Všem inspirativním bytostem,

bez ohledu

na živočišný druh…

© Tereza Janišová, 2014

Illustrations © Petr Vyoral, 2014

ISBN 978-80-7447-556-6

KAPITOLA PRVNÍ

KUKLA A MOTÝL

Té noci jsme spolu já a Edrik Resian uzavřeli jistou dohodu, a porušili tak jedno z nejstěžejnějších pravidel Hry maskovaných gentlemanů. Ale nepředbíhejme…

˜

Bylo něco po půl dvanácté, když Edrik Resian vystoupil z tramvaje číslo šest na zastávce Přístavní zákrut. Deset let erilianských tramvajových drah hlásal modře a zlatě vyvedený nápis na jejím boku. Tramvaj dvakrát zacinkala a odjela do noci. Z baru U Trsající ropuchy se potemnělou ulicí nesly tlumené tóny jazzu.

Dveře baru se prudce otevřely, zlatavé světlo na chvíli zalilo dlažební kostky Přístavní ulice a rozdováděné hudební výplody trubky, saxofonu a kontrabasu zesílily. Spolu s nimi se z baru vyhrnuly tři postavy. Dva pánové a jedna slečna, na kterých se toho večera Šotkova whisky a další nápoje rozličných chutí a barev podepsaly nemalou měrou. Slečna vrávorala na vysokých podpatcích zavěšená do svých dvou společníků. Jeden měl kravatu uvázanou kolem hlavy, druhému chyběla pravá bota, takže po kočičích hlavách klopýtal jen v ponožce. Evidentně mu to ale ani v nejmenším nedokázalo pokazit rozesmátou náladu, kterou trojčlenná společnost sdílela.

Edrik Resian je pozoroval z chodníku na opačné straně ulice. Opilá trojice jeho přítomnost zřejmě vůbec nezaregistrovala, a když se jí s vynaložením značného úsilí podařilo obejít pouliční lampu, odpotácela se Přístavní ulicí vstříc dalším barovým štacím. Edrik si posunul placatou tvídovou čepici hlouběji do čela a s rukama v kapsách saka přešel tramvajové koleje. Do baru U Trsající ropuchy ale nezamířil.

Dlouhá řada pouličních lamp osvětlovala přístavní promenádu. Tak jako vždycky. Vlny šumivě narážely do boků kotvících plachetnic. Tak jako vždycky. Oči kamenného draka obmotaného kolem jehlanovité věže majáku zářily do sametově nafialovělé noci. Tak jako vždycky. Tak jako každé první úterý v měsíci.

Edrik by ke skladišti číslo pět trefil i po slepu. Ten ponuře vyhlížející přístavní dok pamatoval už hodně let i zim, nemluvě o všech těch jarech a podzimech. Tmavozelený nátěr se oloupal už dávno a na hrubých dřevěných stěnách se držela jen jakási jeho mizivá oprýskaná připomínka. Edrik se ještě naposledy rozhlédl na obě strany a tiše vklouzl do pootevřených vrat. Uměl být elegantně nenápadný. Vždy a za každé situace. To byla jedna z předností, kterých si Společnost maskovaných gentlemanů cenila nejvíce.

Několik zapomenutých dřevěných beden a dlouhé řady až do stropu vysokých prázdných regálů, do kterých bylo kdysi ukládáno zboží dovezené plachetnicemi z jihovýchodních moří. Pochopitelně nechyběly efektní pavučiny a tlusté vrstvy prachu.

Skladiště číslo pět před čtyřmi lety někdo koupil a přestalo se využívat. Dotyčný ho koupil právě proto, aby se přestalo využívat. Aby se na něj zapomnělo. Jen několik málo vybraných jedinců vědělo o tom, že v nejvzdálenějším a nejzastrčenějším koutě je v podlaze litinový poklop. Poklop s vyraženým symbolem draka obmotaného kolem jehlanovité věže stojící na malém skalnatém ostrůvku v moři. A Edrik Resian byl jedním z těch, kteří o poklopu věděli.

Když se mezi prázdnými regály propletl až na konec skladiště, klekl si na jedno koleno a sundal si rukavici ušitou z jemné černé kůže. Prsten se zeleným kamenem mandlového tvaru přesně zapadl do prázdného oka dráčka na poklopu. Ozvalo se cvaknutí a poklop se během okamžiku rozplynul jako pára nad hrncem.

Edrik vykouzlil v dlani malý plamínek a hodil ho do temnoty, kterou pod sebou zmizelý poklop odhalil. Kruhová šachta byla poměrně úzká a její dno se ztrácelo v nedohlednu. Nic pro člověka trpícího klaustrofobií nebo závratěmi. To naštěstí nebyl Edrikův případ, protože se bez sebemenšího zaváhání pustil po dlouhém kovovém žebříku dolů. Plamínek se vznášel vedle něj a osvětloval stěny šachty z červených cihel. Po několika minutách seskočil Edrik z poslední příčky žebříku na studenou kamennou podlahu. Vznášející se plamínek teď vyrazil dlouhou chodbou kupředu a on jej následoval. Z nízkého klenutého stropu kapala slaná voda.

Když Edrik došel až na konec chodby, zastavil se u paty kovového točitého schodiště, které stoupalo kamsi vzhůru do temnoty. Světlo plamínku nedosahovalo dál než na několik prvních schodů, Edrik ale moc dobře věděl, kam schodiště vede. Z kožené tašky teď vytáhl pečlivě složený tmavohnědý plášť. Přehodil si jej přes ramena a u krku zapnul ozdobnou sponu. Placatou tvídovou čepici schoval do tašky, odkud vzápětí vytáhl masku. Měla tvar nočního motýla, jehož křídla byla vymodelována tak, aby zakrývala většinu obličeje. Z otvorů mezi ornamenty se teď dívaly Edrikovy šedomodré oči, ve kterých se odrážel kouzelný plamínek. Tmavá kápě pláště pak dotáhla čarodějův inkognitostyl k dokonalosti a Edrik Resian se vydal v doprovodu vznášejícího se plamene po točitém kovovém schodišti vzhůru.

„Poslední Můra přiletěla k ohni,“ přivítal Edrika Strážce majáku. Jeho slova byla obalená notnou dávkou sarkasmu. Stál oděn ve svém tmavofialovém plášti uprostřed šestihranné místnosti, jejíž šikmé kamenné stěny se někde vysoko nad hlavami všech přítomných sbíhaly k jednomu bodu. Prostor osvětlovalo několik desítek vznášejících se plamínků a kovové točité schodiště stoupalo až k jejímu vrcholku. A ještě dál, do hlavy kamenného draka obmotaného kolem věže.

„Jak jsem již říkal, než nás opozdilý Noční motýl poctil svojí přítomností, při úkolu, který vám dnes zadám, se bude moci naplno projevit vaše kreativita.“ Strážcova maska se čtyřmi křídově bílými obličeji, z nichž se každý díval na jinou stranu, naháněla lehkou husí kůži.

Byli tu všichni. Černé kočky s maskami elegantně šelmovitými, Cylindrovci, kterým z vysokých klobouků spadaly přes obličeje tmavé závoje, Snílci se škraboškami ve tvaru stříbrných měsíců a samozřejmě ostatní Noční motýli, ke kterým se teď Edrik připojil. A taky Piškvorky.

Nikdo z Nočních motýlů ani z ostatních maskovaných týmů nechápal, jak si mohli vybrat tak zoufale netematické a provokativně dětinské jméno. Piškvorky byli jen dva. Žádné pláště ani kápě, klobouky nebo cokoli připomínající eleganci a důstojnost Maskovaných gentlemanů třeba jen vzdáleně. Jenom obyčejný černý overal s rolákem a přes hlavu přetažené cosi jako pytlík nebo kukla z režného plátna neuměle sešitá velkými stehy. Nikde žádné otvory pro ústa a nos, jen v místech očí měly oba dva Piškvorky všité symboly z tmavé látky. Na jednom oku křížek tvaru písmene X, na druhém černý kroužek.

Zjev piškvorek je svým způsobem ještě strašidelnější než všechny čtyři tváře Strážce, pomyslel si Edrik, když se spolu s ostatními Můrami postavili kolem malého kulatého stolku, na kterém už ležel připravený dnešní hlavolam. Mosazná koule o velikosti lidské pěsti složená z několika mechanických součástí. Další čtyři navlas stejné hlavolamy, které Strážce sám vymýšlel i konstruoval, ležely na čtyřech navlas stejných dřevěných stolcích. Kolem každého z nich se shromáždil jeden maskovaný tým.

„Začněte, jakmile odpočítám tři… dva… jedna…“

Všichni se pustili do usilovného luštění záhady kulatého hlavolamu. Zadání dnešního úkolu bylo ukryté uvnitř. Tak jako při každém setkání Maskovaných gentlemanů. Háček ale spočívá v tom, že si Strážce měsíc co měsíc vymyslí a sestrojí úplně nový typ hlavolamu. Komu se jako prvnímu podaří mosaznou kouli otevřít, jako první bude znát zadání a jako první se také bude moci pustit do plnění úkolu. Náskok většinou rozhodoval o vítězi. Ozývalo se cvakání, vrzání a otáčení součástkami. Hlavolamy putovaly z ruky do ruky a každý člen týmu se postupně pokoušel vymyslet správný a jediný způsob, který by kouli otevřel.

Nejednou jsem uvažovala o tom, jak bych odpověděla, kdyby mi někdo položil dotaz Co je podstatou a smyslem Hry maskovaných gentlemanů? Úvaha to byla pochopitelně čistě teoretická. Nikdy by mi nikdo nemohl takovou otázku položit a já bych na ni nemohla nikdy odpovědět. A to z toho prostého důvodu, že o Hře maskovaných gentlemanů neví kromě jejích účastníků a Strážce majáku vůbec nikdo. A právě to je její podstatou. Jednou z podstat.

Někdo by Hru maskovaných gentlemanů jistě označil jako kratochvíli rozmazlených dítek a lidí, kteří si můžou dovolit komfort přebytku volného času. Někdo jiný by zase řekl, že si snad svými riskantními a na první pohled nesmyslnými hrami maskovaní gentlemani cosi kompenzují. Na obou tvrzeních zřejmě bude aspoň nějaká ta částečka pravdy. Ale hlavně tu jde o recesi. O kombinaci umění a adrenalinu. HMG je určena pro ty jedince, kteří se touží projevit a zůstat přitom v anonymitě. Pro ty, kteří chtějí pomocí extravagance nepatrně rozvrátit zatuchlý řád erilianské společnosti. Vše je ale prováděno ve vší tichosti a eleganci, pod rouškou noci a naprosté bezejmennosti.

Edrik Resian protáčel mosaznou kouli v prstech. Ve vzduchu visela napjatá atmosféra plná vzrušení a nervozity. Zatím se žádnému z pěti týmů nepodařilo hlavolam otevřít. Strážce stál na vyvýšeném stupínku uprostřed toho všeho, jeho čtyři bílé tváře sledovaly dění a nikdo si nebyl jistý, kam se doopravdy dívá.

Pravidlo číslo jedna: Nikdy se během plnění úkolů nenechat chytit.

Pravidlo číslo dvě: Nikdy se během plnění úkolů nenechat odmaskovat. Odmaskování znamená okamžitou diskvalifikaci.

Pravidlo číslo tři: Úkol je uznán za splněný tomu z týmů, který splní zadání jako první.

Pravidlo číslo čtyři: Po splnění úkoluje výsledek sférograňcky zdokumentován.

Pravidlo číslo pět: Maskovaný gentleman je vždy a za všech okolností neviditelný pro oči nezasvěcených. Pohybuje se tiše jako stín. Nenápadná elegance je na prvním místě.

Edrik zkoušel všechny možné i nemožné pozice mosazných součástek, otáčel jimi a přesouval je. Byl si jistý, že už je blízko. Potřeboval by ještě pár vteřin a…

„Piškvorky otevřely hlavolam jako první!“ pronesl Strážce zvučným hlasem, který se zesílen ozvěnou nesl celou jehlanovitou věží. Mezi ostatními maskovanými týmy to znepokojeně zašumělo. Můrám hýbaly Piškvorky žlučí už dlouho. Než se ti prevíti s látkovými pytlíky na hlavách tak drze vetřeli mezi Maskované gentlemany, drželi si Noční motýli s přehledem skoro půl roku v kuse status šampionů. Piškvorky jim od té doby už pětkrát přebraly Zlatou stuhu. Rozhodné nehýbaly žlučí pouze Můrám, ale i Kočkám, Cylindrovcům a Snílkům.

Vlastně se jim vůbec nedivím. Jenže já a Orian jsme prostě (ve vší skromnosti samozřejmě) bezkonkurenčně nejlepší. To neříkám proto, že bych se chtěla nějak vytahovat. Je to prosté konstatování skutečnosti.

Když se koule v Oriho rukou otevřela, vypadl z ní kus srolovaného papíru převázaný lesklou fialovou stužkou. Popadla jsem ruličku, a zatímco ostatní týmy ještě zápolily s hlavolamy, já a Orian jsme už utíkali dlouhou podmořskou chodbou, která vedla od Dračího majáku ke skladišti číslo pět.

„Ani ne dvě minuty,“ pronesl Orian, spokojený se svým dnešním výkonem, když jsme vylezli z šachty mezi zaprášené regály a bedny. S hlavolamy všeho druhu to skutečně uměl. „Nový rekord. Ukaž mi to.“

„Teď ne,“ řekla jsem a schovala zadání úkolu do kapsy svého overalu. „Až se uklidíme na bezpečnější místo.“

Ze skladiště číslo pět jsme vyběhli zadním vchodem a zmizeli v úzké tmavé uličce, kterou mají v oblibě především krysy. Ori si vyhrnul kuklu k nosu a zapískal na prsty. Tuhle obdivuhodnou dovednost jsem se nikdy nebyla schopná naučit. Ze střechy doku se v tu chvíli snesl k zemi černý stín. Mohutná temně lesklá křídla šustivě prořízla noční vzduch a obrovský šelmodravec přistál s tichým dusnutím před námi. Zděšené krysy se s pištěním rozutekly.

„Ahoj Zerafiane.“ Pohladila jsem gryfa po svalnatém hrudníku, na kterém přecházelo černé peří v ještě černější srst. Pohled v jeho jantarových očích jasně říkal: „Co vám tak dlouho trvalo?“

Ori se vyhoupl gryfovi na záda a já se usadila hned za ním. Zerafian nabral vzduch do křídel a během okamžiku jsme byli ve vzduchu.

„Ale, ale,“ řekl Ori a ukázal dolů, „copak se nám to tam vynořilo?“ Několik metrů pod námi se ze skladiště vyhrnulo všech pět Můr. Evidentně se jim hlavolam podařilo rozlousknout jen chvilku po nás. K férové hře to sice mělo daleko, mě ale začínaly svrbět prsty a prostě jsem si nemohla pomoct. Mravenčí kouzlo mi z dlaně vyletělo skoro samovolně a za pár vteřin už jsme slyšeli nesrozumitelné nadávky konkurenčního týmu. Minimálně tři Noční motýli se teď dole pod námi ve svých trapně důstojných pláštích svíjeli, ošívali a drbali. Každá minuta náskoku je dobrá a tohle kouzlo je poměrně účinná zdržovací metoda.

„Dobře ty,“ řekl Ori a se smíchem jsme vyrazili nad střechami Erilianu směrem k Obchodní čtvrti. Nebeská věž se na Osmisměrném náměstí tyčila do výšky a stovky světel pod námi vytvářely dojem, jako by celé město bylo jednou velkou lucernou zářící do tmy. Noční létání nad Erilianem zbožňuju už od tří let. Děda si mě tehdy poprvé posadil před sebe a vzal mě i Oriana na krátký vyhlídkový let.

„Zkusíme to tamhle,“ řekla jsem a ukázala na členitou střechu Seveliových lázní. Zerafian začal okamžitě klesat a za chvíli jsme tiše přistáli na vrcholku masivního komínu.

„Tak už mi ten papír ukaž,“ řekl Orian nedočkavě, když jsme slezli z gryfích zad a posadili se na okraji komína. Když jsme si zadání přečetli, vyprskl Ori smíchy. „Tak myslím, že už ta hra pomalu začíná lézt Strážci na mozek.“

„Je pravda, že dneska je to ještě o něco potrhlejší než obvykle. Určitě to ale bude mít úspěch.“

„To jistě, když je zítra imatrikulace. Budou tam všichni profesoři a všichni lidi je uvidí.“

„Evidentně Strážcův záměr. Má prostě svůj osobitý smysl pro humor.“

„Tak do toho,“ pobídl mě Ori a vyhoupl se na masivní gryfí hřbet. „Ať už to máme za sebou. Zítra vstáváme brzy.“

„Jindy projevuješ víc nadšení,“ poznamenala jsem, když jsme se opět vznesli do vzduchu a zamířili směrem k areálu Univerzity magických věd.

„Někdy si říkám, proč to vlastně děláme.“

„Protože je to zábava. A hlavně kvůli…“

„Kvůli Leirovi,“ řekl Orian. „Já vím. Fajn, zapomeň na moje úvahy. Vytřeme všem zrak jako obvykle.“

„To je správný přístup k věci, můj milý strýčku.“ Orian se ke mně otočil a přestože měl na hlavě kuklu, bylo mi jasné, že mě pod ní probodává ledovým pohledem s jedním obočím pozvednutým, jak to měl ve zvyku vždy, když jsem si ho tímto oslovením dobírala.

„Tamhle to je,“ řekl Orian, když s námi Zerafian připlachtil nad Univerzitu. „Ubytovna profesorů.“ Snesli jsme se dolů a přistáli na střeše dvoupatrového domu z režných cihel, který stál u Východního nádvoří. V areálu Univerzity jsem ještě nikdy nebyla, na Zerafianovi jsem ale nad jeho střechami a pozemky přelétávala už mnohokrát.

„Počkej tu na nás,“ řekl Ori Zerafianovi a pohladil gryfa po lesklé černé srsti. „Pak pro nás přileť dolů na nádvoří.“

Rychle jsme přeběhli po hřebeni střechy k jednomu z vikýřů, kousek jsme se svezli dolů po břidlici a potichu se vyšplhali na parapet okna. Orian přejel po dřevěném rámu rukou, jejíž dlaň se na chvíli slabě rozzářila nafialovělým světlem.

„Můžeš, Fínko,“ zašeptal. Zatímco se zářící rukou držel rámu, hodila jsem na okno modře zářící kouli magické energie, která se na něm rozplynula, a okno se otevřelo dokořán. To byl náš vynález speciálního odemykání oken a dveří uzamčených pomocí bezpečnostních kouzel. Jeden člověk zruší magickou pojistku, druhý pak má jen několik málo vteřin na odemčení samotného kouzla. Je to práce pro dva lidi, protože obě kouzla musí působit naráz. Při sebemenší chybě bychom dostali oba dva paralyzující dávku bezpečnostního kouzla.

Orian se vsoukal otevřeným vikýřem dovnitř a já vlezla do útrob ubytovny kantorů za ním. Stáli jsme v potemnělé chodbě. Zpoza několika dveří po obou stranách se ozývalo tlumené chrápání.

„Myslím, že bude nejlepší provést akci následovně,“ zašeptala jsem. „Ty rychle oběhneš pokoje a hodíš na všechny jejich obyvatele lehké spánektvrdící kouzlo. Já se zatím pustím do barvení. Strážce říkal, abychom byli kreativní.“

„Tak tedy budeme kreativní od kořínků až ke konečkům.“

Orian zmizel v prvních dveřích napravo. Ani ne za deset vteřin odtamtud vyběhl a pokračoval k dalším dveřím přes chodbu naproti. Já sama zatím vešla do první místnosti a uviděla staromládenecky zařízený pokoj. V rohu stála postel, v níž spal jeden z profesorů. Okolo hlavy se mu vznášel třpytící se obláček Orianova spánek tvrdícího kouzla.

„Nenechte se rušit, pane profesore,“ řekla jsem téměř nehlasně. Bělovlasý pán s mohutným mrožím knírem pod nosem hlasitě zachrápal. Potichu jsem zadoufala, že Orian provedl svoje kouzlo kvalitně.

Na papíru se zadáním dnešního úkolu, který jsme si předtím s Orianem přečetli na komínu Seveliových lázní, stálo:

Důstojní páni profesoři z Univerzity věd magických, kteří jak zakleté princezny spí v ubytovně kantorské, nám za ta léta učení poněkud vybledli, zešedivěli a zbělali. Dopřejte jejich kdysi bujným kšticím a vousům vznešeným dotek barev duhy.

Pročísla jsem prsty panu profesorovi jeho mírně prořídlé vlasy. V tu chvíli se jejich stříbřitě bílá barva změnila v brčálově zelenou.

„Všichni spí jak mimina,“ řekl Orian, který se objevil ve dveřích. „Máme tak dvacet minut, než spánektvrdící kouzlo vyprchá. Ukaž, cos tu vytvořila.“ Měsíční světlo dopadalo na profesorův zelený přeliv. „Pěkné. Ale chtělo by to trochu odvážnější přístup,“ řekl Ori a jedním mávnutím ruky vytvořil profesorovi na hlavě z vlasů tři efektní zelené rohy. Musela jsem se hodně přemáhat, abych při pohledu na obarveného profesora nevyprskla smíchy.

Obešli jsme všech osm pokojů a nechali svou kreativitu působit v plné síle. Po dokončení každého odvážného výtvoru Orian dotyčného spícího profesora zvěčnil svým sféroaparátem, aniž by kdokoli z nich cokoli zaregistroval. Za chvíli jsme už stáli na Východním nádvoří, spokojeni se svým dnešním kontroverzním dílem.

„Můry z toho trefí šlak,“ řekl Orian se škodolibou radostí v hlase.

„Ani bych neřekl,“ ozvalo se za námi. Otočili jsme se. Na nádvoří stálo všech pět Můr. Zerafian nikde.

„Zdravím vás, drazí gentlemani,“ řekl Orian.

„To je ale náhoda, že jsme na sebe narazili zrovna tady,“ dodala jsem.

„Jistěže,“ řekl jeden z Nočních motýlů. „Svět je skutečně velice malý. Když už tomu osud chtěl a všichni jsme se tu tak pěkně sešli, vydejte nám prosím paměťové skleněnky sférografií, které jste dnes pořídili.“

„To bohužel nepůjde,“ řekl Orian tónem plným etikety, jako kdyby s někým debatoval nad odpoledním šálkem čaje. „Dnešní vítězství by totiž pak připadlo vám a to by pak postrádalo smysl, vzhledem k tomu, že jsme úkol splnili jako první my.“

„Nehrajete fér, milé malé Piškvorky,“ řekla druhá maskovaná Můra, podle hlasu a postavy žena. „To mravenčí kouzlo, co jste na nás předtím tak zákeřně hodili, si zaslouží satisfakci.“ Všech pět můr si teď v dlaních připravilo zářivě zelené koule magické energie. S Orianem jsme se na sebe podívali a oba pocítili náhlý příval povznášejícího adrenalinu, který se nám rozlil v žilách. Těch několik málo vteřin, než souboj začne, se vždy zdá být nekonečných. Jako by se zastavil čas. Mozek se koncentruje, aktivuje všechny svaly a každý kousíček těla je připraven projevit se. A pak…

Oba jsme v jeden okamžik tasili své dva páry kilaerazských dýk, které jsme měli až doposud schované ve skrytých pouzdrech všitých do našich černých overalů. Tohle exotické bojové umění trénujeme s Orianem od doby, kdy nám bylo sedm let. Výhodou je, že ho skoro nikdo jiný v Erilianu nezná. Čtyři mohutná ohnivá kouzla zesílená kovem vystřelila ke skupině Můr. Jejich zelená útočná kouzla byla vyslána ve stejném okamžiku. Neviditelné kouzelné štíty zafungovaly na obou stranách. Naše kouzla byla díky dýkám silnější, navíc jsme byli bez dlouhých plášťů mrštnější a obratnější. Jenže Můr bylo pět a my jenom dva, tudíž byly síly přibližně vyrovnané.

Souboj přímo na nádvoří Univerzity, pomyslela jsem si, zatímco jsem se potýkala se dvěma Nočními motýly a jejich útočnými kouzly. V noci před zahájením semestru. Tomu tedy říkám správná drzost. Obarvení profesoři si poklidně spí ve svých postelích a netuší, co je čeká ráno, až se podívají do zrcadla.

Můrám se podařilo mě a Oriho rozdělit. Jeho zahnaly do rohu a mě na opačnou stranu ke schodišti stoupajícímu na arkádový ochoz. Barevná symfonie bojovných kouzel naplnila Východní nádvoří.

„Zachraň skleněnky!“ vykřikl Orian a hodil po mně přes hlavy všech Můr kožený váček, v němž to cinkalo. Vyskočila jsem a váček chytila ve vzduchu. Byla jsem pevně rozhodnutá, že se ho Můrám nepodaří ukrást. Ve skleněnkách byly uložené všechny sférografie, které jsme dnes v noci pořídili, a právě na nich záviselo naše vítězství. Nebo prohra. I kdyby se Můry vypravily do ubytovny kantorů a vysférografovaly námi obarvené spící profesory znovu, nebylo by jim to nic platné. Každá sférografie v sobě nese přesné údaje o čase, kdy byla pořízena, a Strážci by pak bylo jasné, kdo úkol skutečně splnil jako první. Proto se nám teď tak zaníceně snažili naše původní sférografie vzít.

Konečně se na nádvoří snesl Zerafian a svým pompézním příchodem na scénu Můry na chvíli zastrašil. Bojová kouzla přestala létat vzduchem a Zerafianova mohutná černá křídla vytvořila ochranou bariéru mezi Orianem a rozčílenou pěticí maskovaných čarodějů. Kdybychom se drželi pohromadě, skočili bychom teď gryfovi na záda a bez problému odletěli. Jedné z Můr se ale podařilo odříznout mi cestu k našemu šelmodravčímu zachránci, a i když jsem se snažila s dýkami, útočnými i obranými kouzly sebevíc, zahnal mě Noční motýl po schodech nahoru až na arkádový ochoz lemující nádvoří.

„Dej sem skleněnky, ty jedna malá drzá Piškvorko,“ řekl. Jeho hlas zněl klidně a sebejistě. „To mravenčí kouzlo ti jen tak neprojde.“

„Přinuť mě, Motýlku!“ zasmála jsem se a vyskočila na kamenné zábradlí.

„To mám přesně v úmyslu.“

Koutkem oka jsem zaregistrovala Oriana a Zerafiana, kteří dole na nádvoří stále bojovali se čtyřmi Můrami. Pátý čaroděj teď vyskočil za mnou na zábradlí a hodil po mně další dvě zelená kouzla. Uhnula jsem jim jen o vlásek. Musela jsem uznat, že je můj soupeř opravdu hodně dobrý. Když jsem zaútočila já, vyhnul se ohnivému kouzlu velice ležérně a jen tak mimochodem tím, že na zábradlí udělal salto.

Hodil po mně další kouzlo, které se mi podařilo odrazit neviditelným štítem. To následující ale účinkovalo ve své plné síle a srazilo mě ze zábradlí. Dopadla jsem na naleštěnou podlahu ochozu a praštila se do zad. S úžasem a zděšením jsem sledovala, jak mi obě kilaerazské dýky vyletěly z rukou a s cinknutím dopadly na zem dva metry ode mě. Čaroděj seskočil ze zábradlí, vrhl se ke mně a jeho cíl byl zcela zjevný – moje pravá kapsa, kam jsem schovala váček se sférografickými skleněnkami. Žádná kouzla teď nepadala. Byl to souboj tělo na tělo. Když už se zdálo, že se mu skutečně podaří ke skleněnkám dostat, moje pravá ruka vystřelila a pevně chytila čaroděje pod krkem. Stále jsem ležela na zádech, on byl nade mnou, ale na skleněnky nemohl dosáhnout, protože jsem ho radostně škrtila. Když člověku přestává proudit krev do mozku, čaruje se dost špatně, a tak se můj soupeř jen zoufale zmítal a šmátral kolem sebe ve snaze vymanit se z mého sevření. Potom se mu ale, zřejmě náhodou, podařilo něco velice nečekaného a odzbrojujícího. Strhl mi kuklu z obličeje.

Diskvalifikace. To bylo první slovo, které mi blesklo hlavou. Pravidlo číslo dvě: Nikdy se během plnění úkolů nenechat odmaskovat. Odmaskování znamená okamžitou diskvalifikaci. Ta vteřina nekoncentrovanosti stačila čaroději, aby se osvobodil, v mžiku popadl váček se skleněnkami a namířil si to po ochozu zpátky k nádvoří.

„Moc se neradujte, pane,“ procedila jsem mezi zuby. Vyskočila jsem ze země, rozběhla se za ním a přišlápla lem jeho efektně rozevlátého pláště. Čaroději podjely nohy, spadl na záda a chvíli ležel bez hnutí. Evidentně si vyrazil dech. „Oko za oko, masku za masku,“ řekla jsem a strhla mu motýlí škrabošku z obličeje.

Chvíli jsme mlčeli a poněkud zaraženě a udýchaně na sebe zírali. Oba jsme věděli, co pro maskovaného gentlemana odmaskování znamená. Světlovlasý kluk byl zhruba v mém věku. Jeho šedomodré oči si pozorně prohlížely můj obličej.

„Měl bych pro vás jistý návrh, slečno,“ řekl po chvíli. „Já odmaskoval vás, vy jste odmaskovala mě. Podle pravidel bychom to měli ohlásit Strážci, který nás potom oba vyloučí ze Hry maskovaných gentlemanů. Záleží ovšem na tom, jestli…“ Začínalo mi být jasné, kam tím míří.

„Navrhujete mi tu snad takovou nehoráznou až do nebe volající hanebnost?“ pronesla jsem s afektovaným tónem parodující styl mluvy erilianské smetánky. „Naznačujete mi tu, pane, že o této naší malé nehodě pomlčíme?“

„Přesně tak. Žádní svědci. Můžeme si to dovolit.“

„Když mi vrátíte sférografie, jsem ochotna o tom uvažovat.“

Chvíli váhal, potom mi ale vtiskl váček se skleněnkami do ruky.

„Přísahejte, že mě neprozradíte, a za to dostanete i moje čestné slovo,“ řekl.

Místo odpovědi jsem ho probodla silně znechuceným pohledem. Můra se ale zatvářil pobaveně. Podal mi moji kuklu, která se válela opodál. Já mu na oplátku vrátila jeho motýlí škrabošku.

˜

„Tak co se děje? A neříkej, že nic. Víš, že bezpečně poznám, když se kvůli něčemu užíráš.“

Mlčela jsem a jen apaticky zírala do prázdna. Pod námi ubíhaly střechy a věže Erilianu. Peří Zerafianových křídel jemně šustilo v povětří. Na obzoru vykouknul zpoza Smaragdového moře tenký oranžový proužek, který nadzvedával noční oblohu.

„Fínko!“ vyštěkl na mě Orian.

„Co? Nic mi není. Nestarej se.“

„Jo, to určitě. Nejsem idiot. Buď mi to řekneš, nebo té shodím dolů.“

„Posluž si. No tak jo. Jeden z Můr mě dneska odmaskoval.“

„Cože?! To ale znamená konec našeho týmu. Sám ho tvořit nemůžu.“

„Jenže já odmaskovala i jeho. Nikdo to neviděl. Všichni jste bojovali na nádvoří a stalo se to, když mě zahnal nahoru na ochoz.“

„Aspoň ze hry vypadne taky.“

„Nevypadne. A já taky ne.“

„Jak to myslíš?“

„Dohodli jsme se, že se o tom vlastně nikdo nemusí dozvědět.“

„Ty jsi ale malá mazaná potvora,“ řekl Ori pobaveně.

„Byl to jeho nápad.“

„Poznalas ho?“

„Ne. Nějaký kluk asi v našem věku. Celá ta věc s odmaskováním mi připomněla…“

„Na to už nemysli, Fínko.“

„Nemůžu na to nemyslet.“

„Víš co? Hodím tě teď domů. Měla bys co nejdřív zalézt do postele.“

„Ale co skleněnky?“

„Postarám se o ně, neboj. Vyvolám je a ještě než vyjde slunce, budou sférografie u Strážce i v poštovní schránce redakce Erilianských rozhledů.“

Přiletěli jsme nad Erikorskou čtvrť a Zerafian začal klesat. Když přistál na střešní terase našeho domu, ranní červánky už pomalu vystrkovaly z nebe hvězdy.

„Nevím, jestli to před východem slunce máš šanci stihnout,“ řekla jsem a seskočila z gryfa na zem. Levandule, oukropěnky a sasněnky v truhlících u zábradlí terasy voněly nedočkavostí a těšily se na nový den.

„Nech to na odborníkovi,“ řekl Orian a odletěl se Zerafianem pryč.

Když se za mnou zavřely dveře mého pokoje v podkroví, strhla jsem ze sebe kuklu, vysoukala se z overalu a jen ve spodním prádle jsem sebou plácla na postel, obličejem do polštáře. Cítila jsem se divně. Většinou mám po našich dobrodružných inkognito akcích hřejivě uspokojivý pocit. Teď, přestože jsme opět vyhráli, jsem si připadala jako chodící mrtvola. Souboj s Můrami byl náročnější, než se mi zprvu zdálo. Co mě ale dostalo nejvíc, byl okamžik, kdy se tomu šedookému prevítovi podařilo mě odmaskovat. Jistě, dohodli jsme se, že o tom budeme oba mlčet. I přesto mi tenhle incident celou akci nějakým zvláštním způsobem znechutil. Nemohla jsem přestat myslet na tu noc, kdy i Leir přišel o svoji masku. A o život.

Zkusila jsem usnout, jak mi radil Orian, ale bez úspěchu. Zbývaly sotva čtyři hodiny, než budu muset znovu vstávat. Bylo mi vedro a začala mě honit mlsná. Něco sladkého. Teď! Vyskočila jsem z postele a bosa seběhla dolů do kuchyně. Otevřela jsem chladicí skříň a zhodnotila její obsah. Sněžný šotek v mžiku zmizel ve svém miniaturním iglú, které si tu v horním fochu postavil z námrazy.

Z chladničky jsem vytáhla dvě věci – sklenici se smetanou a misku jahod. Seděla jsem jen v kombiné na studené podlaze před otevřenou chladicí skříní, upíjela smetanu a krmila se jahodami. Podle táty by se skříň neměla nechávat otevřená moc dlouho, jinak z ní utečou chladicí kouzla.

Na okenním parapetu přistál Lusien a elegantně si složil svá blanitá křídla. Černý kočkopýr mě chvíli provrtával uhrančivým pohledem. Pak seskočil z okna a s hlasitým předením se kolem mě lísal a otíral tak dlouho, než se mu podařilo vyprosit si u mě vzorek smetany v podobě bílé loužičky vylité na podlahu. Do postele jsem se vrátila asi za půl hodiny s chuťovými buňkami ukojenými časně ranním piknikem.

˜

Dítě se narodilo mrtvé. Bylo zcela v pořádku až na to, že mu netlouklo srdce. Jeho krátký život trval devět měsíců, které strávilo v matčině břiše, cestu na svět ale nepřežilo. Doktor dělal, co mohl, ale bez úspěchu. Žena, která mrtvé dítě porodila, spala pod baldachýnem na široké posteli. Na tvářích jí pomalu zasychaly slzy. Její manžel se odebral dolů do salónu, kde se zpil fielským likérem do němoty. Láhev mu vypadla z ruky a na naleštěných parketách se teď pomalu rozšiřovala louže zeleného alkoholu.

Pod Erilianem spí Hvězda. Obří dokonalý diamant, vznášející se v podzemní jeskyni. Tenký paprsek stříbřitě bílého světla, který Hvězda stvořila, se vydal na svoji cestu z podzemí. Odrazil se od jednoho z mnoha krystalů, které jako třpytivý les vyrůstají ze dna a stěn jeskyně, a pokračoval dál. Lesklé plochy krystalů ho bezpečně dopravily k uzoučké puklině, která vede až nahoru, napříč všemi zemskými vrstvami, ven z podzemního světa.

Paprsek se odrazil od pouliční lampy, letěl šikmo vzhůru, dál ho poslala větrná korouhvička ve tvaru plivníka, která se otáčela na hřebenu střechy. Nakonec vklouzl do otevřeného okna a našel svůj cíl.

Mrtvé tělíčko leželo na stole, přikryté prostěradlem. Stříbřitě bílý paprsek zmizel přímo v jeho malém hrudníčku. Proletěl mezi žebry, všemi tkáněmi a dostal se až k nehybnému srdci. Právě tady se paprsek uhnízdil. Vlastně to nebyl paprsek světla nýbrž stovky a tisíce maličkých diamantových jehliček, které se teď zabodly do srdečního svalu mrtvého novorozence. Ten už ale nebyl mrtvý. Malé srdíčko se rozpohybovalo a spící ženu i jejího manžela probudil dětský pláč.

Sen zmizel za doprovodu řinčení budíku. Zmizel spolu s mlhavou vzpomínkou na diamant z nebes, který mi před čtrnácti lety ukázal děda na naší výpravě do erilianského podzemí.

KAPITOLA DRUHÁ

VZDUCHOLOĎ PLNÁ ČAJE

Lord Grenis a lord Priskorin byli na letošní imatrikulaci pozváni jako čestní hosté samotnou rektorkou Univerzity magických věd. A pozvání od Selenis Fliy se neodmítá. Oba lordi teď seděli vedle sebe v polstrovaných křeslech Ferielova sálu spolu se všemi dalšími významnými hosty, kteří se také přišli podívat na přijímací ceremoniál nových studentů vysoké magie.

Na vyvýšeném pódiu před obrovským vitrážovým oknem s výhledem na záliv a Smaragdové moře seděli všichni profesoři Univerzity ve svých důstojných sametových talárech. Osm z nich mělo na hlavách kápě. Celý sál teď se zatajeným dechem poslouchal uši laskající houslové tóny a všichni s téměř omámenými výrazy ve tvářích sledovali barevné ornamenty melodické magie, které smyčec kreslil do vzduchu. Pluly nad hlavami čarodějek a čarodějů a naplňovaly Ferielův sál abstraktními obrazci, které plynně přecházely ve výjevy z erilianských legend a bájí, aby se za okamžik opět přeměnily v kroutící se barevné šmouhy.

„Rozkošná. Vskutku,“ zhodnotil lord Grenis šeptem.

„Kdo je to?“ chtěl vědět lord Priskorin.

„Vnučka předsedkyně Velké rady. Nastupuje do prvního ročníku.“

„Taková maličká lolitka. Vůbec bych jí sedmnáct let nehádal. Patnáct maximálně. Ale ty housle… hraje jako malý ohnivý démon, to vám tedy povím.“

Všechny rozdováděné kudrny oříškově hnědých vlasů byly spletené do dvou copů. Samozřejmě nesměly chybět mašle. Na konečku každého z copů jedna. Krátká skládaná sukýnka levandulové barvy. Podkolenky barevně sladěné s krémově bílou blůzkou a lakované šněrovací botky. Drobné stvoření s velkýma kaštanovýma očima, které umí panenkovsky mrkat, hraje na housle před celým Ferielovým sálem, obdivováno všemi přítomnými. Jak pro svůj muzikantský um, tak pro svoji nebetyčnou roztomilost.

Koho by napadlo, že tahle copatá panenka předešlou noc tajně proklouzla do ubytovny kantorů, ve vší tichosti obarvila všem spícím pánům vlasy a spolu se svým společníkem se přímo na nádvoří Univerzity poprala s konkurenčním maskovaným gangem? Řekla bych, že je tato spojitost zcela absurdní. A právě absurdita je mým nejsilnějším maskovacím prostředkem.

Potlesk. Bouřlivý. Pokaždé, když mi tleskají, koupu se v hřejivém pocitu, zatímco se skromně usmívám. Ani hudební úvod slavnostního imatrikulačního ceremoniálu, o který jsem se na popud nejen babičky Kiary, ale i samotné rektorky univerzity, paní Fliy postarala, nebyl výjimkou. Když potlesk utichl a já se přestala klanět, seskočila jsem z pódia a zamířila k volnému sedadlu mezi ostatními studenty prvního ročníku.

„Tumáš,“ řekl Ori a podal mi tmavofialový plášť s širokými rukávy a lemy zdobenými stříbrným vyšíváním. Stejný, jako na sobě měli i všichni ostatní spolužáci v sále. Rychle jsem na sebe plášť hodila a posadila se vedle Oriana. Housle jsem schovala do pouzdra a strčila je pod své sedadlo. Všimla jsem si rodičů, babičky a Jinxie, kteří seděli o několik řad za námi. Zamávali mi a nadšeně se na mě a Oriana zubili přes půl sálu. Do středu pódia se teď opatrnými krůčky přibelhala hubená bělovlasá žena opírající se o hůlku. Na sobě měla černý talár vyšívaný zlatem. Rektorka Univerzity, profesorka Selenis Flia. Učila tu už v době, kdy sem chodila moje babička. Na svůj trojciferný věk ale vypadala více než dobře a ani vrásky nedokázaly zakrýt její vznešenou eleganci, která vzbuzuje respekt a lehkou nervozitu.

„Dámy a pánové, milí studenti,“ řekla Flia skřípavým hlasem. „Vítám vás zde v překrásném Ferielově sále i na naší univerzitě. Univerzitě magických věd, která toho pamatuje mnoho. I já sama toho pamatuji víc, než je zdrávo. Jako sedmnáctiletá písklata si pamatuji ty z vás, kteří tady dnes mají své děti, a někteří dokonce vnoučata.“ Jako by se v tu chvíli podívala směrem, kde seděla babička. „A to už je na jednu starou osobu trochu moc. Proto jsem se rozhodla, že bude nejlepší předat svůj úřad někomu mladšímu. Někomu, koho nebude trápit revma.“ V sále to zašumělo a lidé si vyměňovali udivené pohledy. Tohle Fliino rozhodnutí zřejmě nikdo nečekal. „Ještě než začneme se samotnou slavnostní imatrikulací studentů, přivítejme potleskem nového rektora Univerzity magických věd, pana Kimiase Chriswina.“

Na pódium teď vyskočil vysoký blonďák v elegantním světle šedém obleku. Nevěřícně jsem se otočila na Jinxie, která se viditelně dmula pýchou. Syn babiččiny nejlepší kamarádky, kterému ještě nebylo ani třicet let, se stal novým rektorem Univerzity magických věd? Ten kluk, který mě kdysi vozil v kočárku a před kterým jsem jako batole běhala nahatá po zahradě a radostně vřískala mezi vodotrysky zavlažovacích kouzel? No, potěš pány bohy, to nám ten semestr pěkně začíná.

Flia si teď sundala svůj rektorský talár, pod kterým měla úžasně efektní šaty ze splývavé zlatavé látky, a pomohla do něj svému nástupci. Kimias jí poděkoval a pronesl úvodní řeč, kterou jsem příliš nevnímala. Pořád jsem na něj zírala a snažila se vstřebat nastalou situaci.

„Orian Arkandel Perelian.“ Probrala jsem se, až když Kimias vyvolal Oriho jméno. Přijímací ceremoniál začal. Orian vstal a odebral se na pódium za zbrusu novým rektorem, aby mu Kimias pověsil na krk stříbrný medailon na purpurové stuze. Podali si ruce a Ori se vrátil na své místo.

„Ani to nebolelo,“ řekl, když se posadil vedle mě.

Odimatrikulovali ještě několik studentů a potom jsem přišla na řadu já.

„Finia Entelai,“ přečetl Kimias moje jméno ze seznamu, na kterém byl podle abecedy seřazen celý první ročník. Když mi věšel na krk stuhu s medailonem, probodla jsem rektora tázavým pohledem. Jen se usmál a pokrčil rameny.

Posadila jsem se zpět na své místo a prsty přejela po stříbrném medailonu s vyraženým znakem Univerzity magických věd. Drak držící ve svých spárech přesýpací hodiny.

„Merlia Jasper.“ Na pódium teď vstoupila vysoká dívka, jejíž vzhled by se dal bez nadsázky označit jako zářivý či oslnivý. Alabastrová pleť, vlnky zlatých vlasů kolem symetricky tvarovaného obličeje. Její dlouhé štíhlé nohy si po pódiu vykračovaly na vysokých podpatcích jak po přehlídkovém molu. S úžasem jsem si uvědomila, že tu holku znám, a Orian si to zřejmě uvědomil taky, protože mi teď vzrušeně třásl loktem.

„Merlia? Ta Merlia, co s námi chodila na prvním stupni do čaroškoly?“

„Asi jo.“

„Ta Merlia, ze které jsme si dělali srandu, protože byla o hlavu vyšší než ostatní děti?“

„To ty sis z ní dělal srandu.“

„Je to ta holka, co nosila kulaté brýle tlusté jak víka od popelnic a s těmi svými zuby tak trochu připomínala veverku?“

„Docela se změnila, to je fakt.“

„Dcera Deneriela Jaspera?“

„Přestaň se tak stupidně vyptávat, když to všechno sám víš. Tenhle tvůj výraz já moc dobře znám,“ pošeptala jsem a probodla ho přísným pohledem. „Okamžitě to pusť z hlavy.“

„Cíl zaměřen,“ prohlásil Orian a s přimhouřenýma očima a potutelným úsměvem sledoval svůj nový blonďatý objekt zájmu.

Mezi lidmi v sále se najednou začal šířit šepot a sem tam se ozval potlačovaný smích. Otočila jsem se a uviděla několik studentů druhého ročníku v řadě za námi, kteří se skláněli nad novinami. Výtisk Erilianských rozhledů putoval z ruky do ruky a způsoboval v sále vlnu tichého pobaveného rozruchu. Osm profesorů na pódiu, kteří měli hlavy skryty pod kápěmi, si vyměnilo rozpačité pohledy.

„Můžu se podívat?“ zeptala jsem se pihaté druhačky, která seděla za mnou.

„Jasně.“ Podala mi noviny a já se konečně mohla pokochat výsledkem své noční práce. Profesoři barvami hýřící! hlásal titulek článku. Pod ním se vyjímalo osm trojrozměrných sférografií, které zachycovaly všechny spící pány i jejich odvážně pojaté účesy. Barvicí kouzla měla čtyřiadvacetihodinový účinek, proto se teď profesoři schovávali pod kápěmi svých talárů. Nebylo jim to ovšem nic platné, protože si celý Ferielův sál právě prohlédl na sférografiích v novinách to, co pod kápěmi tak zoufale zakrývali. S Orianem jsme si vyměnili významný pohled a nasadili svatouškovské výrazy.

Kimias – ani zbytek neobarvených profesorů – zřejmě vůbec nepostřehl, že se v sále děje něco neobvyklého, a imatrikulace pokračovala dál. Překvapení toho dopoledne ale ještě nekončila.

„Edrik Resian.“ Teď jsem to byla pro změnu já, kdo třásl loktem Orianovi, když vyvolali další jméno a na pódium vystoupil světlovlasý kluk.

„To je ten…!“

„Kdo?“ nechápal Orian.

„Můra. Ten co mě odmaskoval. A já jeho.“

„Vážně?“

„Určitě je to on.“

„Měl jsem za to, že jsme ve Hře nejmladší. A teď se ukáže, že je tenhle můří prevít s námi v ročníku. Neboj, osladíme mu to tady.“

„Ne,“ řekla jsem důrazně. „Máme spolu dohodu. Dokud ji neporuší a nepráskne to odmaskování Strážci, není třeba nikomu nic sladit. Prozatím.“

˜

Hlavní nádvoří se po skončení přijímacího ceremoniálu zcela ponořilo do atmosféry nebezpečně se podobající idylce pozdního léta. Všude byly roztroušeny hloučky studentů, jejich rodičů a profesorů. Všichni se smáli, společensky konverzovali. Někteří se soustředěně věnovali rautu přichystanému na dlouhém stole pod košatým kolivníkem. Vyšla jsem z Ferielova sálu a rozběhla se přes nádvoří k rodičům a babičce, kteří čekali u sochy okřídleného koně v rohu nádvoří.

