jako je mistr Benjiro-ka te Kcao.“

„Proč Benjiro?“ šeptl zoufale Daniel.

„Snad sis nemyslel Dhane, že tvůj výlet projde bez trestu,“ pronesl polohlasem dharma ke svému novému synovi.

ČÁST DRUHÁ

Vrány

… Současně znovu požaduji, zařadit na jednání Rady Weiry návrh na zrušení hraničářských oddílů a jejich nahrazení sítí malých posádek po celé délce naší hranice. Jsem přesvědčen, že ani jejich do určité míry uspokojivé výsledky v potírání zemských škůdců nemohou vyvážit demoralizující vliv na pravidelnou armádu, projevovaným nedostatkem disciplíny a ignorováním kodexů vedení boje.

Z dopisu Ishiry-ghuy určeného pro dharmu Weiry

19. Dharmův soud

Obě sestry spolu sdílely temnou kobku vytesanou ve skále pod hradem, kde byli zavíráni před popravou ti nejtěžší zločinci. Hodiny se vlekly jedna za druhou, až kdesi tam nad nimi ztichly kladiva kovářů - jediný zvuk, který sem přes vrstvy skály doléhal. Cel tu bylo víc, ale dharma Weiry neměl ve zvyku odsouzené věznit déle, než bylo nutné, a výkon práva byl rychlý.

Wakiře se podařilo - přes kapání vody a občasný vzlyk mladší sestry - na nějakou dobu usnout. Jako hraničářka se naučila spát kdykoli a kdekoli a teď jí ta schopnost přišla vhod.

Zvuky kladiv nahoře ohlásily ráno. Jedna stěna kobky, byla tvořena masivní mříží a jí sem procházelo trochu světla z loučí hořících na chodbě, kudy chodily stráže.

Wakira se probrala. Mezitím co spala, se Ghira dostala až na dno beznadějě. Seděla na podlaze mezi krysami, které rejdily kolem. Pažemi si objímala kolena přitažená k bradě a bez ustání se houpala dopředu a dozadu jako loutka.

Wakira se ji nejdřív pokusila z tohoto stavu dostat, ale pak si řekla, že je to tak lepší. Spokojila se s tím, že od sestry odháněla příliš drzé krysy a pískalky, které si rovněž našly cestu k novým návštěvnicím cely.

Rachocení odemykaných mříží za rohem, kam Wakira-ki neviděla, pískalky zelektrizovalo. Posadily se na zadní nohy a začaly vydávat nedočkavý kvílivý zvuk, pro který dostaly jméno. Chytřejší krysy se běžely schovat a jejich očka vyhlížela z děr jako černé korálky.

Do sklepení přišel dharmův Strážce Tonawa-ka se dvěma vojáky. Wakiru trochu překvapila malá eskorta, ale zřejmě předpokládali, že s nimi nebudou potíže.

„Pojďte se mnou!“ nařídil jim Tonawa-ka poté, co vojáci odemkli mříže cely. Nic nevysvětloval, jen hodil pohrdlivý pohled po Ghiře.

Wakira-ki musela svou sestru podpírat. Mladá strážkyně se vlekla jako těžce nemocná. Rawat stála vysoko na obloze, když vyšly na nádvoří. Její paprsky vrátily Ghiře trochu barvy do tváří a projasnily pohled. Chytila sestru křečovitě za ruku.

„Wakiro, než umřu, chtěla bych mu to říct… Tebe možná nepopraví, ale mě určitě … Řekni mu to. Řekni mu, prosím, že jsem ho milovala … Chci, aby to věděl.“

Wakiře vhrkly slzy do očí, že téměř neviděla schody, po kterých za Strážcem klopýtaly do horních pater Hlavní věže.

Velký sál, připravený pro nastávající proces, byl ze čtyř pětin zaplněné lavicemi obsazenými do posledního místa. V jeho čele bylo sestaveno sáh vysoké podium, na kterém byl umístěn dvoustupňový piedestal dharmy, menší jednostupňové pro členy rodu Ghana a barevně rozlišené polštáře pro významné místodržící, zástupce armády a soudců. Volný prostor před dharmou určený provinilým, zajišťovali vojáci dharmovy družiny Neústupných rozestavění i po stranách sálu.

Strážce uvedl sestry do sálu. Přítomné nevnímaly, ani šum stovek hlasů, které jejich příchod vyvolal, jen dharmu, sedícího na piedestalu.