„Byla jsi naprosto úžasná, miláčku,“ řekla babička a přitiskla mě k sobě. V kostýmku zelenkavé barvy, s tmavě rezavými vlasy sčesanými do uzlu v týle a s kloboučkem lehce aerodynamického designu posazeném našikmo vypadala elegantně (a perfekcionisticky) jako vždy. Noar, trpasličí dráček, který si pohodlně trůnil na jejím rameni s ještěrčím ocasem obmotaným kolem babiččina krku, mě pozdravil kouřovým odfrknutím.

„Tak. Z mého malého koťátka je teď vysokoškolačka,“ řekl táta hrdě. Mrknul svým mechanickým okem a polechtal mě na břiše.

„Tati…!“ Na to, že ke mně lidi mají poněkud dětinštější přístup, než by bylo mému téměř dospělému věku záhodno, jsem si už zvykla. V některých situacích ale musím své rodinné příslušníky přeci jenom trošku krotit a udržovat svůj záměrně lehce holčičkovský styl v mezích normality.

„Nakonec nás tahle obludná továrna na vzdělanost pozřela všechny,“ prohlásila máma dramaticky. „Celou rodinu.“ V jedné ruce držela můj stříbrný medailon se znakem Univerzity a s lehce nostalgickým výrazem si jej prohlížela. V mámině druhé ruce se vyjímala dlouhá špička s doutnající cigaretou a její nehty se leskly rubínově červeným lakem.

„Přestaň to dítě děsit, Zio,“ řekla babička. Při pohledu na mámino oblečení se ten den už po několikáté zatvářila silně nesouhlasným a lehce trpitelským způsobem. Za ta léta už ale babička pochopila, že hádat se s mojí mamkou o tom, co by měla a neměla nosit, je předem prohraná bitva. Dnes byly babičce trnem v oku máminy pánské kalhoty, košile, černá vestička a vázanka.

Před několika týdny měli rodiče vášnivou debatu ohledně vzájemného postavení ženy a muže ve společnosti. Táta se opovážil pronést jakousi zdánlivě nevinnou, sarkasticky laděnou poznámku, která způsobila menší domácí kalamitu. Máma poté prohlásila, že dokud to neodvolá, bude ona na protest chodit v ryze pánském oblečení.

Udobřili se hned následující ráno, táta svoji poznámku nicméně neodvolal a máma si v pánských kalhotách a vestičkách našla svůj nový intelektuálský styl. Kontrast pánského oblečení, její drobné postavy, černých vlasů ostříhaných na krátké mikádo a sytě rudé rtěnky jsem si okamžitě zamilovala. Jen málokdo se může pochlubit tak nekonvenční a originální maminkou, jakou jsem před sedmnácti lety obdržela já.

„A Orian je kde?“ chtěla vědět babička, rozhlížejíc po svém synovi.

„Nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Když skončila imatrikulace, někam se ztratil.“

„Běž ho prosím tě najít, Fínko,“ řekla babička a zatvářila se netrpělivě. „Už bychom měli pomalu vyrazit.“

„Měli by tu být až za hodinu,“ namítl táta a zkontroloval kapesní hodinky. „Máme dost času.“

„Podívám se po něm,“ řekla jsem, podala tátovi housle a vrátila se do Ferielova sálu. Ten byl už úplně prázdný a já si tu najednou připadala trochu nepatřičně. Prošla jsem dlouhou uličkou mezi elegantně tvarovanými polstrovanými křesly až k pódiu, po Orianovi ale jako by se zem slehla. Zamířila jsem k nenápadným dveřím nalevo, za kterými se táhla dlouhá chodba kamsi do útrob Univerzity. Pod jedním z mnoha křišťálových lustrů, které chodbu bez oken osvětlovaly, stál Orian a nebyl sám.

„Trénuješ?“ zeptala jsem se a založila si ruce. Orian se odlepil od úst pihovaté druhačky, která mi předtím ve Ferielově sále podala noviny. Hnědovlasá holka mě probodla velice zlostným pohledem a utekla pryč.

„Počkej, Eniso!“ volal za ní Orian. „To je jen moje neteř. Já… Proč mi nikdy nikdo nechce věřit, že jsem tvůj strýc?“ Obrátil se Orian na mě a utřel si hřbetem ruky pusu. Oba jsme vyprskli smíchy.

„Babička se po tobě shání,“ řekla jsem. „Nejradši by už vyrazila k přístavu.“

Když jsme vyšli na nádvoří, všimla jsem si Jinxie a Kimiase ponořených do rozesmátého rozhovoru s Můrou Edrikem a dvěma lidmi středního věku, zřejmě jeho rodiči. Vysoký muž v béžové buřince, jehož bradka a výrazný knír byly jen stěží přehlédnutelné, a štíhlá plavovlasá žena v šatech barvy pavího peří.

„Máš na tváři rtěnku, zlato,“ řekla babička Orianovi a s obočím lehce pozvednutým mu podala kapesník.

„Díky za upozornění, mami,“ opáčil Orian mírně podrážděným tónem a pomocí čistícího kouzla nechal růžový otisk ve tvaru rtů pihovaté druhačky zmizet. Babičce vrátil kapesník čistý. „Ahoj švagře,“ pozdravil tátu, „a… bratře.“ Tím měl na mysli moji matku a svoji starší sestru, která do Oriana naoko podrážděně, nicméně s pobaveným úšklebkem, strčila.

„Sklapni, prcku,“

„Co je?“ předstíral Orian ublíženost. „Vždycky jsem chtěl mít staršího bratra a ty se teď tomu obrazu tak trochu přibližuješ.“

„Nezlobte se, že jsem se tam zdržela tak dlouho,“ řekla Jinxie, když se s rodinou světlovlasého Můry rozloučila a přišla za námi k soše okřídleného koně. Na hlavě měla minimalistický světle modrý klobouček podle nejnovější módy. Kimias s Muří rodinkou stále o něčem zaujatě debatoval. „Musela jsem je aspoň pozdravit a prohodit s nimi pár zdvořilostních frází. Zbytek jsem už nechala na Kimiasovi.“

„Co jsou zač?“ zeptala jsem se nenuceným konverzačním tónem, jako by mě to vlastně ani moc nezajímalo.

„Co jsou zač?“ zopakovala Jinxie moji otázku nevěřícně a rozesmála se. „Nic moc. Jen Resianové.“

„Nejbohatší rod v Erilianu,“ vysvětlil táta, když viděl můj nechápavý výraz.

„Nejenom nejbohatší rod,“ řekla Jinxie. „Resianové jsou velikými milovníky a mecenáši umění. Díky nim funguje ve městě několik galerií a muzeí. Pěstují si a podporují mladé nadějné umělce všeho druhu. Malíře, muzikanty, herce, iluzisty a já nevím koho ještě. Jejich sbírky umění, které si přivezli z cest po celém světě, jsou neuvěřitelné. Především jsou ale hlavními sponzory Erilianského divadla, takže se nedivte, že si je musím dost předcházet. Právě připravujeme nové zpracování Královny sedmi ostrovů.“

„Nová opera?“ chtěla vědět babička.

„Nebuď včerejší, Kiaro,“ řekla Jinxie a s lehce shovívavým způsobem potřásla hlavou. „Teď jsou v módě muzikály a my pochopitelně jdeme s dobou. Resianové kompletně zafinancovali veškeré kulisy i kostýmy. Paní Resiana mi teď říkala, že nechali zrekonstruovat tu starou jízdárnu na Safírovém náměstí a za několik týdnů tam bude otevřeno muzeum iluzivní magie.“ Když Jinxie mluvila o rodu Resianů, tvářila se podobně nadšeným způsobem, jako když byl před chvílí její syn jmenován novým rektorem Univerzity.

„Myslím, že mě pozvali, abych při slavnostním otevření toho muzea přestřihla stužku,“ řekla babička a zatvářila se znuděně. Za těch třicet let, kdy ji Eriliaňané opakovaně volí předsedkyní Velké rady čarodějů, už slavnostně přestřihávala stuhy tolikrát, že si stačila k tomuto úkonu vybudovat lehkou averzi. „A jak se daří Timiasovi?“

„Pořád je tam na severu,“ řekla Jinxie a mávla rukou, jako by dobrodružné aktivity jejího druhého syna a Kimiasova dvojčete ani nestály za řeč. „Psala jsem mu, jestli se přijede podívat na jmenování svého bratra rektorem Univerzity. Timias mi ale odpověděl, že má teď v Duornisu strašně moc práce. A Arnel musel předevčírem odjet na Jižní pobřeží, aby k nám do divadla nalákal jednu pěveckou legendu, kterou v Královně sedmi ostrovů nutně potřebujeme. Kimias říkal, že mu to nevadí, ale podle mě ho ve skutečnosti dost mrzí, že tu dnes jeho otec ani bratr nebyli.“

„Vypadá docela spokojeně,“ řekla babička. Kimias stál se sklenkou modrého bublajícího nápoje v ruce a spolu s několika profesory se smál vtipu, který jim pod kolivovníkem uprostřed nádvoří vyprávěla Selenis Flia.

„Teď už bychom ale opravdu měli pomalu vyrazit k přístavu.“

„Já tu ještě zůstanu. Ale nechcete, abych vás, než půjdete, vysférografovala?“ nabídla se Jinxie. „Den, kdy nastupují na Univerzitu syn a vnučka předsedkyně Velké rady, si zaslouží zvěčnit.“

„No jistě,“ řekla babička nadšeně a začala nás všechny shromažďovat před bránou, nad kterou se vyjímal nápis: Vítáme první ročník. „Ori, dej Jinxie svůj sféroaparát.“

Máma obrátila oči v sloup. Z duše nesnáší být sférografovaná. Babička se naopak sférografuje s velikou oblibou a s ještě větší oblibou k němu nutí své nejbližší.

„Přesuňte se všichni o půl metru doleva, ať jste uprostřed brány,“ dirigovala nás Jinxie a mžourala do hledáčku. „Myslím tím doleva z mého pohledu. Takže vlastně doprava. Tak, to je ono. Simeone, pokus se tvářit o něco méně křečovitě. A ty Zio… no raději nic.“

Ozvalo se typické puff a z mosazného přístroje vyletěl obláček bílého kouře.

˜

Táta navrhl, že pojedeme tramvají. Babička chtěla přivolat bryčku, abychom se do přístavu dostali co nejdřív. Máma ale prohlásila, že si po té hodině strávené ve Ferielově sále, kde se skoro nedalo dýchat, musí okysličit mozek a protáhnout nohy a že nás snad neubyde, když se trochu projdeme.

Vyšli jsme z areálu Univerzity do Šafránové ulice, prorazili si cestu davem na Osmisměrném náměstí a vydali se po chodníku Lordské třídy, která se svažovala dolů k přístavu. Zrovna jsme minuli nablýskané výlohy módního domu Jasper & Kerlof, když jsem si všimla, že Orian zmizel. Otočili jsme se a uviděli ho, jak stojí před obchodem a s pusou otevřenou dokořán zírá někam nahoru.

„Co ti je, prcku?“ chtěla vědět máma. Označení prcku, kterým svého bratra ráda nazývala, bylo tak trochu nevýstižné od doby, kdy Orian svoji o dvacet let starší sestru přerostl.

„Nohatá blondýna,“ prohlásil a dál zíral na velkoplošný plakát, který visel přes dvě patra módního domu. Vyjímala se na něm Merlia, kterou jsme dopoledne zahlédli na imatrikulaci, zachycená sféroaparátem ve svůdně elegantní póze. V bílých šatech a bílém klobouku sedící na bílém klavíru, s množstvím bílých růží poházených všude kolem. Špičkou jedné nohy se ladně dotýkala kláves, mezi prsty druhé nohy držela růži.

Tady bude třeba malá vsuvka, objasňující naše lehce spletité rodinné poměry. Ještě než se narodil Orian, byla babička provdaná za Deneriela Jaspera, majitele proslulého módního domu na Lordské třídě. Ten vychoval moji mámu jako vlastní dceru, jenže pak se s ním babička nechala rozvést a vrátila se k dědovi. Od té doby s Denerielem nepromluvila a jediný, kdo se z naší rodiny s Jasperem občas stýká, je moje máma. Deneriel si ale brzy po tom, co ho babička opustila, našel novou manželku a narodila se jim Merlia.

„Je teď reklamní tváří Jaspera a Kerlofa,“ řekla máma, když se se založenýma rukama a pobaveným úšklebkem postavila vedle Oriana. „Ani ty tu nemáš šanci, bobečku. Navíc ji táta hlídá jak to oko v hlavě.“

„Výzva přijata,“ řekl Orian a s odhodlaným výrazem se otočil k mámě. „O co, že ji nejpozději do konce semestru přidám do své skromné sbírky?“

„Nebuď nechutný, Ori,“ vložila se do toho babička. „A pojďte už, ano?“

„O jeden zlaťák,“ slyšela jsem zašeptat mámu, když byla babička z doslechu.

˜

Kamenný drak na majáku se tvářil v denním světle zcela nevinně. Strážce už ale určitě vymýšlel nový hlavolam i zadání dalšího úkolu. Musí se přece nějak zabavit. Trávit celé dny a noci zavřený ve věži na malém skalnatém ostrůvku je určitě neuvěřitelně frustrující.

„Na informacích mi řekli, ať počkáme na mole číslo tři,“ řekl táta. Nad hlavami nám ječeli racci a moře blýskající se v odpoledním slunci se šumivě otíralo o boky kotvících plachetnic. Pak už jsme na obloze uviděli rychle se zvětšující siluetu vzducholodi, která se vynořila z mraků. Za chvíli jsem rozeznala tyrkysový balón doutníkovitého tvaru i několik postav pohybujících se po palubě.

„Je tady!“ vykřikl Orian nadšeně. Popadl mě za ruku a rozběhli jsme se po prknech dlouhého mola. Tak tak jsme se na jeho konci ubránili vlastní setrvačnosti a podařilo se nám nezahučet do vody. Vzducholoď už mezitím s monumentálním šplouchnutím přistála na lehce rozvlněné hladině moře. Ve chvíli, kdy Drakonis zakotvil, dorazila za námi na konec mola i babička a rodiče a všichni jsme sledovali, jak se z boku vzducholodi vysouvá můstek.

Stál na jeho horním konci a já cítila, jak se mi koutky zvedají do širokého úsměvu. Krempa klobouku mu házela stín do obličeje, ale jeho nakrátko sestřižený plnovous barvy soli a pepře (s převládajícím množstvím soli) byl jen těžko přehlédnutelný. Rukávy plátěné košile vyhrnuté nad lokty, kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot.

Chtěla jsem se mu rozběhnout po můstku naproti, ale babička byla rychlejší. Na palubu vzducholodi vyběhla jako blesk a skočila dědovi do náruče. Smáli se a líbali a zase se smáli a objímali se a znovu se líbali, velice, převelice dlouho, až mi to začalo být trochu trapné. Sledovat své prarodiče při záchvatu stále trvající pubertální zamilovanosti je trochu zvláštní.

„Nechte si taky něco na doma!“ houkl na své rodiče Orian. „Copak my jsme vzduch?“ Babička s dědou jeho i nás ostatní ignorovali a velice zaneprázdněně pokračovali ve svém vřelém vítacím aktu. Přestali až poté, co babičce z hlavy spadl její aerodynamicky tvarovaný klobouček. Potom už na molu číslo tři nastalo hromadné rodinné objímání, ke kterému dochází vždy, když se děda vrátí z několikatýdenní obchodní výpravy. Právě teď přiletěl z Kilaerazu, kde dohlížel na velkou letní sklizeň. Rod Perelianů tam už po několik generací vlastní poměrně rozlehlá čajová pole a pár let předtím, než jsem se narodila, se dědovi podařilo obnovit obchod mezi Kilaerazem a Erilianem.

„Sto čtrnáct beden!“ prohlásil děda pyšně a ukázal na skupinu přístavních dělníků, kteří z podpalubí vynášeli přivezený náklad. „A to je jen polovina. Všechno by se to ale na vzducholoď nevešlo. Drakonis se bude muset zítra vypravit na Kilaeraz pro zbytek.“

„Tím chceš říct, že zase hned odjedeš?“ zeptala se babička nevěřícně a probodla dědu přísným pohledem.

„Jistěže neodjedu,“ řekl děda a políbil babičku na nos. „To by bylo moc brzy, ty moje zrzavá zrzi. Zařídil jsem všechno tak, aby se další čajová cesta obešla beze mě.“

Skočila jsem dědovi na záda, chytila se ho pevně jak klíště a dala mu pusu na fousatou tvář. Vždycky voní dálkami. Když jsem byla malá, hrdě jsem všude hlásala, že je můj dědeček pirát. Na prvním stupni čaroškoly nám jednou učitelka zadala slohovou práci na téma: Co budu dělat o letních prázdninách. Barvitě jsem vylíčila, že jako každé léto pojedeme na pirátský ostrov, kde má dědeček své pirátské doupě, a jak je to tam senzační. Učitelka sloh oznámkovala jako podprůměrný a pod hodnocení přidala poznámku „Pohádka nebyla předmětem zadané práce“. Potom mě donutila přečíst sloh nahlas před celou třídou, která mě odměnila dlouhým a velice hlasitým výsměchem. Když se o tom děda dozvěděl, vytáhl ze skříně svůj starý maškarní kostým Černého piráta a vypravil se v něm za paní učitelkou do školy na návštěvu. Po poměrně krátkém rozhovoru bylo hodnocení slohu opraveno k všeobecné spokojenosti.

„Koťátko se rádo přimazluje,“ komentoval děda okupaci svých zad. „Jen doufám, že to moje stará páteř vydrží. A vy, mé dvě ratolesti,“ přitáhl k sobě mámu a Oriana, „nezlobily jste tu?“

Když si vezmu do ruky starou sférografii dědy, v duchu mu oholím plnovous, který kdysi býval uhlově černý, a ostříhám mu tmavé vlasy stažené v týle do ohonu, mám před sebou věrnou podobiznu Oriana. Společné geny se u těch dvou projevily zcela nepokrytě.

„Mrzí mě, že jsem nestihl dorazit včas na imatrikulaci,“ řekl děda, když si všiml stříbrného medailonu na Orianově krku. „Podle původního plánu jsme měli přiletět už včera večer, zastihla nás ale protivná bouře. Museli jsme přistát na Ifrintii a počkat tam do rána, než se živly vyřádí. Mimochodem, Fínko, jako tvůj dědeček ti teď, když začínáš studovat na Univerzitě, musím dát jednu velice důležitou radu. Pokud bys měla jakékoli trable s jakýmkoli předmětem, přijď za mnou nebo za někým z rodiny. Hlavně se nenech očarovat šarmem nějakého o sedmnáct let staršího tajuplného elegána, který se nabídne, že tě bude doučovat ve svém podkrovním apartmá. Pokud nechceš dopadnout tak, jako tady tvoje babička.“

„Nech si ty vtipné narážky, drahý,“ opáčila babička a významně pozvedla pravé obočí.

„Co tady u všech bohů děláš, ty jeden pralesní prevíte?“ vykřikl táta, který teď nevěřícně zíral na palubu vzducholodi. Všichni jsme se otočili a uviděli vysokého muže s pletí barvy čokolády oblečeného ve strakatě barevném hábitu. Černé vlasy měl spletené do stovek plstnatých hádků a bílé zuby v širokém úsměvu zářivě kontrastovaly s tmavým obličejem.

„Jsem tu obchodně, bílej zmetku,“ řekl Kilaerazan, když vystoupil z lodě a žoviálně praštil tátu do ramene. „Dámy.“ Mírně se uklonil a mně, mámě i babičce políbil ruku.

„Janim se postará o zbytek sklizně,“ řekl děda. „Vrátí se s Drakonisem na Kilaeraz a všechno vyřídí za mě.“

„A konečně si prohlídnu tohle vaše pověstné čarodějné město.“

Dráček Noar se při pohledu na Janimův tmavý obličej tvářil trochu nedůvěřivě a tiše vrčel. Babička ho uklidnila sušenou masařkou, kterou vytáhla ze sáčku v kabelce, a všichni jsme vyrazili k zastávce Přístavní zákrut, aby nás tramvaj číslo dvacet dva odvezla do Erikorské čtvrti.

˜

„DrVL. Simeon Entelai – Ordinace U Veselé dýně,“ přečetl Janim nápis na vývěsním štítu houpajícím se nad vchodem do našeho domu. „Co má ten nesmysl před tvým jménem u všech zatracenejch bohů znamenat?“

„Doktor veškerého lékařství přece,“ vysvětlil táta. „To je prostě něco jako šaman.“

Doširoka se usmívající oranžová tykev vyobrazená pod nápisem nasadila svůj obvyklý lehce záludný výraz. Jako jediný z řady úzkých, na sebe nalepených a nestejně vysokých domků v Žabinožkové ulici, které se většinou vyznačují různě pokročilými stádii oprýskanosti a zchátralosti, exhibuje náš dům mezi svými sousedy bílou fasádou, která úspěšně maskuje většinu estetických nedostatků. Co nezvládne zakrýt nátěr, dožene břečťan a popínavé růže, které se plazí po zdi a břidlicové střeše.

„Račte dovnitř, velevážená společnosti,“ řekl táta a odemkl dveře. „Dřív tady bývala čajovna U Veselé dýně. Když jsem nastoupil na Univerzitu magických věd, pronajala mi tu majitelka čajovny jeden podkrovní pokoj. Občas jsem Marii v čajovně pomáhal, protože ji bolela záda. Za to mi někdy odpustila nájem. Když jsem pak přešel na ELF…“

„Kam že?“ nechápal Janim.

„ELF. Erilianská lékařská fakulta. Vsadil bych se, že jsem ti o tom všem musel už někdy vyprávět.“

„Na Kilaerazu ses během posledních dvaceti let ukázal jen párkrát a s tím, co mezitím provádíš za mořem, ses nikdy moc nechlubil.“

„To víš, když už se tam jednou za čas dostanu, strávím většinu doby v pralese hledáním kořenů a bylin, které tady na Avalonii neseženu. Takže můj životopis v kostce… Potom, co jsem začal chodit na medicínu, se Marii dost přitížilo a byla ráda, že má v domě někoho, kdo se aspoň trochu vyzná v ošetřování a léčení. Nakonec se udusila kouskem brokolice. Přišlo mi to docela absurdní potom, co se mi podařilo vyléčit většinu jejích zdravotních neduhů. Ještě víc mě ale překvapilo, když jsem se dozvěděl, že mi odkázala tenhle dům.“

„Nemysli si, Janime,“ řekla babička, když jsme se z úzké předsíně přesunuli do maličké čekárny, „že jsme jim s Lyrazem nenabízeli, aby bydleli s námi v našem domě u Simarimských zahrad. Je o hodně větší a světlejší a jen pro tři lidi je tam dost nevyužitého prostoru. Ordinace by se tam dala zařídit bez problému a v o něco reprezentativnějším stylu. Jenže Zia tehdy prohlásila něco o ponorce a o tom, že v rámci zachovávání dobrých rodinných vztahů bychom všichni rozhodně neměli sdílet jednu střechu.“

„Můj dům na Kilaerazu má jen dvě místnosti, kovárnu a maštal pro mue a žije nás tam devět,“ zazubil se Janim. Babička se zatvářila mírně rozpačitě.

„Po škole jsem pár let pracoval v erilianské nemocnici U Bílého jednorožce,“ pokračoval táta ve svém životopisném vyprávění, když jsme vešli do ordinace. „Jenže mezi mnou a primářem panovala silná vzájemná nevraživost. Já prosazoval poněkud alternativnější metody léčení, Tisios vykřikoval, že jsem nezdravě ponořený do všech těch šamanských nesmyslů. Takže jsem se na celou slavnou nemocnici U Bílého jednorožce vykašlal a zařídil si svoji soukromou ordinaci tady.“

„Prý se ti vede fajnově,“ řekl Janim prohlížející si porcelánové a skleněné nádoby s rozličnými medikamenty.

„Celkem to jde,“ připustil táta se špatně předstíranou skromností. „Brzy po otevření objevilo tuhle ordinaci několik dobře situovaných starších čarodějek, které jsem zbavil jejich migrén, bolestí kloubů a podobných prkotin, na které ani nebylo potřeba plýtvat léčebná kouzla. Stačilo pár správných lektvarů a masáží, které mě ještě na Kilaerazu naučila Abayomi. Dámy byly nadšené a mezi erilianskou smetánkou se brzy roznesly zvěsti o mladém pohledném lékaři, jeho nové ordinaci a zvláštních exotických metodách léčby. Moje ordinace je teď pro nemocnici U Bílého jednorožce jako trn v oku, protože se mi podařilo přebrat jim některé velice zámožné pacienty.“

„Tady je to skoro jako u nás doma,“ prohlásil Janim udiveně a nadšeně zároveň, když vešel do tátovy laboratoře za ordinací. Ocitl se totiž v místnosti, kde kromě rozsáhlé alchymistické výbavy na dlouhém dřevěném stole a množství podivuhodností naložených v lihu bujela menší pokojová džungle. Táta si sem nastěhoval desítky květináčů a kořenáčů s nejrůznějšími rostlinami, květinami a všemožným rozrostlým zeleným plevelem z Kilaerazu. Na tom tropickém ostrově se táta narodil a vyrostl. Do Erilianu, odkud pocházeli jeho rodiče, poprvé přijel až jako dospělý, když s mámou, draky a krakeny zachránili město před útokem Sarveltského válečného loďstva.

Vystoupali jsme do patra nad ordinací a všech sedm se nás nahrnulo do naší multifunkční místnosti označované jako Pokoj – hybrid pracovny, jídelny, kuchyně, obývacího pokoje a knihovny.

„A tohle má být co?“ zeptal se Janim a zaujatě si prohlížel předmět trůnící na psacím stole u okna.

„Můj krystalkopis,“ řekla máma a posadila se ke stolu. „Do té prohlubně se dá křišťálová koule. Takhle. Sem se zasune papír. Tak. No a potom už jen mačkáš klávesy s písmeny. Člověk se naučí psát všema deseti docela rychle. Co hodím na papír, ukládá se zároveň i do krystalky, takže pak můžu celý rukopis poslat rovnou nakladateli, aniž by se musely někam nosit stohy papírů a používat přepisovací kouzla. Své první dvě knížky jsem napsala v ruce. Ještěže pak už vynalezli krystalkopis.“

„Úžasné,“ řekl Janim a vytáhl jednu z knížek z police nad stolem. „Takže tohle máš na svědomí ty?“ Máma pokrčila rameny a tvářila se, jako by těch třiadvacet knížek, na jejichž hřbetech se blýská její jméno, nebylo vůbec nic zásadního.

„Tohle je moje úplně první knížka,“ řekla a vytáhla z police Kouzla na obzoru. „Něco na způsob cestopisu. Vychrlila jsem to ze sebe po návratu z těch šílených prázdnin mezi čaroškolou a Univerzitou. Zastydlá puberta je z toho cítit na sto honů.“

„Kdežto v dalších knížkách svoji stále trvající zastydlou pubertu maskuješ o něco lépe,“ řekl táta, načež mu byla Kouzly na obzoru uštědřena rána do břicha.

„Teď mám rozepsaný jeden román, který se odehrává ve světě bez kouzel.“

„Jak jako bez kouzel?“ nechápal Orian.

„Prostě tam není magie. Mají zkrátka trochu jinak pracující přírodní zákony. Čekali byste, že budou žít dost primitivně. Ale ne. Lidi se nějak přizpůsobili a pomocí různých technických a technologických náhražek se dokázali vyšplhat na docela vysokou úroveň. Hodně jsem se inspirovala Sarveltem. Tam taky nikdo neovládá magii. Někteří z toho mají jakousi formu komplexu, a tak horečně investují do techniky. Jenže v mém příběhu je na tomhle podivně zvráceném principu založen celý svět. A když se tam magie v jisté velice omezené formě přeci jenom ukáže, jsou z ní lidi tak zděšení, že začnou všechny, co s ní mají něco společného, pronásledovat, mučit a upalovat.“

„Dost fantasmagorická představa, řekla bych,“ ohodnotila máminu ideu babička.

˜

Nad střešní terasou se vznášely desítky kulovitých kouzel, která zlatě zářila do noci a osvětlovala slavnostně prostřenou tabuli. Slavnostní tabule v pojetí lehce nekonformního životního stylu naší rodiny se vyznačuje neuspořádaně rozházenými talíři, mísami, tácy a hrnci naloženými všemi možnými i nemožnými delikatesami, které vytvořil táta podle svých vlastních receptů. Každý si bere, kdy chce, co chce a kolik chce.

„Akdolky v těstíčku s nispovými oříšky. Bylinkový závin s okvětními lístky tuřonosu. Kančí ragú na pampeliškách a oukropěnkách. Drukvová omáčka. Dýňová zálivka. Kuře na zeleno. Faunův lesní salát. Nachové brambory na cibulce a… domácí mazesové placky.“

Když táta skončil s výčtem všech jídel, který doprovázel ukazováním na jednotlivé nádoby, zhluboka si oddechl, jako by právě doběhl tramvaj.

„Přestal jsem tě vnímat po prvních dvou názvech,“ řekl Janim a na talíř si naložil vrchovatou naběračku kančího ragú. „Všechno vypadá báječně a voní ještě lépe. Řekněte mi, je tady u vás v Erilianu zvykem, že vaří muži?“

„Vaří ten, kdo vařit umí,“ řekl táta. „V případě téhle rodiny jsem to já.“

„Co to tady vykládáš,“ ohradila se máma. „Já náhodou taky občas uvařím. Naposledy minulý týden.“

„Ano, drahá,“ řekl táta. „Ten čaj byl fenomenální. Sice jsi ho nechala louhovat skoro hodinu, takže měl docela grády, a navíc vystydl, ale i tak to byl jeden z tvých nejlepších kulinářských výkonů.“

„Zia umí epesní míchaná mue-vejce,“ vložil se do debaty děda. „Na Kilaerazu mi je vždycky dělá k snídani, takže buďte tak laskaví a přestaňte se do mojí dcerunky navážet. Co kdybychom si teď připili? Ori, mohl bys otevřít tu láhev Armilského? Díky. Ať se tady mladému panu Perelianovi a krásné slečně Entelai na Univerzitě dobře vede. A taky si nesmíme zapomenout připít na život a na štěstí a na dobré obchody.“ Sedm sklenic s nafialověle rudým vínem o sebe zazvonilo. Cpala jsem se kuřetem nazeleno a pozorovala Zerafiana ležícího u dědovy židle. Hlavu měl položenou v jeho klíně a pohledem jasně říkal: Už nikdy mě neopouštěj! Teď se od tebe nehnu ani na krok. Ani na jedno mávnutí křídly! S Orianem jsme si totiž u dědy vyprosili, aby nám tu po dobu, co bude pryč, svého gryfa nechal. Nutně jsme ho potřebovali na naše noční maskované hry, o nichž pochopitelně děda ani nikdo jiný z rodiny nemá tušení. Zerafian je totiž jedním z trumfů, díky kterým dáváme ostatním týmům na frak.

Kočkopýr Lusien a dráček Noar se suveréně promenádovali po stole a rozhodně se neostýchali nabídnout si kuřátko nebo kousek ragú přímo z hrnce.

„Dolů!“ zkusila na ně babička přísně výchovný tón, když se začali zajímat o její talíř. Potom se ale zatvářila rezignovaně, ukrojila každému kousek ze své akdolky a oba okřídlené hltající prevíty ještě pohladila.

„Můj břich tímto okamžikem vyhlašuje stávku,“ prohlásil Janim, když dojedl poslední kousek kančího ragú s nachovými brambory.

„Stávka se nepovoluje,“ řekl táta nekompromisně. „Ještě bude mražený dort s mandlovou pěnou.“

„V tom případě nemůžu odmítnout. Připravte se ale na to, že mě pak z téhle židle budete muset zvedat pomocí nějakých hodně silných čárů márů, protože já sám už se nehnu. Každopádně za vaši nesmírně vřelou pohostinnost, které se mi tu od vaší rodiny dostalo, mám pro každého z vás nějakou maličkost.“

„Ale to nemusíš, Janime,“ namítla babička.

„Jistěže nemusím. Kdybych musel, nebyly by to dary ale daně.“ Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo míněno jako vtip, nebo ne. Kilaerazský smysl pro humor je přeci jenom trochu odlišného rázu než ten erilianský. Táta se ale rozesmál, takže jsem se řídila jeho příkladem a mírně křečovitě se zazubila. To už Janim položil na stůl svoji objemnou pytlovitou tašku a začal se v ní přehrabovat.

Táta od něj dostal jakýsi masivně nabobtnalý žlutooranžově žíhaný kořen kilaerazské léčivé rostliny, který je prý hrozně vzácný a jehož název jsem si nezapamatovala. Před Orianem přistál zvláštně tvarovaný předmět, který vzdáleně připomínal něco mezi struhadlem a budíkem. Prý nejsložitější hlavolam na světě, který Janim koupil na Terketmekském tržišti. „Prodavač mi tvrdil, že se tahle věc ještě nikdy nikomu nepodařila rozlousknout,“ řekl a vytáhl další dárek.

„Terketmekská vodní dýmka,“ vydechla máma. „Ach. Luxusní.“

„Však já moc dobře vím, co ty ráda, Zio,“ řekl Janim a významně na ni mrkl.

Děda dostal velkou dózu laurientských cukrovinek a sadu doutníků z Niukasu. Mně Janim přivezl nádherný kilaerazský hábit, ručně vyšívaný fialovými, modrými a stříbrnými nitkami, a babičce…

„Co to má u všech bohů být?“

„Přece malované mue-vejce zdobené mušlemi a polodrahokamy,“ řekl Janim. Babička si pestrobarevnou kulatě šišatou věc o velikosti míče ve svých rukou prohlížela trochu rozpačitě.

„Děkuji. Hmm… Bude se krásně vyjímat na krbové římse.“ Na krbové římse a nejen tam mají babička s dědou neskutečné množství suvenýrů ze svých cest po jihovýchodě, takže když jim někdo věnuje další podobný lapač prachu, babičce se ježí vlasy v zátylku.

Poté, co jsme všechny předešlé chody korunovali ještě mraženým dortem s mandlovým krémem, jsme se já a Orian nespolečensky přesunuli na starou pohovku zastrčenou v rohu terasy. Tam jsme se už jen váleli a trávili a bavili se pozorováním Lusiena a Noara, kteří zaníceně pronásledovali malé, Orianem vyčarované kouzelné světýlko běhající po podlaze.

„Co je?“ zeptala jsem se, když jsem si všimla, jak se na mě a na Oriana Janim zaujatě dívá.

„Jen jsem se zamyslel nad tím,“ řekl, „jak je zvláštní vidět tu před sebou strýce se svou neteří, kterým je oběma sedmnáct let a vypadají spíš jako sourozenci. Celkem nevídaný jev.“

„Já jsem starší,“ upřesnila jsem.

„Ale jen o dvě hodiny a dvacet minut,“ dodal Ori. Tento nezměnitelný fakt ho rozčiluje celý život.

„Vy jste se narodili ve stejný den?“ zeptal se Janim udiveně.

„Ve stejnou noc,“ řekla máma.

„Neuvěřitelné.“

„Rozhodně to nebylo naplánované.“

„Vlastně ani jeden z těch dvou nebyl naplánovaný,“ utrousila babička.

„Zrovna jsem stál v pitevně, kde nám profesor Frision předváděl nádherně zdeformovanou slinivku,“ chopil se táta slova a dolil si víno. „Vtom do místnosti vtrhla Zia a odtáhla mě ven na chodbu.“ Pisklavě napodobil ženský hlas: „‚Jsem v tom,‘ povídá. ‚A taky jsem v háji. Co teď u všech bohů povím mámě? Nejdřív zabije mě a potom, můj milej zlatej, zabije i tebe.‘“ Janim se rozesmál.

„Celý život mi totiž vtloukala do hlavy,“ řekla máma a ukázala na babičku, „jak šíleně těžké pro ni bylo vychovávat mě a zvládat při tom školu, takže ať si aspoň já u všech bohů dávám zatracený pozor.“

„Nakonec jsme se odhodlali vyrukovat s pravdou ven,“ pokračoval táta v historce, kterou už jsem slyšela milionkrát. „Přišli jsme k nim domů s provinilými obličeji. Jenže Kiara i Lyraz se taky tvářili nějak divně. Sedli jsme si ke krbu a všichni usilovně mlčeli. Pak na nás Lyraz najednou vyhrkl, že s Kiarou čekají mimino.“

„Pamatuju si,“ řekl děda, „jak na mě tehdy Zia nevěřícně vykulila oči a prohlásila: ‚Vždyť jste starý!‘ Načež se Kiara ohradila, že se v osmatřiceti ještě do rakve nechystá. Potom se nám Zia téměř uraženě pochlubila se svým překvapením. Chvíli nikdo nic neříkal, pak jsme všichni čtyři dostali záchvat smíchu.“

„Fínka se narodila v noci, kdy se slaví Svátek jara,“ řekl táta. „Co se týče zásadních bodů mé lékařské kariéry, je první dítě, kterému jsem pomohl na svět, zároveň moje vlastní. Narodila se v půl jedné ráno a já si myslel, že už budu mít aspoň na nějakou rozumnou chvíli od porodů pokoj. Vtom se ale rozzáří krystalka, v ní Lyrazův obličej, že prý je Kiaře nějak špatně a jestli bych k nim mohl hned přijet. Vzal jsem si Ziino létací kolo a šlapal k Simarimským zahradám. Orian se narodil za deset minut tři a mně se během jedné noci povedlo přivést na svět jak dceru, tak švagra.“

„Náhoda má prostě svůj specifický smysl pro humor,“ řekl děda. „Kiara si pak vzala mateřskou i babičkovskou dovolenou, takže Zia mohla v klidu dokončit Univerzitu a Simeon medicínu. Fínka a Orian spolu vyrostli, protože u nás doma jako malá trávila moje vnučka skoro každý den. Zkrátka prarodičovské odkladiště na dítě, kde se náhodou vyskytoval i stejně starý batolící se strýček.“

„Taková lehce abnormální rodinka,“ shrnul Janim pointu a hodil do sebe poslední kapku armilského vína.

„Fínko, co kdybys nám zahrála na housle,“ napadlo alkoholem lehce rozveselenou babičku. „Chtělo by to tady trochu muziky.“

„Ani náhodou,“ odmítla jsem nekompromisně. „Dneska už mám fidlání před obecenstvem až nad hlavu.“

„Nevadí,“ řekl táta a přitáhl na terasu gramofon. Z amplionu se linuly rozverně rytmické tóny jedné z tátových desek, které rád tahá domů z bleších trhů na Obloukovém mostě. Janim si nabídl jeden z dědových doutníků, zapálil si a labužnicky vypustil obláček bílého kouře.

„Zatím se mi v tomhle vašem čarodějném městě moc líbí,“ řekl. „I když tu oproti Kilaerazu máte docela zimu, dokázal bych si zvyknout.“

Vtom vstal děda energicky od stolu, popadl babičku za ruku a odtáhl ji kousek stranou.

„Co blázníš, prosím tě?“ zaprotestovala udiveně.

„Jde se tančit,“ prohlásil.

„Jsem už lehce společensky unavená a motá se mi hlava,“ namítla babička vláčně.

„Ideální stav,“ zhodnotil děda a pak už chichotající se babičku protáčel po terase za doprovodu gramofonu. Okamžik na to se nechal počinem svých rodičů inspirovat i Orian a vytáhl na „parket“ svoji sestru a mojí matku v jedné osobě. Na pohovku si teď vedle mě místo Oriho lehl Zerafian a strkáním zobáku do mého lokte se dožadoval pozornosti. Metrákový šelmodravec měl dnes mazlivou náladu. Podrbala jsem ho za špičatými opeřenými oušky a pohodlně se uvelebila na pohovce, s mohutnou gryfí tlapou místo polštáře. Ze všeho toho jídla a vína jsem byla zmožená, takže jsem si už jen hověla se sametovou přední končetinou okřídlené stvůry pod hlavou a ospale se usmívala při pohledu na dva rozverně tancující páry.

„Pane doktore!“ ozvala se máma, rozdováděná tancem a alkoholem, načež tátu, který zrovna vstal, aby odnesl zbytek dortu do kuchyně, uličnicky plácla po zadku. „Cítím se tak nějak podivuhodně.“ Posadila ho zase zpátky na židli a skočila mu na klín. „Myslím, že byste mě měl prohlédnout.“

„Tak se mi ukažte, paní spisovatelko. Nenene, tak doslova jsem to nemyslel. Všechny knoflíčky nechte pěkně zapnuté. Máme tu přece návštěvu.“

„Mně to vůbec nevadí,“ ozval se Janim.

„To věřím, ty voyere,“ řekl táta. „Hmmm, vypadá to na akutní případ armilské opice, vážená dámo. Předepisuji vám léčbu spánkem.“ Vstal a odnesl smějící se mámu do ložnice.

Ani si nevybavuju, kdy prarodiče s Orianem a Janimem odešli. Nevím, kdy jsem se přesunula do postele. Nevím, kdy jsem usnula. A že jsem vůbec usnula.

˜

Nekonečné točité schodiště stoupající kamsi vzhůru. Nebyla jsem sama. Tři páry nohou běžely jako o život. Byli jsme první. Radost a adrenalin mi pulsovaly v každém kousku těla. Skoro jsem nemohla popadnout dech, ale to mi nevadilo. Tisíc osm set třicet schodů. Pak už jsme stáli na samém vrcholku schodiště Nebeské věže. Na kruhové vyhlídkové plošině obehnané arkádami.

Všechny tři Piškvorky v černých overalech, s obličeji skrytými za pitoreskními kuklami. Na levém oku kroužek, na pravém křížek. V klenutém stropě nad námi padací dveře. Ori je otevřel jedním mávnutím ruky a Leir okamžité vyrazil nahoru po žebříku, který se z černého otvoru spustil. Orian řekl, že zůstane dole a bude hlídat. Vyšplhala jsem se po žebříku za Leirem a ocitla se mezi krokvemi špičaté střechy Nebeské věže. Všude prach a pavučiny třpytící se v měsíčním světle. Leir už stál u vikýře.

„Vylezu tam sám,“ řekl. „Myslím, že bychom si navzájem jenom překáželi a takhle to bude rychlejší. Zvládnu to levou zadní.“

„Určitě?“

„Jasně, Fínko.“

„Nezapomeň na tohle,“ řekla jsem a vykouzlila v dlani malé, bíle zářící kouzlo. Leir si ho ode mě vzal.

„S neviditelností to umíš.“ Políbil mě. Přes kukly to bylo samozřejmě poněkud nedotažené, ale i tak se mi vůbec nechtělo ho pustit.

„Pospěš si,“ řekla jsem, když se vyhoupl na parapet vikýře. Vyklonila jsem se z okna a sledovala ho, jak obratně šplhá po strmé střeše až k jejímu ostře špičatému vrcholku. Kouzlo neviditelnosti se musí umístit právě tam, na nejvyšší bod, aby správně fungovalo.

Ocitlo se na špičce střechy a projevilo se okamžitě. Celá Nebeská věž, od vrcholku až k základům, jako lusknutím prstů zmizela. Splnili jsme Strážcův úkol. Pro nás, kteří jsme právě v tu chvíli na věži stáli, ovšem nastala trochu neobvyklá a mírně znepokojivá situace. Samozřejmě jsme já, Leir i Orian věděli, že máme pod nohama pevnou, byť neviditelnou věž. Vysvětlujte to ale svému mozku, centru rovnováhy a pudu panikaření ve chvíli, kdy k tomu skutečně dojde a vy stojíte tři sta třicet metrů nad zemí takřka ve vzduchu. Hlava se mi trochu zamotala a musela jsem na chvíli zavřít oči, abych ten náhlý agorafobický šok ustála.

Leirův řev mnou projel jako nůž. Padal. Řítil se z neviditelné věže dolů. Viděla jsem to jakoby zpomaleně. Nebo možná zrychleně, nejsem si úplně jistá. Mohla jsem ho zachránit. Stačilo by levitační kouzlo, které by pád aspoň trochu zbrzdilo. Mohla jsem ho zachránit, ale neudělala jsem to. Neudělala jsem vůbec nic. Stála jsem jako opařená tři sta třicet metrů nad zemí a nebyla s to se pohnout. Nade mnou sametově černá noční obloha, srpek měsíce, miliony hvězd. Pode mnou Osmisměrné náměstí s mozaikou dlažebních kostek ve tvaru slunce.

Z transu jsem se probrala, až když jsem uslyšela srdcervoucí zvuk dopadnutí. Běžela jsem dolů, slyšela svůj dech a puls, narážela do zneviditelněných stěn. Za mnou se ozývalo Orianovo nesrozumitelné volání. U paty schodiště jsem zoufale šmátrala kolem sebe, stále narážela na neviditelnou kamennou bariéru, až jsem měla ruce odřené do krve. Nakonec se mi podařilo najít dveře. Vyběhla jsem na Osmisměrné náměstí. Bez Nebeské věže vypadalo divně.

Ležel na zemi. Ruce a nohy rozhozené v nepřirozených úhlech. Při pádu ztratil svoji kuklu. Z pusy mu kapala krev. Klekla jsem si k němu, prosila ho, aby se probudil. Neodpověděl. Byl mrtvý. Cítila jsem jen studený podzimní vítr a vlastní slzy, které mi promáčely kuklu.

˜

Zase ten samý sen. Vzpomínka. Moje neustále se vracející noční můra. Už několik měsíců jsem od ní měla pokoj. Myslela jsem, že zmizela. Že na mě zapomněla. Nebo že jsem zapomněla já. A teď byla zpátky.

Probudila jsem se a všechno viděla rozmazaně. Studený vítr tu ale byl stále a hrál si s mými vlasy. Neležela jsem ve své posteli. Neležela jsem vůbec. Stála jsem v noční košili na střešní terase. U zábradlí. U vnější strany zábradlí. Viděla jsem své bosé nohy, pod nimi hloubku tří poschodí a dlažební kostky Žabinožkové ulice.

Pak už mě tátovy ruce chytily pevně jako kleště a přes zábradlí přetáhly zpátky na terasu.

KAPITOLA TŘETÍ

SOUBOJ S JABLKEM

Tentokrát už jsem se probudila ve svém pokoji. Ranní slunce nahlíželo oknem dovnitř a drobné tečky prachu se promenovaly v jeho paprscích. Všechno bylo na svém místě. Psací stůl, malovaný paravan od babičky, šatní skříň, knihovna, plyšový medvěd Drsoň sedící v křesle u krbu, hvězdy, planety i komety, které jsem si jako malá namalovala na šikmý strop nad postelí. Chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, co se v noci stalo. A taky to, že je se mnou v posteli máma. Spala nalevo ode mě, s dekou vytaženou až k bradě a s jednou nohou vystrčenou ven. Na sobě měla modře proužkované pánské pyžamo. Od svého módního předsevzetí totiž neupouštěla ani v noci.

„Ahoj kotě,“ řekla, když se chvilku po mně probudila taky. Pevně mě k sobě přitiskla. „Jak ti je?“

„Já jsem zase…?“

„No jo.“ Zatvářila se trochu rozpačitě. „Měla jsi menší náměsíčnou procházku. Vrátil se ti ten tvůj sen?“ Přikývla jsem. „Jestli se na to necítíš, tak dneska do školy chodit nemusíš.“

„To ne, mami,“ řekla jsem. „Je to můj první den na Univerzitě. Musím tam jít.“

„Mé milé dámy se už ráčily probudit,“ pronesl táta, který se objevil ve dveřích se snídaní na podnose. Na sobě měl župan a tvářil se, jako by se vůbec nic nestalo. Jako bych se znovu nevědomky nepokusila o sebevraždu.

„Prý do školy půjde,“ řekla máma, když táta postavil podnos na deku a přisedl si na postel k nám. Topinky, vajíčka, sýr, máslo, konvice s čajem. Vonělo to.

„Dík. Ale já nemám hlad.“

„Jistěže máš hlad,“ řekl táta a vnutil mi jednu topinku s máslem, kterou jsem do sebe se zapřením vsoukala.

„Už je pozdě. Musím se jít připravit. Za půl hodiny mi začíná přednáška a já jsem ještě v posteli.“

Čistila jsem si zuby a nostalgicky zírala na svůj rozcuchaný odraz v zrcadle nad umyvadlem. Oříškově hnědé kudrny mi kolem hlavy trčely do všech stran, byla jsem bledší než obvykle a zpěněná zubní pasta u pusy celý tenhle vskutku poetický obrázek dokreslovala. Pak už jsem v zrcadle neviděla svůj rozespalý obličej a fialově kytičkované kachlíky v naší koupelně. Viděla jsem písčitou pláž pod bílými avalonijskými útesy. A tři osmileté děti brouzdající se na mělčině.

„Je to blbost.“

„Není.“

„Ale je. To se učí sedmáci. My to ještě nebrali.“

„No a? Předvedl mi to brácha. Ten už je v devítce.“

„Tak uka.“

Leir zavřel oči a rozpažil ruce. Nohavice měl vyhrnuté nad kolena, voda mu dosahovala do půli lýtek. Orian nasadil skeptický úšklebek. Já si cucala koneček copu. Prsty na nohou nám ve vodě zkrabatěly a začínaly mít lehce namodralou barvu.

Chvíli se nic nedělo, pak z vody vyskočila šedomodrá ryba. Vyskočila, ale zůstala viset ve vzduchu asi půl metru nad hladinou. Vyjeveně na nás zírala a my zírali neméně vyjeveně na ni. Nikdo nic neříkal, racci křičeli, moře šumělo.

Za chvíli se z vody vynořil krab. Rozhořčeně cvakal klepety. Leiro ho svým kouzlem také zavěsil do vzduchu. Následovala menší chobotnice, několik škeblí, ježík, tři ráčci poustevníčci a pár mořských okurek. Vznášel se teď kolem nás poměrně početný výběr zástupců mořské fauny.

„Fuj,“ řekl Orian. „Jsou divně slizký a navíc se na vzduchu udusej. Pusť je už zpátky do vody. Slyšíš? No dobře, tak to kouzlo svedeš. Mám se z toho snad zbláznit?“

Leir se ale tvářil velice soustředěně, oči měl pevně zavřené a vypadalo to, že Oriho vůbec nevnímá.

„Haló!“ houknul mu Orian přímo do ucha, a když to nepomohlo, zatleskal Leirovi před nosem. Mořští tvorové postupně napadali zpátky do vody, Leir byl však stále ponořen do hlubokého soustředění. Bez hnutí stál ve vodě, ruce rozpažené, oči zavřené.

„Co děláš?“ zeptala jsem se netrpělivě. „Kouzlo už skončilo. Prober se!“

„Já myslím…“ řekl Orian a začal pomalu couvat, „že ještě neskončilo.“

Asi dva metry od nás se teď z moře vynořilo něco o trochu většího než ježík nebo chobotnice. Přesněji řečeno o dost většího.

„Uááááááááááááááá!“ zaječeli jsme sborově. Mořský drakohad, jehož šupinatá hlava byla větší než lodní kufr, se netvářil moc nadšeně. To, že ho Leirovo kouzlo vytáhlo z hlubiny nad hladinu a pověsilo do vzduchu, podle všeho vyhodnotil jako nehoráznou drzost. Z hrdla se rozezlenému tvorovi vydralo něco mezi syčením a řevem. Dlouhé jehlicovité zuby se zablýskly v podvečerním slunci.

„Pryč!“ zavelel Orian. Leir už se naštěstí probral z kouzlícího transu a všichni tři jsme vzali nohy na ramena tak rychle, jak jen se nohy dají na ramena brát. Ozvalo se mohutné šplouchnutí, když sebou drakohad plácl zpátky do vody. Tím to celé ale ani zdaleka nekončilo. Šupináč si evidentně nehodlal nechat takovou neomalenost líbit a na svých šesti párech krátkých nohou se plazivě vyřítil na pláž.

„Fínko!“ volal Orian a upaloval ke schodům vytesaným do útesu nad pláží. „Poběž sem!“ Já si to ale jako smyslů zbavená namířila k nejbližšímu úkrytu a pasti zároveň v podobě nenápadné jeskyně schované ve skále. Leir běžel za mnou a taky něco volal, ale já neposlouchala. Jeskyně. Malá puklina ve skále. To jediné mě teď zajímalo. Vůbec jsem nebrala na vědomí, že odsud nevede žádná jiná cesta a zahnaná do kouta budu pro drakohada snadnou kořistí jednohubkovitého typu.

Celá uřícená jsem vletěla do jeskyně a Leir sprintující za mnou mě smetl. Tváří jsem se zabořila do písku.

„Rychle sem!“ Vzal mě za ruku, pomohl mi na nohy a zatáhl mě do nejzazšího koutku úzké skalní prostory. Ani ne vteřinu nato už drakohad vrazil svou obludnou hlavu do jeskyně. Sežere nás, blesklo mi hlavou. Máma se určitě bude zlobit, že jsem nepřišla na večeři. Slíbila jsem jí, že budu doma nejpozději do půl šesté.

Plaz znovu naštvaně zasyčel a neohrabaně narazil hlavou do skalní stěny. Drakohadi jsou na souši skoro slepí, takže jsme nebyli slupnuti okamžitě, to ovšem nic neměnilo na bezvýchodnosti naší situace.

„Zpátky, ty užovko jedna!“ vykřikl Leir mnohem odvážnějším hlasem, než jak se v tu chvíli musel skutečně cítit, a praštil drakohada do nosu žihadlovým kouzlem. Nemohla jsem uvěřit vlastním očím, když se bestie zarazila, vypískla jak štěně, kterému někdo přišlápl ocas, a vyděšeně utekla zpátky do moře. Hladina se nad drakohadem zavřela a pláž pod útesy se zase tvářila poklidně a nevinně, jako by na ní k žádnému téměř katastrofálnímu dramatu nedošlo.

„Viděls ho? Jak zdrhal!“ zajíkala jsem se posttraumatickým nadšením, když jsme vylezli z jeskyně. „A ty…“ vydechla jsem a nasadila obdivný výraz. „Ty jsi byl tak odvážný!“

Leir se jen ušklíbl, rozpačitě se podrbal v narezle hnědých vlasech a bylo vidět, že je sám se sebou spokojený. „To nic nebylo.“

„Jistěže bylo,“ trvala jsem na svém. „Klidně jsi mě mohl nechat v rejži a utéct po schodech. Místo toho jsi ale běžel za mnou do jeskyně, úplně sám zahnal drakohada a zachránil jsi mě.“

Jeskyni jsme pojmenovali Drakohadí jeskyně. Později jsme si tam s Orianem a Leirem zařídli tajnou skrýš a klubovnu. Když nám bylo třináct, Leir mě v Drakohadí jeskyni políbil. Moje první pusa v životě. Nejdřív nesměle, potom méně nesměle. Ori tehdy marodil s šotkovskou rýmou a my si mysleli, že do klubovny ten den nepřijde. Jenže přišel a viděl nás. Zatvářil se kamenně, beze slova se otočil a odešel. Nikdy se pak o tom ani nezmínil, ale mně bylo jasné, že žárlil. Na mě i na Leira.

Bylo nám čtrnáct a Leir dostal v Drakohadí jeskyni povolení vidět moje prsa tak, jak je bohové stvořili. Při pohledu na jeho stydlivě nadšený výraz jsem se musela smát.

Bylo nám patnáct, když jsem v jeskyni připravila Leira o poctivost. Hlavou mi tehdy bleskla vzpomínka na to, jak za námi do té samé jeskyně před sedmi lety vletěl drakohad. Bylo v tom cosi zábavně symbolického.

Bylo nám šestnáct a Leir se zabil, když spadl ze střechy Nebeské věže. Tehdy jsem přestala komunikovat se světem. Nemluvila jsem, odmítala jíst a opouštět svůj pokoj. Bála jsem se spánku. Pokaždé, když jsem usnula, vracela jsem se na Nebeskou věž a znovu a znovu se musela dívat na Leirův pád ze střechy.

Zmizení Nebeské věže způsobilo v Erilianu pozdvižení. Psaly o něm všechny noviny ještě měsíc poté, co se Erilianská nejvyšší stavba opět vrátila ke své původní viditelné formě. Všude se spekulovalo o tom, kdo si na tak odvážné recesistické kouzlo troufnul, jaký k tomu měl důvod a proč se pod zneviditelněnou věží našlo tělo šestnáctiletého kluka. Piškvorky vyhrály. Zlatou stuhu ovšem od Strážce majáku přebíral jen jeden maskovaný gentleman s pitoreskní kuklou na hlavě. Druhý Piškvorek byl po smrti, třetí se psychicky zhroutil.

Pak začaly náměsíčné procházky. Několikrát mě táta na létacím kole sundával z hřebenů střech erikorských domů, z chrličů a komínů. A já celou tu dobu spala a nevěděla o sobě. Zamykání oken a dveří nebylo nic platné, vždycky jsem se nějakým způsobem dostala ven. Táta dělal, co mohl, aby mě vyléčil, ale bez úspěchu. Nakonec mě s velkým sebezapřením a na nátlak babičky odvezli rodiče do nemocnice U Bílého jednorožce. Pár týdnů jsem strávila na místním psychiatrickém oddělení – a bylo to prakticky k ničemu.

Pak už se na to děda nemohl dívat, odjel na Kilaeraz a do Erilianu se vrátil se stařičkou šamankou Abayomi. Za pár dní se jí podařilo mě přesvědčit, abych se sama a dobrovolně najedla. Za dalších pár dní mě svým suverénně generálským jednáním rozčílila natolik, že jsem začala znovu mluvit. Lépe řečeno nadávat. Pak jsem probrečela noc a druhý den ráno jsem se kupodivu po dlouhé době cítila zase dobře. Vzpomínky na Leirovu smrt se otupily a zamlžily. Noční můry odletěly někam pryč a ztratily se ve tmě. Vzpomínám si na spoustu zaříkávání a mumlání, podivně vonící a zapáchající odvary a bylinné směsy. Taky na zelenou polévku z likníku, kotunamfy a pralesních červů. A na slaměnou panenku s přihlouple zasněným úsměvem.

Šamanská stařenka s čokoládovou pletí mě dostala z nejhoršího a já se zase chovala více méně normálně. Už žádné náměsíčné špacíry, měla jsem chuť k jídlu, smála se, hrála na housle, trénovala s dýkami a znovu začala chodit do čaroškoly. Šok z Leirovy smrti ve mně ale něco zmrazil. Jed byl v ráně. A ta rána se nikdy úplně nezahojila.

„Jsi si jistá, že se tam chceš vrátit?“ zeptal se mě Orian opatrně, když jsme několik měsíců po událostech na Nebeské věži znovu procházeli dlouhou podmořskou chodbou vedoucí k majáku.

„Jistěže jsem. Tohle Leirovi dlužíme. Dnešním dnem počínaje, můj milý strýčku, vyhrajeme každou Hru maskovaných gentlemanů. Budeme první a nejlepší při všech úkolech, které si pro nás Strážce vymyslí.“

„Ale…“

„Bude to tak. Kvůli Leirovi.“

Zuby jsem si ve svém zamyšlení čistila o něco déle, až mi z dásní začala téct krev. Vyplivnout, vypláchnout. Mašle copů utáhnout. Tak.

„Jak ti je, kotě?“ zeptal se táta, když jsem vyšla z koupelny oblečená do tmavomodrých šatiček s námořnickým límcem. Nasadila jsem rozzářený úsměv.

„Báječně.“

˜

Od doby, kdy byl erilianský královský palác přebudován na Univerzitu magických věd, uběhlo už pět set sedmdesát osm let. Chodby místních fakult jsou dlouhé a vznešené. Masivní kamenné zdi. Lomené oblouky. Travnatá nádvoří s fontánami a sochami. Některé místnosti skrývají sbírky vzácných minerálů s podivuhodnými vlastnostmi, jiné zase svitky pergamenů z dávných dob, popsané zapomenutými runami. Skutečně nás tahle továrna na vzdělanost nakonec pozřela všechny. Dědu, babičku, rodiče a teď i Oriana a mě. Rodinná tradice.

Když sem před osmatřiceti lety nastoupila babička, podařilo se jí během prvních dvou semestrů zjistit pravdu o smrti svých rodičů, téměř propadnout z přetváření pevných hmot, poznat dědu a zabít svého pěstouna, který se předtím snažil připravit o život ji.

Před dvaceti lety, o letních prázdninách těsně před nástupem na Univerzitu, moje matka utekla z domova, procestovala kus světa, způsobila vládní převrat v dračí říši a zachránila Erilian před hrozící zkázou v podobě mechanické armády gigantických rozměrů.

Když jsem teď s několika knížkami a poznámkovým blokem v náručí mířila dlouhou chodbou vedoucí k přednáškovému sálu na svoji první hodinu živelné magie, začala jsem být zvědavá, jaká překvapení si tu bohové přichystali pro mě.

„Co se děje?!“ vyhrkl na mě Orian, když jsem se v jedné z horních řad stupňovité posluchárny usadila vedle něj.

„Co jako?“ Zatvářila jsem se nechápavě, bylo mi ale jasné, že můj strýc mě má přečtenou. „Je to tu moc hezké, že jo?“ Zaujatě jsem si prohlížela vysoký prosklený strop nad námi.

„Dneska v noci. Něco se ti stalo,“ nenechal mě Orian odvést řeč jinam. „Probudil jsem se a věděl jsem to. Zkoušel jsem krystalku, abych zjistil, co se děje, ale nikdo u vás doma se mi v ní neukázal. Jen bílá mlha. Že ty jsi zase špacírovala po střeše!“

„Po střeše ne. Jen po terase.“

„Ale to je přece úplně jedno! Myslel jsem, že už to skončilo, že už jsi v pořádku.“

O dvojčatech se říká, že poznají, když se tomu druhému děje něco zlého, i když jsou od sebe třeba celý lán světa. Myslím, že já a Orian jsme jediný případ strýce a neteře, kteří v sobě takovou schopnost našli. Děda si myslí, že s tím má co dělat naše společné datum narození.

„Skončilo to a jsem v pořádku,“ řekla jsem a praštila učebnicemi o stůl. „Tohle byl jen následek toho, že jsem se u večeře přejedla.“

„Jo, jasně,“ řekl Orian a pochybovačně zavrtěl hlavou.

Do posluchárny proudili další a další studenti a obsazovali poslední volná místa.

„Dobré ráno,“ pozdravil mě člověk, který se usadil na židli po mé pravé ruce.

„Pan Můra?“ řekla jsem a nevěřícně zvedla pravé obočí. „No jistě, kdo jiný. To sis nemohl vybrat jinou židli?“

„Nemohl,“ odpověděl Edrik Resian popravdě. Celá posluchárna byla nacpaná k prasknutí. „Ale můžu se posadit na schody, jestli ti to udělá radost. Mimochodem,“ pošeptal mi do ucha, „tenhle styl á la námořnická panenka ti sedí o něco líp než kombinéza s kuklou.“ Obrátila jsem oči v sloup a se způsobně odměřenou elegancí složila ruce na svá skripta.

Do posluchárny v tu chvíli vešla profesorka. Byla jsem ale jen jedna z mála, kteří její příchod zaregistrovali. Většina studentů se vesele bavila a nevěnovala drobné paní ve středních letech sebemenší pozornost.

„Dobrý den,“ řekla jemným hláskem, který byl v ruchu naplňujícím místnost sotva slyšet. „Utište se prosím, ano?“ Nezájem. Samozřejmě že mezi většinou spolužáků nepanovala až tak vrcholná míra ignorance. Drobná profesorka zkrátka příliš splývala s davem a většina lidí si jejího příchodu vůbec nevšimla.

Pak, náhle a bez varování, celá paní profesorka vzplála jasně oranžovým plamenem a vznesla se několik metrů do vzduchu. Požadovaný efekt se dostavil okamžitě a všichni studenti jako na povel zmlkli, šokované výrazy ve tvářích.

„Děkuji,“ řekla kantorka, když se snesla zpátky na zem a plameny, které jí ještě před chvílí olizovaly celé tělo, zmizely. „Jedna praktická ukázka živelné magie na úvod. Mé jméno je Bedrixa Vankoria a jsem to právě já, kdo vás bude tomuto předmětu vyučovat. Ještě jednou vám všem přeji dobrý den.“

Profesorce mohlo být něco kolem padesátky a černé vlasy s lehce nafialovělým odstínem měla ostříhané do zajímavě střapatého tvaru. Zpoza ucha jí přes levé rameno splýval tenký copánek spletený z jediného pramene delšího než okolní vlasy. Správně neformální dáma, blesklo mi hlavou.

„Živelná magie – neboli ovládání elementů – pro vás jistě nebude žádnou novinkou,“ pokračovala Vankoria, vykračující si za doprovodu pravidelného ťukání svých vysokých jehlovitých podpatků sem a tam před zraky všech ještě stále mírně otřesených studentů. V tuhle chvíli už nikdo ani nepípnul a celá posluchárna věnovala profesorce plnou pozornost. „Na čaroškole jste probírali základy, někteří z vás, pokud jste navštěvovali přípravné semináře, zvládli středně pokročilou úroveň této magické disciplíny. Jenže z plamínků vyčarovaných v dlani jste už vyrostli. Je na čase spřátelit se se všemi čtyřmi živly v o něco velkorysejším měřítku.“

Jeden elegantní pohyb rukou s černě nalakovanými nehty a celý prosklený strop nad našimi hlavami zmizel. Vzápětí profesorka Vankoria hodila na podlahu kouli jasně zelené magické energie. Několik nablýskaných dlaždiček puklo, roztříštilo se na velké střepy a bylo silou kouzla odmrštěno stranou. Všichni studenti nadskočili leknutím nad tou nečekanou ránou a překvapivě rázným jednáním profesorky Vankorie. Z nepravidelné díry, která v podlaze posluchárny vznikla, se teď vyhrnul kopeček hlíny, jako by ho ven vytlačoval obrovský krtek. Nebyl to krtek, nýbrž tenký proutek s několika zelenými lístky, který si prorazil cestu z hlíny na povrch. Za doprovodu dřevěně praskavých zvuků rychle sílil, rostl a během několika vteřin stál v přednáškové místnosti košatý strom, jehož větve dosahovaly až nad úroveň zmizelého stropu.

„Země,“ prohlásila profesorka Vankoria a pohladila tlustý kmen. Všichni jen ohromeně zírali. „Tolik síly se v ní skrývá. Vy ji jen musíte přimět, aby tato latentní energie byla nasměrována do správného místa a v potřebném množství. Normálně by stromu trvalo vyrůst do této výšky několik desítek let. My tady ovšem neporušujeme přírodní zákony, jak by jistě namítali někteří čaroekologové. Pouze sílu země popoženeme. Sama od sebe je totiž velice líná a má na všechno spoustu času.“ V posluchárně se tu a tam ozval rozpačitý smích.

Vankoria teď natáhla ruku k nebi, dlaní nahoru. Jako by zkoušela, jestli bude pršet. Obloha nad námi měla blankytnou barvu a těch několik bílých mráčků bylo po nebi roztroušených jak jehňata na barvínkově modré pastvině. Na déšť to rozhodně nevypadalo. Pak se ale všechny mraky jako na povel seběhly do houfu, zešedly a zastínily slunce. Obloha se roztrhla a liják, který se spustil přímo do posluchárny, se podobal spíš jednolité vodní cloně než čemu jinému. Kupodivu se ale proud vody soustředil pouze na místo, kde stál strom, a naše hlavy i knihy zůstaly zcela suché. Těžké kapky smáčely listy, větve i kmen a po podlaze se roztekly potůčky hlinité vody. Déšť ustal stejně rychle, jako se předtím dostavil, a šedý mrak zakrývající slunce se rozpadl na původní jehněčí obláčky.

„Voda,“ řekla Vankoria. „K ovlivňování počasí se ovšem dostanete nejdřív v šestém semestru. Všimněte si, že používám termín ovlivňování, nikoli ovládání. Napadne někoho, proč bazíruji na těchto slovních nuancích?“

Už jsem se chtěla přihlásit, někdo byl ale o vteřinu rychlejší. Čtyři stupňovité řady pod námi se do vzduchu zvedla dlouhá štíhlá ruka s perfektní perleťovou manikúrou.

„Počasí nelze globálně ovládat,“ řekla blonďatá slečna. „Můžeme ho pouze lokálně a krátkodobě ovlivňovat. Musíme však věnovat zvýšenou pozornost předpisům a pravidlům meteorologické magie.“ Přesná citace z Úvodu do středně pokročilé magie živlů.

„Zcela správně,“ souhlasila profesorka Vankoria a pochvalně se zazubila. Ladný pohyb ruky, který teď předvedla, ze všeho nejvíc připomínal mávnutí křídla labutě. Kouzlo rozvířilo vzduch v celé místnosti. Copy se mi ve větrném poryvu rozvlnily a stejně jako většina spolužáků jsem měla co dělat, abych zachránila svá skripta před odlétnutím. Listy vyčarovaného stromu se však na větvích neudržely a během vteřiny všechny do jednoho odfouklo větrné kouzlo a odneslo je z posluchárny pryč. Strom byl teď úplně holý, vyhlížel ponuře a podzimně.

„Také vzduch dokáže divy,“ řekla Vankoria. „Co bude následovat teď je myslím většině z vás už zřejmé.“ Profesorka vyčarovala ve svých dlaních dvě jasně zářivá kouzla oranžovozlaté barvy a hodila je do větvoví stromu. Koruna bez listů okamžitě vzplála a během několika vteřin pohltily vysoké plameny všechny větve i kmen. Na tváři jsem ucítila rychlý a intenzivní poryv sálavého tepla. Strom se proměnil v hromadu popela, která zasypala hliněnou díru v podlaze. Celé se to odehrálo strašně rychle a všichni studenti jen vyjeveně zírali.

„To bylo jen takové menší divadýlko, které vám mělo demonstrovat sílu čtyř základních elementů,“ řekla profesorka a zářivě se na nás všechny usmála. Potom velice ležérně mávla pravou rukou. Přiměla tak hlínu s popelem, aby zmizely pod podlahou, a rozbitá prkna i dlaždičky, aby se vrátily na své původní místo. Podlaha posluchárny opět vypadala jako nová, a kdyby v tuto chvíli někdo vešel do místnosti, rozhodně by nebyl s to poznat, jaké věci se tu ještě před minutou odehrávaly. Vankoria vrátila na své původní místo také zmizelý prosklený strop a posadila se na dřevěný stůl před širokou a dost mizerně umytou tabulí. „Nějaké dotazy? Ano, pane…?“

„Arkandel Perelian, paní profesorko. Ano, mám dvě příjmení. Ale klidně mi říkejte Oriane. Byla byste tak laskavá a předvedla nám tu úžasně efektní kouzelnou kombinaci ještě jednou?“

„Jedna ukázka vám nepřišla jako dostatečně názorná?“ zeptala se profesorka a udiveně zamrkala. Dlouhé tmavé řasy měly na Oriana evidentní dopad.

„Rád bych si to kouzlo vysférografoval. Smím?“

„Jistěže si kouzla na mých přednáškách smíte sférografovat, pane Pereliane,“ pronesla profesorka nesmírně vlídným hlasem. „Radila bych vám ale si je vždy zkoušet i prakticky. Souložit se také nenaučíte jen nad nemravnými obrázky.“

Posluchárna vybuchla smíchy.

„Má to snad být návrh, paní profesorko?“ nasadil Orian celé absurdně rozpačité situaci korunu.

„V tuto chvíli mohu jen říct, že si docela fandíte, pane Arkandeli Pereliane.“ Vankoria se roztomile zaculila. „Myslím, že bude nejlepší, když se vrátíme k živelné magii.“

„Paní profesorka je sama takový malý rajcovní živel,“ pošeptal mi Orian s jedním obočím významně pozvednutým.

„A ty jsi idiot,“ řekla jsem a začala si opisovat poznámky, které Vankoria rozmáchlým krasopisem psala na tabuli. „Je nejmíň o třicet let starší. A je to profesorka.“

„No právě. Na starších ženách mě fascinuje jejich nadhled a zkušenosti. Notabene když se jen tak dokážou proměnit v živou pochodeň.“

Můj strýček slaví už od dětských let časté úspěchy u opačného pohlaví. Mohlo mu být tak sedm nebo osm let, když začal krást nevinná srdíčka všem holčičkám ze Simarimské čtvrti a v podobném duchu pokračuje celý život. Možná za to může jeho suverénní chování a smysl pro drzý humor za každé, byť sebeabsurdnější situace. Nebo zkrátka vysílá do okolí silné feromony, které dívky, slečny a ženy všech věkových kategorií a společenského postavení vábí jako slepice slupka od salámu. Po skončení přednášky Orian profesorce Vankorie nabídl, že jí odnese stoh doporučené literatury zpátky do její kanceláře. Nebyla proti.

˜

V extravagantně tvarované baňce stojící na třech tenkých nožkách líně vířila stříbřitě modrá tekutina mísící se s mlžným oparem. Nikdo s ní nemíchal, tekutině se ale zřejmě chtělo v baňce líně vířit, a tak to provozovala nerušeně dál, bez vnější pomoci. Zaujatě jsem její počínání sledovala, když vtom…

„Slečno!“

Otočila jsem se tak prudce, až se mi podařilo baňku srazit loktem ze stolu. Tam, kde se rozlitá tekutina dotkla silně poškrabané a místy opálené pracovní desky, vyrašily ze dřeva desítky muchomůrek červených.

„Já… strašně moc se omlouvám. Asi jsem si spletla třídu.“

„Evidentně.“

První slovo, které mně při pohledu na toho muže vyvstalo v mysli, bylo tajel. Tajel je jeden z výrazů, které používá moje matka při zapisování osnov a konceptů svých knih. Tak například hlhr znamená hlavní hrdina, kopr je zkratka pro komický prvek, resce pro retro scénu. Tajel značí muže silně záhadného až démonického vzhledu, z něhož jde strach, zároveň ovšem oplývá vysokou dávkou noblesy. Zkrátka tajuplný elegán neboli tajel.

Člověk, který si mě teď přísně prohlížel, byl typický tajelovitý typ. Vysoký nejméně metr devadesát, tmavé vlasy přilepené k hlavě jakousi lesklou vazelínou a ulíznuté tak, až nad čelem odhalovaly dva hluboké kouty. Obočí uhlově černé a velice husté. Dohladka oholená a velmi bledá tvář. Dokonale padnoucí tmavý oblek jeho tajelovitost jen podtrhával. Celkový dojem mírně rušila plátěná zástěra, která byla na několika místech umazaná čímsi tmavě zeleným, a pryžové rukavice, které ošklivě zavrzaly, když si je dotyčný stahoval z dlouhých prstů.

„Hledala jsem učebnu přetváření pevných hmot. Podle rozvrhu to má být místnost tři sta čtyřicet sedm.“

„Tak to jste se spletla jenom o stovku. Jste ve čtyři sta čtyřicet sedmičce, učebně alchymie. Přetváření je o patro níž.“

„Aha.“

„A vy jste slečna…?“

„Finia Entelai.“

„První ročník, že?“ Přikývla jsem. „V tom případě se tu s vámi setkám pozítří. Teď už byste raději měla běžet na přetváření. Těšilo mě.“

Seběhla jsem po širokém elegantním schodišti podpíraném masivními klenbami o patro níž a celá udýchaná vletěla do učebny přetváření pevných hmot. Tentokrát jsem byla na správném místě a zbývalo ještě půl minuty do začátku cvičení. Rozhlédla jsem se po místnosti a očima vyhledala Oriana. Seděl v jedné ze zadních lavic, u které byla čtyři místa k sezení, všechna obsazená. Jak to, že mi můj strýc nedržel místo? Blesklo mi hlavou. Odpověď přišla vzápětí, když jsem si uvědomila, ke komu si Orian přisedl. Jistěže to byla Merlia Jasper. Orian teď vysoké blondýně vyprávěl cosi velice zábavného, čemuž se elegantně smála. Její profesionálně naučený úsměv by oslnil i slepého.

Posadila jsem se na jediné volné místo na úplně opačné straně třídy vedle zavalitého kluka v hnědém saku. Probodl mě podezřívavým pohledem a rychle si začal třít skla svých tlustých brýlí kapesníkem čistotou dvakrát neoplývajícím. Výborně, pomyslela jsem si, fakt díky Ori.

„Všem přeji dobrý den. Nebudeme se ničím zdržovat a rovnou se pustíme do práce.“ Kimias napochodoval do třídy rázným krokem a postavil se za katedru s rukama v bok, nadšeně odhodlaný výraz v obličeji. „Je mi jasné, že se k většině z vás donesly hrůzu nahánějící zkazky ohledně přetváření pevných hmot. Vaši starší spolužáci, které ještě učila profesorka Flia, tomuto předmětu říkají čistička. Rád bych tuto atmosféru strachu alespoň o něco zmírnil a ukázal vám, že přetváření nemusí být takový horor, jak se o něm říká.“ Několik lidí si vyměnilo udivené, nicméně potěšené pohledy. „Kdo z vás v posledním ročníku čaroškoly navštěvoval přetvářecí seminář?“ Přihlásila jsem se tak nějak automaticky, byla jsem ovšem jedna z mála. Kromě mě držel ruku ve vzduchu jen můj soused v hnědém saku a na opačné straně místnosti ještě Merlia. To bylo vše. „Tak to je slabota, řeknu vám,“ zkonstatoval Kimias s úsměvem. „Nevadí. Pro začátek zkusíme takový menší přetvářecí souboj. Dnes to bude na vás, dámy.“ Ukázal na mě a na Merliu. Brýlatý kluk nasadil lehce dotčený výraz. „Pojďte obě sem dopředu. Nebude to souboj v pravém slova smyslu, nebojte,“ řekl Kimias, když jsme se já i Merlia postavily před katedru. Klidně, pomyslela jsem si. „Co mi povíte o Durnigově zákoně, slečny? Jistě ho po absolvování přetvářecího semináře znáte velice důvěrně.“

Už jsem se nadechovala k odpovědi, Merlia mě ale předběhla. Už podruhé během jednoho dne!

„Durnigův zákon o vyčerpatelnosti přeměnné schopnosti říká, že předmět o určitém objemu a hmotnosti lze přetvořit pomocí kouzla jen několikrát. Počet těchto přeměn závisí právě na fyzických vlastnostech předmětu a také na tom, zda přetváříme biotickou či abiotickou hmotu. Po překročení limitního počtu přeměn dochází ke zhroucení molekulární struktury přetvářeného předmětu.“

„Naprosto a zcela správně slečno Jasper,“ řekl Kimias spokojeně. „Výborně. Teď si Durnigův zákon vyzkoušíte v praxi. Ovocným a zeleninovým obdobím si musí projít každý prvák,“ řekl mladý rektor, když na desku katedry položil krásné červené jablko. „Takže dámy, jeviště je vaše.“ Chvíli jsme na leskle červenou malvici jen mlčky zíraly. Potom se ale Merlia chopila iniciativy a pomocí ladného pohybu v zápěstí pravé ruky přeměnila jablko v lilek.

Pche, pomyslela jsem si a přeměnila lilek v porcelánovou cukřenku. Úspěch. Spolužáci si mezi sebou začali obdivně šuškat. Merlia ovšem neotálela a během vteřiny se na místě cukřenky vyjímal bohatě zdobený dámský klobouk. Kloboukem ale dlouho nezůstal, protože se teď díky mému kouzlu proměnil v houpacího koně. Z několika lavic se ozval smích, byl to ovšem smích uznalý, nikoli posměšný. Za okamžik už ale Merlia koně přeměnila v překrásnou křišťálovou vázu s dlouhým úzkým hrdlem. Někdo ze spolužáků zahvízdal a ozval se i potlesk. Rozhodně jsem nemohla připustit, aby mě v přetváření trumfla nějaká blond modelka žirafího vzezření. Tu její úchvatnou vázu jsem hodlala proměnit v sochu draka z bílého mramoru, ve svém soutěživém rozčílení jsem si ovšem tak trochu neuvědomila, že šest proměn za sebou je na jedno malé jablko přeci jenom trochu těžce stravitelná dávka. Jakmile se moje kouzlo dotklo elegantně tvarovaného křišťálu, proměnila se váza nikoli v mramorovou sochu draka, nýbrž v louži jakési zakaleně průhledné, částečně gelovité tekutiny. Kapala z katedry na zem a stala se tak názorným příkladem zhroucení molekulární struktury. Polila mě horká zima ostudy.

Spolužáci se smáli a tleskali. Merlia nasadila profesionálně zářivý úsměv. Kimias mávnutím ruky nechal zmizet poloprůhledný sliz a se spokojeným výrazem si něco poznamenal do notesu.

„Mnohokrát vám děkuji, slečny,“ řekl. „Můžete se posadit. Na konci prvního semestru většina studentů sotva zvládne přeměnit zeleninu v jinou zeleninu. Vy jste ale letos nasadily laťku netradičně vysoko. Vzhledem k tomu, jaký výkon jste tu dnes předvedly, obě jste si u mě vysloužily zápočet hned na prvním cvičení. Budete osvobozeny od všech průběžných testů a na konci semestru můžete jít rovnou k závěrečné zkoušce. Máte radost?“

„Jistěže máme radost, pane profesore,“ řekla Merlia. „Velice si toho vážíme.“

A teď ještě mluví za mě? Celá Merliina dokonalá existence mi začínala být silně protivná. Orian se k ní naklonil a něco jí s žoviálním výrazem šeptal. Sázka je sázka a Orian dělal všechno pro to, aby ten jeden zlaťák vyhrál. I tak mi z jeho počínání teď bylo tak trochu na zvracení.

˜

„Tati? Co tu děláš? Myslela jsem, že jsi dneska až do večera v ordinaci.“ Čekal na mě před hlavní bránou a tvářil se potutelně.

„Jak bylo ve škole, kotě?“

„Šlo to. Hned na prvním cvičení jsem dostala zápočet z přetváření.“

„Paráda. Proč se tedy tváříš, jako bys kousla do citronu? A kde je vlastně Orian?“

„Má tam ještě nějakou práci,“ utrousila jsem lehce znechuceným tónem.

„Čekat na něj nebudeme. Říkal jsem si, že bychom mohli trochu provětrat nožíky.“ Až teď jsem si všimla, že mu u pasu visí kilaerazské dýky. „Co ty na to?“

„Jako teď?“

„No jasně.“

„Já tu ale nemám nic na převlečení a…“ Táta mi hodil plátěnou tašku nacpanou čímsi měkkým.

„Babička mi půjčila klíče od paláce.“

„Fakt?“ řekla jsem nadšeně. „No tak jdeme! Počkej. To děláš kvůli tomu, co se mi stalo dneska v noci, že jo? Abych přišla na jiné myšlenky.“

„Vůbec nevím, co máš na mysli,“ řekl táta a vydal se po Šafránové ulici směrem k Osmisměrnému náměstí. Povzdechla jsem si a vyrazila za ním.

„Dneska jsem ordinaci stejně vůbec neotevřel,“ řekl táta, když jsme minuli tři postarší čarodějky, které na něj familiárně zamávaly.

„Proč?“ chtěla jsem vědět. „Paní Pinkavia, Druscia a Fae vypadají, že po tobě a tvém lékařském umu velice touží.“

„V jejich případě nejde ani tak o lékařský um, ale spíš o jejich potěšení z dotyku rukou mladíka na jejich rozložitých zádech.“

„Mladíka? Tati, bude ti jednačtyřicet. Zas tak moc si nefandi.“

Táta se zatvářil uraženě. „Drzost a netaktnost vlastní dcery mě nepřestane nikdy udivovat.“

„Tak proč jsi dneska neotevřel ordinaci?“

„Od rána mi nějak divně vrzalo v bulvě. Musel jsem ji vyndat, rozebrat, vyčistit a součástku po součástce zase složit. Trvalo mi to celé dopoledne a pak už jsem stejně chtěl vyrazit za tebou.“

„Neříkej to slovo!“

„Jaké slovo?“

„Bulva. Nesnáším ho.“

„Proč nesnášíš slovo bulva?“

„Nevím. Už to prostě neříkej.“

„Dobře, už nikdy nebudu svoji mechanickou bulvu nazývat bulvou.“

„Tati!“

„Dobře, dobře, Fínko, už si tě nebudu dobírat jak malého smrádka. Vždyť už jsi vysokoškolačka.“

„Ale to nemyslím. Podívej se sem.“

Na zdi jedné z palácových zahrad byly načmárány dva kostrbatě vyvedené nápisy, které zdobily omítku čerstvě zaschnutými kapkami černé barvy.

„MODRÝ MÍR – MODRÁ FRAŠKA“ a „AŤ SI RADA NASERE!“

Táta si nápisy chvíli prohlížel. „Někdo prostě potřeboval zničit nově natřenou zeď. Pojď.“

„No jo, ale… vždyť to je vlastně o babičce.“

„To není jen o babičce. V Radě sedí dalších deset starých páprdů, kteří si myslí, že umějí řídit chod města. Politikům nadává kde kdo. Včetně tvojí babičky.“

„Mně to přijde jako vyhrožování,“ řekla jsem a měřila si černá písmena zamračeně podezřívavým pohledem. „To babička pomohla spunktovat Modrý mír. Babička sedí v čele Rady.“

„Když tě to tedy tak znepokojuje…“ řekl táta a ležérně mávl rukou. Černá barva se v okamžiku rozpustila a v podobě několika černých potůčků stekly oba nápisy ze zdi rovnou do kanálu.

˜

Levitační kouzlo mě vymrští do vzduchu, vznáším se, letím tři metry nad zemí, rotuju kolem své osy jako vývrtka, v každé ruce jedna dýka, všechno kolem je najednou klidné, zpomalené, čas se vleče jako hustý sirup, slyším svoje vlastní srdce, v uších mi šumí vzduch, který prorážím, jedna vteřina trvá celé věky a já se koupu ve zbožňovaném pocitu adrenalinové lázně.

Taneční sál Tesianského paláce už viděl stovky našich zápasů. Jeho kdysi nablýskané parkety byly před osmatřiceti lety zvyklé na plesy a opulentní večírky pořádané lordem Tesianem. Tomu pánovi pak ale jednoho krásného dne zabodla moje babička stříbrnou dýku do srdce a od té doby že jí pokoje a komnaty paláce prázdnotou. Jedinými stálými obyvateli kdysi vznešeného lordského sídla jsou pavučiny, prach a maličké víly krvesajky.

Když nám bylo sedm let, začal tu táta mě a Oriana učit zacházet s bojovými kouzly a kilaerazskými dýkami. Po deseti letech teď vůbec poprvé přihlížel taneční sál Tesianského paláce tréninku, na kterém můj postpubertální strýc chyběl.

Dýky jsem protočila v prstech a ležérně se vyhnula tátovu žíhavému kouzlu. Oplatila jsem mu tímtéž, kouzlo bylo ovšem odraženo neviditelným štítem, načež urazilo jedné ze soch dávno mrtvých členů tesianského rodu hlavu.

„Pardon!“ omluvil se táta dekapitované soše.

Babička totiž kdysi prohlásila, že si můžeme v paláci dělat, co chceme. A kdyby prý ta barabizna spadla, taky se nic nestane. Děda, který má pro historické budovy jistou slabost, se paláce ihned zastal a snažil se babičku přesvědčit, že má ten dům velkou hodnotu jako kulturní i architektonická památka. Já mám ale dojem, že si babička Tesianský palác tak trochu personifikuje do svého bývalého poručníka. Ani se jí nedivím, že nám tuhle svoji nemilovanou nemovitost dala k dispozici pro naše tréninky.

Chvilka nepozornosti stačila, abych se tátovi dostala dýkou ke krku a mírně neférovým chvatem ho větrným kouzlem odfoukla ke stěně sálu. Ten si to ovšem nenechal líbit, v mžiku byl zas u mě a souboj pokračoval, tentokrát o něco zapáleněji.

„Fínko, tobě dneska v žilách koluje místo krve agresivita,“ řekl táta, když mu jedna z mých dýk zasvištěla těsně před obličejem. „Tohle je jen trénink. Nechci přijít i o svoje druhé oko. Klídek, holčičko!“

„Já –“ svist „jsem –“ břink „úplně –“ oheň „klidná!“

„Tak to vidím,“ řekl ležící táta s potem na čele a dýkou na hrudníku.

Ani jsem nevěděla, jak se mu to povedlo, najednou jsme si vyměnili role a byla jsem to já, kdo ležel na zádech. Tátovi se mě teď podařilo odzbrojit. Vyhrál. Odhodil svůj pár dýk stranou a zhroutil se na parkety vedle mě. Leželi jsme tam, zírali do klenutého stropu plného malovaných výjevů z avalonijských hrdinských eposů a sotva popadali dech.

„Tak co je?“ zeptal se táta po několika minutách ticha.

„Orian. Zas se vsadil s mámou. O jeden zlaťák!“

„No a? Ti dva se sázejí o blbosti neustále.“

„Jenže teď se kvůli tomu chová jak idiot. Tedy víc než obvykle. Snaží se o jednu holku ve škole, která je tak…“

„Co?“

„Merlia Jasper.“

„Jo tahle. Dcera tvého skorodědečka Deneriela Jaspera. Klidně by mohla být tvojí tetičkou, kdyby se babička nevrátila k Lyrazovi. Jenže to by asi byla úplně jiná Merlia. A možná že by to ani Merlia nebyla…“

„Sice jsou tvoje hypotetické spekulace nesmírně poutavé, tati, jenže můj strejda a nejlepší kamarád v jedné osobě mě dneska ve škole kvůli téhle blond modelce úplně zazdil. Musela jsem si sednout vedle kluka, který se snad v životě nemyl, a k tomu všemu jsem se před všemi spolužáky znemožnila, když jsem prohrála přetvářecí souboj.“

„Předpokládám, že vyhrála…“

„No jistě že Merlia! Mám dojem, že na tu holku s dokonalou manikúrou začínám mít lehkou alergii.“

„Mrcha jedna blonďatá,“ prohlásil táta, nasadil lehký úšklebek a zřejmě si pomyslel něco o mé rozmazlenosti. „Řekl bych, že jediným lékem na tvoji momentální trudomyslnost je bleší trh na Obloukovém mostě.“

„Tati, bleší trh je lék na tvoji trudomyslnost. Vždycky odtamtud přitáhneš tisíc nesmyslů, které nepotřebujeme.“

„Jenže tentokrát koupíme nějaký ten zbytečný nesmysl tobě.“

„Tak dobře.“

˜

Obloukový most spojuje západní břeh Velké řeky s Erilianským ostrovem a byl postaven ještě za vlády posledního čarokrále, Teriena, zvaného Dračí srdce. Pozdně letní odpoledne se pomalu měnilo v podvečer, když jsme s tátou stáli u stánku s krystalkami z druhé ruky, lokty opřené o kamenné zábradlí mostu, cucali jsme karamelové bonbony a dívali se na slunce, které rychle mizelo za Faunovými lesy.

„Ten vodní zámek mi vždycky nějak naháněl husí kůži,“ řekl táta a ukázal na honosně vyhlížející sídlo vystavěné na malém skalnatém ostrůvku uprostřed Jihozápadního ramene Řeky. Jeden úzký elegantně tvarovaný most spojoval palác s městem, druhý vedl od malého ostrova k pevnině. Ten dům k Erilianu patřil a zároveň se od něj držel stranou.

„Proč? Mně se docela líbí,“ řekla jsem. „I když je pravda, že to s tím množstvím věží a věžiček krapet přehnali.“

„Sídlí tam Resianové,“ řekl táta a strčil si do pusy další karamelku.

„Tamti Resianové?“

„V Erilianu jsou jediní Resianové.“

„Asi si fakt nežijí špatně. Kam se hrabe babiččina vila.“

„Nejbohatší rod, mecenáši umění. Co bys čekala?“

„Ten jejich synáček je se mnou v ročníku. Dneska si na přednášce sedl vedle mě.“

„Vážně?“ Táta významně pozvedl obočí, až se mu mosazná kolečka v mechanickém oku protočila. „Pokud bys někdy chtěla udělat tatínkovi radost, Fínko, provdej se za mladého Resiana. Už velice nutně potřebujeme novou střechu, na kterou nemáme. Těsnící kouzla jsou více méně k ničemu a do ložnice nám kape.“

„No jistě tati. Hned zítra ho požádám o ruku.“

„Hodná holka.“

Oba jsme vyprskli smíchy.

„Proč neřekneme babičce?“ zeptala jsem, když jsme si mezi stánky blešího trhu, rozesetými po celé délce Obloukového mostu, razili cestu zpátky ke Gryfonské bráně. „Ta má peněz dost a na novou střechu by nám určitě dala.“

„To je sice pravda, tvoje máma je ale v tomhle ohledu velice hrdá. Nikdy by si babičce o peníze neřekla. Ale nedělej si s tím hlavu. Až přijde zima, pacienti se mi do ordinace jen pohrnou.“

„Jak myslíš,“ pokrčila jsem rameny. „Do mojí ložnice zatím neteče.“

„Slečno krásná, neostýchám se říci až čarokrásná! Váš bělostný krk holý je a strádá. Však řešení tu máme a šperk drobný však půvabný na ten štíhlý krček dáme!“

Pár kostnatých rukou, které byly samá vráska a jaterní skvrna, mi odhrnul vlasy. Než jsem se stačila otočit, už se mi na krku houpal skleněný přívěsek o velikosti hrášku, pověšený na stříbrném řetízku.

„Co to děláte, pane?“ řekl táta pobouřeně a rychle mě přitáhl k sobě.

„Co to dělám, ptáte se?“ opáčil drobný stařík, jemuž patřil stánek s levnou bižuterií. „Zdobím perlu perlou.“ Mluvil, jako kdyby odříkával roli z divadelní hry a vypadal trochu jako postava z historického románu.

„Tohle není žádná perla, ale moje dcera!“ prohlásil táta a měřil si staříka podezřívavým pohledem. „Tedy… obrazně řečeno je to možná pravda. Vy byste ale takové věci říkat neměl, pane. Natož dotýkat se jí a věšet jí na krk…“ prohlédl si průhledný přívěsek. „A tohle také není žádná perla!“

„Je to perla skleněná,“ řekl stařík a usmíval se na nás bezzubými dásněmi. „Pohleďte do jejích hlubin a uzříte věci nevídané.“

„Jaké věci?“ chtěla jsem vědět.

„Každý v perle vidí něco jiného. Odráží se v ní kousek z člověka samotného.“

Přestože se táta tvářil trochu nesouhlasně, přidržela jsem si přívěsek těsně před obličejem, zavřela jedno oko a tím druhým jsem do skleněného hrášku zamžourala. Chvíli trvalo, než se mi podařilo rozpoznat v korálku něco víc, než jen rozmlžené patvary. Když jsem na tu miniaturní podívanou konečně zaostřila, uviděla jsem létající hory. Bílé hory z oblaků vznášející se po obloze zvláštní neurčitelné barvy. A tyhle oblačné hory nesly průsvitné zámky a paláce gigantických rozměrů. Všechno se pohybovalo a pomalu rotovalo kolem oslnivě zářícího světla uprostřed. Oblačné ostrovy do sebe narážely, spojovaly se, vznikaly nové majestátní útvary, které se vzápětí znovu rozpadly na desítky dalších polohmotných neuvěřitelností.

„Stojí pět stříbrných.“

„To je krása!“ řekla jsem nadšeně.

„Bude si slečna přát ten přívěsek koupit?“

„No já…“

„Tumáte,“ řekl táta, vtiskl staříkovi do vrásčité dlaně pět mincí a odtáhl mě pryč.

˜

Do postele jsem si zalezla někdy kolem jedenácté, ale spát se mi nechtělo. Na stolku mi stydl oukropěnkový čaj v porcelánovém hrnku s infantilním obrázkem růžovofialového obtloustlého draka. Dostala jsem ho od babičky, když mi bylo pět. Ležela jsem na zádech a hrála si se svým novým přívěskem. Stříbrný řetízek jsem držela v natažené ruce, zatímco mi skleněná kulička kroužila nad obličejem jako kyvadlo.