„Poklekněte před svým pánem!“ zavelel ceremoniář a dvakrát udeřil okovaným koncem hole se znakem ksertu na hlavici o dlažbu.

Sestry klesly na kamennou dlažbu, neodvažujíc se na vládce pohlédnout. Ceremoniář podal Strážci s obřadnou úklonou dva svitky. Tonawa-ka rozvinul první a začal číst zvučným hlasem tak, aby jej bylo slyšet i v tom nejvzdálenějším rohu sálu:

„Xaro Wakiro-ki, dcero Madru-my staršího kasty kovářů, seiko oddílu Stromových krys hraniční hlídky. Provinila ses zradou poslušnosti na vládnoucím dharmovi a přísahou jinému urozenému! Jsi odsouzena k utnutí levé ruky, ztrátě meče a propuštění ze služby v hanbě. Přijímáš rozsudek jako spravedlivý?“

„Ano!“ prohlásila tak pevně, jak byla schopna. Bude žít. Zneuctěná, zmrzačená, ale bude žít. Život mezi hraničáři ji naučil, že cti se člověk nenají, ani se s ní v noci nepřikryje. Měla by Sardovi za ten verdikt poděkovat.

Zvedla hlavu a ke svému překvapení uviděla po pravici přísně se tvářícího Hidashi-dhaa sedět Dhaneho v rudočerném kimonu. Proč tu neklečí s námi? Viděla bolestný a provinilý výraz mladého muže, kterým sledoval třesoucí se Ghiru. Srdce jí začalo bušit rychleji. Pocítila příliv naděje, kterou vzápětí vystřídala vlna hořkosti. Kdo dává právo šlechtě stát nad zákony, kterými postihují jiné? Vzala sestru za ruku a stiskla. Ghira její stisk slabě opětovala a jen sotva slyšitelně zopakovala: „Řekni mu …“

„Xaro Ghiro-ki,“ oslovil Tonawa-ka mladou Strážkyni. „… dcero Madru-my kováře, staršího kovářské kasty, Strážkyně sloužící dhami rodu Ghana. Provinila ses zradou své paní, zradou vládnoucího dharmy a přísahou jinému urozenému.“

V průběhu čtení se Ghiřina sehnutá ramena napřimovala, jako by ze svého obvinění čerpala sílu a odhodlání se ctí přijmout vyměřený trest.

„Za úsvitu budeš sťata dharmovým mečem a tvoje jméno bude vymazáno ze seznamu Strážců. Přijímáš svůj trest jako spravedlivý?“ Strážce svinul svitek s rozsudkem a čekal na odpověď obviněné.

Ghira-ki pozvedla oči k pódiu, jako magnet přitáhl její zastřený pozornost mladý muž na pravici dharmy.

„Dhane?“ zašeptala v údivu tak nějak dětsky.

„Přijímáš svůj trest jako spravedlivý!?“ zopakoval Tonawa-ka svůj dotaz, teď už mnohem ostřeji.

„Ano, přijímám,“ pronesla Ghira-ki tiše, ale dost zřetelně na to, aby to slyšelo nejbližší okolí. Nemyslela na popravu, vpila svůj pohled do Danielova a předávala mu své vyznání.

…..zde končí neplacená část příběhu. Pokud se vám líbil a máte zájem o pokračování, navštivte prosím moje webové stránky www.rawata.cz kde jsou uvedeny možnosti pro platbu a zaslání kompletního díla.

Na můj účet zašlete platbu 50,- Kč a uveďte prosím svůj libovolný variabilní symbol, na základě kterého budu moci vaši platbu identifikovat, díl z cyklu Himeru, o který máte zájem. V tomto případě „Vědma H1“ a formát (pro PC, k vytištění, pro čtečku) a mailové spojení, na které vám bud moci zaslat kompletní knihu.

Knihu vám zašlu i v případě, že mi zašlete pěkný obrázek inspirovaný příběhem, který budeme moci umístit na web do naší galerie eventuálně jej použít jako ilustraci pro knihu.

O své názory a dojmy se můžete podělit na Facebooku v diskuzní skupině RAWATA příběhy ze Sardova okruhu. Rovněž mě můžete kontaktovat na mailu rawata@seznam.cz

Přeji hezký den

Aleš Hruška