Zaostřila jsem pohled do útrob přívěsku a ocitla se mezi obřími rozplývajícími se a znovu se objevujícími paláci. Jenže tentokrát jsem si připadala, jako bych se mezi nimi vznášela. A já se mezi nimi skutečně vznášela. Nemžourala jsem na tu úchvatnou podívanou jen přes maličkou skleněnou perlu. Byla jsem tam! A nebyla jsem sama.

Dívala jsem se na ty bytosti a neuměla je přirovnat k ničemu, co jsem doposud znala. Můj mozek v tu chvíli nedokázal úplně zformulovat, jak vlastně vypadají. Průsvitní, velkolepí a nádherní. Hmota, velikost a gravitace tu zřejmě velkou roli nehrály. Cítila jsem, že dýchám, ale vzduch to dozajista nebyl. Celou mě obklopovalo zvláštní měkké světlo a…

„Fínko! Fínko, probuď se!“

Leknutím jsem spadla z postele.

KAPITOLA ČTVRTÁ

ODSTÍNY DEKADENCE

„Potřebuju létací záchrannou službu. K Marcipánovu. Hned!“

Než jsem se stačila vzpamatovat, zvednout ze země a zeptat se, co se u všech bohů děje, Orianův obličej z krystalky na nočním stolku zmizel. Bylo jasné, že je můj strýc v maléru a že to jsem já, kdo ho z něj teď, ve tři čtvrtě na šest ráno, bude muset vytáhnout.

„Co zas ten šílenec prováděl?“ mumlala jsem otrávené, když jsem se narychlo soukala do starých rajtek.

V ložnici rodičů byla tma a ticho přerušovalo jen hluboké oddechování.

„Mami?“ zašeptala jsem opatrně. „Mami, můžu si půjčit kolo?“

„Kolo?“ Ozvalo se rozespale ze tmy. „Teď? A na co?“

„Jen si odskočím vytáhnout tvého bratra z průšvihu. Kdybych se nevrátila, pomsti moji smrt.“

„Dobrá…“ řekla máma v polospánku. Za chvíli už se zase ozývalo pravidelné oddechování.

Šlapala jsem jako divá a rychlostí splašené vlaštovky svištěla nad střechami Erilianu. Přes pusu a nos jsem si přetáhla šálu, abych nespolykala nějaký ten hmyz, oči schované za kulatými leteckými brýlemi, vlasy a konce šály za mnou zběsile vlály.

Oriana jsem uviděla už z dálky. Stál na parapetu okna v patře nad cukrárnou Marcipánov a zuřivě na mě mával. Když jsem přiletěla blíž, zjistila jsem, že na sobě můj strýček nemá nic než kostkované trenýrky. Když jsem přiletěla ještě blíž, vyřítilo se z okna jedovatě zelené kouzlo, kterému se Orian tak tak vyhnul. Balancoval teď na parapetu velice nebezpečným způsobem.

„Co to tu u všech bohů provádíš?!“ vyštěkla jsem na něj, když se mu podařilo posadit se za mě na nosič.

„Vysvětlím potom. Dělej! Rychle, rychle pryč!“

„Ty malej prevíte!“ Z okna se vyklonil fousatý muž v nátělníku a hodil po nás další kouzlo, kterému se mi naštěstí podařilo obratným leteckým manévrem vyhnout. Kolo se lehce roztřáslo, protože na váhu dvou lidí nebylo stavěné. „Lézt mi za vnučkou by se ti líbilo?! Já tě přerazím, jen počkej, ty hajzle!“

„Dědečku, ne!“ V okně se objevila pihatá hnědovlasá holka a zoufale se snažila rozčílenému pánovi zabránit v dalším kouzlu. Tahala ho za ruku a hystericky ječela něco v tom smyslu, že Orian za nic nemůže.

„To byla ta druhačka?“ zeptala jsem se, když jsme byli od Marcipánova a pološíleného čaroděje i jeho agresivních kouzel v bezpečné vzdálenosti. „Ta, jak ses s ní po imatrikulaci tak skamarádil?“

„Enisa,“ řekl Orian drkotající zuby. Cítila jsem, že se můj spoře oblečený strýc třese zimou skoro stejně jako létací kolo pod naší vahou. „Je to vnučka cukráře Efilese. Tvrdila, že její děda má tvrdý spánek.“

„Někdy mám pocit, že tvůj mozek trpí pod vládou železné ruky libida.“

„Vlasy jí tak krásně voní po mandlích. A ty její muffiny! Měkké, vlahé, tak akorát do ruky…“

„Snažím se sama sebe přesvědčit, že tu mluvíš o pečivu. A co ta asistentka ze sídla Rady, na kterou jsi pěl ódy celé léto?“

„Hmmm… to už nějak vysublimovalo.“

„Uvědomuješ si ale, že s touhle pověstí sukničkáře nemáš u naší blond ledové královny šanci?“

„Neměj péči, Fínko. Já zvládnu všechno. A moji drahou sestřičku tu sázku rozhodně vyhrát nenechám.“

„Jde jen o jeden zlaťák. Nechápu, že jsi tím tak posedlý.“

„Tady nejde o ten jeden zlaťák. Jde tu o princip. A o to, že minulou sázku Zia vyhrála!“

S mohutným křach jsme přistáli na trávníku zahrady babiččina domu. Bicykl ale naštěstí přežil zběsilý a přetížený let bez úhony. V pečlivě udržovaném trávníku teď zela několik metrů dlouhá brzdná dráha lemovaná efektními drny. Kolo jsem opřela o cihlovou zeď porostlou břečťanem. Jeho popínavé šlahouny a listy ukrývají tajnou branku vedoucí přímo na terasy Simarimských zahrad. Jako malí jsme ji s Orianem často využívali při útěku z babiččiných výchovných spárů.

„Hlavně p-o-t-i-ch-u!“ zašeptal Ori, když jsme proklouzli zadním vchodem do vily. „Naši teď ještě určitě spí. Já na sebe rychle něco hodím a až tě pak máma uvidí u snídaně, bude celá nadšená, že jsi zase jednou přišla na návštěvu, takže se elegantně vyhneme zbytečným…“

„Čemu?“ Ve vstupní hale se rozsvítilo. Babička stála ve dveřích do velkého pokoje, na sobě tyrkysový župan, rezavé vlasy spletené do copu, přísný výraz v obličeji. „Dobré… ráno. Mami,“ pozdravil Orian a nasadil rádoby nenucenou grimasu.

„Co tu vy dva děláte ve čtvrt na sedm ráno, kde jsi byl celou noc a proč na sobě máš jen spodky, mi vysvětlíš potom. Až se oblékneš, Oriane, přijď za námi do Velkého pokoje, buď tak laskav.“

„Hmmm… jistě,“ řekl zahanbený strýc a rychlostí blesku vyběhl po schodech nahoru.

„Ve výchově obou svých dětí jsem fatálně selhala, jak se zdá,“ prohlásila babička a rezignovaně zavrtěla hlavou. „Dcera se po městě promenuje v mužských šatech a syn tu pro změnu běhá téměř nahatý. Ještě že ty jsi většinou oblečená přiměřeně, Fínko.“

„Co to má být?!“ vypadlo ze mě místo pozdravu, když jsme vešly do velkého pokoje. Děda stál před krbem a kousky jablka krmil…

„Mue,“ vysvětlil, na tváři pobavený úšklebek. Jen několik hodin staré kuře svým dlouhým krkem dědovi dosahovalo až k pasu a dožadovalo se dalších kousků jablka. Jeho peří bylo blankytně modré a úžasně načechrané. Po slizkém bílku ani památky.

„Co to u všech bohů…?“ Orian, teď už oblečený, vpadl do místnosti a zůstal na mue-kuře vyjeveně zírat.

„V půl čtvrté ráno nás probudily divné zvuky,“ řekla babička. „Takové praskání. Pak jsme slyšeli, jak se něco rozbilo. Myslela jsem, že Noar zas shodil z krbu vázu. Jenže když jsme sešli dolů, uviděli jsme, že to, co se rozbilo, rozhodně není z porcelánu.“ Až teď jsem si všimla kusů skořápek malovaného vejce zdobených mušlemi a polodrahokamy.

„Pochopitelně jsme topili,“ vysvětlil děda. „Takže to vejce od Janima bylo na krbové římse v jakési umělé líhni. Kdo mohl vědět, že je v něm něco vyklubáníschopného.“

„Ten prevít Janim!“ rozčilovala se babička. „Určitě to udělal naschvál. Jako by nestačilo, že v téhle domácnosti žije gryf a drak. Ještě nám tu teď bude pobíhat přerostlá slepice. Včera večer odletěl Janim zpátky na Kilaeraz. Až se sem vrátí s další várkou čaje, bude to muset vysvětlit a kuře si odveze pěkně zpátky do pralesa.“

Malý mue teď běhal po pokoji a zkoumal nově objevený vesmír. Zerafian s Noarem seděli na gauči a sledovali kuře s výrazem značného zděšení až šoku, s mírným nádechem znechucenosti.

„Snad nebude tak zle,“ řekl děda. „Je docela roztomilý. Podívej, jak se snaží strčit hlavu do hlíny v květináči. Co kdybychom mu říkali Tisu? To znamená ve staré kilaerazštině překvapeni.“

„Je mi úplně jasné, kam tohle směřuje,“ řekla babička. Při pohledu na malého běhavého opeřence se ale lehce pousmála. „Řeknu Lioni, aby připravila snídani.“

˜

Ten den jsem ve škole prospala dvě přednášky. Probudila jsem se s otiskem hrany alchymistických skript na tváři. V přednáškové místnosti jsem zůstala úplně sama. Až po chvíli jsem si uvědomila, že mi někdo přilepil cosi na čelo. Byl to kousek papíru, na kterém stálo: Doprovodím Merliu domů. Myslím, že ocení, když jí někdo ponese tašku. Tu sázku vyhraju, i kdybych měl vlézt do chřtánu lidožravému trolovi! O.

„Idiot…“ zamumlala jsem, zmuchlala papírek do kuličky a setřela si z čela zbytky lepícího kouzla. Orian se na mě opět vykašlal, jako poslušný pejsek doprovodil ledovou královnu domů a na čelo mi přilepil papírek se vzkazem, což zřejmě považoval za nesmírně zábavný akt. Pochopitelně ho ani nenapadlo vzbudit mě. Anebo ho to napadlo a nevzbudil mě záměrně, čemuž bych se vlastně ani moc nedivila.

Po noci plné podivných snů o vznášejících se oblačných světech, po spadnutí z postele v tak odporně brzkou hodinu a po letecké záchranné akci se přednáškový šlofík ukázal jako velice účinná a dobíjecí metoda. Únava a ospalost byly tytam, a přestože ve mně nevraživost vůči Merlie a Orianovu nemožnému chování ještě trochu bublala, šla jsem ten den ze školy domů s nedočkavě natěšenými myšlenkami ubírajícími se k Zelené dekadenci.

Táta zavřel ordinaci jako každý den přesně v půl sedmé. Když vystoupal nahoru, našel mě sedět u kuchyňského stolu, kde jsem se spěšně ládovala sýrovým sendvičem. „Jdeš dneska do práce?“ zeptal se a nalil si sklenici kolivníkového džusu.

„Myslím, že je to celkem očividné.“ Zdálo se, že až teď táta zaregistroval housle ležící v pouzdru na stole a taky můj ne zcela všední zjev. Vlasy vyčesané do rozcuchaného čehosi vzdáleně připomínajícího drdol, z něhož trčely kudrny na všechny strany. Líčení více než výrazné. Krajky, šněrování, samet, stužky, to vše v barvách černé a tmavě purpurové. Šaty, které dávaly fantazii prostoru spíše méně než více, mohly na první pohled lehce připomínat časy šantánů z éry mladých let prarodičovské generace.

Kterýkoli jiný otec by nikdy v životě nepřipustil, aby jeho jediné dítě v takovém modelu překročilo práh domu. Můj táta ale věděl, že se jedná pouze o pracovní oděv, něco ve stylu montérek či lékařského pláště. Věděl taky, že chodím dvakrát týdně hrát do klubu Zelená dekadence, že majitel takovýto retro styl úpravy vyžaduje a že mám čtyři zlaťáky za jedno vystoupení.

„Ty jsi uklidil kolo do kůlny?“ chtěla jsem vědět. „Ráno jsem ho nechala na terase, ale teď jsem ho tam nenašla.“

„Kolo jsem půjčil panu Houzinsovi.“

„Cože?“

„To je ten kloboučník, co ke mně chodí s žaludečními vředy. Čekal tu skoro hodinu, než přišel na řadu, takže jsem mu nabídl kolo, aby nepřišel pozdě do práce. Slíbil mi, že ho zítra odpoledne vrátí.“

„Ale já teď taky přijdu pozdě do práce! Počítala jsem s tím, že do Dekadence poletím.“

„Aha, to mi nedošlo. Tak jeď tramvají.“

„Tramvaj to bere strašnou oklikou. To už je rychlejší jít pěšky.“

„Nebo si vezmi drožku.“

„Za drožku bych dala skoro polovinu dnešní výplaty.“

„Tak mi promiň, kotě,“ řekl táta omluvně a taky trochu provinile. „Neuvědomil jsem si, že dneska hraješ.“

„Hm, to nevadí, prostě poběžím.“ Hodila jsem si přes ramena černou pelerínu s kapucí, popadla housle a vyřítila se ke dveřím.

„Nedojedla jsi sendvič!“

„Nestíhám.“

„A kde je vůbec máma?“

Shora se v tu chvíli ozvala tříštivá rána a tlumeně nesrozumitelné nadávání.

„Zamkla se v ložnici a pere se tam se spisovatelským blokem. Už rozflákala tři vázy.“

„Snad ne i…?!“

„Neboj, tu keramickou z Kilaerazu jsem pro jistotu schovala do prádelníku. A u babičky s dědou se dneska vylíhlo mue-kuře. Měj se, tati.“ Vlepila jsem mu pusu na vousatou tvář a vyběhla z pokoje.

˜

Jméno nejstarší části města pochází ze staré avalonijštiny. Erikor, původně Ári koor, znamená v doslovném překladu Nádoba neřestí. Je to místo, kterému se i dnes většina čarodějů z Palácové nebo Obchodní čtvrti raději širokým obloukem vyhne. Až na těch několik gentlemanů, kteří se do Erikoru pod rouškou noci pravidelně a rádi vypravují za účelem návštěvy místních nočních podniků. Mezi výjimky patří taky poměrně početná skupina tátových pacientů z vyšší erilianské společnosti, kteří se do křivolakých uliček „neřestné“ čtvrti přinutí dopravit, zaskočí-li je zdravotní neduhy. Já se v Erioru narodila a na místní společnost sestávající především z malířů, žebráků, intelektuálských básníků, prostitutek, studentů, muzikantů, spisovatelů a obchodníků s více či méně pochybným zbožím všeho druhu jsem zvyklá od malička.

Pelerína za mnou vlála. Proběhla jsem kolem Zdi barev. Duhovým obrazcům, které na ní díky erikorským volnomyšlenkářským umělcům kvetou, jsem ale tentokrát příliš pozornosti nevěnovala. Jindy před tou počmáranou zdí dokážu stát třeba hodinu a zkoumám nové výtvarné přírůstky. Přestože jsem měla naspěch, zaregistrovalo moje periferní vidění, že je tu tentokrát něco jinak. Lépe řečeno navíc. Donutilo mě to se v běhu zastavit a o několik kroků se vrátit.

ZRZAVÁ SVINĚ ŘÍDÍ BANDU SENILŮ
NA ZLATÝCH ŽIDLÍCH!

Nápis byl vyveden jasně rudou barvou a dost agresivně narušoval uměleckou kompozici zdi. Chvíli jsem tam stála jako opařená. Byl to jen nápis, ale přece mi uváděl kůži na rukou a v zátylku do husího pozoru.

„Fínko, chceš mě zničit?!“ ozvalo se z kapsy mojí peleríny a krystalka přetrhla moji znepokojenou zamyšlenost. Když jsem křišťálovou kouli vytáhla ven, mračil se z ní na mě obličej Inesina Fukise podbarvený nervozitou. Majitel klubu Zelená dekadence měl mě i mé housle ve veliké oblibě. Většinou se rád vžíval do role neškodně lascivního strýčka s obsáhlou sbírkou vyšívaných vest (prý má na každý den v roce jinou), který by mohl svoji bodrost a optimismus rozdávat plnými hrstmi. Tentokrát ale nasadil výraz štvaného jelena a na čele mu vyskočila tepající žíla. „Gruella už zpívá předposlední kus a ty ses tu ještě neráčila objevit! Kde vězíš?!“

„Jsem tam za tři minuty,“ ujistila jsem ho, schovala krystalku zpátky do kapsy a rozběhla se Muří uličkou, na jejímž konci do noci zářila jediná lampa.

˜

„No konečně! Mě z tebe jednou trefí. Rychle do šatny, musím s tebou a s kapelou ještě něco probrat.“

„Nepočkalo by to po vystoupení?“

„Rozhodně ne.“

Inesinovi v patách jsem se prodírala zákulisím Zelené dekadence a nechápala, co tak důležitého může mít Fukis na srdci, když mám ani ne za pět minut stát na pódiu. Z otevřených šaten na mě mávaly spoře oděné tanečnice, pudrující se, protahující se a upravující si své síťované punčochy, saténové podvazky a umělé králičí ocásky. Opět mi blesklo hlavou, že by „normální“ rodiče své náctileté dceři nikdy nedovolili vyskytovat se – natož pracovat – na místě, jako je toto, a že kdyby se o mé brigádě dozvěděla babička, museli bychom ji křísit.

„Ahoj zlato,“ pozdravila mě Zmielie zkroucená do zcela nepřirozené pózy. Hadí žena měla trup dvakrát obtočený kolem vlastní pánve a ruce propletené mezi kotníky v několikanásobných uzlech. Jednou mi vysvětlovala, že se u ní už ve třech letech projevil překvapivý talent pro samopřetvářecí kouzla, a tak může dle potřeby své kosti natahovat a ohýbat jako gumu.

„Ahoj Zmi,“ oplatila jsem jí pozdrav, „jak se…?“ To už mě ale Inesin chytil za loket a odtáhl mě do poslední šatny na samém konci chodby.

„Takže vážení,“ řekl a postavil se doprostřed místnosti mezi dva hloučky lidí. „Situace se má tak…“ Ty, kteří stáli vedle dveří, jsem dobře znala. Byli to členové kapely Podvrženci, se kterými jsem v Dekadenci už dva roky hrála. Virula, Topey, Frial a Gnolear. Ti na opačné straně šatny mi ale byli zcela neznámí. „Tohle jsou tanečníci ze skupiny Tienfael, jak už jsem jednou říkal, než nás Fínka poctila svojí milou přítomností.“ Tři dívky a tři mladíci téměř oslnivého vzezření. „Specializují se na ohnivý tanec ghilleans. Dneska tu budou spolu s vámi vystupovat.“

„Cože?!“ vyhrkla jsem nevěřícně. „To nám ale nikdo neřekl. My… s tímhle nepočítali. Zabíráme většinu pódia a…“

„A když hrajeme s tanečníky,“ doplnil mě Topey, „jsme jenom křoví. Všichni se dívají jen na ně a kapelu skoro ignorují.“

„Mé milé děti,“ řekl Inesin a zatvářil se téměř otcovsky. „Dovolte mi, abych vám připomenul, KOMU PATŘÍ TENHLE ZATRACENEJ PODNIK! Koukejte se už nějak domluvit, improvizujte, postavte se třeba na hlavu, ale dneska mi tu předvedete excelentní hudebně-taneční kreaci, která bude mít ohromnej sukces!“ Byl teď celý rudý a oči mu rozčílením málem vylézaly z důlků. „Dal jsem před vás ještě jedno číslo. Máte deset minut.“ Načež opustil šatnu a teatrálně za sebou práskl dveřmi, až ze stropu spadl kus omítky.

„Já myslím, že to nějak zvládneme,“ řekl jeden z ohnivých tanečníků. „My se o tom dozvěděli teprve dneska, takže…“

„Tak především si myslím, že to nejste vy, kdo rozhoduje, jestli to nějak zvládneme, nebo nezvládneme,“ skočil mu do řeči Gnolear, kytarista pověstný svojí nedůtklivě cholerickou povahou. „Nakráčíte si sem a myslíte, že budeme skákat, jak si vy písknete?“

„To si pleteš, příteli,“ řekl tanečník mírně pobaveně a bylo na něm vidět, že ho jen tak něco nebo někdo nerozhodí. „To my budeme skákat a vy budete pískat.“

„Já tvůj přítel rozhodně nejsem, princátko.“ Tanečníci si vyměnili pohledy, na Gnolearovu poznámku ale nikdo nic neřekl. Na kytaristově přirovnání ale něco málo pravdy bylo. Tanečník byl totiž skutečně mírně „princovského“ vzezření. Vysoký, štíhlý, s téměř uměle ušlechtilými rysy v obličeji, světlé vlasy dlouhé až k lopatkám.

Můj děda nosí dlouhé vlasy. Můj táta měl kdysi dlouhé vlasy. Ovšem nikdo z kluků mé generace už dlouhé vlasy nenosí. Až na tohohle. Na sobě měl jen černé kalhoty a kožené nátepníky a mně se při pohledu na jeho reprezentativní hrudník zrychlil tep.

˜

Kouř z mafhiasových dýmek a samet barvy smaragdů, fielský likér tekoucí proudem, lampičky na kulatých stolcích ozařující intimně tlumeným světlem obličeje hostů podniku, který už tolik let leží v žaludku MSEPŽO (Mravnostnímu spolku erilianských příkladně žijících občanů). Jenže Inesin Fukis má mezi svými stálými hosty několik velice vlivných, majetných a rozhodně nepříliš příkladně žijících erilianských občanů, kteří mu už víc než pětadvacet let zajišťují existenci jeho milované dekadentní obživy.

Lampičky pohasínaly a já vstoupila na pódium do téměř úplné tmy. Začala jsem hrát. Když jsem si zkoušela později tu melodii vybavit, nepodařilo se mi to. Byla úplně nová, ještě nikdy ji nikdo neslyšel. A už ani neuslyší. Připadalo mi, jako by si tu hudbu vymýšlely moje housle samy. Pak začal smyčec kreslit do šera potemnělého klubu kroutící se obrazce, které s každým tónem nabývaly jasnějších tvarů. Byla to labuť. A po ní další, a ještě jedna. Bílí ptáci vylétali ze špičky mého smyčce a ve své elegantní poloprůhlednosti kroužili obdivně vzdychajícím divákům nad hlavami.

Pak… všechno vybuchlo v oslnivé záři ohnivých kouzel a labutě se proměnily ve zlaté draky. V tu chvíli se totiž kapela naplno pustila do svého ostře hudebního díla a na pódiu se objevili tanečníci. Já byla mezi nimi, mezi míhajícími se postavami. Vznášeli se, levitovali, do vzduchu kreslili ohnivými kouzly abstraktní tvary a pokaždé, když se jejich bosá chodidla dotkla země, ozval se sled rytmicky bubnujících zvuků.

Byť by se to mohlo zdát neuvěřitelné, byl kdysi ohnivý tanec zvaný ghilleans velkou vášní babičky Kiary. Ne vždy nosila masku ctižádostivé političky a přísně elegantní dámy. Ráda si ji představuju jako mladičkou rozcuchanou zrzku, která jezdí po lesích na koni a řádí na jarních slavnostech mezi menhiry.

V jednu chvíli jsem si uvědomila, že mě dva páry rukou zvedají do vzduchu. Vzápětí mě už tanečníci drželi na ramenou a já najednou viděla pódium i diváky z úplně jiné perspektivy, než na jakou jsem byla doposud zvyklá. Hrát jsem ale nepřestala. Ze smyčce vybíhali průsvitní lvi a skákali skrz ohnivé obruče tvořené kouzly tanečnic a tanečníků. Mezi užaslými obličeji diváků jsem zahlédla známou tvář. Magistr alchymie z Univerzity, na kterého jsem narazila, když jsem předtím omylem vpadla do jeho učebny. Pod hustým černým obočím si mě měřil lehce zamračeným pohledem.

Pak všechno utichlo, znehybnilo, ohnivá kouzla pohasla. Za několik málo vteřin poté klub Zelená dekadence vybuchl potleskem, který by jedincům s citlivějším sluchovým aparátem mohl dozajista způsobit dočasnou či trvalou hluchotu. Ani celý Ferielův sál mi tehdy při imatrikulačním ceremoniálu netleskal tak náruživě a téměř fanaticky. V hrudníku mi srdce pumpovalo radostným blahem. Když se potlesk konečně utlumil, uvědomila jsem si, že stále sedím na rameni jednoho z tanečníků. Ještě než mi pomohl seskočit na zem, odhrnul si dlouhé vlasy z čela a usmál se na mě velice princovským způsobem.

˜

„Mazec veliký! Viděli jste, jak tleskali? Mohli se zbláznit. Nehorázná improvizace, ale povedlo se to epesně! Co je?“

„Jo, epesně. Pro ně. A pro tebe tedy taky. My ostatní ale byli celou dobu zastrčený v koutě a měli jsme tu čest vyluzovat doprovodnou muziku, které si stejně nikdo nevšímal, protože všichni zírali jen na ně a na tebe.“

„Co to tady sakra žvaníš, Gnole?! Bez muziky by mohli asi jen těžko tancovat.“

„Tak já žvaním, jo? Nikdo o nás nezavadil ani pohledem. S takovou vydáme vlastní desku jen těžko, když nám tvoji noví trdlující kamarádi s princátkem v čele kradou veškerou pozornost potenciálních sponzorů.“

„To je blbost. No tak chtěl Inesin jednou trochu netradičnější vystoupení. Jdeme na drink?“

„My to tu už dneska balíme, Fínko. Zrovna dneska se nám moc nechce na Inesina culit a pít jeho koktejly.“

„Nesmysl. Na modrého skřeta s nakládanou třešní a deštníčkem se těším celou dobu. Je to přeci naše pokoncertní tradice.“ Podvrženci si ale beze slova sbalili nástroje a jeden po druhém odešli z šatny. „Tak jo. Jděte si! Já za to ale nemůžu, že mě jako jedinou vtáhli mezi sebe. Ten drink si dám a vaše nesmyslné urážlivé manýry mi můžou být u té části těla, kde končí trup a začínají nohy!“

Protlačila jsem se menším davem až k baru, objednala si skřeta, nápoj jasně modré barvy a hořko-sladké chuti, po kterém na patře zůstával nakyslý ocas. Ale vůbec mi nechutnal. Nechápala jsem, jak jsem si ho tu mohla po každém vystoupení objednávat. Jenže jindy ho tu se mnou pili i ostatní Podvrženci. V kombinaci s Gnolovými historkami podávanými v lehce vulgárním a zábavně přisprostlém obalu mi vždy přišel modrý skřet k chuti. Teď jsem tu seděla naštvaná, uražená a sama, což nemělo dobrý vliv ani na momentální náladu mých chuťových buněk. Na pódium vyběhl Inesin v cylindru a v doprovodu šesti spoře oděných slečen s králičími oušky a ocásky. Zpívali tam jakousi velice starožitnou šantánovou píseň o námořníkovi a couře.

„Promiňte mi to závěrečné překvapení, slečno.“

„Hm…?“

„Chtěli jsme jen dokázat, že muzikanty nikterak neupozaďujeme, a řekli jsme si, že vás nějak víc zapojíme do děje. Jen těžko bychom ale během vystoupení vyzvedli do vzduchu všechny členy kapely. Vybrali jsme si toho nejmenšího a nejlehčího.“

Tanečníci usazení v klubovkách popíjeli rozličné nápoje a vypadalo to, že se sledováním králíčkovského vystoupení velice dobře baví. Dlouhovlasý princ Krasoň se ale teď posadil na barovou stoličku vedle mě.

„Nic, co bych nezvládla. Myslím, že lidem se to líbilo. Zbytku Podvrženců ale zřejmě moc ne. Takže díky. Zřejmě jsem se kvůli vašemu improvizačnímu experimentu navěky rozkmotřila se svojí kapelou.“

Usmál se utěšujícím způsobem. „Snad nebude tak zle.“

„Přehnaný optimismus někdy škodí.“

„Přehnaný pesimismus škodí vždy. Přeslechl jsem vaše jméno.“

„Neřekla jsem vám ho.“

„Zefias.“ Vymrštil ke mně ruku. „Teď už se mi představíte?“

„Jsem Finia.“

„Co pijete, Finio?“

„Modrého skřeta.“

„Doporučila byste mi ho?“

„Ano, zajisté. Je to velice odporné pití.“

Objednal dvě fielské a jednu skleničku přisunul ke mně. Králíčci na pódiu stále tancovali, Inesin zpíval a občas některou ze slečen žoviálně zatahal za bílý ocásek. Skleničky o sebe zazvonily a sedmdesátiprocentní likér, jehož hladina hořela jasně zeleným plamenem, se odebral do mého žaludku.

„Ještě jeden?“

„Neptejte se zbytečně a objednávejte.“

„Z vaší hry na housle se všem tajil dech. U koho studujete hudbu?“

„Já hudbu nestuduju. Je to jen taková brigáda. Jsem vlastně samouk. Dřív jsem chodila na lekce k jednomu starému houslistovi. Jmenoval se Fouskič. Jednou jsem přišla k němu do bytu a našla ho tam ležet napůl ohlodaného vílami krvesajkami.“

„To pro vás musel být šok. Co se mu stalo?“

„Jeho srdce si zřejmě řeklo, že už má padla. Ležel tam několik dní a bylo docela horké léto. Takže si umíte představit…“

„Ano, umím,“ řekl Zefias a dopil zbytek svojí fielské. „Raději si to ale představovat nebudu.“

Alkohol mě občas nutí vykládat věci poněkud kontroverznějšího rázu.

„Vy se tancem živíte?“ raději jsem přehodila výhybku.

„To ne. Jsem alchymista. Před rokem jsem dokončil Univerzitu a teď tam dělám asistenta.“

„Vážně? Tak to se tam si budeme potkávat. Jsem v prvním ročníku na všeobecné magii.“

„No vidíte, jak je ten svět malý.“ Tohle ovšem neřekl Zefias, nýbrž někdo úplně jiný. Otočila jsem se a nevěřícně vykulila oči na Můru Edrika, který se posadil z druhé strany na barovou stoličku vedle mě. „Díky za pozvání, bratře drahý. Bylo to dech beroucí vystoupení. Samozřejmě hlavně díky Tobě, Fínko.“

„Ty mě pronásleduješ?“

„Proč bych to dělal?“

„Protože tohle je už třetí místo, kde ses náhodou objevil zrovna ve chvíli, kdy se tam vyskytuju i já. Počkat… vy dva jste bratři?“

„Máme společné rodiče, takže by se to tak nejspíš dalo nazvat,“ řekl Zefías.

„Další zajímavá náhoda. Ovšem jak s oblibou říká můj dědeček, náhoda někdy mívá specifický smysl pro humor, takže se vlastně ani není čemu divit.“

„Mno…“ řekl Zefias. „Mějte se tu hezky, já už se musím vzdálit.“ Zaplatil barmanovi a seskočil ze stoličky. „Někdo na mě tamhle čeká. Díky bráško, že ses na mě přišel podívat, a vám, slečno Fínko, za uměleckou spolupráci a milou společnost. Uvidíme se zítra na Univerzitě.“

Princ mě tu nechal se svým mladším bratrem Můrou. Na pódiu se teď objevila Zmielie se svým hadím vystoupením. Edrik nám objednal další pití, zírali jsme na gumovou ženu a její uzlové kreace a nikdo z nás nic neříkal.

„Takže já se pohádám s kapelou a teď tu sedím se svým soupeřem a popíjíme spolu u baru,“ prohlásila jsem po chvíli. „To je výborné. Mě už vážně nic nepřekvapí.“

„Soupeři jsme, jen máme-li na sobě masky. Navíc o svém soupeřství vlastně oficiálně vůbec nevíme, takže tu teď spolu klidně popíjet můžeme.“

„Tak dobře,“ řekla jsem s notnou dávkou lhostejnosti v hlase. „Domů se mi stejně ještě nechce.“

Nevím přesně, kolik uteklo času, ani jaké množství alkoholu v nás zmizelo. Po tatínkovi jsem naštěstí zdědila dobře spalující metabolismus, takže se mnou pití nemává tak vehementně, i když smíchám poněkud vražednější kombinace. Teď se už ale i mně hlava maličko motala.

„Kdybych nebyla slušně vychovaná mladá dáma, která by něco takového v životě nevypustila z úst, řekla bych, že jsme se tak trochu zprasili,“ prohlásila jsem po dopití dalšího koktejlu.

„Kdybych nebyl slušně vychovaná mladá dáma, jako že nejsem, taky bych to řekl.“

Vyprskla jsem smíchy. Už dlouho jsem se tak dobře nebavila a Edrik se mi začal jevit v o něco sympatičtějším a méně můřím světle než doposud.

„Zítra…“ podíval se na kapesní hodinky, „tedy vlastně dneska nám začíná škola v půl deváté. Asi bychom se měli pomalu zvednout a odebrat se domů.“

„Proč domů? Půjdeme tam rovnou odsud.“

„Raději ne.“ Zaplatil a pomohl mi slézt z barové stoličky, která se mi teď zdála o dost vyšší a méně stabilní, než když jsem se na ni před několika hodinami usadila.

„Takže… nashle… tam… v takovém tom domě… kde se něco učí…“ Jazyk se mi motal, mozek taky, a když jsme vyšli ze Zelené dekadence, motaly se i všechny lampy spolu s ulicí.

„Jestli si myslíš, že tě nechám jít v tomhle stavu domů samotnou, jsi velice naivní.“

„Jsem úplně v pořádku. Takže se nestarej. Dokonce si dovedu dát prst na nos. Hele…“ Načež jsem se strefila ukazováčkem do oka.

„Ano, to vidím.“

Ze dveří Dekadence vyvrávoral jakýsi pán, jehož šedý knír připomínající kartáč mi byl povědomý. Farion Irsis, babiččin zástupce ze sídla Rady. Evidentně na tom byl s rovnováhou a mírou alkoholu v krvi ještě o dost hůř než já.

„Zdravím vás, slečno Entelai!“ zahalekal na mě. „Dovolíte, abych vám složil poklonu? Hrála jste… božsssky. Vaše babička na vás musí být vskutku nadmíru pyšná.“

„Pane Irsisi, babička neví, že tu hraju. Myslíte, že byste se o tom před ní třeba nemusel zmiňovat?“

„Rozumím. Zcela vám rozumím, slečno. Diskrétnost. Diskrétnost především. Můžete se na mě zcela spolehnout.“ Načež se odpotácel úzkou uličkou kamsi do tmy. Buřinku měl na hlavě posazenou nakřivo.

„Proč hraješ HMG, Edriku?“ zeptala jsem se, když jsme přešli na chodník v Ilimské uličce.

„Protože mě to baví.“

„Tak to není. Ve skutečnosti si tím kompenzuješ vnitřní prázdnotu synka z bohaté rodiny.“

„Nepovídej. Tvoje babička je taky bohatá.“

„To se nepočítá. Já a moji rodiče rozhodně ke smetánce nepatříme, na rozdíl od vás.“

„To je jen taková póza. Pocházíte z jednoho z nejstarších erilianských rodů. Ve skutečnosti je ten váš nekonvenční životní styl, to že bydlíte tady v Erikoru, mnohem větší pokrytectví než to, že já, jakožto bohatý synek hraju HMG. Což ostatně ty děláš taky.“

Rozchechtala jsem se.

„Co?“

„Zamotala se ti do vlasů můra.“

Edrik blanokřídlé stvoření vytáhl a chvíli si ho ve svých dlaních prohlížel. „Jak trefné.“ Potom nechal můru odletět do noci.

Poetická chvilka byla ovšem v mžiku přerušena nesrozumitelnými výkřiky, které se ozvaly zpoza rohu. Každou chvílí rozruch sílil, zaslechla jsem i svištění kouzel a celé se to zdálo být poněkud agresivního rázu.

„Co se tam děje?“

„Nevím, ale nemám náladu se dneska do něčeho míchat. Pojď, jdeme dál.“

„Pomoc!“ Hlas zněl velice zoufale. „Nemám s tím nic společného. Tohle přece…“

Rozběhla jsem se na konec ulice a Edrik mě ne zcela ochotně následoval. Nečekala jsem, že tu noc Fariona Irsise ještě uvidím. Rozhodně ne ležícího na zemi, obklopeného patnácti nebo dvaceti čaroději, kteří do opilého pána kopali a házeli na něj rozličná kouzla bolestivého rázu. Jeho buřinka ležela opodál.

„Nemáš s tím nic společného? Vždyť jsi poskok té staré zrzavé svině!“

„Jsem zástupce! A vůbec nevím, o jaké újmě Erilianských občanů tu mluvíte!“

„Nevíš?!“ někdo z davu mu uštědřil pořádný kopanec do ledvin. „Tak ty nevíš. Ty nevíš, že Modrý mír je fraška a jeden velký podvod? Nemáš o tom ani tušení.“

„Co po mně chcete?!“ brečel Irsis.

„Chceme, abys chcípnul a celá ta zkorumpovaná rada senilů, která jen parazituje na občanech tohoto města, jakbysmet.“

„Musíme mu pomoct!“ rozhodla jsem. Šok z toho, co jsem právě viděla, ze mě skoro dokonale vyhnal většinu alkoholu. Edrik mě ale chytil za loket.

„Je jich moc, Fínko. Nezvládli bychom to.“

„Nevím jak ty, ale já bojovat umím.“

„Umíš. Tohle ale není trénink nebo hra. Nevím, co je to za lidi, ale nezmohla bys proti nim nic, ani s těmi svými dýkami.“

„Dneska je tu s sebou nemám,“ uvědomila jsem si. „Přece ho tam ale nemůžeme nechat jen tak…“ V tu chvíli se ale z poza rohu vyřítila skupina gardistů v modrobílých uniformách a na čaroděje šikanující pana Irsise spustili salvu útočných kouzel. Tím ale celé představení ani zdaleka neskončilo. Kouzla létala všude, za chvíli se ozvala tříštivá rána a po ní další, jak koule bojové magie začaly rozbíjet okna okolních domů.

„Jdeme,“ řekl Edrik. Ještě jsem stačila zahlédnout Irsise, jak se nepozorovaně odplazil někam stranou, mimo hlavní bojovou vřavu, než mě Resian odtáhl pryč. „Tady nejsme k ničemu.“

„To bylo… Co to bylo?“

„Slyšel jsem, že se poslední dobou začínají po městě rojit skupinky lidí, kteří odsuzují Velkou radu. Říkají si Nová generace.“

„Bohové! Moje housle!“

„Housle?“

„Nemám housle! Musela jsem je nechat tam na rohu, když jsme se dívali, jak trápí Irsise.“

„Počkej tu, doběhnu ti pro ně.“

„Ani náhodou, jdu taky.“

Vrátili jsme se do Ilimské uličky. Za rohem se ještě stále bojovalo, housle ale naštěstí ležely na parapetu přízemního okna, kam jsem je předtím zřejmě nevědomky odložila. Edrik po futrálu sáhnul a podal mi ho. V tu chvíli se ale ze sousední ulice vyřídilo zbloudilé kouzlo a trefilo Resiana přímo do spánku. Složil se na zem jako loutka, které někdo přestřihl všechny šňůrky.

„Skvělé,“ povzdechla jsem si. „Edriku. Edriku, slyšíš?“ Klekla jsem si k němu na zem. „Okamžitě vstávej! To si myslíš, že tě odnesu na zádech nebo co?!“ Vypadalo to ale, že mi asi nic jiného nezbude. Nakonec jsem pod bezvládným Resianem vytvořila oblak nadlehčovacího kouzla, takže se teď na něm vznášel asi půl metru nad zemí, a odtáhla ho za ruce z Ilimské uličky pryč.

˜

„Tati, prosím, neptej se mě teď na nic.“

„Jsou tři hodiny ráno, Fínko. Alkohol z tebe táhne na sto honů, objevíš se tu s mladým Resianem v bezvědomí a jediné, co mi řekneš, je, abych se na nic neptal?“

„Já ti to pak vysvětlím. Uděláš s ním něco, prosím?“

Být dcerou člověka, který se narodil a vyrůstal na tropickém ostrově mezi domorodci, šamany a humanoidními ještěry zvanými Nairuazové, přináší občas výhody. Tak například v jistých životních situacích se táta dokáže povznést nad věc a zachovat se mnohem benevolentněji, než by se očekávalo od otců klasického typu.

„Měla bys jít spát, Fínko,“ řekl táta, když jsme Edrika položili na postel v malém pokoji vedle ordinace. „Nebo budeš zítra ve škole nemožná.“

„Ale…“

„Bude v pořádku, neboj. Něco mu na to dám a do rána by se měl probrat.“

Vzbudila jsem se ve čtvrt na sedm, chvíli před zazvoněním budíku. Ve snu jsem se opět toulala v cizím rozplývavém světě. S opakujícími se sny nemám dobré zkušenosti. Teď jsem se jím ale moc dlouho nezaobírala, vyskočila jsem z postele a bosa seběhla po schodech dolů.

„S vizitou našeho pacienta už se nemusíš namáhat,“ ozvalo se z kuchyně, když jsem proběhla přes první odpočívadlo. Táta seděl u stolu, četl si noviny a usrkával z hrnku čaj.

„Jak to myslíš?“

„Před malou chvílí jsem se na něj šel podívat. Postel byla prázdná a ustlaná. Na polštáři leželo tohle.“

Podal mi lístek papíru s úhledně napsaným:

Děkuji. E. R.

KAPITOLA PÁTÁ

ŽUŽMILKY

Učebna alchymie. Tentokrát jsem tu byla správně.

„Fínko, už se znáš s Merliou?“ Orian nasadil lehce křečovitý úsměv, když jsem se zastavila u lavice, ve které seděl spolu se svým blonďatým předmětem sázky.

„Ovšem že se znám s Merliou. Ráda tě zas vidím Merlio. S Merliou jsme přece chodili do čaroškoly. Jak se máš, Merlio?“

„Mám se znamenitě, Fínko,“ odpověděla a ukázala celému světu své perlově bílé zuby. „Vím, že je moje jméno libozvučné, přesto ho nemusíš opakovat v každé větě.“

Orian se vděčně rozesmál. „Posaď se k nám,“ řekl a ukázal na volnou židli vedle sebe.

„Dobře… díky.“ Dýchej zhluboka, promlouval ke mně můj vnitřní sebekrotící hlas. V tu chvíli jsem měla silné nutkání rozříznout svému strýci i drahé spolužačce dutinu břišní a vyházet ven vše, co bych tam našla. Na univerzitní půdě by to ale nebyl úplně ideální počin, navíc jsem u sebe neměla své dýky, proto jsem tento nápad raději vytěsnila z hlavy.

Pak už vešel do místnosti magistr tajel. Představil se jako Tilm Flavir a představil nám i svého asistenta Zefiase Resiana. Ten se usmál směrem k naší lavici a Orian mě okamžitě probodnul podezřívavým pohledem.

„Co to bylo?“

„Co jako?“

„Ten dlouhovlasý krasaveček se na tebe nějak moc familiárně culil. Znáš ho?“

„Včera jsme se potkali v Zelené dekadenci. Pozval mě na pití.“

„Tak na to pozor, Fínko. Já moc dobře znám tyhle haličské stereotypy. Věř mi. Pozve tě na pití, slíbí ti soukromé konzultace…“

„Nic takového mi nesliboval, ty troubo. Je to tanečník. V Dekadenci měl včera se svou skupinou vystoupení a my je s Podvrženci doprovázeli.“ Naklonila jsem se k Orianovi blíž. „Je to starší bratr Můry.“

„My o Můře a Můra za námi,“ zašeptal strýc. Otočila jsem se a uviděla Edrika Resiana, který právě obsadil poslední volnou židli v naší čtyřmístné lavici.

„Promiň,“ zašeptal.

„Prosím?“

„Odešel jsem od vás trochu ve spěchu a bez rozloučení. Předpokládám, že to byl tvůj otec, kdo mě ošetřil.“

„Ta ordinace mu patří.“

„Já vím. Poděkuj mu za mě. Když jsem se probral a zjistil, kolik je hodin, vyběhl jsem rychle ven, abych se ještě stihl vrátit domů, převléknout se a vzít si věci do školy. Pak jsem běžel rovnou sem.“

„Organická alchymie je disciplína velice specifická,“ začal magistr Flavir s výkladem a přecházel ve své pracovní zástěře s rukama za zády sem a tam před dlouhým stolem zaplněným soustavou baněk, kahanů a zkumavek. „Dříve bylo zvykem začínat v prvním ročníku s alchymií anorganickou, vy se ale recepty na přeměnu běžných kovů ve zlato budete zabývat až ve třetím semestru. Letos se pustíme rovnou do zajímavějších končin alchymistického učení.“ Pořád se tvářil lehce podmračeně, možná to ale bylo tím, že měl zkrátka takovým způsobem narostlý obličej. „Prvotní magická substance, jak jistě víte už ze základů alchymie probíraných na čaroškole, je prapůvodní jiskřička magických sil, které ovládáme a během svého života rozvíjíme. Je to substrát té nejčistší magie, která vzniká ve chvíli, kdy se spermie s vajíčkem spojí v zárodek nového čaroděje. Doufám, že se nebojíte krve.“ V učebně to mezi studenty zašumělo údivem a mírnou nervozitou. Magistr Flavir si se Zefiasem vyměnili pobavené úšklebky. „Dnes se každý z vás naučí vyextrahovat svoji vlastní prvotní substanci čisté magie. Můj asistent vám nyní rozdá sterilizované jehly.“

„Co s tím?“ zeptala se Merlia, když od Zefiase obdržela tenký a velice ostrý předmět.

„Provedete drobný vpich do bříška svého ukazováčku a několik kapek krve necháte skanout do zkumavky,“ odpověděl magistr. „Ranku si pak nezapomeňte zacelit hojícím kouzlem, aby nedošlo k infekci.“

„Pane magistře,“ pípl kdosi v zadní lavici. „Mně se dělá z krve mdlo.“

„To je nemilé, slečno. Dobře tedy, běžte si zatím do kantýny na kávu a vraťte se za dvacet minut. To už budeme pracovat na druhé části pokusu, ze kterého už by se vám mdlo dělat nemělo.“

Několik kapek krve spadlo na dno zkumavky. Podívala jsem se na ni proti světlu. Vypadala jako rozpuštěné rubíny. Ukazováček jsem si strčila do pusy a ucítila na jazyku lehce železitou chuť. Magistr potom předvedl u svého stolu velice složitý alchymistický postup, který jsme po něm opakovali, zatímco Zefias psal na tabuli poznámky. Nakonec se z krve vylouplo cosi jako miniaturní kulička nebo bublinka podivného neurčitého skupenství. Barva by se nejspíš dala přirovnat k modré, u někoho světlejší, u jiného tmavé. Ani dvě magické substance neměly stejný odstín. Orianova byla velice světle modrá, moje téměř bílá.

„V další části pokusu budete pokračovat ve dvojicích.“

„Vypadá to, že budeme spolu,“ řekl Edrik. Orian se pochopitelně přidružil k Merlie.

„Zřejmě nemám na výběr.“

Zefias potom před každou dvojici postavil zvětšovací sklo a plochou skleněnou misku, ve které se vyjímala loužička hnědozelené sliznaté tekutiny.

„Živný roztok,“ vysvětlil magistr. „Hemží se mikroorganismy zvanými žužmilky obecné. Nyní si vyzkoušíte, co s těmi nepříliš inteligentními tvorečky provede vaše magická substance.“

Prohlédla jsem si žužmilky přes zvětšovací sklo. Vlastnily spoustu nožiček a přes průhledná tělíčka jim byly vidět vnitřnosti.

Já i Edrik jsme do misky s živným roztokem přenesli pinzetou každý svoji kuličku magické substance. Bylo docela zábavné pozorovat, co tato událost způsobila. Žužmilky se začaly kolem obou substancí srocovat a vypadalo to, že jimi jsou tvorečkové fascinováni podobně jako hmyz ohněm.

„Jeden z dvojice si vezme misku i zvětšovací sklo domů,“ řekl magistr na konci hodiny. „Chci po vás, abyste žužmilky v průběhu semestru každý den pozorovali a vedli si pečlivé zápisky o jejich vývoji. Výsledky tohoto pokusu předvedené v prezentaci ovlivní vaše závěrečné hodnocení.“

„Tak kdo si vezme naše děti do péče?“ zeptal se Edrik, když jsme vyšli z učebny.

„Klidně si je nech u sebe,“ opáčila jsem lhostejně. „Včera jsi řekl o mojí rodině, že jsme pokrytci. Na žužmilky by mohlo mít takové prostředí špatný vliv.“

˜

„Už jste tu všichni? Tak jdeme.“

Obličej profesora Vlkise vypadal, jako by ho při hře omylem pocuchalo trolí mládě. Vysoký hubený pán si ale ze své levé tváře, která byla promáčknutá dovnitř, ani z pokřivených úst evidentně nic nedělal. Na všechny se velice sympaticky usmál (alespoň jsem předpokládala, že onen škleb, který na lehce zdeformovaném obličeji vytvořil, byl jako úsměv míněn) a rozhodl, že v tak hezký den přesuneme hodinu historie ze „zatuchlého univerzitního interiéru do sluncem prozářeného exteriéru, který bude pro naše účely názorný i poučný zároveň“. Nikdo nebyl proti.

V čele s šedovlasým profesorem jsme vyšli z hlavní brány areálu Univerzity, přešli na druhý chodník Šafránové ulice a vydali se kamsi vzhůru po velice strmých a úzkých schodech, které se klikatily mezi domky ve Čtvrti moudrých.

„Chrám Všech bohů je erilianská chlouba. A tak vás tu vítám. A půjdeme dál…“ zanotoval si profesor část písně od Valcia Neckiena, která se někdy před třiceti lety ozývala ze všech gramofonů ve městě. „Vlastně nepůjdeme dál. Chvíli tu zůstaneme.“

Stáli jsme uprostřed rozlehlé kruhové prostory vydlážděné mramorem. Po jejím obvodu se k nebi tyčily vysoké bílé sloupy, které se střídaly se sochami mužů a žen v elegantních pózách.

„Většina avalonijských chrámů je zasvěcena pouze jednomu z bohů Velké sedmnáctky,“ řekl Vlkis, který se postavil přesně doprostřed kruhového prostoru. „Například ruiny v Simarimských zahradách byly původně svatostánkem Intify, bohyně veškeré flóry. V tomto ohledu je chrám Všech bohů, jak už napovídá sám název, poměrně velkou raritou. Sedmnáct soch, sedmnáct bohyň a bohů.“

Poznala jsem Sielkinme, bohyni vzduchu a štěstí. Vypadala jako kudrnatá holčička sedící na zádech velkého papouška. Hned vedle stál rohatý Ayal, bůh zimního slunovratu, a nechyběl ani hadí bůh Sihiaref. Byla tu taky Intifa, bohyně flory, a její sestra Mandinea, bohyně fauny. Flamnirovi patřil živel ohně. Plameny olizující celé jeho tělo, byť vytesané z kamene, působily dost živě.

„A tady stojí moje velká životní láska,“ řekl profesor při pohledu na sochu Nebeské princezny. „Bezejmenná bohyně, pramáti všech čarodějů, jež bdí nad městem Erilian. Příběh o Ferielovi, který našel spadlou hvězdu, z níž vystoupila Princezna a dala lidem dar magie, všichni jistě znáte. Přesuneme se raději sem. Kdo pozná tuhle krasavici?“

Bohyně skutečně krásou oplývala – oplývalo jí všech jejích sedm hlav, které byly posazeny na příslušném počtu dlouhých hadovitých krků.

„Bohyně Dyilských Ostrovů, Dyilie Sedmihlavá,“ odpověděla Merlia.

„Ona a nikdo jiný,“ pokýval profesor hlavou. „Což mi připomíná, že bychom mohli začít s výkladem. Z čaroškoly byste měli být obeznámeni s historií sahající až do konce erilianské královské dynastie, nemýlím-li se. Začneme tedy s událostmi, které se točí kolem Dyilských ostrovů, vzniku naší starobylé Univerzity a založení Velké rady. A hlavně kolem posledního erilianského krále. Usaďte se tu, kam jen je libo, a nezapomeňte si dělat poznámky.“ Vytáhl z kožené brašny tlustý svazek v krásné vazbě. „Budu vám teď číst z knihy Náhledy do historie avalonijské i jiné. Já sám v ní pokaždé objevím něco nového a úžasně zajímavého.“

„Kdo je autorem?“ zeptal se kluk s tlustými brýlemi, vedle kterého jsem předtím seděla na cvičení z Přetváření.

Profesor zamžoural na hřbet knihy. „Hmm… Já.“

Všichni se rozesmáli. Vlkis věděl, jakým způsobem si získat pozornost svých studentů. Seděli jsme kolem profesora na zemi a pozdně letní slunce nás hřálo. Příběh o posledním čarokráli se v chrámu Všech bohů vyjímal jako gurmánská delikatesa na krásném talíři.

„Králové vládli Erilianu od jeho založení. Jeden jediný rod vznešených čarodějů, kterým v žilách kolovala krev Feriela a Nebeské princezny. Tak to alespoň říká legenda. A legendy nám říkají ve své hlubší podstatě pravdu, byť zabalenou do pohádek. Posledním erilianským čarokrálem byl Terien Čtvrtý. V době jeho korunovace pochopitelně nevěděl, že to bude zrovna on, kdo podlehne kouzlům čarodějky z Dyilských ostrovů. Netušil to ani pět let poté, co jeho královské pozadí poprvé usedlo na Smaragdový trůn. Terien tehdy zrovna oslavil své osmadvacáté narozeniny, když se mu donesla zpráva, že daně z Dyilských ostrovů neviděla erilianská pokladna už bezmála tři měsíce.

Od dob vlády Lerianova praděda, Klemirse Druhého, jak jistě všichni víte, byly Dyilské ostrovy pod nadvládou města Erilian. Tehdy tam byl dosazen jeden z vyšších šlechtických rodů, aby sedmi ostrovům vládl v zastoupení erilianských králů. Kdo z vás ví, jakýže rod to byl?“

„Feyové. Myslím,“ pípla drobná černovláska, kterou předtím vyhnala z hodiny alchymie její averze ke krvi.

„Správně, slečno,“ usmál se Vlkis. „A nemusíte se tvářit tak vyděšeně. Feyové vládli Dyilským ostrovům dobře, starali se o pravidelné odvádění daní Erilianu a ostrovy se během sta let jejich panování staly centrem kultury, umění a nevídaných krás. Olivovníky, růže, jasmín, mořeplavci a nejlepší výrobci lodí. Směska rozličných kultur a národů. Pestrobarevné látky, šperky a každoroční velkolepé karnevaly.

Když v Erilianu nastoupil Terien Čtvrtý na trůn, vládl Dyilským ostrovům starý Dromis Fey. Ale ani dobří vládci nežijí věčně a Dromis měl na svůj věčný spánek zasloužený nárok. Vlády nad ostrovy se tehdy ujala jeho dcera Diamanta Feya a absence daní se podezřele shodovala s těmi několika měsíci jejího panování.

Terien tehdy počkal ještě jeden měsíc, během kterého nechal poslat na ostrovy několik upomínkových depeší. Mladá královna daně neposlala a na upomínky nikterak nezareagovala. Dokonce se Terienovi donesly zprávy o tom, že téměř veškeré peníze z dyilské pokladny královna utrácí za šaty, šperky, nejvybranější alkohol a soukromé dvorní slavnosti. To způsobilo, že jeho žluč zabublala a královská trpělivost přetekla.

Hned druhý den se Terien nalodil na svou královskou plachetnici a vyplul z erilianského přístavu na východ. Vlastně se těšil na všechny krásy Dyilských ostrovů a počítal s tím, že už jen jeho neočekávaná návštěva a přítomnost umoudří počínání mladé a nerozvážné panovnice, která si zřejmě smutek z otcovy smrti kompenzuje hýřením a nákladnými požitky.

Slunce zapadalo, když královská plachetnice připlula natolik blízko, aby byly z její paluby vidět tři bílé věže dyilského panovnického sídla na ostrově Zam. Jenže král ani jeho posádka se architektonickými skvosty nekochali. Víno a medovina tekly na lodi proudem a všichni se opili tak, že by je ani jejich vlastní matky nepoznaly. Král Terien nebyl výjimkou. A když se vrávorající a s láhví vína v ruce přehoupl přes zábradlí paluby, nevěnoval tomu nikdo z jeho mužů na lodi sebemenší pozornost.

Neexistují žádné historické záznamy o tom, jak se Terien cítil, co si myslel, nebo zda si vůbec uvědomoval, že právě zahučel do mořských vln. Co víme, je, že se mladý král probudil v suchu a pohodlí měkkých podušek a nadýchaných polštářů. Nad ním se skláněl kdosi krásný s vlasy barvy havraního peří, dlouhými až ke kolenům. Ukázalo se, že ten kdosi je Safira, prvorozená dcera zesnulého Dromise Feya. Ač nepoužila žádného ze svých kouzel, byl král její krásou a půvabem zcela očarován. To vy, dámy, moc dobře umíte.

Ukázalo se také několik dalších podstatných faktů. Zaprvé: Krále moře vyplavilo na břehu Klornu, nejmenším ze sedmi Dyilských ostrovů, který byl kdysi přepaden piráty, od té doby je zcela opuštěn a celý zarostlý planými růžemi a jasmínem. Zadruhé: Jedinou budovou na ostrově je zchátralé, kdysi vznosné šlechtické sídlo. Za třetí: Na ostrově není kromě něj, Safiry a stařičké, téměř hluché služebné živá duše. Za čtvrté: Safira se měla, jako prvorozený potomek stát po smrti svého otce vládkyní ostrovů. Její mladší sestra Diamanta ale Safiru v noci před její korunovací nechala omámit a odvést na opuštěný Klorn. Lidé mají z toho místa strach, protože tam prý straší duchové členů piráty povražděné šlechtické rodiny, proto se sem nikdo jen tak neodváží. Za páté: Diamanta začarovala svoji starší sestru tak, že nemůže překročit hranici souše a moře. Jednou Safira zkusila hodit do moře několik svých vlasů, ale jakmile se dostaly nad vodu, shořely ve vzduchu. Za šesté: Diamanta nastoupila na trůn jako vládkyně Dyilských ostrovů neprávem. Všem navíc řekla, že její sestra přišla kvůli žalu ze ztráty otce o rozum, a tak je teď o ni dobře postaráno na poklidném místě, které ji chrání před očima zvědavců.

S Terienem zacloumal vztek jako ještě nikdy v životě. Okamžitě ze Safiry sejmul Diamantino kouzlo, které jí bránilo v opuštění ostrova. Skočili spolu do moře a doplavali až ke královské plachetnici, která zrovna plula kolem břehů Klornu. Celá posádka totiž od rána zoufale pátrala po ztraceném králi. Když potom vylezl na palubu celý promáčený, navíc v doprovodu překrásné Safiry, která byla promáčená neméně, všem se velice ulevilo a všichni se velice divili.

Jejich příští zastávkou bylo panovnické sídlo na ostrově Zam. Ještě více než předtím posádka, divila se Diamanta Feya, když Terien se Safirou nakráčeli do trůnního sálu. Jménem krále erilianského, tedy svým, Diamantu okamžitě zbavil panovnického úřadu a vládkyní Dyilských ostrovů jmenoval Safiru. Její mladší sestra ovšem nebyla nastalou situací příliš nadšená. Vrhla se na krále s dlaní přímo rozžhavenou smrtícím kouzlem. A mířila přesně. Safira ale měla velice pohotové reakce a bleskurychle před králem vyčarovala silný ochranný štít. Diamantino kouzlo se odrazilo a vrátilo se zpět ke své původkyni, jíž přineslo okamžitou smrt.

Vladařský problém rodu Feyů byl vyřešen a Terien se mohl klidně vrátit domů. Jenže králi se zpátky do Erilianu nijak zvlášť nechtělo. Na ostrovech bylo tak krásně a v náručí půvabné Safiry ještě krásněji. Uplynul týden, uplynul měsíc a král byl stále jako ve snu. V opojném zamilovaném snu provoněném jasmínem a divokými růžemi. Vladařské povinnosti v Erilianu byly daleko. Nakonec ho ale vyhledal posel erilianského místodržícího s urgentní prosbou, aby se Terien vrátil zpátky na Avalonii, protože město čarodějů svého krále velice postrádá.

Chtěl, aby Safira odplula s ním. Ta ale rázně odmítla. Jako vládkyně nemůže opustit své ostrovy a lid. Teriena to velice urazilo. Jen díky němu se stala vládkyní. A navíc tu s ní zůstal celý měsíc bez ohledu na okolnosti. Král tehdy odplul z ostrovů velice rozezlený a ještě více smutný.

V Erilianu se naplno zabral do svých vladařských povinností a zařekl se, že už se nikdy v životě k Dyilským ostrovům nepřiblíží. Neuběhl ale ani rok a v erilianském přístavu zakotvila loď se stříbrným delfínem na hlavní plachtě, což byl znak rodu Feyů. Zprvu Terien nechápal, co se děje, pak ale z plachetnice vystoupila Safira, ještě krásnější a vznešenější, než jakou si ji pamatoval, a ukázala králi jeho dceru. Ten před dyilskou panovnicí ihned poklekl, požádal ji o odpuštění a o ruku. Safira mu ale dala dvě podmínky, které měly být jejím svatebním darem. Dá Dyilským ostrovům samostatnost a nezávislost na Erilianu. Také po své ženě nebude chtít, aby s ním ve městě čarodějů zůstala, ale odjede s ní na Dyilské ostrovy.

Terien dal Dyilským ostrovům samostatnost hned, tak velkou radost měl ze zjištění, že je otcem. Nevěděl ale, jak by mohl odjet nadobro z Erilianu, kterému vládl. Safira králi navrhla, aby sestavil radu z velevážených erilianských čarodějů, která bude město řídit za jeho nepřítomnosti. Terien tak učinil a odjel se Satirou a svojí dcerou zpátky na Dyilské ostrovy. Jím zvolená jedenáctičlenná rada měla vládnout městu jen dočasně. Jenže král se do Erilianu už nikdy nevrátil a žádný další král už po něm na smaragdový trůn nenastoupil. Z královského paláce se stala Univerzita magických věd a Velká rada čarodějů vládne Erilianu až do dnešních dnů.“

„Co se s králem Terienem stalo?“ dotázal se kluk, který se během celého profesorova vyprávění tvářil dost znuděně.

„Strávil na ostrovech šťastný život se svojí rodinou a zemřel ve sto šesti letech.“

˜

Máma sedící v kuchyni se soustředěným výrazem v obličeji, a bušící do krystalkopisu svůj nový literární počin Lusien spící na stole… Klasický pohled, na který jsem zvyklá od malička a který se mi naskytl i po návratu z chrámu Všech bohů. Tentokrát s tím zásadním rozdílem, že mi vůbec nevynadala za bouchání dveřmi a trhání její tvůrčí niti. Naopak, usmívala se stylem, který značil až podezřele dobrou náladu. Tou většinou máma oplývá ve třech případech – když sní větší počet dýňových muffinů, když si s tátou právě dopřáli divočejší postelové rozptýlení anebo pokud se před ní v brzké době rýsují vyhlídky literární či cestovní.

„Zítra v pět hodin,“ vyhrkla na mě místo pozdravu, „budu mít čtení a autogramiádu v literární kavárně Kaňka. Doufám, že přijdeš.“ Takže třetí případ.

„Ahoj kotě,“ pozdravil mě rozcuchaný táta, který právě vešel do kuchyně. Dle toho, že měl na sobě ve tři hodiny odpoledne jen župan, usoudila jsem, že se tu třetí případ prolíná s případem druhým. „Před chvílí jsme s mámou vymysleli, co podnikneme o podzimních svátcích.“

„Jo?“

„Jo. Posádka ve složení nás dvou, tebe a Oriana se vydá na Drakonisu jihovýchodním směrem a strávíme týden s draky.“

„Cože?!“

„Vždycky ses chtěla podívat na Dračí ostrov, ne?“

„To chtěla, ale… My fakt poletíme do říše nachových draků? Už teď za tři týdny?“

„Nevyhovuje ti to snad?“

„Jasně že vyhovuje. Je to senzační nápad. Díky, rodičové moji bezkonkurenční.“

„Je fajn, že mezi těmi zástupy všech tvých rodičů nemáme konkurenci,“ řekla máma a její obvyklý sarkasmus už byl zase na místě. „Teď bych ale uvítala, kdybyste se oba odporoučeli, kam jen vám srdce velí, a přestali se vyskytovat v této místnosti. Musím zas tvořit.“

˜

Při souboji o sebe dýky vyrobené z kilaerazské oceli zvoní téměř melodicky. Jen já, Ori a velký sál Tesianského paláce ničím a nikým nerušeni. Během prvních týdnů na Univerzitě jsme se se strýcem zvláštním způsobem míjeli, v čemž hrál samozřejmě roli úplně jiný systém a režim, než na jaký jsme byli zvyklí z čaroškoly. Především se ale na vzniklé situaci podepsala Orianova zaneprázdněnost a až trapná posedlost jeho blond sázkou. Teprve teď jsme si konečně našli chvíli na bojový trénink s kouzly a dýkami a já si ji užívala jako nikdy předtím.

„Vyspal jsem se s profesorkou Vankoriou,“ utrousil Orian jen tak mimochodem, když jsme si udělali pauzu na doplnění tekutin.

Tak trochu jsem se poprskala vodou s citronem.

„Co prosím?!“

„Zase po mně chtěla odnést knihy do kanceláře. Má fakt krásné nohy a byli jsme tam úplně sami. Tak co jsem měl asi dělat?“

„Měl jsi dělat jediné, a to držet svoje bublající libidózní hormony na uzdě. Kolik jí je? Pětačtyřicet? Mohla by být tvoje matka, u všech bohů. A je to profesorka. Můžou vás oba vyrazit ze školy, ty idiote. A pokud se na ni vykašleš, a ty se na ni vykašleš, pěkně ti to zavaří.“

„Moji matku mi teď připomínáš spíš ty,“ řekl a utřel si zpocený obličej ručníkem. „Neboj se, Fínko, všechno mám pod kontrolou, jako vždy. Jsi má neteř. To já bych měl vychovávat tebe, nikoli naopak.“

„Jenomže já jsem starší, takže si sem tam nějakou tu výchovnou lekci můžu dovolit.“

„O dvě hodiny a dvacet minut. Musíš mi to pořád připomínat?“

„Evidentně jo.“

„Fajn,“ řekl a schoval své dýky do pouzder u pasu. „Stejně už musím jít.“

„Co? Říkals, že můžeme trénovat až do sedmi.“ Krev mi začala stupňujícím se rozčílením pulsovat ve spáncích.

„Říkal jsem nejdéle do sedmi. Večer jdu s Merliou na večeři a musím se před tím ještě stavit doma, abych se osprchoval a dal se nějak do kupy.“ Nahodil lišácký úšklebek. „Chci zapůsobit.“

„Jdeš na večeři… s blondýnou? Profesorka živelné magie byla jen takový malý předkrm. Tak jo. Dobře. Skvělé. Jen si utíkej přepudrovat nosánek. Stejně jsi dneska bojoval jak holka.“

„Ty taky.“

„No dovol!“

„Fínko!“ Chytil mě za tváře a podíval se svýma černýma očima, úplně stejnýma jako má děda i máma, přímo do těch mých, oříškových. Ten prevít věděl, že mě tenhle jeho trik pokaždé úplně zmrazí. „Nechci se hádat. Vždyť víš, že miluju jedině tebe. Jsi moje malá neteřinka. Nemusíš žárlit.“

„Já nežárlím, blbečku!“ Praštila jsem ho do ramene a přitiskla se k němu.

„No vidíš. Takže jsme v pohodě?“

„Jsme,“ řekla jsem rozmrzele. „Tak už běž na tu svoji idiotskou večeři. Do které mimochodem vrazíš asi tak pětkrát tolik peněz, než o kolik jste se s mojí matkou vsadili.“

„Už jsem ti říkal, že tu vůbec nejde o ten jeden zlaťák. Chci prostě vyhrát. Že cesta k vítězství vede přes Merliiny krajkové kalhotky, to už je věc jiná.“

˜

Letěla jsem nad ledovou plání. Rozprostírala se od obzoru k obzoru, kam jen oko dohlédlo. Nebe hrálo zvláštními odstíny všech barev polární záře. Letěla jsem rychleji než ledový vítr a nekonečně bílé roviny pode mnou byly tiché a třpytivé.

Uprostřed ničeho jsem se zastavila. Bosa a jen v noční košili jsem stála ve sněhu, když se nade mnou rozzářilo pět hvězd. Kdyby je někdo spojil pomocí pravítka, vytvořily by jednu jedinou přímku. Potom se otevřelo nebe a tam stáli Oni. Velicí, zářící, slovy nepopsatelní. Za nimi jejich rozplývavý svět. Tak moc jsem se tam chtěla znovu podívat. Volali mě k sobě, ledová pláň se mi začala pod nohama vzdalovat a oblačné věže a paláce byly čím dál větší a jasnější.

Touhu po tom cizím a zároveň tak povědomém světě náhle vystřídal úplně jiný pocit. Pocit zcela přeplněného močového měchýře. Ještě že se mi podařilo probrat se ze snu právě včas.

˜

„Můžu tě požádat o laskavost? Zabij mě. Teď a tady.“

„Teď jím.“

„Tak až dojíš.“

„Pak máme přednášku z alchymie.“ Orian vypadal příšerně. Zhroutil se na židli naproti mně, když jsem o polední pauze obědvala na terase univerzitní kantýny. Bledý obličej, nešťastně vytřeštěný výraz, ramena svěšená. „Dáš si?“ Nabídla jsem mu jeden ze svých dvou sendvičů se sýrem a okurkou.

„Vůbec mi nemluv o jídle, prosím! Ta večeře včera… v životě jsem si neprošel ničím takhle trapným a ponižujícím.“ Praštil čelem o dřevěnou desku stolu.

„Co děláš? Rozlíváš mi tu oranžádu!“ Strýc vypadal skutečně zoufale. „No tak, Ori. Pověz mi, co se stalo. Určitě to nemohlo být až tak…“

„To tedy bylo až tak! Vlastně to bylo ještě mnohem horší. Nejradši bych se neviděl.“

„Žádné zrcadlo ti tu nevnucuju, takže se na sebe dívat nemusíš. Jen mi řekni, co se stalo.“

„Tak jo.“ Kopnul do sebe nerozlitý zbytek mojí oranžády. „Začalo to víc než slibně. Vlastně skvěle. V osm hodin jsme se sešli v restauraci Měsíční zahrada.“

„Nóbl podnik.“

„Samozřejmě. Merliu bych přeci nevzal na jedno pivo k Malému mostu. Vím, na co si holky jako ona potrpí. Zarezervoval jsem tam ten nejlepší stůl, hned u jezírka se stříbrnými kapry. Když přišla, málem mě to položilo. V těch splývavých šatech vypadala jako vodní víla oblečená do mořské pěny.“

„Máma říkala, že mořské víly nevypadají až tak nádherně. S jednou se kdysi setkala a byl to prý dost zubatě rybí zjev.“

„Snažím se být poetický, tak mě nech laskavě domluvit.“

„Tak dobře, promiň.“

„Byla krásná, milá, vtipná a celkově dokonale úžasná.“ Z jeho přehnaně superlativního popisu se mi zvedal žaludek, podruhé jsem už ale strýce nepřerušila. „Když nám přinesli aperitiv, začal jsem s tím, že bych se jí chtěl touto večeří omluvit za to všechno, co jsem jí před lety prováděl na čaroškole. Za ty posměšky ohledně jejích brýlí, zubů a tak dále. Merlia se na mě usmála a řekla, že kvůli takové prkotině jsem ji na večeři zvát nemusel. Prý mi odpustila už dávno a to, jak mile a gentlemansky se k ní chovám teď, vše vynahradilo. Byli jsme přeci jenom děti. Pak ale donesli předkrm a celé to šlo do háje.“

„Omylem jsi objednal světélkující škeble?“

„Objednal jsem uzeného lososa a byl výborný. Ale o to tady nejde.“

„Jak to? Řekl jsi, že se vše zkazilo předkrmem.“

„Když tu blbou rybu donesli na stůl, přisednul si k našemu stolu se slovy ‚Promiňte mi to malé zpoždění‘ Merliin otec, Deneriel Jasper.“

„Tys pozval na večeři i jejího otce?“

„Jistěže jsem ho nepozval. Pozval se sám. Když Merlia viděla, jak se tvářím, řekla něco ve smyslu, že nevěděla, že to měla být večeře jen ve dvou. Asi jsem předtím, když jsem ji zval, neměl říkat, že mám celý rod Jasperů ve veliké oblibě a rád se s nimi uvidím při jakékoli příležitosti. Merlia pak navíc začala mluvit o tom, že jsme já a ona vlastně skoro sourozenci, takže mezi námi bohužel žádný romantický vztah nepřipadá v úvahu, protože by to bylo zvrhlé a téměř incestní.“ Vyprskla jsem smíchy. Orian se zatvářil odměřeně a pokračoval: „Došlo mi, že má na mysli to manželství mojí matky a jejího otce. Samozřejmě je to naprosto irelevantní. Byla to jen taková epizodka, která skončila před víc než dvaceti lety.“

„Babička byla za Jaspera vdaná sedmnáct let a vychoval moji mámu. To mi moc jako epizodka nepřijde.“

„Můžeš aspoň předstírat, že jsi na mojí straně?“

„To můžu.“

„Vrchol všeho ale byl, když si Merlia i její drahý tatínek začali objednávat další a další chody. Mám dojem, že jim bylo úplně jedno, co jim naservírují, vybírali si jen ta nejdražší jídla a pití. Z každého ujedli sotva pár soust, složili příbor a už si objednávali něco dalšího. Měl jsem s sebou jedenáct zlaťáků a byl jsem si jistý, že mi to bude i s rezervou stačit na velice stylovou večeři, kterou Merliu ohromím. Jenže jak číšníci přinášeli a odnášeli stále další talíře a sklenice, začaly se mi dělat mžitky před očima.“

„Proč jsi jim neřekl narovinu, že takové hody platit nebudeš?“

„Nevím. Nechtěl jsem být před Merliou za škrta. Celá ta situace mě vykolejila, a tak jsem raději mlčel. Potom Jasper řekl, že velice děkují za milé pozvání, pomohl Merlie do peleríny a odešli. Zůstal jsem tam sedět jako opařený. Jedenáct zlaťáků pochopitelně ani zdaleka nestačilo. Číšníci se na mě tvářili velice opovržlivě. Dokonce chtěli zavolat gardisty. Nakonec jsem to usmlouval, ale musel jsem jim tam nechat svoje kapesní hodinky jako zástavu. Největší ostuda, jakou jsem kdy zažil. No jistě! Směj se mi. Díky.“

„Promiň,“ řekla jsem mezi vzlyky potlačovaného smíchu.

„Mně to tedy tak moc vtipné nepřijde.“

„A to mně zas docela jo. Evidentně to byla Merliina v celku zasloužená pomsta za to, cos jí kdysi na čaroškole prováděl. Ta holka mi nijak sympatická není, ale tohle si svým způsobem zasloužíš. Vypadá to, že ten jeden zlaťák budeš muset mé drahé matince odevzdat. Ale nic si z toho nedělej, strýčku. Vezmu tě pak do Marcipánova na zmrzlinku. Jako bolestné.“

„Žádné bolestné nebude třeba. Ty si myslíš, že se po tom všem teď dobrovolně vzdám? Tak to mě neznáš, Fínko. Naopak, nasadím svoje nejúčinnější metody. Ještě se mi nestalo, aby na některou slečnu nezabrala vějička zvaná: Mám letní sídlo na tropickém ostrově.“

„Merlia do tebe vidí jak do prázdné sklenice, Ori. Smiř se s tím a na tu sázku se vykašli.“

„V žádném případě.“

„Tak jo. Klidně ze sebe dál dělej pejska, kterému Merlia nabančí novinami a on za ní i přesto znovu oddaně přileze. Na mě kašli a věnuj se mi jen v nudných chvílích, kdy na tebe slečna úžasná zrovna nemá čas nebo chuť.“

„Prosím tě, nebuď tak teatrální, Fínko.“

„Kreténe.“

Popadla jsem svoji tašku a nechala Oriana na terase. Velice naštvaným způsobem jsem seběhla po točitém schodišti o patro níž, bez konkrétního cíle. Zbývalo ještě dvacet minut do začátku přednášky a já věděla jen to, že je odmítám trávit ve strýcově společnosti. Evidentně mu vůbec nedocházelo, co mi vadí a proč mě jeho posedlost blondýnou tak irituje.

Malá univerzitní knihovna se nabídla jako příhodné místo, kam se odebrat a pokusit se uklidnit. Dlouhé řady polic plné prachu a literatury silně odborného charakteru, ticho a jen několik málo lidí rozesetých nepravidelně u studijních pultíků. Schovala jsem se do nejzazšího koutu knihovny a rozezleně začala z nejbližší police vytahovat, prolistovávat a zase vracet na místo jednu knihu za druhou, aniž bych vnímala jejich tituly, natož něco z obsahu. Jediná kniha, která mě zaujala, nesla název Historie erilianského ňnančnictví a bankéřství. Tento nenápadný svazek v šedých deskách upoutal moji pozornost tím, že se jeho vytažením spustil otevírací mechanismus tajných dveří, které knihovna ukrývala. Za policemi se teď vytvořil úzký prostor a odhalil otvor ve zdi za knihovnou. Tajné dveře a úkryty nejsou v čarodějné škole ničím neobvyklým, nečekala jsem ale, že jeden objevím tak brzo a čirou náhodou.

Za knihovnou se mi naskytl pohled téměř poetický. Ukrývala totiž malé dlážděné nádvoříčko obehnané podloubím, s několika květinovými záhony a zurčící fontánkou uprostřed. Tajné místo jak stvořené k rozjímání nebo kouření. Posadila jsem se na okraj kamenné fontány, prohlížela si mech rostoucí ve spárách mezi dlažebními kostkami a slimáka okusující lupen na záhonu. Krev ve spáncích mi už tolik nepulsovala a po několika minutách uklidňujících účinků tajného nádvoříčka jsem začala mít nutkání vrátit se za Orianem a pokusit se naši menší výměnu názorů nějak urovnat, ještě než začne přednáška.

Vrzání otevírající se knihovny přerušilo moje dumání. Neměla jsem náladu se tu teď s kýmkoli potkat, proto jsem rychle a neslyšně zmizela za nejbližším pilířem podloubí. Nově příchozí přešel k fontáně a malým ohnivým kouzlem si zapálil cigaretu. Funkci nádvoříčka jsem odhadla správně.

Znala jsem ho. Byl to Zefias Resian. Ani teď, s vlasy staženými do ohonu, v alchymistické pracovní zástěře a s cigaretou v ústech stále neztrácel nic ze svého oslnivě princovitého vzhledu.

O pár minut později se ozvalo vrzání dveří znovu. Na to, že je tohle místo ukryté za knihovnou, je tu docela rušný provoz, pomyslela jsem si. Tentokrát vstoupil tajným vchodem na nádvoří magistr Flavir.

„Nemáte oheň?“ zeptal se Zefiase a ten mu připálil hořícím ukazováčkem.

Chvíli tam oba stáli a mlčky oklepávali popel do kašny. Když cigarety dohořely, přistoupil Zefias Resian k magistru Flavirovi a oba čarodějové se začali zcela nečekaně a velice zkušeným způsobem líbat.

KAPITOLA ŠESTÁ

SPÍCÍ LABUŤ

„Stál na samém vrcholku skleněné hory a čekal. Patřil mu všechen čas na světě. Byl trpělivý desítky let a teď, když už měl Zlatou pavučinu na dosah ruky, si vychutnával posledních několik minut, které ho dělily od vytouženého cíle.

‚Krumline! Přinesl jsem vám, oč jste žádal.‘

Konečně…

‚Děkuji vám, doktore Janiesi. Jsem vám za tuto laskavost nesmírně vděčen. Podejte mi Zlatou pavučinu, prosím.‘

‚Tak naše dohoda nezněla. Nejdříve propusťte slečnu Arlisianu!‘ Postava v nachové kápi se otočila. Nebyl to však Krumlin. Janiesovi málem ztuhla krev ve všech žilách, když pohlédl do tváře muži, kterého už víc než třicet let považoval za mrtvého…“

Všichni hosté literární kavárny Kaňka, nad jejichž hlavami se napětí skoro tetelilo ve vzduchu, propukli v nadšený potlesk, když máma sedící na jednom ze stolů dočetla. I teď na sobě měla kalhoty, protože táta zřejmě ještě stále neodvolal svoji antifeministickou poznámku. Pro svoji autogramiádu ale zvolila střih o něco ženštějšího rázu. Lesklé červené boty na vysokém podpatku a baret, který s nimi barevně ladil, působily velice stylově.

„Paní Arkandelo,“ přihlásila se nesměle krajková rukavička jedné z dam v publiku, „mohu se vás zeptat, kde berete inspiraci pro tvorbu všech těch neuvěřitelných dobrodružství doktora Janiese?“

„Kradu, kde se jen dá,“ řekla máma s širokým úsměvem zvýrazněným rudou rtěnkou. Mezi hosty kavárny to rozpačitě zašumělo. „Ale nevykládejte si to nijak špatně,“ pokračovala máma. „Inspirace je všude. A já si eklekticky vybírám to, co se mi hodí. Uvidím článek v novinách, kterého si většina lidí ani nevšimne. Poslechnu si zmatený příběh, který vypráví opilec motající se přístavními uličkami jinému opilci. A konečně i to, co jsem zažila já sama, není tak úplně k zahození. Potom tohle všechno vezmu a rozkrájím na malé kousíčky, které slepím pomocí svojí imaginace. A mozaika nového příběhu je hotová.“

„Má postava doktora Janiese živý předobraz?“ zeptal se mámy hubený muž v hnědém obleku, kterému visel na krku sféroaparát.

„Řekla bych, že má Dex Janies něco málo z mého muže. Možná jsem do něj částečně promítla také svého biologického otce.“

„Biologického…?“

„Ano, ovšem. Lyraze Pereliana jsem poznala až ve svých sedmnácti letech. Vděčím mu za mnohé. Kromě poloviny svých genů také za impulz k odstartování spisovatelské kariéry. Na tom přívlastku biologický ale i přes to přese všechno musím trvat. Jako svého otce v pravém slova smyslu totiž beru úplně jiného gentlemana.“

Dotyčný gentleman seděl u jednoho z kulatých stolků a při mámině poslední větě se potěšeně ušklíbl. Vysoký, šedé vlasy elegantního sestřihu, dokonale padnoucí oblek. Když oficiální část literární akce skončila, políbil Deneriel Jasper moji matku na tvář a chvíli se pak spolu v rohu kavárny o něčem bavili. Já seděla u jednoho ze stolků na opačné straně místnosti, usrkávala z porcelánového šálku horkou čokoládu a neměla sebemenší chuť se k mámě a jejímu „pseudootci“ přidat. Nikdy mi nevadilo, že dědovi Lyrazovi neříká moje matka tati. Před Denerielem Jasperem jsem se ale od malička zvláštním způsobem ostýchala, což mi před jinými lidmi rozhodně nebylo vlastní. Zřejmě v tom hrálo roli to, že o Jasperovi nemluvila babička Kiara nikdy příliš pozitivně. Máma se s ním vídala jen občas, aniž by se o těchto schůzkách před ostatními členy rodiny příliš zmiňovala.

„Pojedeme tramvají?“

„Radši chodím pěšky. Pojď to vzít přes Simarimské zahrady.“

Vzaly jsme to tedy s mámou po skončení autogramiády přes Simarimské zahrady.

„Ty se před ním stydíš?“ zeptala se máma, když jsme procházely kolem ruin starého chrámu bohyně Intify. Po rozdrolených zbytcích jeho sloupů se šplhaly úponky břečťanu.

„Jasně že se nestydím. Jen se s Jasperem nemám o čem bavit. Skoro ho neznám. Já vím, že je pro tebe něco jako táta, jenže já ho jako dědu neberu. A navíc babička…“

„Já vím, co udělal babičce. Každý máme svoje chyby. Chtěl být s ní a se mnou za každou cenu.“

„Ale lhal jí a schovával dopisy od dědy.“

„Když jsem byla malá holka, tak se mi máma nevěnovala tak, jako já tobě. Byla pořád v sídle Rady a na mě skoro neměla čas. A kde byl Lyraz? Válel se v houpací síti uvázané mezi dvěma palmami na kilaerazské pláži a neměl ani tušení, že existuju. Deneriel se staral, pomáhal mi s úkoly, bral mě s sebou do práce a během mé nesnesitelné puberty se mnou měl mnohem víc trpělivosti než moje vlastní máma.“

„Já vím. Jenže kvůli jeho dceři Merlie se chová Orian jako idiot a já se na to musím dívat.“

„Tak bratříčka to ještě nepustilo?“

„Ani omylem. Dokonce vytáhl Merliu na večeři do Měsíční zahrady. Ona tam ale vzala i Deneriela. Objednali si všechna nejdražší jídla a pak spokojeně odešli. Orian neměl na zaplacení a musel tam nechat svoje kapesní hodinky.“

„Táta mi o tom teď v Kaňce vyprávěl.“ Škodolibě se ušklíbla. „Docela mě to pobavilo. Pokud vím, tak můj milý bratříček Merliu před lety na čaroškole docela hnusně dusil. Neuškodí mu dostat taky jednou výchovnou lekci. Tvůj strýc se totiž dost podobá Lyrazovi. Když ten se zachoval hnusně k jedné čarodějce, málem to zapříčinilo zkázu celého města.“

„Jenže Orian není jen můj strýc. Je to hlavně můj nejlepší kamarád a teď mě kvůli Merlie úplně zazdívá.“

„Já vím, kotě. Neboj, ten idiot brzy dostane rozum a všechno mezi vámi bude zase jako dřív.“

„Dneska ve škole jsme se pohádali. Dost mě rozčílil, takže jsem utekla do knihovny. Neuvěříš, co jsem tam našla.“

„Tajné nádvoříčko.“

„Jak to víš?“

„Není zase tak moc tajné. Taky jsem na tu školu kdysi chodila.“

„Jenomže já tam načapala magistra alchymie a jeho mladého asistenta…“

„Při čem?“

„No…“

„Jo při tom… Hm, zajímavé.“

„Ten asistent magistra Flavira je Resian.“

„Resian z těch zazobaných Resianů, co bydlí ve Vodním zámku?“

„Přesně ten. Mohlo mě to napadnout. Není jen alchymista ale taky tanečník a je tak… pěkný a sympatický, že se vlastně není čemu divit. Jednou jsme spolu měli v Dekadenci vystoupení. Vyzvedl mě na rameno, já hrála na housle a… teprve teď mi došlo, že magistr Flavir, který tam tehdy seděl v publiku, nezíral na mě, ale na Zefiase Resiana. Magistr tam nebyl náhodou. Zefias ho totiž ten večer pozval na svoje taneční vystoupení, stejně jako svého mladšího bratra. A pak spolu s magistrem odešli, proto měl Zefias tak naspěch. Ani nedopl svoji fielskou.“

„Už se v tom nějak ztrácím.“

„To nevadí, jen tak nahlas uvažuju. Mami… hm… Co to provádíš?“

„Je horko, nezdá se ti?“ Máma si totiž z ničeho nic zula své červené boty, vyhrnula si kalhoty nad kolena a vlezla do pompézně zdobené kašny, která se vyjímala na jedné z teras Simarimských zahrad. „Pojď sem taky, Fínko. Je to velice příjemné.“

Horko bylo, možná jeden z posledních teplých letních večerů, a maminka se má vždy poslouchat. Proto jsem neváhala ani chvilku a zula se také. Brodily jsme se mezi lekníny, chechtaly se a cákaly vodu všude kolem sebe. Mám šílenou matku a jsem za to vděčná. Díky ní jsem teď aspoň na chvíli všechno kolem Oriana, Merlii i Jaspera pustila z hlavy.

„Okamžitě vypadněte z té kašny! Chcete, abych na vás zavolal gardisty, holoto?“ Z poza rododendronového keře se vynořil starý správce Simarimských zahrad. Ve slamáku a zelených montérkách.

„My se jen chtěly osvěžit,“ řekla máma naprosto nevzrušeně, stále po kolena ve vodě.

„Obě byste zasloužily na holou.“

„To by se vám tak líbilo.“

„Tak a dost! Volám gardisty.“

„Zdrháme!“ rozhodla máma. Popadly jsme každá svoje boty a bosy jsme se hnaly po trávě mezi okrasnými keříky, pryč od nadávajícího zahradníka.

˜

Z obou výřezů ve tvaru písmene „f“ postupně vylézaly asi palec vysoké poloprůhledné postavičky různorodých tvarů a barev a předváděly na horní desce houslí improvizovaný taneček v rytmu mnou vybrnkávané melodie. Ležela jsem na posteli, housle ležely na mně a moje myšlenky se poflakovaly někde úplně jinde.

Od hádky s Orianem uběhly dva týdny a celou tu dobu jsme spolu nepromluvili ani slovo. Jenže první úterý v měsíci se dostavilo jako obvykle a já nevěděla, co si mám večer počít. Ještě nikdy se mi nestalo, abych váhala, jestli se Hry maskovaných gentlemanů zúčastnit, nebo ne. Přijde Orian ke skladišti, přestože jsem ho nazvala kreténem? Tým přeci nemůžu tvořit jen já sama. A chce se mi tentokrát vůbec do majáku?

Nakonec jsem ze skříně vytáhla svůj černý overal, vlasy si stáhla v týle do pevného uzlu a do tašky schovala piškvorkovskou kuklu.

˜

„Chcete někam hodit, slečno?“ ozvalo se nade mou, když jsem přecházela Klubíčkovou ulici.

„Já jen tak s někým na gryfa nenasednu, pane.“

Zerafian přistál na chodníku a ihned se ke mně přitulil svým ostře zahnutým zobákem, skoro stejně velkým jako moje hlava. Podrbala jsem ho na opeřených uších i chlupatém hrudníku.

„Tak co? Letíš s námi?“ Orian seděl Zerafianovi na zádech a tvářil se, jako by se tehdy na terase jídelny nic nestalo. Podal mi ruku a já se vyhoupla na gryfa za něj. „Mělas pravdu,“ řekl, když jsme se vznesli nad střechy.

„V čem?“

„V tom, že jsem se choval jako kretén.“

„Jistě že jsem měla pravdu. Teď se ale radši soustřeď na to, abychom opět natrhli všem zúčastněným jejich velevážená pozadí.“

„Rozkaz, kapitáne.“

V majáku už na nás čekalo pět zbrusu nových hlavolamů. Jeden pro každý maskovaný tým.

„Zdravím vás, gentlemani,“ pozdravil všechny přítomné Strážce stojící na svém obvyklém vyvýšeném místě uprostřed místnosti. Jeho čtyři bílé tváře se dívaly ke všem světovým stranám. „Dnešní hra bude v několika ohledech netypická. Vaším úkolem bude najít spící labuť a odhalit zlo, které ukrývá. Navíc budete většinu času nezamaskovaní.“ V majáku to mezi týmy nechápavě zašumělo. Spící labuť a ukryté zlo… zřejmě jakési metafory. Jak ale Strážce myslel to, že budeme většinu času nezamaskovaní? To si přeci protiřečí s jedním z hlavních pravidel Hry. „Co se hlavolamů týče, každý z nich v sobě jako obvykle ukrývá klíč ke splnění nového úkolu. Na rozluštění hlavolamů však dnes budete mít omezený časový limit. Přesněji řečeno jednu minutu a dvacet vteřin.“ Teprve teď jsem si všimla elegantně tvarovaných přesýpacích hodin ve Strážcově ruce. Písek se začal sypat ze spodní do horní skleněné baňky, když na ni Strážce zaťukal, a my se pustili do luštění nové hlavolamové hračky.

Malá dřevěná pyramida, která se vešla do dlaně, působila na první pohled zcela nedostupně. Nikde žádná páčka, součástka ani nic jiného, čím by se dalo pohnout. Dokonce i Orian se zdál být hlavolamem poněkud zaskočen a písek v hodinách se přesýpal nebezpečně rychle. Ke všeobecné nelibosti se hlavolam jako prvním podařilo rozlousknout Můrám. Všech pět postav v pláštích s kápěmi se okamžitě vyřítilo z majáku. Za kterou maskou nočního motýla se asi schovává Edrik? V hodinách už zbývala jen malá hrstička písku a žádný ze čtyř zbylých hlavolamů zatím nebyl otevřen.

„Ori…!“

„Já vím. Dělám, co můžu. Ještě moment…“

V dřevěné pyramidě cosi cvaklo a tři ze čtyř jejích trojúhelníkových stěn se otevřely jako květ. Písek v hodinách se definitivně přesýpal a já rychle shrábla ruličku papíru, kterou hlavolam ukrýval. Jen o necelou vteřinu později vzplály všechny hlavolamy – otevřené i neotevřené – jasným plamenem. Zadání úkolu se podařilo zachránit jen mně a Orimu. A samozřejmě taky Můrám, které už byly v tuhle chvíli bohové vědí kde.

˜

„Otevři to hned teď!“ řekl Orian, jen co jsme na Zerafianovi vzlétli do vzduchu. „Můry mají náskok a my si nemůžeme dovolit ztrácet čas zbytečným mezipřistáním.“

„Leť k Seveliovým lázním.“

„Tam přistáváme vždycky, ale na to teď fakt není čas, Fínko.“

Před obličej jsem mu vrazila rozbalený papírek.

Dovolujeme si Vás pozvat na slavnostní večírek ku příležitosti stého prvého výročí otevření Seveliových lázní.

„Vstupenka?“

„Píšou tu, že je to dneska. A začalo to před půlhodinou.“

„Proto Strážce říkal, že budeme nezamaskovaní. Chce, abychom splynuli s davem na večírku a našli tu… spící labuť.“

„Můry tam budou roztroušené a bez masek je nepoznáme. Až na to, že já znám Edrika. A on zase mě.“

„To zvládneme. Budeme improvizovat.“

Improvizace probíhala následovně: Přistání v úzké slepé uličce dva bloky od lázní, bleskové přečarování našich overalů na elegantní frak a dlouhé splývavé šaty barvy noční oblohy, odmávnutí bryčky a následné vystoupení na červeném koberci před hlavním vchodem vznešené lázeňské budovy.

„Dobrá práce, Fínko,“ pošeptal mi Orian do ucha, když nám dva stevardi s úklonou otevřeli prosklené dveře vedoucí do velkého salónu. „Frak sedí perfektně. A ty vypadáš v těch šatech úchvatně. Kdybys nebyla moje neteř, tak nevím, nevím…“

„Zavři pusu a hledej spící labuť, blbečku,“ procedila jsem skrze zářivý úsměv, který jsem oplácela neméně slavnostně oblečeným hostům večírku, zatímco jsem se snažila nepřerazit se na vysokých podpatcích svých lakovaných střevíčků.

„Dámy a pánové, všechny vás co nejsrdečněji vítám zde, v Seveliových lázních.“ Na nízkém pódiu po stranách zdobeném květináči s palmami se objevil muž, jehož dokonale upravené bílé vlasy, pečlivě zastřižený knírek, oblek a zářivý úsměv působily až křečovitě, zřejmě to ale měl všechno v popisu práce. „Je mi nesmírnou ctí, že vás mohu přivítat na našem skromném večírku, který je připomínkou toho, že erilianským občanům přináší Seveliovy lázně radost z koupelí, termálních pramenů a relaxačních procedur už celých sto plus jeden rok.“ Sál naplnil potlesk o něco více než vlažného a o něco méně než nadšeného rázu. „Kromě lahodného občerstvení, hudby libozvučné a zábavy stylové, máte dnes také možnost seznámit se se zbrusu novou řadou luxusní kosmetiky Labutí sen, kterou vyrábíme přímo zde, v Seveliových lázních.“

Edrik stál ani ne tři metry ode mě a tvářil se, že ho zajímá proslov vychvalující lázeňskou kosmetiku. Strčila jsem do Oriana loktem a nenápadně pokývla směrem k Resianovi.

„Ostatní Můry určitě nebudou daleko,“ zašeptal strýc.

„Jenže to může být kdokoli a my je nemáme šanci poznat. Zatímco my jsme jen dva a Resianovi určitě muselo dojít, že druhý z Piškvorek jsi ty. Ve škole nás vídá spolu a teď nás oba uvidí tady.“

Proslov skončil a hudba spustila. Hosté večírku se začali párovat a tanečně se trousili po prostoru.

„Zaměstnej ho. Rychle!“ sykl Orian.

„Cože? Jak?“ nechápala jsem.

„Zatanči si s ním.“

„Ani náhodou. Zbláznil ses?“

„Zbavíme se tak aspoň na chvíli jedné Můry a já zatím najdu spící labuť. Pak tě zavolám krystalkou.“

„To ne, Ori, já…“ To už se ale strýc nenápadně ztratil v davu.

„Smím prosit?“ Otočila jsem se a zjistila, že Edrik Resian zcela jistě překračuje hranice mého osobního prostoru.

„Prosit smíš, ale bude ti to k ničemu,“ opáčila jsem.

„Musím říct, že jsem tě málem nepoznal.“

„Výjimečně nemám kombinézu a kuklu.“

„Výjimečně nevypadáš jako malá holka.“

Natáhl ke mně ruku v bílé rukavici a já mu podala svoji, schovanou v rukavici dlouhé a černé. Tančili jsme, zřejmě cosi jako valčík, Resian se tvářil divně. Přesněji řečeno, usmíval se lehce potutelným způsobem, a probodával mě svými šedými duhovkami. Vůbec jsme nemluvili a celé to bylo dost bizarní. Můra a Piškvorka spolu tančící na lázeňském večírku. Kdybychom nebyli soupeři a rivalové uprostřed plnění úkolu, možná by se mi to mohlo i docela líbit. Držel mě kolem pasu tak pevně, že jsem se skoro nedotýkala nohama podlahy, a mezi ostatními tančícími se pohyboval velice sebejistým způsobem.

Umcaca, umcaca, kroksunkrok, kroksunkrok, otočka… všechno kolem mě vířilo, z lidí se staly jen barevné šmouhy. Když se mi podařilo překonat setrvačnost a zastavit se, byl můj tanečník pryč.

Ten parchant! Pomyslela jsem si. To já měla zaměstnat jeho, ne naopak. Jak jsem se mohla tak zapomenout?

„Fínko!“ Vytáhla jsem krystalku z černé pompadůrky zavěšené na ruce a uviděla Orianův obličej. „Suterén. Dlouhou chodbou doprava. Rychle!“

Našel ji. Socha spící labutě z bílého alabastru se nenápadně vyjímala v rohu jedné z koupelen v podzemním podlaží. A podařilo se nám dostat se k ní dřív než Můry. Podle zaschlých usazenin na stěnách několika van, které byly v opuštěné místnosti rozestavěny, a podle všudypřítomného prachu, jsem usoudila, že koupelna už nějaký ten týden ve své relaxačně ozdravné funkci zahálí.

„Co teď?“

„Viděl bych to na náš obvyklý odemykací způsob. Zatím fungoval na všechny typy bezpečnostních kouzel.“

„Ale nejdřív…“ Přečarovala jsem naše společenské oblečení zpátky na overaly a kukly.

„Dobrý nápad.“

„Jak jsi tu labuť vlastně našel?“

„Před pár dny jsem si do krystalky stáhnul jednu šikovnou aplikaci. Podle klíčových slov ti najde hledané věci v okruhu půl kilometru.“

„Hezké. Pak si ji od tebe přetáhnu do svojí krystalky. Připraven?“

„Jasně.“

Obě naše kouzla se snesla na alabastrovou sochu a okamžik na to se ve stěně za ní objevily dveře. Ukrývaly točité schodiště mizející ve tmě. Rozsvítili jsme si v dlaních plamínky a vydali se do neznáma.

„Co myslíš, že Strážce myslel tím zlem, které spící labuť ukrývá?“ zeptal se Orian, zatímco jsme po kamenných schodech sestupovali níž a níž. „A zrovna tady v lázních. Většinou je znění úkolu víc konkrétní. Navíc mi to tentokrát ani vzdáleně nezavání něčím uměleckým nebo tvůrčím. Minule jsme barvili profesorům vlasy. Předtím jsme oživili sochy v muzeu. Co se ale po nás chce teď?“

„Zřejmě nám to má dojít až během plnění úkolu.“

„Asi jo. Jen mám z toho tentokrát takový zvláštní pocit.“

„Intuice s blikajícím vykřičníkem?“

„Spíš se mi jen nelíbí slovo zlo bez podrobnější specifikace.“

Ještě nikdy jsem neviděla tak moderně a rozsáhle vybavenou alchymistickou laboratoř. Jen co jsme do podzemní místnosti vstoupili, rozsvítily se u stropu desítky bíle zářících koulí a odhalily celou tu nablýskanou nádheru. K čemu laboratoř slouží, nám bylo jasné hned, jakmile jsme uviděli stovky malých krabiček s logem lázeňské kosmetiky Labutí sen navršených v úhledných sloupcích podél celé jedné stěny místnosti.

„A to má být všechno?“ zeptal se Orian nevěřícně, zatímco zkoumal etiketu na jedné z krabiček. „Výrobna krémů proti vráskám?“

„Je zvláštní, že v takové laboratoři není živá duše.“

„Krémy jsou hotové a zabalené, všichni zaměstnanci lázní jsou asi na večírku. Strážce věděl, kdy nás sem má poslat.“

„Vždycky po nás chce sférografie něčeho skandálního. Něčeho…“

„Něčeho takového?“ Orian stál u nenápadně vyhlížejících dveří, kterých jsem si předtím nevšimla. To, co jsme za nimi našli, znechutilo moje humánní cítění v plném rozsahu. Králíci. Sněhově bílí s albínsky červenýma očičkama. Desítky chlupatých stvoření, každé z nich v kleci jen o něco málo větší než samotný králík v ní zamčený.

„Fuj! Oni testují všechny ty jejich kosmetické patlanice na zvířatech.“

Orian začal cvakat sféroaparátem.

„Jak mohl Strážce vědět, co se tu děje?“

„To je fuk. Je mi z toho na nic. Musíme je nějak… Ty sférografie tentokrát nedáme jen Strážci a Erilianským rozhledům. Pošleme je anonymně taky Velké radě. Musí se jim to zatrhnout!“

„A co tohle?“ Na druhé straně místnosti s králíky byly další dveře, na nichž se vyjímal nápis K likvidaci. Byly těžké a masivní a klika fungovala zvláštně složitým způsobem.

„Ani nevím, jestli se tam chci podívat,“ řekla jsem.

„Mám dojem, že právě tady vysférografujeme to, kvůli čemu nás sem Strážce poslal.“

Orian měl pravdu. Bohužel. Po otevření dveří jsme narazili na mříže, což bylo štěstí. Tři obyvatelé té malé a silně zapáchající místnosti by se na nás totiž jinak v tu chvíli zcela jistě vrhli a své přerostlé zažloutlé řezáky by nám zaryli do hrtanů.

Každý z nich byl asi tak pětkrát větší než normální králík. Holá vrásčitá kůže, olezlé uši a šílený výraz v červených očích. Jakmile Orian otevřel dveře, vrhli se k mříži, prostrkávali ven packy s ostrými drápy a vydávali vrčivé hrdelní zvuky.

„Chudinky!“ vyjekla jsem.

„Tak tohle vzniklo díky krému, který si budou za pět zlaťáků kupovat postarší paničky, aby si ho ráno a večer patlaly na obličej,“ řekl Orian. „Kdyby tak věděly, jak to účinkovalo na králíky, než se Labutí sen podařilo vyvinout.“

Znovu cvaknul sféroaparátem, z něhož vyletěl obláček bílého kouře. To se zmutovaným králíkům zřejmě nelíbilo, protože v tu chvíli začali narážet do mříže mnohem usilovněji a zuřivěji.

„Asi bychom měli vypadnout,“ řekl Orian. „Ještě si musíme přečarovat šaty a dostat se ven, pokud možno stejně nenápadně, jako jsme se dostali sem.“

„Udělej ještě pár snímků, Ori. Ať máme víc materiálu.“

Po dalším bafnutí sféroaparátu už králíci doslova zuřili. Naráželi do mříže jako diví a sliny jim tekly ze zubatých tlam.

„Tak jo, jdeme,“ rozhodl Orian. „skleněnek už máme dost.“ Když jsme ale chtěli dveře s nápisem K likvidaci zavřít, zjistili jsme, že se zasekly.

„Neměli bychom to tu nechávat takhle,“ řekla jsem. „Zkus otočit s tou divnou klikou na druhou stranu.“

Orian poslechl a dveře se pohnuly. Klika však neuvolnila křídlo, na kterém byla namontovaná. Místo toho, aby se zavřely bezpečnostní masivní dveře, otevřely se dokořán dveře mřížové.

˜

Jekot. Převržené židle a stoly. Jekot. Rozmetané kaviárové rolky. Střepy. Jekot. Krev. Zmatek. Hysterický dav. Jekot.

Agresivním králičím mutantům se během několika málo vteřin po jejich útěku z podzemní laboratoře podařilo přeměnit elegantní večírek ve scénu z hororu, v níž platilo jen jediné pravidlo – zachovejte paniku. Při jejich zběsilém úprku likvidovali vše, co jim přišlo do cesty, a obranná ani útočná kouzla na ně neměla sebemenší účinek. Zřejmě byli látkami na potlačení projevů stárnutí prolezlí natolik, že je chránily před všemi nepříznivými vlivy okolí.

Dva mutanti se zmateně rozeběhli po budově, ničili vybavení a útočili na hosty zcela náhodně. Třetímu králíkovi jsme ale zřejmě leželi v žaludku pouze já a Orian – vetřelci, kteří se tak drze vloupali do jeho tichého příbytku a ještě si ho dovolili sférografovat. Ještě nikdy v životě jsem neutíkala tak, jako tehdy v Seveliových lázních. Nevnímala jsem paniku a šílenství všude kolem. Řítila jsem se za Orianem a dusající králík nám byl v patách. Nikdo si nevšímal dvou zakuklenců v černých overalech řítících se přes velký salón k hlavnímu východu. Všichni v lázních se starali jen o to, aby se nepřipletli mutantům do cesty.

„Naskoč!“ Před Lázněmi se Orian vyhoupl na zadní nárazník tramvaje, která zrovna vyjížděla ze zastávky. Podal mi ruku a já vyskočila za ním.

„Sakra. Sakra!“ zaklel strýc visící na zadku tramvaje. „Tohle jsme totálně zmrvili. Co když se tam někomu něco stalo? Viděl jsem, jak skočil číšníkovi po krku a…“

„Asi se brzo stane něco i nám. Rychle na střechu!“ Králík se totiž neúnavně hnal za tramvají a k naší smůle se mu ji poměrně úspěšně dařilo dohánět. Sotva jsme se vyšplhali na plochou střechu tramvaje, vydrápal se mutant na nárazník, na kterém jsme se ještě před okamžikem drželi my.

„Copak se nikdy neunaví?“ rozčiloval se Orian, když se šílený králík začal drápat za námi.

„Evidentně to nemá v plánu.“

Králík se dostal až nahoru a Orian po něm hodil omračovací kouzlo. To ale mělo na tvora jen mizivý účinek. Na vteřinu se lehce zapotácel a poté se obrovskou rychlostí vyřítil po střeše s jasným cílem, kterým byl Ori.

Když jsem minule byla svědkem situace, kdy jsem mohla něco udělat, ale neudělala jsem to, přišel Leir o život. Tohle už se opakovat nebude. Ne, když jde o Oriana. Hodila jsem na králíka další kouzlo, jehož podstatu jsem si v tu chvíli ani neuvědomovala. Tentokrát ale bylo posíleno kilaerazskou dýkou. Síla kouzla smetla králíka ze střechy tramvaje. Zmutovaný hlodavec zmizel za okrajem.

Rána. Uši drásající zvuk brzdící tramvaje.

KAPITOLA SEDMÁ

LISTÍ VE VLASECH

„Je to… nebetyčný průser,“ pravila babička. Ještě nikdy v životě jsem ji neslyšela vyslovit cokoli, co by se slovu průser blížilo třeba jen vzdáleně. „Devět lidí je v nemocnici. Je štěstí, že nikdo nepřišel o život. Oba dva jste teď mohli být po smrti. Uvědomujete si to?! Lázně zavřeli. Vyšetřuje se tam a ještě dlouho se vyšetřovat bude.“

„Proč…? Co jste si mysleli, že děláte?!“ Vyštěkla na nás máma. S Orianem jsme si vyměnili opatrné pohledy. Seděli jsme na gauči a obě Arkandely nad námi stály s rukama založenýma na hrudi jako dvě bohyně odplaty.

„Mlčí. To je výborné.“

„Proč jste u všech bohů vypustili ty králíky? Co jste tím sledovali? Co… co jste tam vůbec dělali?“

Táta se mračil a energicky pochodoval sem tam po místnosti, což mě ještě víc znervózňovalo. Děda seděl v křesle, krmil mue-kuře a tvářil se zklamaně. Nemohla jsem se na něj dívat, aniž by mi nebylo samými výčitkami na zvracení.

„Mysleli jste si, že jste díky těm vašim overalům a kuklám neviditelní, nebo co?“ Rozčilovala se babička. „Na!“ Vrazila Orianovi do ruky křišťálovou kouli. „Nenapadlo vás, že mají v lázních systém skrytých bezpečnostních krystalek? Tenhle záznam mi dnes ráno donesl hlavní vyšetřující.“

Orian se s výrazem vězně kráčejícího na popraviště dotkl ukazováčkem křišťálové koule. Jak jsme mohli být tak hloupí? Bezpečnostní krystalky strategicky rozmístěné po celých lázních zaznamenaly všechno. Můj tanec s Edrikem, Oriana hledajícího sochu spící labutě, přečarování našich šatů na overaly. A vypuštění zrnutovaných králíků. Stejně dobře jsme mohli celou akci v laboratoři provést nezamaskovaní a vyšlo by to nastejno.

„Vysvětlíte nám to?“ přidal se táta. „Já vůbec nechápu, co jste tímhle počinem sledovali.“

„My totiž…“ začal Orian a mě polilo ledové horko. Nemůže přeci jen tak prozradit Hru. Navíc tahle situace nebezpečně zaváněla soudem a důsledky, které jsem si raději ani nechtěla představovat. „Potřebovali jsme získat důkazy o tom, že se v lázních provádí pokusy na zvířatech a zakázaná alchymie.“

„Tak to se vám tedy povedlo,“ řekla babička. „A to vás jen tak napadlo, že se v lázních třeba provádí něco takového. A ejhle, ona to byla pravda!“

„Zaslechli jsme to…“ vykoktala jsem ze sebe, „Ve škole. Nevím, kdo to říkal. Prostě se to tam šuškalo.“

„Pokud teď neprovedeme jistá opatření,“ pokračovala babička, „udělá z toho tisk senzaci. Už vidím ty titulky: Syn a vnučka předsedkyně Velké rady při hře na tajné mstitele vypustili smrtelně nebezpečné mutanty a ohrozili životy. Chápete, že vůbec nikoho nebude zajímat, jaké nechutnosti tam prováděli těm zvířatům? Všechno se bude točit jen kolem vás. A mě. A to si rozhodně nemůžeme dovolit.“

„Co se stalo s těmi králíky?“ pípla jsem se a bylo mi do breku. „Oni je zabili, že jo?“

„Jedinou obětí včerejšího večera se stal králičí mutant, kterého přejela tramvaj,“ odpověděla babička. „Zdravé králíky odvezli na venkov. Ty dva další mutanty se podařilo příslušníkům městské gardy uspat a dopravit na veterinární kliniku. Tam se pokusí zjistit, co přesně jim v lázních prováděli. Je tu možnost, že se je podaří vyléčit.“ Trochu se mi ulevilo, babička ale pokračovala: „Vy dva máte obrovské štěstí, že jsem se za ta léta strávená v Radě naučila, jak v podobně ožehavých situacích jednat.“ Vzala si od Oriana bezpečnostní krystalku zpátky a hodila ji do vyhaslého krbu, kde se roztříštila na tisíce drobných střípků. „Tohle byl jeden jediný záznam ze včerejšího večera v Seveliových lázních.“

„Ale jak…?“ začal Orian, táta ho však syknutím přerušil.

„Teď je pryč,“ pokračovala babička. „Žádná další kopie není. Jako by se to nikdy nestalo.“

Bylo mi divně. Chtěla jsem rozkopat vše kolem sebe a zároveň dát facku sama sobě.

„Za pár dní budou podzimní svátky,“ řekl táta. „Musíme vás dva na tu dobu někam uklidit.“

„Uklidit?“ nechápala jsem, kam tím míří. Tušila jsem ale, že mě to nejspíš nenadchne. A tušila jsem správně.

„O přímé důkazy je postaráno,“ řekla babička. „Jenže to, k čemu během lázeňského večírku došlo, nebylo zrovna příliš diskrétní záležitostí, která by se dala moc dobře ututlat. Lidská zvědavost je někdy nebezpečnější než dračí chřipka. Někdo si může spojit pár věcí dohromady a v ten okamžik máme novináře na krku. Proto bude nejlepší, když teď na pár dní prostě zmizíte.“

„To nás jako chcete zavřít ve sklepě nebo co?“ vybuchl Orian. „A co výlet na Dračí ostrov?“ Babiččin ledový pohled mu dal ale jasně najevo, že právě teď není ta nejvhodnější doba pro dožadování se svých osobních práv.

„Žádný Dračí ostrov, synáčku. Zia a Simeon poletí sami. Bez vás.“

„Ale…!“

„Tiše, Fíko,“ otočila se na mě babička. „Tohle není diskuze. Oriane, během podzimních svátků se nehneš na krok z domu. Budeš tu pomáhat svému otci v čajové kanceláři. Sekretářka se mu bude hodit. Čeká tam na tebe spousta zábavného papírování. Ty, Fínko, odjedeš do Západní Avalonie.“

„Cože?!“

„Domluvila jsem to s mým tátou,“ řekla máma. Rozčílenost v jejím obličeji teď vystřídala zklamaná pobledlost. „Strávíš nějakou dobu s jeho rodinou na venkovském sídle.“

„Já mám strávit podzimní prázdniny s Denerielem Jasperem?!“ Jenom ta představa byla zcela absurdní. „A s tou jeho blond dcerunkou, která mě porazila v přetváření a z Oriana dělá v jednom kuse idiota?“

„Přesně tak.“

„Do Západní Avalonie můžeme jet přece oba,“ nadhodil Orian.

„Do Západní Avalonie nemůžete jet oba,“ řekla babička. Její kamenný výraz prozrazoval, že už ztrácí i poslední zbytky trpělivosti. „Pokud ti to ještě nedošlo, miláčku, slouží všechna tahle improvizovaná opatření kromě jiného také k tomu, abyste se vy dva nějaký čas neviděli. Je mi zcela jasné, že tohle nebyla vaše první noční akce. Tolerovala jsem to a přivírala obě oči, když jsi rádoby nenápadně mizel v noci z domu. Myslela jsem si, že jsem přísnost a zákazy při výchově tvé starší sestry přeháněla. Tolik jsem si vyčítala, že Zia tehdy utekla z domu. Tobě jsem chtěla dát volnost, Oriane. A evidentně to byla chyba.“

Rodinná beseda se pak ještě nějakou dobu vlekla v podobně vyčerpávajícím duchu. Od chvíle, kdy mi bylo oznámeno, že nepojedu na Dračí ostrov, jsem už ale výčitky směřované na mou a Orianovu adresu poslouchala už jen na půl ucha. Nějak mě opustila síla potřebná k obhajování se. Vlastně nebylo co obhajovat. Noční akci jsme zcela pohnojili a jen zázrakem nepřišel nikdo o život.

„Tak dost,“ řekl děda, když už to vypadalo, že se máma s babičkou v rámci vyhrocené situace pohádají. „Oriane, zítra ráno tě budu v půl sedmé čekat u sebe v kanceláři. A ty, Fínko, by sis měla jít zabalit.“

˜

Krystalník byl o něco menší než zámořské plachetnice. I tak jsem si ale vedle jeho koles, která se vyjímala na obou bocích snýtované lodi, připadala trochu jako mraveneček. Síla dvou obřích energetických krystalek otáčela rytmicky klopotajícími kolesy a hnala loď proti proudu Velké řeky. Já seděla v podpalubním salónu u jednoho z mnoha kulatých stolů, na kterých se vyjímala elegantně prostřená svačina.

„Zjevila se na tom banketu ve zcela nepatřičném oblečení, má drahá,“ řekla jedna z postarších dam, které sdílely stůl se mnou a rodinou Jasperů. „Rukavičky neladily s kabelkou ani s botami a ty šaty, které vyšly z módy už předloni… Nejsem snob, ale toto vskutku bilo do očí.“

„Velkým hitem letošní podzimní sezóny je salamandři kůže,“ řekla Lerlia Jasper a velice distingovaným způsobem si dopřála doušek růžového čaje ze svého šálku. Byla dokonalou kopií své dcery, jen v o něco starším a více nalíčeném vydání.

„Skutečně?“

„Ovšem. Merlia předevčírem pózovala pro sférografie, které se objeví v nových Módních listech. Boty, kabelka… všechny doplňky z kůže ohnivých salamandrů královských.“

„Jen trochu pálí,“ poznamenala Merlia. „Ale zvyknete si.“

„Co by člověk pro styl a módu neudělal. Nějaký ten puchýř se přeci přežije,“ řekl Deneriel Jasper a všichni u stolu se rozesmáli. Kromě mě. Z jejich bezduchého ortodoxně snobského tlachání o ničem jsem začínala být mírně apatická. Preparovala jsem vidličkou svoji porci dýňového koláče na drobečky o velikosti atomů a snažila se nepočítat každou sekundu té k smrti nudné říční plavby. Zatímco vzducholoď s mými rodiči na palubě v tu chvíli vesele frčela rychlostí pětapadesáti uzlů přímo k Dračímu ostrovu…

„Vy, má drahá,“ otočila se na mě jiná dáma středního věku, jejíž kostnatý obličej silně připomínal křížence želvy a supa, „jako byste své babičce z oka vypadla. Tedy až na barvu vlasů. Víte, že jsme kdysi na čaroškole bývaly spolužačkami? Prozraďte mi takovou malou pikantnost. Používá vaše babička barvící kouzla? Je zvláštní, že by i ve svém věku měla stále stejně tmavě rezavé vlasy jako za mlada.“

„Babička si vlasy nebarví, stále ji ještě nedostihla ona mladší sestra Smrti jménem Menopauza a s dědečkem si dopřávají manželských potěšení minimálně třikrát do týdne.“ Deneriel se poprskal čajem. Výrazy všech u stolu sedících dam a pánů by se v tu chvíli daly přirovnat k opaření. „Doufám, že jsem vám podala dostatečné informace. Omluvte mě.“ Popadla jsem futrál s houslemi a rázně odkráčela ze salónu.

Celý týden v téhle společnosti… Bohové, za co mě trestáte? No jistě, za to vypuštění zmutovaných králíků na večírku. Dobře, dobře, uznávám, že jsem mohla dopadnout mnohem hůř. Třeba se zarytými řezáky v rozličných částech těla nebo s obviněním na krku za ohrožení desítek lidských životů. Z toho všeho jsem díky babičce nakonec vyvázla celkem bez úhony a mohla jsem být jen vděčná za týdenní trest ve znamení nudy, čaje a sušenek.

Paluba na přídi krystalníku byla prázdná. Počasí čerstvě probuzeného podzimu zahnalo všechny pasažéry do útrob lodi. Tady jsem se ale na rozdíl od podpalubí mohla nadechnout studeného vzduchu a trochu si vyčistit plíce i hlavu. Omotala jsem si kolem krku šálu a lokty se opřela o naleštěné madlo zábradlí. Stromy na březích řeky vypadaly, jako by se na nich vyřádil abstraktní umělec s přehnanou vášní pro odstíny žluté, oranžové a rudé.

Vytáhla jsem housle a začala hrát, protože jsem zrovna v tu chvíli neměla sebemenší náladu na přemýšlení o čemkoli ani na dlouhé vnitřní dialogy sama se sebou. Houslová iluzivní kouzla jsem tentokrát nechala odpočívat. Barev bylo všude kolem až dost.

Dráček se zjevil odkudsi. Balancoval na zábradlí, blanitá křídla napůl složená, a zaujatě poslouchal moji hudbu. Dost se podobal Noarovi, jen jeho šupiny byly o něco světlejšího odstínu zelené. Během několika minut hřadovalo na zábradlí dráčků devět a zírali na housle velice nadšeně. Pak se všichni jako na povel vznesli do vzduchu, kroužili nade mnou a kolem mě a vydávali radostně hvízdavé zvuky.

„V západních lesích kolem Velký řeky jich žijou celý hejna. A milujou hudbu.“ Obtloustlý pán v obleku z hnědého tvídu seděl na lavičce a kouřil fajfku. „Stačí, abych zapískal Pojď za mnou, kotě čarodějný, a slítne se jich pěkná banda. Ovšem kam se mý pískání hrabe na ty vaše housličky, slečno. Neměla byste zájem mi je prodat?“

„Děkuju za nabídku, pane. Ale je to rodinná památka. Patřily prapradědečkovi.“

„Jistě, jistě. To úplně chápu a respektuju. Brombin Dumbal jméno mé.“ S jistou námahou se zvednul z lavičky a podal mi ruku. „Pendluju takhle mezi Erilianem a městy na západě tejden co tejden. V Erilianu levně nakoupím po vetešnictvích a na bleších trzích různý čarodějný harampádí a pak to prodávám lidem, který čarovat neuměj. Ani byste nevěřila, slečinko, jak si lidi v Medovrchu nebo třeba v Korhoutovicích ceněj začarovanejch zrcadel a podobnejch nesmyslů.“

„To jste hrála vy, slečno?“ na přídi krystalníku se teď objevil jakýsi pár na odpolední procházce po palubě. „Bylo to krásné. Vaše hudba nás přivedla až sem, ale jdeme pozdě jak vidno.“

„Nedělejte si starost, paninko,“ řekl Brombin Dumbal a otočil se ke mně. „Slečno, dejte třeba tu… Za tou naší stodolou, dávám Marice na holou. Neznáte? No tak v tom případě zahrejte Culiho špulku. Ta je pěkně od podlahy. Potřebujeme se tu zahřát, nemám pravdu?“

Paní zavěšená do svého muže na mě povzbudivě kývla. Nemám ve zvyku hrát jen tak na požádání, jako gramofon v baru. Teď zrovna jsem ale měla náladu a Culiho špulku jsem znala dobře. Rychlá melodie za chvíli přilákala další pasažéry krystalníku. Trousili se na palubu vábeni zvědavostí, a než jsem Culiho špulku dohrála, vyrojily se na přídi lodi nejméně dva tucty lidí.

„Pojte sem, pane. A tuhle zas vy, paninko…“ zaslechla jsem Brombina Dumbala organizujícího lidi do čtverylek. Za chvíli se už na přídi lodi tančilo. Nad hlavami lidí létali dráčci a podzimní listí. A někdo, kdo mi byl povědomý, ale jehož obličej jsem za bohy nedokázala nikam zařadit, mě na dálku pozdravil lehkým pokývnutím hlavy. Pak zmizel ve vstupu do podpalubí a já toho vyčouhlého kohosi se světle hnědými vlasy téměř okamžitě pustila z hlavy.

˜

Nevím, kolik má Deneriel Jasper příbuzných. Do Mandreského sídla se ale o podzimních svátcích musela sjet snad všechna žijící pokolení a generace jejich klanu. Spočítat Jaspery se mi nepodařilo, natož abych si zapamatovala jejich jména. Jedinou výjimkou byl jakýsi strýček Nimsin, který mi říkal Poupátko a jehož oplzle lišácký výraz v obličeji plném jaterních skvrn mě znechucoval, kdykoli se dostal do mého zorného pole.

Jako by se celý den sestával z jednoho dlouhého řetězce na sebe plynule navazujících jídel. Pozdní snídaně se nepozorovaně změnila v oběd, ten obratně přešel ve svačinu, následovala druhá svačina a večeře. I během noci bylo servírováno v malé jídelně pro případ, kdyby někdo dostal akutní záchvat hladu. Během tohoto doslova naplňujícího programu byly hrány rozličné karetní hry a vedly se sáhodlouhé debaty týkající se společenského života a skandálů erilianské i neerilianské společnosti.

Jedinou světlou, nebo alespoň světlejší, stránkou toho všeho byla možnost zmizet, téměř kdykoli se mi zachtělo. Jasperů se hemžilo v sídle tolik, že se nikdo neobtěžoval tím, aby se staral o tu kudrnatou holku, která tady vlastně ani není s nikým příbuzná.

Manderské sídlo je zastrčené v dolíku mezi dubovými lesy, které se táhnou od nekonečna do nekonečna všude kolem a v tomhle ročním období tak trochu připomínají zlatě ohnivé moře. Právě do toho barevného dubového světa jsem utíkala, kdykoli se naskytla příležitost, protože mezi tolika desítkami Jasperů pod jednou střechou bych se docela určitě zanedlouho udusila nebo přišla o těch pár zbytků zdravého rozumu, které mi ještě zbývaly.

Objevila jsem vykotlaný strom, v jehož kmeni se usadila rodinka muchloňů (tvorečků silně připomínajících pohybující se huňaté polštáře, u nichž si člověk nikdy není jistý, kde přesně mají hlavu). V tůňce pod skálou zase žilo několik vodních víl najád. Všechny ale zmizely pod hladinou, jakmile zpozorovaly moji nevítanou přítomnost.

Na co jsem ale oči valila nejvíc, byli jednorožci. A rovnou celé stádečko. Jenže nebyli sněhově bílí, jak je u těchto tvorů dobrým zvykem. Tihle se neostýchali nosit srst hnědou, černou, kaštanovou, plavou, a dokonce různě barevně strakatou. Navíc se celkem nevzrušeně pásli v rozlehlé ohradě a k plachosti jednorožcům vlastní měli hodně daleko. Vlastně se skoro ničím nelišili od normálních koní, až na dlouhý špičatý roh, který se každému zvířeti impozantně vyjímal uprostřed čela.

„Co tady sakra děláš?“ vypadlo ze mě.

Seděl na ohradě a něco si zaujatě čmáral do notesu.

„Dnes je den ve znamení nečekaných překvapení,“ řekl Edrik Resian, schoval notes do kapsy saka a zazubil se. „Ráno jsem našel dávno ztracenou a oplakanou ponožku a teď se tu objevíš ty. No není ten svět zázračný?“

„Nesnaž se předstírat radost z toho, že mě vidíš, milý Můro, a radši mi koukej vysvětlit, co tu děláš. Těch náhod s tebou spojených začíná být poslední dobou nějak nezdravě moc.“

„Nejvíc se mi na tobě líbí to nadšení, které z tebe vyzařuje pokaždé, když se my dva potkáme. To jednoho skutečně potěší.“ Seskočil z ohrady, vytáhl z kapsy papírový sáček a nabídl mi mandle.

„Ne, díky.“

„Aspoň neubude,“ prohlásil a začal se mandlemi ládovat sám. „A jestli to musíš vědět, přijel jsem sem jako každý rok na podzimní prázdniny. I s celou rodinou. Tamhle ten barák je náš.“ Na kopci za jednorožčí pastvinou se vyjímalo impozantní, na první pohled velice starobylé sídlo, nejméně třikrát tak velké jako sídlo Jasperů. „A ty ses v západních končinách vyskytla jak?“

„Přijela jsem po řece krystalníkem. Jsem tu za trest.“

„Hádám, že kvůli tomu malému nedorozumění na večírku v lázních.“

„Hádáš správně. Můžeme prosím předstírat, jako by se to nikdy nestalo?“

„A co?“

„Díky. Tihle jednorožci…?“

„Ve skutečnosti to jsou koňorožci. Kříženci jednorožců a koní.“

„Tak to slyším prvně.“

„Pravých jednorožců je dnes už hrozně málo. Dřív se jich tu v lesích proháněly stovky, pak se ale začali lovit pro ty jejich rohy. Lidi měli utkvělou představu, že má prášek namletý z rohů jednorožců úžasně léčivé schopnosti. Přitom je to blbost. Stejně tak si mohli namlít roh z krávy a vyšlo by to nastejno.“

„Myslela jsem, že jsou jednorožci strašně plaší,“ řekla jsem, když mi jedno hnědobíle flekaté zvíře drclo sametovým nosem do levé tváře.

„Říká se, že neposkvrněných panen se nebojí.“

„No právě…“ zarazila jsem se uprostřed věty a zrudla. Edrik vyprsknul smíchy. „Ty jsi ale kretén.“ Nemohla jsem uvěřit, že mi zrovna před Resianem unikla tahle intimnost.

„Koňorožci jsou celkem krotcí. A virginita je ani v nejmenším nezajímá. Moje rodina se snaží v místních lesích obnovit jednorožčí populaci. Křížíme jednorožce s koňmi a většinou se pak rodí koňorožci, které si necháváme tady. V průměru jedno hříbě z dvaceti se ale narodí jako jednorožec. Čistě bílý a divoký. Ty vracíme do přírody. Hluboko v lesích založil můj pradědeček chráněnou jednorožčí rezervaci, kde si žijí, aniž by je lidi rušili.“

„Jste takový univerzálně vznešený rod. Mecenáši umění starající se o ohrožený druh zvířat, všichni o vás mluví jen v superlativech. Kdyby si vás vymyslela moje máma jako postavy v některé ze svých knih, určitě byste skrývali strašlivé tajemství a to všechno kolem by bylo jen naoko, abyste odvedli pozornost.“

„Každý starý rod musí mít nějaké kostlivce ve skříni. Kdyby ne, byl by život nudný.“

„Co sis to vlastně psal do toho notesu?“

„Nic jsem nepsal.“ Vytáhl notes z kapsy a podal mi ho. Jeho stránky nevyplňoval text, ale kresby. Obyčejná tužka, odstíny černé a šedé. Sobotní trh na Osmisměrném náměstí, tři smějící se přiopilé ženy v baru, tramvaj, havrani na plotu, několik detailů rukou, očí a dalších částí těla, podzimní les… Poslední, ještě nedokončená kresba zachycovala sídlo Resianů nad koňorožčími pastvinami.

„To je… fakt dobré.“

„Díky. Kdybych nedělal něco alespoň trochu se blížícího umění, nejspíš by mě ostatní členové rodiny vydědili. Máti hraje na harfu, otec píše básně, bratr tančí a děda pro změnu napsal několik divadelních her. Dáš si oběd?“

„Chystáš se z kapsy vytáhnout pečeného berana nebo tak něco?“

„Obyčejně s sebou dva až tři pečené berany nosím, ale zrovna dneska tu jako na potvoru nemám ani jednoho.“ Při zmínce o jídle se začal můj žaludek vrtět, do jasperovského doupěte se mi ale ještě vracet nechtělo. „To kručení, které vychází z tvých útrob, by probudilo i zkamenělého draka na erilianském majáku. Jdeme.“

„Fajn.“

Já poslouchám Můru! Řekl, že jdeme, a já bez námitek jdu. Tohle by se mi v Erilianu nikdy nestalo a odkázala bych toho floutka do patřičných mezí. Když ale člověk stráví několik dní ponořen do tak nebetyčně nudné atmosféry, která naplňovala Mandreské sídlo od sklepa až po půdu, začne uvažovat trochu jiným způsobem, než na jaký byl zvyklý ještě před pár dny ve městě.

Chalupa byla malá a originálně pokřivená. Krčila se mezi dvěma košatými duby, které působily dojmem, že dělají nahrubo omítnutému stavení s doškovou střechou osobní stráž. Každé okno mělo jiný tvar, na záhonech se vyjímaly buclaté dýně a z komína se kouřilo.

„Kdo tu bydlí?“

„Tormas Hensim. Správce našich pozemků.“

Vnitřek chalupy byl pokřivený stejně jako její vnějšek. Možná i o něco víc. Z dřevěných trámů visely trsy sušených bylin, na stole se povalovaly houby rozličných barev a tvarů, z pece to silně vonělo a starý gauč v rohu místnosti byl evidentně výhradním majetkem tlustého rezavého kočkopýra, který se suverénně rozvaloval na háčkovaných polštářích.

„Edíku, muj zlatej!“ vykřikla žena, která právě vešla zadním vchodem do chalupy. Popadla Edrika a vlepila mu na každou tvář jednu pusu. Její dlouhé rozcuchané vlasy měly barvu zapadajícího slunce. „Neviděla jsem tě dobrýho půl roku. Konečně ses u nás taky jednou zastavil. Tormasí! Tormasi, Edrik je tu! A kdopak je tohle?“

„Gretilie, tohle je Fínka. Fínko, to je Gretilie.“

Usmála se a objala mě velice vřelým a mateřským způsobem. Zpoza jejího ramene a chumáče zlatavých vlasů, který mi ucpal ústa, jsem probodával Edrika mírně zděšeným pohledem. Ten se jen pobaveně šklebil.

„Tak mladý pán Resián zase jednou zavítal do našeho skromného příbytku,“ pronesl šedovlasý muž v tlustém hnědém svetru a vysokých holinách. Když vešel Tormas Hensim do místnosti, postavil na stůl koš plný malých zelenooranžových tykví.

„Jdeme jíst,“ rozhodla Gretilie. „Doufám, že nemáte nic proti kuřeti na houbách.“

Proti kuřeti na houbách jsem nic neměla. Přesněji řečeno, větší orgasmus mé chuťové buňky snad ještě nikdy nezažily. U stolu s námi kromě Tormase a Gretilie seděli taky jejich tři potomci, Rinm, Kerina a Sika. Všichni měli vlasy stejně zlatavě rezavé a rozcuchané jako jejich matka. Hensimové hodně mluvili, často si skákali do řeči a neustále se něčemu smáli. Nebylo to ale únavné tlachání o ničem ve stylu Jasperů a jejich klanu. Tohle místo uprostřed lesa dovolovalo zapomenout na všechno, co člověk potřeboval alespoň na chvíli pustit z hlavy. Například králičí mutanty. I když jedno jejich vypuštění bohatě stačilo.

„Edrik byl u nás jako malej capart každou chvilku,“ řekla Gretilie, když mi na talíř přidala další porci brambor a kuřete. „Hráli si tady s Rinmem v lese na loupežníky. Fínko, máš dost? Jsi hubená jak lunt.“

„Jsem nacpaná k prasknutí. Bylo to vynikající.“

„Přijďte zítra ve čtyři do sadu,“ řekl Tormas. „Počkáme si na západ slunce a přivítáme Noc ohňů.“

Odpoledne se už pomalu prolínalo s večerem, když jsme se s rodinou Hensimů rozloučili a vydali se po úzké pěšině klikatící se mezi duby. Zastavili jsme se na rozcestí u koňorožčí pastviny.

„Přijdeš zítra do sadu?“ zeptal se Edrik.

„Ještě si to rozmyslím.“

„Sejdeme se tady. Stejně nevíš, kde ten sad je.“

„Neřekla jsem, že tam půjdu. Možná se mi nebude chtít.“

„Ale bude.“

„Tvoje rodina tam bude taky?“

„Ne. Ti tenhle svátek moc neslaví.“

Chvíli jsme tam stáli, ruce v kapsách, nikdo nic neříkal. Vítr začal foukat studeně.

„Už musím jít.“

„Tak zítra nashle, Piškvorko.“

„Možná, Edíku.“

˜

Deneriel Jasper se mě po příchodu do Manderského sídla nepříliš mile podbarveným hlasem optal, kde jsem celý den byla. Odpověděla jsem, že v lese. Chtěl vědět, co jsem tam dělala. Odvětila jsem, že je to moje věc. To se Jasperovi nelíbilo a spustil přednášku na téma: Zodpovědnost, divá zvěř a vilní tuláci. Merlia seděla elegantním způsobem sobě vlastním na kanapi a četla si ve skriptech živelné magie. Tvářila se naprosto nezúčastněně, což mě z nějakého důvodu silně rozčilovalo.

Druhý den jsem se na rozcestí u ohrady vrátila. Jakákoli příležitost k útěku z Manderského sídla byla vítána. Zkontrolovala jsem kapesní hodinky. Pět minut po čtvrté a Resian nikde. Ve čtvrt na pět jsem začala být mírně naštvaná a zmrzlá. Kabát z červeného sametu jsem si zapnula až ke krku a ruce schovala hluboko do kapes. Tam na mě čekalo překvapení v podobě zapomenutého páru pletených rukavic. Byly sice jen bezprstové, ale hřály docela dobře.

Za normálních okolností bych se právě teď, po uplynutí akademické čtvrthodinky, sebrala a odešla. Pomyšlení na návrat k Jasperům mě ovšem znechucovalo natolik, že jsem se rozhodla akademickou čtvrthodinku prodloužit na akademickou třetinku hodiny.

U nohou se mi válely houby. Oranžové s bílými tečkami na kulatých kloboucích a na štíhlých nožkách. Něco žijícího v lese je zřejmě rozhrabalo rypákem, ochutnalo a usoudilo, že nejsou jeho šálkem čaje. Jednu z hub jsem si strčila za ucho, nedbaje na to, že vypadám jako cvok. V rámci dlouhé chvíle jsem si pak ještě do kudrn zapletla pár oranžovo-zlatých listů.

Pětadvacet minut. Kašlu na Můru i na celou Noc ohňů… Otočila jsem se na podpatku a vykročila po pěšině zpátky.

„Vypadáš… jako… lesní dryáda.“ Resian doběhl na rozcestí, chytil se za kolena a snažil se popadnout dech.

„Já možná vypadám jako dryáda, ale ty jdeš pozdě skoro o půl hodiny, a tudíž si běž do sadu pálit ohníčky sám.“

„Fínko, počkej.“ Chytil mě za loket. „Promiň mi to zpoždění. Máti dneska není dobře. Musel jsem být s ní, než… No to je jedno. Gretilii bude líto, když se tam neukážeš.“

„Co je tvé máti?“

„Jednou za čas má takové slabší chvilky. Tím se netrap. Jdeme?“

„Jsi citový vyděrač. Tak fajn. Doufám, že tam bude něco na zahřátí.“

˜

Pokroucené jabloně rostly na mírně se svažující stráni v nepravidelně pravidelných řadách a jejich větve se prohýbaly pod vahou podzimní úrody. Vysoko šlehající plameny vatry byly vidět už z dálky. Kolem ohně se sešly nějaké dva tucty lidí, motalo se tu taky několik psů a na jabloňových větvích kolem hřadovali dráčci, zaujatě sledující pečínku otáčející se na rožni.

„Tak jakou?“ zeptal se mě Tormas místo pozdravu.

„Jakou co?“

„Medovinu přece,“ objasnila Gretilie. „Naše domácí. Ořechová, mandlová, skořicová, višňová nebo čistá zlatá.“

„Já nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Je mi trochu zima.“

„Ohřej Fínce trochu mandlové, Tormasi. To tě zahřeje až do morku kostí.“

Měla pravdu. Medovina byla jako sladce pikantní pohlazení a zimu zahnala už po několika prvních doušcích. Jakmile jsem vypila první pohár, Tormas mi okamžitě dolil a zároveň mi někdo jiný vrazil do druhé ruky talíř s porcí nakrájené pečínky, ještě horké z ohně.

Když se slunce dotklo obzoru a obarvilo nebe tóny fialové a oranžové, vytáhl Rinm Hensim a několik dalších lidí bubny. Jejich rytmus v uších a medovina v žaludku mě uváděly do zvláštně uvolněného rozpoložení. Připadala jsem si jako v dávných, ještě nepříliš civilizovaných dobách, o kterých mi jako malé vyprávěl děda.

„Je z tebe úplně mimo,“ řekla Gretilie a podala mi další pohár medoviny.

„Cože? Kdo je mimo?“

„Edrik přece. Má voči jen pro tebe, děvče.“ Seděl na druhé straně ohniště a čmáral si do skicáku.

„Nesmysl. Jen si něco kreslí.“

„Jen si někoho kreslí,“ zatrylkovala Gretilie šibalsky a lehce vrávoravým krokem odtančila v rytmu bubnů pryč.

„Ukaž.“ Posadila jsem se na ležící špalek vedle Edrika a vytrhla mu skicák z ruky. Gretilie měla pravdu. „Proč si mě kreslíš, Můro?“

„Proč ne?“

„Měl ses nejdřív zeptat. Trochu mi to připomíná jednu divadelní hru, na kterou mě loni vzala babička. Bylo to o holce a klukovi, kteří se plavili na lodi v polárních mořích. Jenže omylem narazili do ledovce a loď šla ke dnu. Holka se zachránila, kluk zmrznul.“ Edrik se tvářil silně nechápavě. „Ještě před tím, než nabourali do ledovce, ji ten kluk nakreslil,“ objasnila jsem souvislost.

„Aha, to jsem viděl taky. Jestli se nepletu, byla při tom nahá. Na kreslení aktů teď zrovna není úplně ideální klima. Ale jestli na tom trváš…“

„Nech si zajít chuť, Resiane.“ Cítila jsem, jak rudnu v obličeji, a doufala, že to ve světle zapadajícího slunce nebude tak zjevné.

Edrik stránku s mým portrétem vytrhl ze skicáku a podal mi ji.

„Díky.“

„Jednou to bude mít velkou cenu. Pojďme se opít.“

˜

Probudila jsem se ve své posteli. Přesněji řečeno v půjčené posteli v pokoji pro hosty, který mi byl před několika dny po příjezdu do Manderského sídla přidělen. Neměla jsem nejmenší tušení, jakým způsobem jsem se sem dostala. Včerejšek byl silně rozmazaný.

Hodiny nad krbem tvrdily, že je půl dvanácté dopoledne, a já si nebyla jistá, jestli se mi Noc ohňů strávená v sadu jenom nezdála. O opaku mě přesvědčily rozdrobené listy válející se na polštáři a taky papír s Edrikovou kresbou, který jsem našla nadvakrát přeložený v kapse kabátu.

˜

Mlha… Nevadí. Ven jsem šla stejně.

„Jdeš zase za ním?“ Merlia seděla na kamenné zídce lemující záhon s odkvetlými růžemi před Manderským sídlem. Na hlavě béžový baret lemovaný labutěnkou.

„Jdu se projít.“

„Ten kluk není normální. Stejně jako celá jeho rodina.“

„Jo ty myslíš tvého bratrance? Tak to s tebou musím zcela souhlasit.“

„Myslím Resiany.“

„Půjdeš to teď honem povědět svému tatínkovi?“

„Proč bych to dělala? Mně je naprosto ukradené, kam chodíš nebo s kým se bavíš.“ Seskočila ze zídky a ladně odkráčela na svých vysokých kramflecích pryč.

Tohle byl poslední den před návratem do Erilianu a já ho rozhodně nehodlala strávit mezi Jaspery. Bohatě mi bude stačit těch jedenáct hodin v jejich společnosti zítra na krystalníku. Jakmile byla Merlia z dohledu, rozběhla jsem se k lesu. Rozloučila jsem se s rodinkou muchloňů ve vykotlaném stromě a zašla jsem se podívat i na koňorožce.

Na kopci za ohradou se mezi cáry mlhy rýsovala silueta sídla Resianů. Merlia říkala, že jejich rodina není normální. Co tím myslela? Zřejmě jim jen závidí jejich majetek. Ne že by Jasperové nebyli sami dost zazobaní. Tyhle nesmyslně spekulativní úvahy, které nikam nevedly, jsem velmi rychle pustila z hlavy a raději se věnovala koňorožcům, kteří se zvědavě přiloudali k ohradě.

„Krásná zvířata. Vznešená. Člověk by si skoro neuvědomil, že jsou to vlastně zrůdy.“

Leknutím mě zamrazilo v páteři. Otočila jsem se a uviděla vyčouhlého člověka se světle hnědými vlasy, jak se opírá o kmen nejbližšího dubu. Prvních pár vteřin bych přísahala, že ho vidím poprvé v životě. Pak mi ale před očima vyplul jeho obrázek na palubě krystalníku. Tehdy se mi zadíval přímo do očí a zmizel v podpalubí. „Admer Smin, jméno mé.“ Natáhl ke mně ruku. Já si svoje ruce zastrčila hlouběji do kapes kabátu a Admera Smina si prohlížela s lehkou nedůvěrou.

„Můžu vám nějak pomoct, pane?“

„Uvidíme. Doufám, že ano.“ Z jeho nezvykle vysoko položeného hlasu se mi ježily vlasy v zátylku. „Jste slečna Finia Entelai, nemýlím-li se?“ Mlčela jsem, Smin si ale byl touto skutečností evidentně víc než jistý. „A vaší babičkou je paní Kiara Arkandela.“

„Přejděte k věci, pane Smine.“

„Dobrá tedy. Slyšela jste už někdy o hnutí zvaném Nová generace?“ Po páteři mi znovu přejel mráz a já si s hrůzou uvědomila, že na palubě krystalníku jsem se s Admerem Sminem nesetkala úplně poprvé. Tehdy v Erikoru, v Ilimské uličce, když jsem se vracela ze Zelené dekadence a nechtěně se stala svědkem šikany babiččina zástupce z Rady. Admer Smin byl mezi těmi, kdo do obtloustlého pána kopali a strefovali se kouzly. „Z vašeho výrazu soudím, že o nás víte.“

„Něco málo ano.“

„Výborně. To nám ušetří spoustu vysvětlování. Zajímal by mě váš názor.“

„Můj názor?“

„Ovšem. Na to, co dělá vaše babička. Vlastně na všechno, co dělá Rada.“

„Já se o politiku nezajímám.“

„To byste měla. Nezajímá vás osud města a našich spoluobčanů? Nestaráte se o to, co nás čeká? Můžu vám garantovat jen to, že s Radou v takovém senilním a zkorumpovaném složení, jakým se pyšní dnes, není naše budoucnost příliš růžová.“

„Nevím, co se mi to tu snažíte naznačit. Je mi to ale celkem jedno. Už musím jít.“

„Kampak?“ zeptal se Smin důrazně a přimáčkl mě ke kmeni stromu. „Vždyť jste sotva přišla.“ Táta mě sice od malička cvičil v Kilaerazském boji s dýkami. Ty teď ale ležely v šuplíku sekretáře v našem domě v Erilianu. Bez dýk jsem v magických soubojích a sebeobraně nikdy příliš nevynikala. Sminův nos se teď přiblížil ani ne na centimetr od toho mého. Zvláštní tělesné pižmo, které z toho člověka vycházelo, mě znechucovalo a zároveň způsobovalo rychlé scvrkávání mojí odvahy do velikosti rozinky. „Ještě tu chvíli počkejte, slečno Entelai. Máme co řešit.“

„Pusť mě… ty… magore!“ Chtěla jsem použít žihadlové kouzlo a utéct. Stisk jeho ruky na mém hrdle mě ale přidušoval natolik, že jsem téměř nebyla schopná dýchat, natož čarovat.

„Proč tak silná slova, slečno? Úplně postačí, když mi tu teď slíbíte, že až se vrátíme zpátky do Erilianu, donesete mi tu a tam nějakou užitečnou informaci, kterou náhodou vyzvíte od vaší babičky. Nová generace nezůstává nikomu nic dlužná. Umíme být velmi štědří, když člověk spolupracuje. Je ovšem zvláštní, jak často se lidem, kteří naši štědrost nedokáží dostatečně ocenit, stávají zlé nehody.“

„Byl byste tak laskav, pane, a přestal narušovat osobní svobodu té mladé dámy?“

Sevření Sminovy ruky částečně povolilo a já se zhluboka nadechla. Až teď jsem si všimla světlovlasých bratrů Resianů, kteří se tu objevili ve více než pravou chvíli. V dlaních měli Edrik i Zefias připravená zářivě zelená útočná kouzla.

„Její osobní svoboda zůstala zcela neporušena, pánové. Jen jsme si tady spolu přátelsky…“

Vtom jsem mu uštědřila pořádnou ránu obuškovým kouzlem, které Smina srazilo na zem. Než se stačil vzpamatovat, schytal kopanec do břicha. „Tohle je za to škrcení! A tohle…“ druhý kopanec, „za pana Irsise.“

Smin se chytil za břicho, stočil se na zemi do klubíčka a rozchechtal se svým nechutně vysokým hlasem. „Přál bych si vidět tvůj výraz, až s Novou generací zrealizujeme naše plány. To bych si vážně moc přál, ty malá čubko.“ Vyškrábal se na nohy, načež vysekl zdvořilou poklonu. „Přeji vám krásný den, velevážená společnosti. Brzy na shledanou.“ Admer Smin pak v mírném předklonu odklopýtal pryč a zmizel mezi stromy.

KAPITOLA OSMÁ

U BZUČIVÉ VČELY

„Jsi si jistá?“

„A ty?“

Stáli jsme s Orianem na pláži před jeskyní, která kdysi bývala naší tajnou skrýší a klubovnou. Od moře studeně foukalo a vlny se hlasitě rozbíjely o skály. Na písku před námi ležely naše piškvorkovské kukly.

„Měli bychom to udělat.“

„Měli.“

„Tak na tři. Jedna, dva…“

Naše ohnivá kouzla zasáhla kukly jako blesky a ty okamžitě vzplály. Dívali jsme se na dva hořící kusy látky, které toho s námi tolik zažily. Jenže vzpomínky, zvlášť ty špatné, na rozdíl od nahrubo sestehovaných kukel jen tak snadno neshoří.

˜

Když jsem se po návratu ze Západní Avalonie před rodinou zmínila o své lesní příhodě s Admerem Sminem, nastalo pozdvižení. Máma dokolečka opakovala, že mě tam neměla nikdy posílat, a babička se dost sprostě rozčílila nad Denerielovou neschopností ohlídat jednoho svěřeného adolescenta. Máma se na to konto začala svého nevlastního otce zastávat a lehce babičce připomněla, že ani ona nedokázala před dvaceti lety jednoho adolescenta moc dobře ohlídat.

„To snad není možné!“ vložil se do debaty táta. „Proč prostě celou tu Novou generaci, nebo jak že se ta banda jmenuje, nenecháš pozavírat, Kiaro?“

„To není jen tak, Simeone,“ řekla babička a maně hladila po hlavě Noara sedícího na opěrce ušáku. „Nemáme žádné přímé důkazy.“

„Přímé důkazy?“ Mračil se děda. „Dva svědci viděli na vlastní oči, jak ten hajzl Fínku škrtil a vyhrožoval jí. Ti mladí Resianové by proti němu určitě svědčili.“

„O to ale nejde!“ vyštěkla babička a hlas se jí třásl rozčílením. „Po Admeru Sminovi se pátrá a až ho najdou, půjde před soud. Chápejte ale, že Nové generaci zatím nemůžeme dokázat vůbec nic? Smin tam byl sám a to, že tuhle organizaci zmínil, vlastně nic neznamená.“ Orian se už už nadechoval, aby světu taky sdělil svůj názor, babička mu ale nedala příležitost. „Nová generace je oficiálně založené hnutí, které se pomocí různých přihlouplých petic a protestů snaží prosadit svoje zájmy. Chtějí, aby celá Velká rada odstoupila a vládu města převzali členové této organizace. Rozhodně se ale nehlásí k tomu, že by mlátili a škrtili členy Rady nebo jejich příbuzné. Všechno popřou. Zatím na ně nemáme vůbec nic.“

„Takže tu budeme jen sedět s rukama v klíně a čekat, až provedou ty svoje plány?“ rozčiloval se děda.

„Je tu víc možností, lásko,“ řekla babička. „Klidně při tom čekání můžeš stát nebo ležet.“ Děda babičku probodl silně zamračeným pohledem, neřekl ale nic.

„A co ten Smin?“ chtěla vědět máma. „Už se ví, kde by mohl být?“

„Šéfinspektor se mi před hodinou ozval přes krystalku. Po Sminovi prý jako by se zem slehla. Pátrají po něm v Západní Avalonii, kolem Velké řeky i tady ve městě, ale zatím bez úspěchu. Mluvili i s majitelem té říční společnosti, co po řece vypravuje krystalníky. Mezi pasažéry ani jedné z linek prý nikdo takový nebyl.“

„Fínko, do školy od teď budeš jezdit bryčkou,“ rozhodl táta. „A svoje houslové kšeftíky budeš muset na nějakou dobu taky oželet.“

„Ty oželet nemůžu! Inesin si za mě okamžitě najde někoho jiného. To je dobré, tati. Já se o sebe umím postarat.“

„Což jsi dokázala, když tě ten úchyl přimáčkl ke stromu. Nezmohla ses ani na jedno obranné kouzlo.“

„Protože jsem s sebou neměla dýky!“

„Dýky by ti byly na nic, i kdybys je s sebou měla. Tohle není trénink. Když útok nečekáš, šok tě úplně zmrazí a ani s deseti dýkami nic nezmůžeš.“

„Díky, že do mě vkládáš tolik důvěry…“

„Tady nejde o důvěru. Tady jde o život!“ To bylo snad poprvé v životě, co na mě táta křičel. Pokud tedy nepočítám ten osudový den před dvanácti lety, kdy přišel k sobě do ordinace a našel mě tam, jak po podlaze rozlévám nesmírně vzácné ingredience do jeho léčivých lektvarů.

˜

„Nezapomeňte po sobě prosím všichni uklidit alchymistické náčiní,“ řekl magistr Flavir na konci cvičení. „A pro ty, kdo ještě neutekli na oběd, připomínám, že nejpozději tento pátek máte odevzdat zápisník s průběžnými výsledky pozorování žužmilek a jejich reakcí na magickou substanci.“

„Cože?“ Vyděsila jsem se. „On to bude kontrolovat takhle průběžně? Myslela jsem, že všechno, co se po nás chce, je jen ta prezentace na konci semestru.“

„Říkal to na druhém semináři,“ vyvedl mě Orian z omylu.

„Sakra. Úplně jsem ty hloupé žužmilky pustila z hlavy. Promiň Ori, na oběd nejdu. Musím to teď nějak vyřešit.“

Edrika jsem našla na Astronomickém nádvoří. Seděl na zádech sochy jakéhosi rohatého okřídleného démona a jedl sendvič. Univerzitní kantýnu zřejmě neměl v příliš velké oblibě.

„Co teď?“

„Co teď co?“

„V pátek máme odevzdat zápisky o žužmilkách. Ty sis je vzal k sobě a já na ně úplně zapomněla.“

„Hmm… Slyšel jsem od bratra, že Flavir nechal jednoho třeťáka opakovat předmět jen proto, že se o dva dny opozdil s odevzdáním seminárky. Na dodržování termínů je to prý pes.“ Zbledla jsem.

„Ale tvůj bratr je jeho asistent a taky… asistent. Mohl by se snad za nás trochu přimluvit.“

„Přimlouvání na Flavira neplatí,“ řekl Edrik a seskočil z démona. „Ať je můj bratr jeho asistent. Nebo cokoli jiného.“

„Ty zápisky, co jsme měli dělat, jsme nedělali. Za dva dny to nedáme dohromady, ani kdybychom se zbláznili.“

„Myslím, že ty zápisky dáme dohromady během dnešního odpoledne.“

„Jo, jistě…“ To už jsem ale viděla, že se Edrik šklebí svým tak oblíbeným způsobem.

„Celou dobu jsem na tom úkolu dělal. Zápisky jsou prakticky hotové. Chybí doplnit jen několik posledních blbostí.“

Praštila jsem ho do ramene. „Víš, jak mi zatrnulo, ty prevíte? A ještě si ze mě budeš dělat srandu… Promiň. Asi bych tě neměla moc mlátit, když mi tak různě zachraňuješ život a úkoly.“

„Fajn. Tak abych tě zas tak moc nerozmazloval, půjdeš mi dneska odpoledne po přednáškách pomoct ten zápisník dodělat.“

˜

Tátovi jsem slíbila, že mě do školy bude vozit bryčka. O tom, jakým způsobem se mám dostat k Resianskému zámku, ale nepadlo jediné slovo. Nájemné bryčky smrdí zatuchlinou a v jejich stísněných tmavých útrobách se na sedadlech a podlaze povalují nejrůznější památky po předchozích cestujících. Dvě hodiny odpoledne, centrum města, všude kolem lidi. Bryčka by byla zcela zbytečná. Vyšli jsme s Edrikem z hlavní brány Univerzity, prošli Šafránovou ulicí a namířili si to přes Osmisměrné náměstí směrem k Palácové čtvrti.

Na prostranství před Nebeskou věží se vytvořil menší dav lidí. Trochu zvláštní jev vzhledem k tomu, že dnes nebyl trh, ani žádná podobná akce. Lidé se na sebe mačkali a snažili se zahlédnout něco nebo někoho v samém středu té skrumáže. Pak jsem si všimla několika cedulí a transparentů, na kterých se vyjímala černo-oranžová písmena NG.

„…budeme jim takové jednání i nadále trpět? Odpověď zní: Ne!“

Když jsme se dostali o něco blíž ke středu dění, uviděli jsme nezdravě bledého muže s vypoulenýma očima. Divoce rozhazoval rukama a hulákal svůj projev na všechny strany. Společnost uprostřed davu mu dělalo ještě několik dalších mužů a žen s podobně zapálenými výrazy. Někteří drželi v rukou cedule a transparenty, jiní rozdávali letáky. Všem popularizátorům Nové generace se na klopách kabátů vyjímaly černo-oranžové stužky.

„Velká rada parazituje na tomto kdysi vznešeném městě už několik desítek let. Všechno tu řídí banda přestárlých čarodějů, kterým šéfuje ta kariéristická a bezcitná ženská Arkandela. Podepište petici a pomozte nám i sobě dožít se v Erilianu lepších zítřků.“

„Měli bychom jít,“ řekl Edrik, když viděl můj nasupený výraz.

„Ale oni tady veřejně urážení moji babičku!“

„Kašli na ně. Jenom žvaní.“

Na dlažbě, pošlapaný a zmuchlaný desítkami párů bot, které se po něm prošly, se válel černo-oranžový leták. Ještě než mě Edrik odtáhl pryč, sebrala jsem ten papír ze země.

„Nelíbí se jim podezřelé machinace v Radě a netransparentní jednání s erilianskými občany,“ četla jsem z letáku nahlas, když jsme procházeli kolem hradeb nad řekou. „Babičku současné složení Rady rozčiluje už léta. Jenže ani jako předsedkyně s tímhle nic nezmůže. Pro Erilian toho udělala hodně. Vždyť se jí podařilo usmířit šlechtické rody. O tom se učí už na prvním stupni čaroškoly.“

„Taky se tu o Modrém míru zmiňují,“ řekl Edrik, když jsem mu leták půjčila. „Všemi tak opěvované a téměř zázračné příměří mezi kdysi znesvářenými erilianskými velkorody je ve skutečnosti jedna velká a na zpronevěře založená fraška…“

„Víš co, máš pravdu,“ řekla jsem a hodila leták do odpadkového koše ve tvaru tlusté ropuchy s dokořán otevřenou tlamou.

„Jistěže mám pravdu. V čem konkrétně?“

„Kašlu na to. Nebudu si tímhle zbytečným rozčilováním zakládat na žaludeční vředy.“

Došli jsme až k místu, kde hradby přerušoval klenutý otvor s impozantní tepanou bránou. Přes florální tvary mříží jsem viděla štíhlý most vedoucí od městských hradeb až k přehnaně věžatému zámku na skále uprostřed řeky. Jakmile se Edrik dotkl tepané lilie uprostřed brány, rozpletly se kovové mříže s lehkou elegancí, jako by to byly skutečné šlahouny rostlin. Sotva jsme tou zvláštní bránou prošli, zamotaly se stonky a úponky kovových květin do své původní neprostupné pozice.

Přesně uprostřed mostu jsem začala být lehce nervózní, aniž bych si uvědomovala, proč tomu tak je. Čím víc jsem se blížila k zámku, tím víc jsem se cítila divně a nejistě.

„Počkej,“ zastavila jsem Edrika sotva pár metrů od hlavního vchodu. „Nedala jsem našim vědět, že se zdržím. Hrozně teď po tom incidentu v lese kvůli všemu vyšilují. Bude to jen okamžik.“ Rychle jsem z tašky vytáhla krystalku a snažila se spojit s mámou. Zřejmě ji ale zase nechala na nočním stolku v ložnici, protože jsem ve skleněné kouli neviděla nic jiného než mléčně bílou mlhu. „Promiň, ještě chviličku.“ Tati, dělej… Konečně se tátův obličej v krystalce objevil.

„Ahoj kotě. Děje se něco?“

„Ahoj. Neděje se nic. Jen…“

„Kde to jsi?“ Tátův obraz se teď z krystalky div nevykláněl.

„Jsem tu s Edrikem. S Edrikem Resianem. Jdu k němu na návštěvu. Pracujeme spolu na jedné školní věci.“

„Jdeš na návštěvu do Vodního zámku?“

„Ano.“

„Domluvili jsme se přece, že se ze školy vrátíš rovnou domů a vezmeš si bryčku.“

„Jenže my musíme dodělat zápisky na alchymii, jinak nám magistr Flavir nedá zápočet.“

„Tak jo. Hmm…“ táta ztišil hlas do šeptavé polohy. „Tamtu mou radu jsi nemusela brát až tak vážně. Novou střechu zvládneme i jinak.“

„Novou střechu…?“ Pak mi to došlo a taky jsem začala šeptat. „U všech bohů, tati! Zbláznil ses? Edrik je jen… prostě Edrik. Spolupracujeme na seminárce. Nic víc v tom není. Už musím končit.“

„Fajn. Ale na večeři buď doma, ano? A tentokrát mi prosím udělej radost a tu bryčku si odmávni.“

Div jsem si nevykroutila krk, jak jsem se uvnitř zámku rozhlížela a zírala kolem sebe. Kombinace vznešenosti a minimalistické elegance na mě dýchala ze všech stran. Z každé stěny, lustru i kusu nábytku. Opak snobské přeplácanosti. Vše bylo tak čisté, vzdušné a velkolepé, až z toho šel trochu strach. V tomhle že bydlí jen jedna pětičlenná rodina? Skoro jsem se začala těšit, až se vrátím do našeho lehce stísněného řadového domku, který by se celý vešel jen do vstupní haly Vodního zámku.

„Děje se něco?“ zeptal se Edrik, když jsme stoupali po širokém schodišti ze světlého kamene.

Připadala jsem si tu zvláštně a marně se snažila rozpoznat, jestli v dobrém nebo ne tak úplně dobrém slova smyslu. Díky babičce jsem byla na erilianskou smetánku i její životní styl zvyklá od malička. Resianové ale byli trochu někde jinde a já to z jejich domu vycítila, jakmile jsem překročila jeho práh.

„To nic.“ Nasadila jsem nonšalantní úsměv. „Jen mám u vás doma tak trochu agorafobii.“

„Člověk si zvykne. Někoho ti představím.“

Vysokými dvoukřídlými dveřmi jsme vešli do elegantně zařízené pracovny. Před vysokým oknem stál masivní stůl a sametem potažené křeslo. Asi metr nad ním levitoval ve vzduchu holohlavý pán v posedu se zkříženýma nohama. Oči měl zavřené, soustředěný výraz ve vrásčité tváři, na sobě pouze kalhoty a nic jiného.

„Fínko, představuji ti svého dědečka. Lorda Neliema Resiana.“

Přistihla jsem se, že na vznášejícího se lorda zírám s otevřenou pusou, a rychle jsem ji zase zavřela. Levitačními kouzly dokáží čarodějové překonat gravitaci jen na několik málo vteřin. Pokud se chceme vznášet nebo létat déle, musíme sáhnout po létajících kolech, kobercích a dalších vynálezech. Starý Resian tu ale visel ve vzduchu sám a bez jakékoli létací pomůcky možná celé hodiny. Nic podobného jsem v životě neviděla.

„Edriku, zdravím tě,“ řekl Neliem Resian, když otevřel oči. Snesl se na desku stolu, načež z něj hbitě seskočil a přejel mě od hlavy až k patě zkoumavým pohledem svých šedých očí. „Přivedl sis návštěvu? Vy musíte být jistě slečna Entelai. Můj vnuk se o vás již několikrát zmínil.“

„Ano, to jsem já.“

„Velice mě těší. Omlouvám se, že jste mne zastihla takto nespolečensky oděného. Při meditaci je však oblečení poněkud na obtíž, a tak se je snažím co nejvíce minimalizovat. Omluvte mne na okamžik. Půjdu se obléknout, abych vás nadále neuváděl do rozpaků. Edriku, byl bys tak laskav a šel mi pomoci vybrat manžetové knoflíčky? Počkejte prosím tady, slečno, bude to jen okamžik.“

Zmizeli ve dveřích vedoucích do sousední místnosti a já zůstala v pracovně sama. Co to u všech bohů bylo? Merlia měla pravdu. Resianové nejsou normální. To ale moje rodina taky není, i když v trochu jiném slova smyslu.

Rozhlédla jsem se po pracovně. Od podlahy až k vysokému stropu byly tři ze čtyř stěn zaplněny policemi s knihami a na lahvově zeleném koberci bylo vyskládáno ještě několik stohů literatury, která se do knihovny už nevešla. Své čestné místo v pracovně zaujímal stojan z tmavého dřeva, na kterém ležela otevřená kniha impozantního formátu. Při bližším prozkoumání jsem zjistila, že je to jakási ručně psaná encyklopedie rodokmenů. Tisíce políček se jmény navzájem propojenými tenkými liniemi příbuzenských vztahů. Quirilinové, Rozienti, Bearnelové… Byly tu snad všechny erilianské rody. Celé generace a stovky let v jednom tlustém svazku…

Hned vedle stojanu s knihou rodokmenů jsem na jedné z polic zahlédla povědomý hřbet. Kouzla na obzoru od Zii Arkandely Entelai. Tak starý lord Resian čte moji mámu. Jak milé zjištění. Třeba chce podle její knihy napsat novou divadelní hru a mámě nabídne výhodné odkoupení autorských práv. Červenou záložku věznily strany dvě stě devadesát a dvě stě devadesát jedna. Resian si tu dokonce jeden odstavec podtrhal tužkou.

„Sama moc dobře víš, z jakého rodu pocházím. V krvi mi koluje krev Nebeské princezny. Vždycky, když jsem se tam dolů vypravil, cítil jsem, že hvězda je svým způsobem živá. Můžu s ní komunikovat. Můžu… se pokusit ji nějak přesvědčit, aby Erilian ochránila.“

Ozvalo se cvaknutí kliky a já Kouzla na obzoru rychle strčila zpátky do police mezi ostatní knihy.

˜

Tehdy jsem poprvé viděla všechny Resiany pohromadě. Edrik a jeho dědeček mě zavedli do velkého salonu, kde seděli tři zbylí členové rodiny u prostřeného stolu. Přivítali mě velmi vřele, okamžitě mě usadili na starožitnou polstrovanou židli a nabídli mi čaj.

„Dnes s sebou nemáte své housle?“ optal se Edrikův otec Gers Resian lehce zklamaným hlasem. „Doufali jsme, že až se jednou setkáme, něco nám zahrajete.“

„Na tohle setkání se těším už kolik týdnů,“ řekla Edrikova matka Sintifa. Byla drobná a dost bledá, ale její úsměv hřál. Oba její synové po ní zdědili světlé vlasy a některé rysy v obličeji. „Slyšeli jsme vás hrát tehdy na imatrikulaci ve Ferielově sále. Máte úžasný talent.“

„Děkuji vám, lady Resiano. Snažím se.“

„Popravdě nás napadlo,“ řekl Gers Resian, „zda byste neměla zájem někdy obstarat hudební performanci na našich soukromých večírcích a kulturních akcích, které tady na zámku jednou za čas pořádáme.“

„Jako já?“ vypadlo ze mě dost hloupě.

„Ovšemže vy, drahá,“ usmála se Sintifa a nalila mi další šálek čaje. „Pochopitelně bychom to nechtěli zadarmo.“

„Já… nevím, co mám říct.“

„Nemusíte odpovídat hned. Doma si to v klidu promyslete a dejte nám vědět po Edrikovi.“

„Tak dobře. Moc vám za tu nabídku děkuji.“

„Doufám, že vaše odpověď bude kladná,“ řekl nejstarší Resian. „Byla by tu také možnost se ve vašem hudebním oboru dovzdělat u Marnoela Moze.“

„Marnoel Moz? Ale to je vůbec nejlepší houslista v Erilianu. Ten jen tak někomu hodiny nedává.“

„Jen tak někomu ne,“ řekl Gers. „Vy ovšem nejste jen tak někdo. Navíc jsme byli na začátku Mozovy kariéry jeho hlavními mecenáši. Je naší rodině v mnohém zavázán a jistě by nebral naše doporučení ohledně vaší osoby na lehkou váhu.“

„Netvařte se tak vyděšeně, Fínko,“ řekla Sintifa a rozesmála se.

V salónu se objevil jeden z komorníků. „Přišel za vámi doktor Tisios, lady Resiano.“

„Skoro bych na něj zapomněla. Ať jde dál.“

Starého čaroděje s mrožím knírem, jehož sametovou vestu se zlatými knoflíky vzdouval výrazný pupek, jsem znala. Když mi byly tři nebo čtyři roky, ještě než si zařídil svoji soukromou ordinaci, brával mě táta občas s sebou do nemocnice U Bílého jednorožce. Tisios byl místní primář, který se s tátou neměl v příliš velké lásce.

„Má drahá lady,“ řekl, když celý zadýchaný došel až k Sintifě. „Velice se omlouvám za to malé zpoždění. V nemocnici jsme dnes měli blázinec.“

„A v blázinci jste měli nemocnici?“ optala se Sintifa.

„Co prosím?“ Tisios její vtípek zřejmě nepochopil.

„To nic, pane doktore. Dáte si s námi svačinu?“

„Děkuji vám, lady, ale nemám dnes příliš času nazbyt. Raději bychom měli… Nepůjdeme někam, kde bude o něco více soukromí?“

„To je v pořádku pane doktore. Před svojí rodinou, ani před slečnou Entelai se nemusím ostýchat.“

„Slečna Entelai?“ Teprve teď doktor zaregistroval moji přítomnost. „Nepracoval náhodou váš otec u nás v nemocnici?“

„Ano. Kdysi.“

„To jsou mi tedy věci… No nic. Lady Resiano, položila byste se laskavě tady na to kanape?“

Otočila jsem se na Edrika s tázavým pohledem. Ten mi ale posunkem naznačil, že to je v pořádku. Tisios vytáhl ze své lékařské brašny lahvičku s jakousi světle modrou tekutinu a taky injekční stříkačku s dlouhou jehlou. Sintifa ležící na kanapi si mezitím vyhrnula jeden rukáv svých světle levandulových šatů nad loket.

„Výborně,“ řekl Tisios a se stříkačkou v ruce přistoupil k lady. „Tak, hotovo. Ležte teď ještě tak půl hodinky v klidu.“

„Mohli bychom si na chvíli půjčit tvou laboratoř, bratře?“ zeptal se Edrik Zefiase.

„Fajn. Ale ne že tam pak najdu takový svinčík, jako jsi po sobě nechal minule. Ať je každá pipeta i baňka na svém místě.“

Vystoupali jsme s Edrikem po několika schodištích a vešli do alchymistické laboratoře zařízené ve stylu o dost modernějším a vybavenějším, než na jaký jsem byla zvyklá z univerzity.

„Tak se na ně mrkni,“ řekl Edrik a ukázal na skleněnou misku pod zvětšovacím sklem.

První, čeho jsem si všimla, bylo rozdělení žužmilek na dva tábory kolem obou magických substancí. Většina se třepotala u té světlejší kapky magie.

„Ta je moje. Asi jim chutnám víc než ty.“

„A podívej se, jak se přebarvily.“ Znovu jsem se naklonila ke zvětšovacímu sklu. Poloprůhledná tělíčka žužmilek změnila svoji původní nazelenalou barvu na modro-bílou a navíc teď lehce světélkovala.

„To je dost dobré. A co ty zápisky?“ Podal mi sešit v černých deskách. Bylo tam všechno. Každodenní pečlivé záznamy o vývoji žužmilek. „Poslední zápis je… z dnešního rána. Ty jsi to udělal vážně komplet celé sám. Co tam tedy ještě chybí?“

„Naše podpisy.“

„Teď je mi trochu trapně.“

„Počkej. Zůstaň tak chvíli.“

„Jak?“

„Vychutnávám si tuhle tvoji kajícnou chvilku. Nádhera.“

Probodla jsem ho opovržlivým pohledem. „Nepraštím tě jen proto, že bych si pak musela připadat jako nevděčná mrcha.“

„A v tom je krása celé věci. Tak jo, jdeme. Ukážu ti zbytek domu.“

˜

Zámek dost připomínal muzeum. Na každém rohu i kroku jsme naráželi na sochy a obrazy. Některé stovky let staré, jiné moderní tak, že jsem nebyla schopná identifikovat, jestli je to nahá žena nebo deštník zapíchnutý do melounu.

„Pro tyhle věci má slabost otec.“ vysvětlil Edrik. „Jeho vkus jsem nikdy moc nechápal.“

„A co tvůj vkus?“

„Já neřekl, že nějaký mám.“ Otevřel dvoukřídlé dveře a vešli jsme do observatoře. „Ale pokud ano, tak se podobá spíš tomuhle.“ Nad mohutným mosazným dalekohledem stojícím uprostřed kruhové místnosti se klenula kopule. Celý vydutý strop byl pokrytý malbou zachycující jakési mně neznámé epické výjevy. „Tu fresku namaloval před dvě stě sedmdesáti lety mistr Frasin Goa. Když dílo dokončil, šel rovnou k řece, vlezl do ní i s oblečením a utopil se.“

„A divíš se? Je to strašně depresivní malba. Zřejmě mu z toho přeskočilo.“

„Tobě se nelíbí?“

„Nemám z ní dobrý pocit. Co to vlastně má být?“

„Zavržení sedmnácti zrádců. Uznávám, že do ložnice bych si asi nic takového nedal. Mně ale nejde o obsah. Je to úžasné řemeslné dílo. Goova technika je prostě dokonalá. Vidíš tu detailní propracovanost? Ty měkké přechody mezi světlem a stínem? Byl to génius.“

„Co jsou zač tamhle ty poloprůhledné postavy na mráčku?“

„Nuové. Vládci světa Jinde. Ta freska ilustruje jednu hodně starou a v současnosti už skoro zapomenutou legendu. Sedmnáct Nuů ostatní zradilo. A tak byli navždy vykázáni z domova sem, do našeho světa.“

Ozvalo se kovové řinčení. „Promiň! To bylo omylem.“ Nechtěně se mi loktem podařilo shodit jeden ze starožitných mosazných astrolábů. Rychle jsem přístroj zvedla a opatrně ho umístila zpátky na podstavec. Dvě drobné součástky ale zůstaly ležet na zemi.

„Ty jsi tak šikovná,“ konstatoval Edrik. Uražené součástky se mu naštěstí podařilo přikouzlit zpátky. „Asi bude lepší, když se přesuneme jinam.“

Provedl mě několika prostornými pokoji, kde jsem přehodnotila svůj názor ohledně nevyužitého prostoru zámku. V první místnosti stálo u stojanů nějakých dvacet lidí a pod vedením starého malíře s dlouhým plnovousem kreslili na svá plátna černovlasou slečnu sedící na barové stoličce. Kusem bílé látky si zakrývala pouze ty nejneodhalitelnější části těla. V dalších prostorách zámku jsem se pak setkala se sochaři a iluzisty, zpoza dveří se ozýval klavír a několik tanečníků trénovalo v zrcadlovém sále ghilleans.

„Máme tu takovou menší soukromou akademii umění,“ vysvětlil Edrik.

Prosklenými dveřmi zdobenými liliovitým motivem jsme vyšli ze zámku do zahrady. Nebyla nijak velká, protože většinu skalnatého ostrůvku v řece zabíral samotný dům. Připadala jsem si tu ale, jako bych vešla do divokého snu zahradního architekta.

Kaskádovité terásky, bílým pískem vysypané pěšiny, malý vodopád a elegantně tvarovaná lávka. Zvláštně se kroutící okrasné stromy s fialovým listím, do spirál vytvarované záhony zarostlé červenozlatými keři a živé ploty vystříhané do rozmáchle abstraktních tvarů. Uprostřed toho všeho se vyjímala poklidná hladina kruhového bazénu, kterou zdobilo spadané listí.

„Tak v čem je háček?“

„Háček?“ nechápal Edrik.

„Můj děda sice s oblibou říká, že náhoda má specifický smysl pro humor, podle mě ale nic takového jako náhoda neexistuje. Vždycky se vyskytuješ na místech, kde jsem zrovna já. Naše noční akce, univerzita, Zelená dekadence, Západní Avalonie… Proč? Zachraňuješ mi život a děláš za mě práci do školy. A tvoje nechutně bohatá rodina mi jen tak zničehonic nabídne možnost, za kterou by jiní vraždili. Chci, abys mi to vysvětlil. Začínám mít totiž čím dál silnější pocit, že se po mně pak bude chtít na oplátku něco, co se mi vůbec nebude líbit.“

Edrik se jen pobaveně ušklíbl a posadil se na kamennou lavičku u bazénu. „Nese se nám svařák.“

Po pěšince mezi barevnými keři se k nám blížil sluha s podnosem.

„Něco na zahřátí,“ řekl a tác se dvěma poháry položil na lavičku. „Přeji pěkný den.“

Když byl sluha pryč, podal mi Edrik jeden pohár. Kouřilo se z něj a svařené víno vonělo po hřebíčku a skořici.

„Žádný háček. Naše rodina zkrátka podporuje nadané lidi. To je celé.“

Chvíli nikdo nic neříkal. Slyšela jsem jen hučení řeky kolem ostrova.

„S Hrou jsem nadobro skončila,“ oznámila jsem Edrikovi věcně a zhluboka se napila horkého vína.

„Cože? S Hrou nemůžeš jen tak skončit.“

„To tedy můžu. Po té poslední zpackané akci jsem si uvědomila, že je to vlastně celé jedna velká, zbytečná a uměle vyvolaná blbost. Od všech členů rodiny poslouchám celý život úžasné historky o všech těch šílených dobrodružstvích, do kterých se připletli, ať už během cest po jihovýchodě nebo přímo tady v Erilianu. Jenže to, co zažili oni, bylo skutečné. Já si chtěla vyzkoušet něco podobného, a tak jsem hrála Hru.“

„Škoda. Bez Piškvorků to nebude ono.“

„Myslím, že si ve čtyřech týmech bohatě vystačíte.“

„Jedna věc je na tom pozitivní.“

„A to?“

„Teď už nejsme soupeři.“

Políbil mě. To jsem si uvědomila až několik vteřin poté, co jsme stáli na břehu bazénu přitisknutí jeden ke druhému. Tenhle pocit jsem zažila naposledy před rokem, na vrcholku Nebeské věže. S Leirem. Několik málo minut předtím, než umřel.

Díval se na mě. Mrtvolně bledý, krví podbarvené oči zapadlé hluboko v tmavých důlcích. Stál na břehu bazénu s námi a v ruce svíral svoji piškvorkovskou kuklu. Když jsem od sebe Edrika odstrčila a shodila ho do vody, Leir zmizel. A já utekla po pěšině mezi barevnými keři.

˜

Ocitla jsem se na kopulovitém stropě observatoře. Byla jsem přímo uvnitř malby, dvourozměrná, namalována mistrem Goou, který se poté, co dokončil poslední pramínek mých vlasů, utopil v řece. Ostatní postavy na malbě vlasy neměly. Byly to jen průsvitné siluety bez tváří. Dívala jsem se na sedmnáct Nuů, kteří byli prohlášeni za zrádce. Řítili se do temné nekonečnosti a já tam padala s nimi.

„Můžu si vlézt k vám?“ Tohle jsem udělala naposledy v šesti letech.

„Cože, kotě? Kolik je hodin?“ mumlal táta rozespale.

„Půl druhé. Zase se mi něco zdálo.“

Připadala jsem si jako malý fakan, škemrající, aby ho rodiče vzali k sobě do postele, protože se bojí bubáků ve skříni. V mém případě bubáků na stropě. Táta se posunul na stranu a nadzvedl peřinu. Schoulila jsem se mezi něj a mámu a bylo mi o něco líp.

˜

Ozvalo se bušení na dveře kabinky.

„Obsazeno.“

„Jsi v pohodě, Fínko?“

„Ori? Co tu děláš? Tohle jsou holčičí záchody.“

„Jsi tu už půl hodiny. Zajímalo mě, jestli ses omylem nespláchla.“

Otevřela jsem dveře a strčila ruce pod proud vody, který plival do umyvadla mosazný drak. Opláchla jsem si i obličej a chvíli zírala na jeho mokrý odraz v oprýskaném zrcadle před sebou.

„Schovávám se tu před Edrikem Resianem.“

„To mi došlo. Před chvíli se mě vyptával, kde jsi.“

„Včera jsme se líbali u něj na zahradě.“

„Já věděl, že si na tebe ten floutek něco zkusí. Půjdu si to s ním vyřídit.“

„Nikam nechoď a poslouchej mě. Problém je v tom, že už to asi nedokážu.“

„Co nedokážeš?“

„Pustit si někoho blíž k sobě. I když bych třeba ráda. Prostě to nejde. Pořád před sebou vidím Leira. A tentokrát to bylo tak skutečné… udělalo se mi z toho skoro špatně. Jsem regulérní cvok. To, co se stalo před rokem, mě nějak zablokovalo.“

„To ale není důvod, aby ses celý den schovávala na záchodě. Na Resiana prostě kašli.“

„To dost dobře nejde. Když mě políbil, zpanikařila jsem a shodila ho do bazénu. V oblečení. A počasí ke koupání rozhodně nevybízelo.“

Orian vyprskl smíchy. „Přednáška z dějin už začala. Měli bychom jít. A co se Resiana týče, dělej jen to, co ty sama chceš. Je to sice Můra, ale to nám teď už může být jedno.“

˜

„Vítám opozdilce,“ řekl profesor Vlkis, když jsme se s Orianem snažili rádoby nenápadně protáhnout na poslední dvě volná místa v přednáškové síni. Samozřejmě byly prázdné židle přesně uprostřed jinak komplet obsazené řady, kterou jsme museli celou zvednout, a potýkat se s nejedním otráveným obličejem. „Dnes tedy probereme války yettiovských kmenů. Ještě předtím pro vás ale mám jednu zajímavou informaci. Nabízím vám možnost zúčastnit se na začátku příštího semestru pětidenní poznávací exkurze na Ledovém kontinentu a Severních ostrovech. Univerzita dostala pro tyto účely poměrně štědrý grant, takže doprava, ubytování i strava budou našim studentům plně hrazeny.“ V přednáškové síni to zvědavě zašumělo. „Stanoviště bychom měli v horském městečku Duornis a navštívili bychom ještě několik dalších pozoruhodných míst Ledového kontinentu. Na volnočasové radovánky, které Duornis nabízí, by vám určitě také nějaký ten čas zbyl.“

„Duornis?“ Orian se na mě otočil a v očích měl nadšené jiskřičky. „To se mi snad jen zdá. Tam přece žije Timias Chriswin. Jinxie nám nedávno ukazovala sférografie, co jí poslal. Je to to nejúžasnější místo pro zumování na světě. U všech bohů, tam musíme!“

Dřív jsme jezdili s Orianem a mými rodiči zumovat do Avalonijských hor. Tenhle zimní sport jsme oba milovali. Pak si ale táta jednou zlomil nohu, prohlásil, že je dítě pralesa a že už ho na hory pokryté tím bílým svinstvem nikdy nikdo nedostane. Od té doby jsem na zumách nestála, takže mě vize zájezdu do Duornisu nadchla stejně jako Oriana.

„Kapacita exkurze ovšem není neomezená,“ pokračoval Vlkis. „Fundovaných je dvacet míst. Bude tedy platit, že kdo dřív přijde, ten jede. List s dvaceti kolonkami, kam můžete vyplnit vaše personálie, bude po této přednášce viset na dveřích mé kanceláře ve třetím patře.“

Jakmile dvouhodinovka dějin skončila, nastal boj. Doslova. Dav rozrazil dveře a všichni jsme se velice neohleduplným způsobem hnali do třetího patra. Lokty byly vráženy do žeber, nohy byly podkopávány jinými nohami.

„Tudy!“ zavelel Orian a odtáhl mě do nenápadných dvířek vedle sochy zakladatele Univerzity Nemara Ruena. Za nimi se ukrývalo úzké točité schodiště, po kterém jsme teď letěli nahoru. „Tohle je úniková cesta. Moc lidí o ní neví. Objevil jsem ji minulý týden a vede přímo před Vlkisovu kancelář.“

Před profesorovým kabinetem už několik lidí čekalo. Zřejmě se na přednášku vykašlali ještě před jejím koncem a běželi rovnou sem. Chvilku po nás se ke kanceláři nahrnul i zbytek lidí. Stáli jsme tam namačkaní jeden na druhého a vrhali po sobě nevraživé pohledy.

„S dovolením. Mohu vás poprosit… Ale no tak, vážení, já se musím dostat ke svému kabinetu. Děkuji, děkuji.“ Konečně si davem proklestil cestu i sám profesor. V ruce držel list papíru. Lepícím kouzlem ho připevnil na dveře a rychle zmizel uvnitř své kanceláře v obavě, aby ho zájezduchtiví studenti náhodou neušlapali.

„Máš tužku, Fínko?“

„Asi jsem ji v tom spěchu nechala dole.“

„U všech bohů!“ Oba jsme hledali po kapsách a já s těžkým srdcem sledovala Merliu, která se na list právě zapisovala. Nakonec Orian cosi píšícího vytáhl a podařilo se nám urvat dvě úplně poslední místa z dvaceti. Jméno Edrika Resiana mezi zapsanými nebylo.

˜

„Zdravím vás, vnučko a synu,“ řekl děda v krystalce. „S Kiarou nás před chvílí napadlo, jestli byste neměli chuť zajít s námi na oběd k Bzučivé včele.“

„Máma dnes není v sídle Rady?“ podivil se Orian.

„Je, ale bude mít přes poledne chvíli času mezi zasedáním rady a nějakými pozdějšími schůzkami. Ptal jsem se i tvých rodičů, Fínko, ale Zia píše a Simeon je v ordinaci. Že prý se teď od svých životních poslání nemohou odtrhnout.“

„Proč ne,“ řekla jsem. „Jdeme teď na cvičení z iluzivní magie, ale na půl jednou bychom to ke Včele snad stihli.“

„Výborně,“ usmál se děda. „Takže domluveno. V půl jedné na viděnou.“

Stůl rezervovaný na jméno pana Lyraze Pereliana stál hned u okna, odkud jsme měli přes Osmisměrné náměstí výhled přímo na hlavní průčelí sídla Rady.

„Jedna grenadina pro slečnu,“ řekl číšník a postavil přede mě vysokou sklenici s narůžověle červeným nápojem, „a dva půllitříky toho nejlepšího Zlatopiva pro pány. Prosím. Dnes bych vám doporučil výtečnou hovězí pečeni, Laurientské palačinky se sýrem a grilovanou zeleninou, či pikantní stehýnka ptáka ohniváka s brambory vařenými ve slupce.“

„S výběrem jídla počkáme na moji ženu,“ řekl děda. „Bude tady každou chvilku.“

„Ovšem, jak je libo.“

Číšník s bílým ubrouskem přehozeným přes ruku odspěchal k vedlejšímu stolu.

„Už je tři čtvrtě,“ řekl Orian s pohledem upřeným na kapesní hodinky.

„Asi se jim to zasedání protáhlo,“ usoudil děda. „Máte hlad?“

„Nijak zvlášť,“ řekla jsem. „Ale asi si potom dám ty palačinky.“

Z venku se ozval zděšený křik. Dveře sídla Rady se otevřely dokořán a zevnitř se vyvalila oblaka jedovatě zeleného dýmu. Křiku přibývalo. Chvíli jsme seděli jako opaření. První pak vyrazil z restaurace děda, já s Orianem jsme mu byli v patách. Nezaplatili jsme za pití, blesklo mi hlavou. Všechno, co následovalo pak, si vybavuju zvláštním způsobem zpomalené a téměř bez zvuku.

Lidé potácející se ze sídla s kapesníky před obličeji. Někteří se nedokázali udržet na nohou a venku na schodech kolabovali. Gardisté rozhánějící dav zvědavců. Děda volající babiččino jméno. Záchranáři s filtračními maskami na ústech vbíhající do zamořené budovy a vynášející bezvládná těla na nosítkách. Pak jsem ji konečně uviděla. Orian s dědou klečeli nad ní a snažili se ji přivést k vědomí. Nepovedlo se jim to.

˜

Máma brečela tak, až jsem musela utéct na zahradu. V utěšování jsem nebyla nikdy moc dobrá. Vyčítala si, že na ten oběd nešla s námi. Děda jí mohl opakovat stále dokola, že by tím ničemu nepomohla. To jedoplynové kouzlo by vybuchlo tak jako tak.

Toho, kdo měl útok na svědomí, odhalili téměř okamžitě. Admer Smin byl vynesen z budovy spolu s pěti mrtvými členy Rady. Jedoplynové kouzlo, které dovnitř jednacího sálu přinesl, schytal jako první a v plné síle.

„Fínko.“ Táta mi položil ruku na rameno. „Pojď dovnitř. Vždyť ani nemáš kabát.“

„Mně není zima.“ Klepala jsem se jako ratlík. Stála jsem k tátovi zády a z nějakého důvodu jsem se bála otočit.

„Už zase dýchá.“

„Vážně?“ pípla jsem.

„Myslím, že se z toho dostane. Zatím o sobě ještě neví, ale zdá se, že z nejhoršího je venku. Chceš se na ni jít podívat? Máma, Orian i děda už tam jsou.“

„Já nevím. Říkal jsi, že je pořád v bezvědomí.“

„Ale žije.“

Přitiskla jsem se k tátovi a rozbrečela jsem se.

KAPITOLA DEVÁTÁ

NA KŘÍDLECH LETVĚDICE

Babička se probrala druhý den ráno. Seděli jsme zrovna s rodiči a Orianem u snídaně v Simarimské vile (nikdo nic neříkal a máma nic nejedla), když děda seběhl dolů a celý šťastný nám řekl, že je babička vzhůru a dožaduje se velkého hrnku čaje se spoustou cukru.

„Kilaerazský čaj v žádném případě,“ řekl táta. „Sice se mu říká zelené zlato, ale taky je to pěkně silný dryák. Maximálně odvar z heřmánku.“

„Co to je?“ zachraplala babička slabým a až strašidelně pozměněným hlasem. Bylo vidět, že ji každé slovo bolí. Noar ležel vedle ní, šupinatou hlavu položenou na jejím hrudníku. „Chtěla jsem čaj.“

„Uzdrav se na sto procent a dostaneš ho,“ řekl táta nekompromisně. „Aspoň budeš mít motivaci.“

Orian sebou plácl do postele vedle své matky, hlavu zabořil do jejího polštáře a tentokrát se pro změnu rozbrečel on.

„Ori, zlato, brzo ti bude osmnáct,“ řekla babička chraplavě a hladila syna po tmavých vlasech. „Pokus se prosím chovat alespoň o něco přiměřeněji svému věku.“

„Sakra, mami…“ Posadil se a nasadil rozezlený výraz. „Myslel jsem, že je po tobě!“

„Máte smůlu, moji milí,“ řekla babička sladce. „Dědit ještě nebudete.“

Táta pak rozhodl, že bychom měli nechat babičku v klidu. Já z ložnice vycházela jako poslední, ale ještě než jsem za sebou zavřela dveře, zavolala mě babička zpátky.

„Fínko, pojď sem prosím ještě na chvíli.“ Vrátila jsem se a posadila se na okraj její postele. „Ten mladý muž, co to má celé na svědomí… byl to Admer Smin, že?“

„Ano.“

„A je po smrti?“

„Viděla jsem, jak mu prostěradlem přikryli obličej.“

Babičce přejel po obličeji zvláštní záblesk jakési neidentifikovatelné emoce.

„Suverénně si nakráčel do zasedací síně. Nikdo nechápal, co se děje a jak se ten člověk dostal přes ostrahu. Pak odněkud vyndal skleněnou baňku, ve které přinesl to jedoplynové kouzlo, a praštil s ní o zem.“

„Proč se to stalo, babi? Proč najednou vznikla Nová generace? Nechápu to. Na Velkou Radu se vždycky nadávalo, ale sebevražedný teroristický útok…“

„Fínko, když mi bylo tolik jako tobě, nechápala jsem spoustu věcí. Rada nemá čisté svědomí a nikdy neměla. V sídle je pohřbeno až moc ututlaných a záměrně zapomenutých věcí. Jedna z nich teď prosákla ven a spustila celou tu záležitost s Novou generací.“

„Co to bylo?“

„Víš, jakým způsobem se před čtyřiatřiceti lety podařilo dojednat mír mezi znepřátelenými erilianskými rody?“

„Diplomatickým jednáním. Bankety, večírky… Nevím přesně.“

„To samozřejmě taky. Jenom tohle by ale nestačilo. Rody se mezi sebou nesnášely několik staletí a pár společenských akcí, alkohol a milé úsměvy by nepřiměly Rosienty a Quiriliny, aby si dojatě padli do náručí. Přesto byl Modrý mír nakonec podepsán a od té doby je v Erilianu relativní klid.

Kromě členů Rady ale nikdo neví, že se to celé podařilo jen kvůli masivní sumě peněz, která byla tajně vyzvednuta z městské pokladnice a rozdělena mezi znesvářené rody. Teprve pak byl Modrý mír podepsán.“

„No babi…“

„Nebyla tu jiná možnost, Fínko. Ano, byla to zpronevěra, ale jen jednorázová a všem obyvatelům Erilianu přinesla léta klidu, míru a bezpečí v ulicích. Vytažení téhle dávno promlčené věci na světlo je ale teď záminkou k tomu, aby se mohli vůdcové Nové generace chopit moci.“

„A co Smin? Jak ho mohli přesvědčit, aby udělal to, co udělal?“

Babička si skousla ret a zhluboka se nadechla.

„Jeho otec, Nedmer Smin, pracoval kdysi jako správce městské pokladnice. Sám měl ale velké dluhy. Rád si totiž občas vsadil. Štěstěna při něm ale většinou nestála. Proto, když mu několik členů Rady nabídlo spolupráci a možnost splatit naráz jeho veškeré dluhy, ochotně souhlasil.“

„Souhlasil konkrétně s čím?“

„S tím, že vezme celou tu věc na sebe. Slíbili Sminovi, že nakonec vyjde z celé záležitosti bez újmy a s nemalou sumou Zlatých. Jenže to se nestalo. Členové Rady ho zradili a odsoudili.“

„Jak jsi to mohla připustit, babi? Prostě si najít obětního beránka…“

„V Radě jsem se teprve rozkoukávala, když byl Smin odsouzen. Bylo mi dvaadvacet a používali mě tehdy především jako reprezentativní tvářičku na banketech a večírcích. Finanční machinace šly úplně mimo mě. Všechno jsem se dozvěděla až po několika letech, když jsem získala předsednické křeslo. To už ale bylo pozdě.“

„Pozdě na co?“

„Nedmerovi Sminovi z toho všeho přeskočilo. Po vynesení rozsudku utekl gardistům a běžel rovnou za svojí rodinou. Jeho synovi Admerovi bylo tehdy osm let. Když se vrátil ze školy, našel doma mrtvou matku, mladší sestru i otce. Těžko říct, proč to Nedmer Smin udělal. Asi byl přesvědčený o tom, že když půjde do vězení, jeho rodinu to zničí.

Ten atentát byl Admerova pomsta Radě. Zřejmě si neuvědomil, že se za čtyřiatřicet let její složení téměř kompletně změnilo. A že ti, kteří jeho otce zradili, už jsou dávno po smrti. Nová generace se musela nějak dostat k informacím týkajících se Modrého míru a Admerova otce. Prozradila je Sminovi, a získala tak ideální a plně odhodlaný nástroj k provedení atentátu.“

„Teď bych byla mnohem raději, kdybys mi nic z toho neřekla. Děda to ví?“

„Ty jsi první z rodiny, kdo o tom ví. Ocenila bych, abys byla i poslední.“

˜

V dalších dnech jsem zaslechla několik krystalkových hovorů mezi mámou a dědou. Vymýšleli způsob, jak babičku přesvědčit, aby se předsednictví v Radě vzdala. Ta o tom ale nechtěla ani slyšet. Když byla schopná vylézt z postele, přestěhovala se do své domácí kanceláře, kde se u ní střídali pracovní návštěvy. Byli to především úředníci ze sídla Rady a zástupci přeživších členů a snažili se narychlo sestavit provizorní Velkou radu.

„Ten muž, co právě odešel, byl šéfinspektor Prun,“ informovala nás babička jednoho večera. Posadila se do ušáku před krbem a nějakou chvíli téměř bez mrkání zírala do plamenů. „Přišel mi říct, že zatkli mého zástupce Fariona Irsise. Nakonec se jim přiznal, že to on pouštěl důvěrné informace z Rady ven. Dával je přímo Nové generaci. Slíbili mu lepší postavení, až se dostanou k moci. Nechápu to. Tomu člověku jsem věřila ze všech lidí v sídle nejvíc.“

„Irsis? Ale vždyť toho přece lidi z Nové generace zmlátili. Viděla jsem to na vlastní oči. Prosil je, aby ho nechali být a… To není možné.“

„Jednal tajně. Kromě jejich několika hlavních vůdců nikdo z Nové generace nevěděl, kdo jejich informátor doopravdy je. Irsis je schválně vyprovokoval, aby ho zbili a nikdo ho pak s nimi nemohl spojovat. Nakonec ho ale vyšetřovatelé stejně odhalili. Nejenže se přiznal, ale udal jména dalších lidí, kteří atentát připravovali. Všichni to byli členové Nové generace.“

„Co s nimi teď bude?“ chtěl vědět Orian.

„Ještě musí proběhnout soud. S největší pravděpodobností ale budou oni i Farion Irsis posláni do trestanecké kolonie na Srulu. To je nejjižnější ostrov Smaragdového moře. Ori, zlato, přinesl bys mi prosím skleničku fielské?“

„Simeon říkal, že můžeš pít maximálně heřmánek.“

„Krk to už zvládne. A moje hlava se bez kapky alkoholu momentálně neobejde.“

˜

Jak řekl Orian, na záchodech jsem se před Edrikem nemohla schovávat věčně. Nebyla jsem tudíž nijak překvapená, když se mu podařilo odchytit mě jednoho dne na chodbě před učebnou alchymie.

„Promiň mi tu pusu.“

„Promiň, že jsem tě shodila do bazénu.“

„To je v pohodě. Děda v něm plave každý den v roce, bez ohledu na počasí. Fínko, počkej, neutíkej přede mnou pořád.“

„Pusť mě, Edriku,“ řekla jsem lehce otráveně. „Mám přednášku z živlů.“

„Slíbil jsem našim, že z tebe konečně dostanu odpověď na tu jejich nabídku.“

„Vyřiď jim, že si toho nesmírně vážím, že jsem jim vděčná jako ještě nikomu, ale že teď zrovna nemám na housle čas ani myšlenky. A ať se na mě nezlobí.“

„Nebudou se na tebe zlobit. Ale je to škoda. Velká.“

„Já to vím.“

„Tak jo, jak chceš.“

„Žužmilky si vezmu na zbytek semestru domů a budu pokračovat v zápiscích. Taky udělám prezentaci a dám dohromady semestrálku. Ty jsi dělal všechnu práci až do teď. Chci, aby to bylo spravedlivé.“

„Nemáš doma laboratoř.“

„Táta má laboratoř u ordinace.“

„Dobře, zítra ti všechno přinesu.“

Od té doby jsme spolu já a Edrik Resian nepromluvili jediné slovo.

˜

Na zahradě Simarimské vily jsme s Orianem postavili sněhuláka v nadživotní velikosti. To byla naše každoroční tradice, bez které by se zimní slunovrat v žádném případě neobešel. Orian pak na hruď statné bílé postavy připlácl ještě dvě velké sněhové koule a prohlásil, že letos je to sněhuláčice.

Další ze slunovratních tradic způsobí každý rok masivní invazi jmelí a cesmíny do všech vnitřních prostor domu. Každá krbová římsa, každý centimetr zábradlí, všechny lustry… nic neunikne girlandám a trsům se zelenými a rudými bobulkami. Ušetřen nebyl ani náš milý starý gryf Zerafian, kterému babička na krk pověsila cesmínový věnec. Tvářil se přitom důstojně jako vždy.

„U všech bohů, děláte tu potopu!“ Zhrozila se baculatá kuchařka Nena, když jsme se s Orianem vrátili ze zahrady. „Okamžitě si zujte ty zaneřáděné boty a běžte se nahoru převléknout. Za pět minut bude večeře.“

„Sluší ti to,“ zhodnotil Orian, když jsem si zapnula poslední knoflík na svých šatech z tmavě zeleného sametu.

„Díky, strejdo.“

„Včera ve škole jsem dal Merlie slunovratní dárek. Náušnice.“

„No a? Co na to říkala?“

„Zatvářila se opovržlivě, ale ten balíček si vzala.“ Vypadal, že z toho má radost.

„To je skvělé,“ řekla jsem nevzrušeně a kolem pasu si uvázala širokou stuhu.

„Dárek jsem přinesl i profesorce Vankorie. Chvíli na něj koukala a potom se rozbrečela. Řekla mi, že už nadále nemůžeme být milenci, ač ji to velice mrzí. Zaprvé porušujeme školní řád a zadruhé už dál nedokáže lhát svému muži. Dala mi zápočet z živelné magie, políbila mě na tvář a objala mě. Řekl jsem jí, že obdivuju, jak silná je to žena a že budu rád, když zůstaneme přáteli.“

„Nechutné…“

„Problém vyřešen,“ řekl Orian nadšeně. „Teď už se můžu věnovat Merlie naplno.“

„Je konec semestru. Tu sázku jsi prohrál. Smiř se s tím.“

„To je mi jedno. Zie ten jeden zlaťák dneska dám. Zabalil jsem ho do krabičky s mašlí. A Merliu asi miluju.“

„Bohové…“ povzdechla jsem si a obrátila oči v sloup.

„Kde jste?!“ ozvalo se zespoda. „Večeře je na stole.“

Když jsme s Orianem vešli do jídelny, nemohla jsem uvěřit vlastním očím.

„Co to máš na sobě, mami?“

„Táta dneska ráno odvolal tamtu věc,“ vysvětlila. „Tím zrušil moji kletbu pánského oblečení.“ V dlouhých tmavě rudých šatech vypadala úžasně a nezvykle.

Děda zvedl pohár k přípitku.

„Milí Arkandelové, Entelaiové a Perelianové. Jsme rodina trojjmenná a poněkud netradiční, která se schází každý rok o zimním slunovratu v tomhle domě, u tohoto stolu. A bylo nám dopřáno sejít se tu v plném počtu i letos, přestože se to kvůli Kiařině oblibě vyskytovat se v blízkosti vybuchujících bomb málem nepovedlo. Naštěstí je můj zeť eso ve svém oboru a nedovolil mojí ženě vykašlat se na nás. Šťastný zimní slunovrat!“

Připili jsme si a pustili se do pečínky. Zerarian spal u krbu, Lusien s Noarem usilovně loudili. Nakonec se dráček i kočkopýr tak nehorázně přejedli, že už ani nebyli schopní létat a šli si zmoženě lehnout ke gryfovi. Modrý mue, kterého děda pojmenoval Tisu, měl už skoro dva metry na výšku a důležitě se teď na svých dlouhých nohou promenoval okolo stolu.

Ozvalo se zaklepání na vstupní dveře.

„Jdu tam,“ řekl Ori a odběhl z pokoje. Vrátil se s balíčkem. „To byl kurýr. Přinesl něco pro Fínku.“

Děda vytrhl Orianovi balíček z ruky a prozářil ho bezpečnostním kouzlem.

„V pořádku,“ řekl a hranatou věc zabalenou v lesklém zeleném papíru mi podal. „To já jen tak pro jistotu.“

Položila jsem balíček k ostatním dárkům a šla si na výzvu Neny sníst čokoládovou ruládu s kandovanými třešněmi. S rozbalením dárku jsem počkala až do doby, kdy začali děda s tátou zavěšení do sebe a lehce upravení vínem zpívat slunovratní koledy. Tak trochu jsem totiž tušila, kdo mi balíček poslal, a neměla jsem chuť to všem kolem vysvětlovat. Nenápadně jsem se vytratila z pokoje a ve vstupní hale se posadila na schody.

Uvnitř krabičky jsem našla čtvereček stříbrné kalafuny. Taková se v Erilianu jen tak nesežene. Vyrábí se z pryskyřice ifrintských stříbrných borovic, je velice vzácná a drahá. Když se ale použije na smyčec, hraje se s ním pak jako ve snu. Zpod kalafuny jsem vytáhla lístek. Rozmáchlým rukopisem na něm stálo:

Mistr Marnoel Moz Tě bude od začátku příštího měsíce očekávat každou středu v půl čtvrté odpoledne ve svém bytě (náměstí Harmonie č. p. 15). Nezapomeň si housle! Šťastný zimní slunovrat Ti přeje Edrik.

˜

Stáli jsme na zasněžené Východní louce za řekou. Erilian odsud vypadal jako dort, na kterém cukrář nešetřil šlehačkou. Profesor Vlkis v huňatém šedém zimníku netrpělivě přešlapoval na místě.

„Tak kde je? Říkal, ať tu na něj čekáme přesně ve dvě.“

„Pane profesore, tamhle…“ Merlia v dlouhém bílém kožichu ukazovala někam k obloze.

Všimla jsem si malé tečky, která se vynořila z mraků. Blížila se k nám a její obrys byl čím dál jasnější. Teď už jsem viděla i mohutná opeřená křídla.

„U všech bohů…“ řekl Orian nevěřícně. „Já myslel, že poletíme vzducholodí.“

Přistálo to na louce s mohutným dusnutím a všech osm obrovských tlap se zabořilo do sněhu. Vzducholoď to evidentně nebyla. Obrovský bílý medvěd s hlavou ve výšce nějakých pěti metrů si nás teď poněkud nezaujatě prohlížel přes kulatá skla svých leteckých brýlí. Od běžných medvědů se lišil nejen svými gigantickými rozměry, ale také nezvyklým počtem nohou. Všechny čtyři páry ale kupodivu k protáhlému trupu chlupatého zvířete proporčně i anatomicky pasovaly. Pak tu byla samozřejmě taky obrovská křídla, která si medvěd právě skládal podél těla.

„Co to má sakra být?“

„Na tom jako poletíme?“

„Tak to je ovšem mazec.“

„Je to bezpečné?“

„Tohle je Vločka, vážení,“ řekl zarostlý muž s leteckou kuklou na hlavě, který vyskočil z podlouhlé, aerodynamicky tvarované kabiny připevněné zvířeti na zádech. „Je to samice letvěda a odnese vás do Duornisu.“ Nikdo neřekl ani slovo, všichni stáli jako zařezaní a dívali se na letvědici Vločku s nepříliš velkou důvěrou. „Ale no tak, bando. Přece byste se nebáli. Tak rychle. Všechny bágly a kufry naházejte do zavazadlovýho prostoru tamhle vzadu. Čeká nás pět hodin letu, tak ať to odsejpá.“

Nakonec jsme se přeci jenom odvážili k letvědici přiblížit a vystoupat po skládacích schůdkách do kabiny. Uvnitř bylo teplo a taky dvě řady polstrovaných sedadel s úzkou uličkou uprostřed. Světlo sem vpouštěla kulatá snýtovaná okýnka ve stěnách a jedno větší oválné sklo v čele kabiny. S Orianem jsme se usadili přímo nad levým letvědím křídlem. Pak jsem si všimla světlovlasé hlavy. Její majitel se právě usazoval.

„Pane profesore,“ zaťukala jsem Vlkisovi sedícímu přede mnou na rameno. „Můžu se vás zeptat, co tu dělá Edrik Resian? Vždyť nebyl na seznamu.“

„Resianové celou tuhle exkurzi zaplatili, slečno Entelai,“ odpověděl profesor. „Edrik se samozřejmě nikam zapisovat nemusel.“

Skvělé, pomyslela jsem si. Začíná to tedy pěkně.

„Dámy a pánové, vítám vás na zádech letvědice Vločky.“ Do uličky mezi sedadly se teď postavila dívka oblečená do jednoduchých tmavě modrých šatů. Na nose jí seděly kulaté brýle s tenkými kovovými obroučkami a plavé vlasy měla spletené do dlouhého copu. „Mé jméno je Anyt Tryna a během letu budu vaší stevardkou. Svá příruční zavazadla si prosím uložte pod sedadla před vámi, nebo do schránek nad vaší hlavou. Během letu je v kabině přísně zakázáno používat krystalky. Jejich magická frekvence by mohla krátkodobě narušit jemné rovnovážné ústrojí ve středním uchu naší letvědice. Tento let je nekuřácký. Připoutejte se prosím bezpečnostními pásy, které jsou součástí vašeho sedadla. Toaletu najdete v zadní části kabiny. Ve svém vlastním zájmu ji ale prosím použijte pouze v nouzi nejvyšší. Děkujeme, že jste si k dnešnímu letu vybrali Duorniské vzducholinie.“

Od malička jsem zvyklá létat na gryfovi. Teď mi ale nervozita svírala žaludek o něco víc, než bych čekala. Cítila jsem, jak letvědice nabírá do svých obřích bílých křídel vzduch a pak už jsem jen sledovala kulatým okýnkem rychle se vzdalující zemi.

„Takže vážení,“ řekl zarostlý muž s leteckou kuklou, který seděl na masivním polstrovaném sedadle úplně vepředu kabiny a pomocí dvou tlustých kožených otěží letvědici kočíroval. „S mojí neteří letuškou i s Vločkou jste už měli tu čest se seznámit. Já jsem Muarel Bearnel a mám tuhle bílou huňatou potvoru na starosti. Tím samozřejmě myslím Vločku, nikoli Anyt. Letíme teď přímo na sever a v Duornisu bychom měli přistát někdy kolem sedmé večer. Udělejte si pohodlí a užívejte si let. Kdyby cokoli, Anytka je vám k dispozici.“

„Hej, Anytko!“ houkl na ni Kirn Namis, kluk který evidentně trpěl silnými komplexy méněcennosti a doháněl to svojí přehnaně vypracovanou muskulaturou. „Čím vším mi můžeš být k dispozici?“

„Horkou čokoládou, čajem nebo sušenkami,“ odpověděla Anyt nevzrušeně.

„Dal bych si spíš tebe.“

„Uklidněte se Namisi!“ otočil se na něj profesor Vlkis. „nebo nedostanete zápočet z dějin a celý tenhle zájezd si uhradíte sám.“

„Omlouvám se, pane profesore. Byl to jen vtip.“

„Nevychované cestující vyhazujeme za letu z kabiny,“ řekla Anyt s milým úsměvem.

Namis se uraženě otočil k okýnku a celý zbytek letu pak už jen mlčky zíral ven.

Slunce zrovna zapadalo, když jsme přelétali nad úzkým pruhem moře rozdělujícím Avalonii a Ledový kontinent. Hvězdy se rozsvěcely na nebi i ve vodě. Pak už se před námi otevřely plochy bílých plání zalité měsíčním světlem. A za nimi vysoká hradba pohoří Suiböm.

˜

Letvědice Vločka s námi přistála na menším skalním ostrohu skoro u vrcholku jedné ze špičatých hor. Když jsem vylezla z vytopené kabiny, cítila jsem, jak se mi krev okamžitě stáhla z tváří a rtů. Horský vítr ledově fučel a dokázal se vetřít i pod můj teplý kožich.

„Tak. Jsme na místě, vážení,“ řekl Muarel Bearnel, když už jsme všichni stáli na sněhu vedle hromady našich kufrů a batohů. Anyt čekala ve dveřích kabiny a Vločka si dlouhým růžovým jazykem soustředěně lízala jednu ze svých obřích tlap. „Užijte si zumování a všechno ostatní, kvůli čemu tu jste. Bohové s vámi.“ Vrátil se do kabiny, Vločka se odrazila od sněhu a za chvíli zmizela bílá letvědice i se svou posádkou za tmavým mrakem.

„Co teď, pane profesore?“ zeptal se někdo.

Než stačil Vlkis odpovědět, rozzářily se jasným plamenem desítky pochodní, které osvětlovaly zasněženou cestu. Končila na samém okraji skalního ostrohu a dál na ni navazoval spuštěný padací most. Plameny posledních dvou pochodní olizovaly kamenné zdi prastaře vyhlížejícího hradu vystavěného na samém vrcholku skály.

„Já myslím, že se můžeme odebrat dovnitř,“ prohlásil Vlkis. Popadl svůj kufr a vyrazil k hradu.

„Tohle jsem vážně nečekala,“ řekla jsem Orianovi, když jsme přecházeli zasněžený padací most.

„Já nečekal ani létacího medvěda.“

Přešli jsme malé potemnělé nádvoří a zastavili se před mohutnými vraty ošlehanými ledovým větrem. Profesor vzal za kruh mosazného klepadla ve tvaru rozšklebeného obličeje sněžné opice a několikrát s ním netrpělivě zabušil. Klepání zůstalo bez odezvy a my už si mezi sebou začali vyměňovat pochybovačně otrávené pohledy.

Pak se dveře otevřely dokořán, sníh na nádvoří zalilo teplé světlo a hrad nás vpustil do svého vyhřátého náručí plného červených koberců, krbů a sametových závěsů. Za vyřezávaným pultem ve vstupní hale stál vysoký hubený muž s vlasy učesanými na přehazovačku. Z černého obleku mu pod krkem koukalo dekadentní fiží a tvářil se velice kamenně. Až pak jsem si všimla lesklé cedulky připevněné na dřevěném pultu, která hlásala: Vítejte v hradním hotelu Duornis.

„Pan profesor Vlkis?“ optal se recepční.

„Ano, to jsem já. A tady to jsou moji studenti.“

„Jste očekáváni. Vydržte prosím malý okamžik. Bunsi!“ Z vedlejší místnosti přispěchal do recepce pihatý kluk v červeno-zlaté uniformě hotelového sluhy. „Odvedeš pány k jejich pokojům. Já doprovodím dámy.“

Následovaly jsme kostnatého recepčního po kamenném schodišti nahoru. Celý interiér hradu byl velice typický a pro oko turisty líbivý. Brnění, obrazy, starožitný dřevěný nábytek… Jako bych se ocitla v pohádce Holčička ze strašidelného domu. Tu mi kdysi s oblibou čítávala máma před spaním a za účelem naladění správné atmosféry si přitom ohnivým kouzlem svítila zespoda do obličeje.

„Na pokojích budete po dvou,“ řekl recepční, když jsme došli na odpočívadlo ve druhém patře. „Rozděleny jste podle abecedy.“ Odněkud vytáhl desky se seznamem našich příjmení. „Asema a Bunisa, pokoj číslo dvacet jedna. Carima a Dulciena, pokoj číslo dvacet dva. Entelai a Jasper mají třiadvacítku. Klerimina a…“

„Pane, počkejte,“ skočila jsem recepčnímu do řeči. „Tohle musí být omyl. V abecedě přeci nejsou E a J vedle sebe.“

„Abecedu jistě ovládáte brilantně, slečno, k žádnému omylu ovšem nedošlo. Dívek je zde osm a příjmení ani jedné z vás nezačíná písmeny Ef, Gé, Há ani I. Z logiky věci tedy vyplývá, že spolu Entelai a Jasper budou sdílet pokoj číslo dvacet tři. Večeře se podává dole v jídelně přesně za půl hodiny.“

S Merliou jsme si vyměnily znechucené pohledy. Vzaly jsme si od recepčního každá jeden klíč s mosazným přívěskem ve tvaru číslice 23 a mlčky se vydaly klenutou chodbou k našemu pokoji. Uvnitř nastal boj o postel, která stála dál od dveří. Vyhrála Merlia. Oba kusy nábytku měly vysoká nebesa, sametový přehoz a širokou pohodlnou matraci. Z té, na které teď Merlia vítězoslavně seděla, měl ale člověk mnohem blíž k oknu i ke koupelně.

„Můžeš si vybrat skříň,“ řekla a vykouzlila svůj oslnivě zářivý úsměv. V tu chvíli bych ji nejraději udusila vyšívaným polštářem.

˜

Duorniský hotel by se, co se velikosti týče, dal nazvat spíše hrádkem než hradem. Všechny jeho pokoje zřejmě obsadila pouze naše univerzitní skupina, protože jiné hosty jsem v jídelně u večeře neviděla.

Seděli jsme u jednoho dlouhého stolu a jedli horkou polévku podivné husté konzistence. V kamenném krbu, do kterého by se vešel celý člověk, praskal oheň a za oknem zuřila sněhová vánice.

„Něco málo k historii,“ řekl profesor, když dojedl polévku. „Duorniský hrad je devět staletí mlád. Na jednom z hlavních vrcholů Suibömského pohoří jej nechal vystavět Ruo Bezejmenný, kníže Severních avalonijských držav za Úzkým mořem.“

„Jeho celé jméno přeci musí být někde zapsáno,“ řekla Merlia.

„Jmenoval se Bezejmenný. Ze starého rodu Bezejmenných. Jeho podobizna visí tamhle nad krbem.“

Orian seděl mezi mnou a Merliou, celou dobu byl ale otočený k ní a s nepříliš velkým úspěchem se ze všech sil snažil navázatkonverzaci. Merlia umí střídat pouze dvě tváře. První se jmenuje Okouzlující a ke všem milá mladá dáma. Druhá je Ledová královna. Dnes nasadila masku číslo dvě a Oriana prakticky úplně ignorovala. Dělalo se mi z toho špatně. Edrik seděl na opačném konci stolu spolu s Kirnem Namisem a ještě jedním klukem. Celou dobu se ti tři něčemu dost nahlas smáli a mě to z nějakého důvodu rozčilovalo.

„Zítra si projdeme Duornis,“ řekl profesor, když dojedl hlavní chod. „Snídaně je v půl osmé a do města vyrazíme hned potom. Doporučoval bych vám všem jít dnes brzy spát. Já osobně to mám v plánu právě teď. Dobrou noc.“ Zvedl se a zmizel ve dveřích vedoucím k hlavnímu schodišti.

„Jdu taky spát,“ řekla jsem. Divná atmosféra v jídelně mě už unavovala.

„Počkej, Fifi,“ ozval se Kirn a vytáhl z tašky velkou láhev Šotkovy whisky. „Právě začal mejdan. Teď nemůžeš jít spát.“

„Na mejdan vám kašlu. Jsem mrtvá. A neříkej mi Fifi.“

Když jsem přišla do pokoje, hořel v krbu oheň. Na kamenných stěnách roztančil pulsující stíny. V koupelně jsem zazátkovala odtok staré vany stojící na kovových zvířecích nožičkách a z kohoutku pustila vodu. Svlékla jsem ze sebe oblečení, které jsem na sobě měla celý den, vlasy si vyčesala nahoru a palcem pravé nohy zkusila teplotu lázně. Pomalu jsem se pak do horké vody ponořila celá. Vánice za oknem fičela ještě urputněji než předtím. Z kohoutku spadla jednou za osm vteřin do vany kapka a rozčeřila hladinu. Stopovala jsem si to. Postupně se interval mezi kapkami zvětšoval, až přestal kohoutek kapat úplně.

Z vany jsem vylezla, až když byly varhánky na mých prstech neesteticky hluboké. Vydrbala jsem se měkkým hotelovým ručníkem, na kterém byla zlatou nití vyšita ozdobná písmena HD. Z nevybaleného kufru jsem vytáhla noční košili a vlezla si do postele. Do té blíž ke dveřím.

Těžiště Trojúhelníku… Nuové na mě mluvili. Říkali, že už jsem blízko.

„Blízko k čemu?“ ptala jsem se jich.

„Blízko k nám.“

Probudila mě Merlia. Otevřela dveře do pokoje, stála na prahu a hlasitým šepotem se bavila s někým venku. Nesnášela jsem ji za to. Světlo z chodby se mi strefilo přímo do rozespalých očí. Když Merlia dveře konečně zavřela, ještě půl hodiny se sprchovala a voda hlasitě bubnovala o vanu. Pak už se mi nezdálo vůbec nic.

˜

Zapomněla jsem, kde spím, a trvalo několik vteřin, než jsem se zorientovala. Pokoj číslo dvacet tři zaplavovalo ranní slunce. Merlia spala na vedlejší posteli jako zabitá. Oči měla schované pod fialovou spací maskou, na které byl vyšitý nápis Nerušit!

Vylezla jsem z postele a bosa přešla po ornamentech měkkého koberce k oknu. Ruku jsem položila na tabulku lehce zvlněného skla. U všech bohů, pomyslela jsem si, já snad ještě spím… Noc a vánice ten neskutečný výhled včera večer zakrývaly. Teprve teď jsem konečně viděla, na jakém místě Duorniský hrad ve skutečnosti stojí.

Kolem údolí, které bylo někde hluboko dole, se do extrémních výšek tyčily čtyři ostře špičaté vrcholky hor. Hrad postavili na jednom z nich. Pod sebou jsem viděla mraky. Čtyři skalní masivy jako by se navzájem držely horskými hřebeny a úžasně strmými svahy. Všechno zakrývala tlustá vrstva sněhu, ve kterém se třpytilo vycházející slunce.

Když jsem si celou scenérii prohlédla pořádně, zjistila jsem, že mi tu něco nesedí. Úplně jsem totiž nedokázala určit, který ze čtyř vrcholků je nejvyšší a od kterého ke kterému se horské hřebeny snižují. Zamrkala jsem v domnění, že mám oči ještě trochu zalepené spaním. Nepomohlo to. Výhled z okna mi něčím připomínal optický klam schodiště, které vede stále dolů a nikdy nekončí. Jenže tohle nebyl obrázek v rubrice zajímavostí Erilianských rozhledů.

Navlékla jsem se do zateplených kalhot a pruhovaného svetru, oblékla si kožich a na hlavu nasadila huňatou čepici. Z kufru jsem vytáhla svoje zumy a rychle vyběhla z pokoje.

„Co tu děláš?“

„Obouvám si zumy.“ Orian seděl na dřevěné lavici u hlavních dveří hradu a šněroval si aerodynamicky tvarovanou botu. „Jdeš taky?“

„To si piš.“

„Viděl jsem to z okna a neodolal jsem,“ řekl Ori, když jsme po padacím mostě přešli na zasněžený skalní ostroh.

„Zdá se mi to, nebo jsou ty hory nějak divně… nedokážu to pojmenovat.“

„Nezdá se ti to. Před pár miliony let se tu tak trochu slepily dva rozměry. Prostor je tu jakoby ve smyčce. Takže můžeme jezdit pořád z kopce a pak zase sjet nebo vyjet na stejné místo, kde jsme začali.“

„Jak tohle víš?“

„Mám doma knihu o Ledovém kontinentu.“

„Už jsem na tom dva roky nestála.“

„Zumování se nezapomíná.“

Oba jsme dupnuli patami o sníh. Boty z měkké kůže se zpevnily a vytvořily kolem našich nártů, kotníků a holení tvrdý korpus. Taky změnily tvar. Špičky i zadní části bot se prodloužily do plochých podlouhlých skluznic.

Orian se na mě usmál.

„Jsem rád, že sis taky přivstala. Můžeme?“

Nasadila jsem si palčáky, oči schovala pod kulatými ochrannými brýlemi a pustila se na zumách ze skalního ostrohu po panenském sněhu dolů. Orian mi byl v patách. Ten pocit je nezaměnitelný a zcela dokonalý. Adrenalin šimrající v chodidlech. Svištivý zvuk skluznic na sněhu a rozráženého vzduchu.

Řítili jsme se po širokém horském hřebeni a ranní slunce vykreslovalo celou tu obří a dokonale divokou scenérii všude kolem nás. Téměř na poslední chvíli jsem zaregistrovala průrvu, která sníh i celý skalní masív přetínala jako čerstvá rána. Skrčila jsem se do vajíčka, koutkem oka jsem zahlédla, jak Orian udělal to samé, a oba jsme hlubokou propast svištivě přeletěli. Ať žije v zumách zabudované setrvačné kouzlo. Když jsme přistáli na druhé straně průrvy, zaslechla jsem Orianovy euforicky radostné výkřiky. Srdce mi tlouklo jako o závod a vše bylo dokonalé.

Efektním zaseknutým obloukem se sněhovou sprškou jsme zabrzdili na malé skalní plošině. Byl odsud dobrý výhled na městečko Duornis, které se choulilo v údolí hluboko pod námi.

„Teď si uvědomuju, že jsem vlastně ještě nesnídal,“ řekl Orian.

„Ani já ne.“

„Což takhle zajet si dolů a doplnit energii? Snídani v hotelu jsme už asi stejně prošvihli.“

„A zpátky k hradu se pak dostaneme jak? Téhle prostorové smyčky můžeme zneužívat jenom tady na hřebenech, jestli to chápu dobře.“

„To už se nějak vymyslí.“

Gravitace fungovala rychle a spolehlivě. Ani ne za deset minut jsme sjeli přes úpatí hory do údolí a před námi se otevřelo náměstí Duornisu. Všude kolem samé hrázděné domky s vysokými střechami a ještě vyššími komíny, všechno zdobené věnci a girlandami z chvojí, stánek s horkými kaštany, sáně tažené bílým koněm, cinkající rolničky, usměvaví Duornisané se svými štuclíky, plédy a beranicemi.

„Ocitli jsme se v oživlém kýči,“ řekl Orian, když jsme uvedli zumy do měkkého stavu bez skluznic.

„Kýč to možná trochu je, ale i tak se mi tu líbí.“

Orian zavětřil. „Čichám cosi pečeného a sladkého. Jdeme.“

Na vývěsním štítu jednoho z hrázděných domů stálo: Pekařství a cukrárna U Malého letvěda. Za výlohou bylo naaranžováno množství umělecky tvarovaných a zdobených cukrovinek, dortů, perníčků a dalších kalorických bomb, na které jsme teď s Orianem nadšeně zírali. Když jsme vešli dovnitř, zavadily dveře o zvonek.

„Hned jsem u vás…“ ozvalo se odkudsi zezadu. Hlas mi byl povědomý. „Čím mohu panstvu posloužit?“ Za pultem se objevila dívka ve světle růžových šatech a bílé zástěře. Na nose měla kulaté brýle a v rukou nesla tác s čerstvě upečenými muffiny.

„Já vás znám!“ řekl Orian vítězoslavně. „Vy jste přece ta letuška. Anyt.“

„Aha, študenti z Erilianu, co s námi včera letěli.“

„To jsme my. Ale co vy děláte v pekárně?“

„Patří mi to tu. Letušku dělám jen občas, když mě o to strýček Muarel poprosí. Běžte se posadit. Donesu vám muffiny a horký čaj.“

„Kam chceš dát ten pytel s moukou, mufinko?“ ozvalo zezadu.

„Někam ho plácni, to je jedno,“ odpověděla Anyt.

„Nechal jsem ho v rohu za kredencí,“ řekl vysoký blonďák, který právě vešel do pekárny. „Co tady u všech bohů děláte, vy malí prevíti?“ rozzářil se Timias Chriswin, dvojče rektora Univerzity magických věd, a mě i Oriana každého jednou rukou velice silně objal.

„Jsme tu se školou,“ řekla jsem. „Ale zdrhli jsme zbytku skupiny a šli si zazumovat.“

„To vám schvaluju. Chcete se podívat na náš letvědinec?“

Timias s Anyt nás zavedli přes pekárnu a celý dům až k zadnímu vchodu. V rozlehlém výběhu si na sněhu hověli dva letvědi. Muarel Bearnel seděl menšímu z nich za krkem a velkým kusem vaty mu čistil ucho.

„Brum a Vločka,“ představil nám Timias oba bílé osminohé obry. „A tady máme naši malou Severinku.“

Malá Severinka byla velká jako dospělý medvěd. Proti svým letvědím rodičům ale byla pořád ještě prcek. Zvědavě vykoukla zpoza objemného pozadí své matky a nadšeně se rozběhla k nám. S Orianem jsme trochu ucouvli.

„Nebojte se,“ smál se Timias. „Chce si jen hrát.“

„A ve hře nám tou něžnou tlapičkou omylem srazí vaz,“ dodal Orian a tiskl se zády k hrázděné stěně.

„Nemá nějak málo nohou?“ zeptala jsem se. „Tedy myslím jenom čtyři.“

„Letvíďata se rodí jen se dvěma páry nohou,“ vysvětlila Anyt. „Než dospějí, zbylé čtyři nohy jim dorostou.“

Severinka se mi dlouze zadívala do očí, celou mě hlasitě očichala a pak se přede mnou svalila na okřídlená záda. Nic roztomilejšího jsem nikdy v životě neviděla.

„Když bych ji pohladila, je tu třeba jen minimální pravděpodobnost, že mi ukousne nějakou část těla?“ zeptala jsem se.

„Zkus to a uvidíš,“ řekl Timias.

Severinčino huňaté břicho jsem měla skoro pod bradou. Sundala jsem si rukavice a prsty nesměle zajela do záplavy bílé srsti. Slyšela jsem cvaknutí Orianova sféroaparátu. Severinka mě pak najednou a zcela bez varování popadla oběma předními packami a přitiskla mě k sobě. Už jsem v duchu viděla její dlouhé drápy zaryté ve svých zádech. Vzhledem k tomu, že jsem neslyšela žádné zděšené výkřiky přihlížejících, ale naopak rozněžněné a obdivné citoslovce, usoudila jsem, že mě Severinka zatím ještě nezabila. Levou tvář jsem měla zabořenou do moře jemné bílé srsti, a dokonce jsem zaslechla bít veliké letvědí srdce.

„To bylo tak úžasné!“ rozplývala jsem se, když jsme letvědín opustili a přes pekárnu vyšli zpátky na náměstí. „Ta Severinka… Celou bych ji zmuchlala. Je tak strašně moc rozkošná. Ori, já chci domů letvídě!“

„Á, ztracená mládež se nečekaně objevila.“ Profesor Vlkis i všichni spolužáci stáli uprostřed náměstí. „Přišli jste o výbornou snídani a o můj výklad týkající se historie tohoto města.“

„To nás skutečně velmi mrzí, pane profesore,“ řekl Orian. „Neodolali jsme totiž kráse okolních hor a podlehli jsme silnému nutkání jít si okamžitě zazumovat.“

„Dobře tedy,“ řekl profesor a pokrčil rameny. „Sportu zdar.“

V Duornisu jsme zůstali celé dopoledne. Profesor nás provedl všemi zasněženými uličkami, náměstíčky i zákoutími a z historie města jsme toho od něj slyšeli ještě nemálo. Když se přiblížil čas oběda, přesunuli jsme se k úpatí hory pod hradem.

Profesor nás zavedl do nenápadné štoly, která sahala až kamsi hluboko do nitra skalního masívu. Na jejím konci jsme narazili na mosazné dveře, které se s cinknutím otevřely. Za nimi stál v menší místnůstce bez oken hotelový sluha Buns ve své červeno-zlaté uniformě.

„Dobré poledne. Ráčíte nahoru?“

„Ráčíme,“ odpověděl profesor.

„Poprosím tedy prvních osm lidí,“ řekl Buns. „Odvezu vás natřikrát.“

Jakmile jsme byli uvnitř, mosazné dveře se s cinknutím zavřely a místnost i s námi začala stoupat. Když výtah po několika minutách zastavil, vystoupili jsme z něj přímo u recepce v hradním hotelu.

KAPITOLA DESÁTÁ

TROJÚHELNÍK

„Dámy, vstávejte…“ Probudil mě profesorův distingovaný, nicméně naléhavý šepot a jemné klepání na dveře. Venku byla ještě tma. „Na dnešní exkurzi vyrážíme časně, abychom vše stihli. Snídaně bude za čtvrt hodiny, tak se rychle oblečte a věci si vezměte rovnou s sebou dolů.“

„U všech bohů…“ zasténaly jsme s Merliou rozespale a jednohlasně. Naštěstí jsem uvedla mozek i tělo do chodu o pár vteřin dřív, než moje spolunocležnice.

„Do koupelny jdu první!“ vykřikla jsem, přeskočila pelest postele a zamkla se v oné tak žádané místnosti. Merlia párkrát zalomcovala klikou, ale měla smůlu.

Po snídani jsme se všichni, ještě mírně otupělí z vražedně brzkého vstávání, shromáždili na zasněženém skalním ostrohu před hradem. Zpoza horského hřebene na nás vykoukly první sluneční paprsky, když před námi přistála letvědice Vločka s kabinou na zádech.

„Tak rychle, rychle, nezdržujme to, mládeži,“ zavelel Muarel Bearnel. „Všichni dovnitř, zapnout pásy, ať už jsme ve vzduchu.“

Vidět Suibömské pohoří z letvědí perspektivy nezažije člověk každý den. Zírala jsem skrz kulaté okýnko na celou zvláštní scenérii a lámala si oči nad dvěma slepenými rozměry. Obletěli jsme jeden ze špičatých vrcholků a pohoří jsme nechali za sebou. Teď už jsem viděla jen do nekonečna se táhnoucí ledové pláně.

„Omlouvám se, že jsem vás vytáhl z postelí v tak nechutně brzkou hodinu,“ řekl Vlkis a vstal. Musel se pevně držet sedadel po obou stranách uličky, protože mávání letvědích křídel s kabinou houpavě házelo. „K dnešnímu programu. Poví mi někdo z vás, co je míněno pojmem Velký ledový trojúhelník?“ Velký trojúhelník… to už jsem někde zaslechla. „Ne? Ostuda. Ale nevadí. Kromě pohoří Suiböm, jehož anomální rozměrovosti jste si už jistě stačili povšimnout, najdeme na Ledovém kontinentu ještě dva další velmi nevšední přírodní úkazy. Pokud bychom si všechny tyto tři body zanesli do mapy, zjistíme, že tvoří vrcholy přesného rovnostranného trojúhelníku. V rámci naší exkurze dnes obě dvě zbylá místa navštívíme. Věřte mi, že o tomto výletu budete vyprávět ještě svým pravnoučatům.“

Hlavu jsem si opřela o sklo kulatého okýnka. Trochu mě studilo do tváře, ale nevadilo mi to. Dívala jsem se dolů, na rovné lány sněhu a ledu. Vloččino bílé křídlo mi vždy jednou za pár vteřin výhled zakrylo. Spánek se dostavil rychle a nečekaně.

„Vzbuď se, Fínko.“ Orian sedící za mnou mi cloumal ramenem. „Už přistáváme.“

„Malnoa, neboli Beztížný vír,“ řekl profesor Vlkis, když jsme vystoupili z kabiny. „Druhá ze tří abnormalit, které na Ledovém kontinentu spatříte.“

Stáli jsme na břehu kruhového jezera, které vyplňoval napůl tekutý, napůl pevný led. Celá ta masa různě velkých ker a sněhové břečky samovolně rotovala. U okrajů jezera pomalu, směrem ke středu se pohyb zrychloval.

„Čím je ten vír beztížný, pane profesore?“ zeptal se Kirn Namis.

Profesor místo odpovědi vstoupil do jezera. Nezabořil se však po kolena do ledové hmoty. Namísto toho jako by po neviditelných schodech začal stoupat spirálovitým pohybem vzhůru, stejnou rychlostí, jakou se pohyboval led pod ním. Několik lidí na něj zíralo s otevřenými pusami. Žádná levitační kouzla, žádná podivná meditace po vzoru Edrikova dědečka. Nad pomalu vířícím ledovým jezerem zkrátka nepůsobila gravitace.

Postupně jsme do beztížného prostoru nad rotujícím ledovým jezerem naskákali všichni. Vznášeli jsme se nějakých deset metrů nad zemí a já si připadala trochu jako ve vodě. Jen s tím rozdílem, že tady jsem mohla dýchat. Orian visel hlavou dolů, Edrik ve vzduchu zkoušel plavecký styl na znak, většina lidí nasadila otupěle rozradostněné výrazy a celé to působilo jako v blouznivě nesmyslném snu.

Profesor začal vysvětlovat něco ohledně puklin uvolňujících energii z hlubin geologických vrstev a o celkovém principu beztížného víru. Já a dle nezúčastněných výrazů soudě ani nikdo jiný jeho výklad zřejmě příliš neposlouchal. Beztížný stav uvádí člověka do zvláštně bezstarostného psychického rozpoložení.

„Tak to by myslím stačilo,“ řekl Vlkis a několika vzdušnými tempy se dostal mimo prostor nad ledovým jezerem. „Pojďte zase všichni hezky zpátky.“ Pomocí lasových kouzel nás jednoho po druhém stáhl z beztížného víru na pevnou zem. „Nevím jak vám, ale mě už tu začíná být trochu zima.“ Byla mi strašná zima. Jen jsem si to až do téhle chvíle neuvědomovala. „Nad ledovým vírem člověk prochladne, ani neví jak. Poletíme teď ke třetímu vrcholu Velkého trojúhelníku. Tam se zahřejeme.“

˜

Po několika hodinách letu jsme pod sebou uviděli kovově studenou hladinu moře. Profesor nás s plánem exkurze předem nijak podrobně neseznámil. Odůvodnil to tvrzením, že si výpravu umocněnou překvapením lépe vychutnáme.

„Doufám, že jste nikdo nezapomněl vzít si pod kožichy a bundy také lehkou variantu oblečení,“ řekl Vlkis, když s námi začala Vločka opět klesat. Nezapomněla jsem, celou dobu mi ale vrtalo hlavou, z jakého důvodu na sobě mám kromě sněhulí, kalhot a kožichu také lehké šaty a v tašce sandály na přezutí.

Ostrov ležel jen nějakých pár desítek metrů od ledového pobřeží. Na rozdíl od bílé a šedomodré všude kolem, se tenhle malý kousek země obklopený studeným mořem chlubil všemi barvami. Po ledu a sněhu ani památky. Vzduch za okýnkem kabiny se zavlnil, když jsme sestoupali ještě o něco níž. Jako bychom propluli neviditelným poklopem, který na ostrově ležel.

Když jsme se po přistání vyhrnuli ven z letvědí kabiny, praštilo mě do obličeje pro arktické končiny netypické teplo a do nosu jemná vůně růžově kvetoucích stromů.

„Vítejte na ostrově KivuSam,“ řekl Vlkis, který vylezl z kabiny jako poslední a se zálibným výrazem v obličeji si nasadil sluneční brýle. Huňatý zimník vyměnil za krémově bílý oblek a klobouk téže barvy. „Přeloženo do Avalonijštiny znamená tento název Kapka léta. Dle mého názoru více než trefné.“

„Odletím s Vločkou pryč z toho vedra,“ volal Muarel Bearnel vykloněný z okna kabiny. „Nedělá jí to dobře. Vyřídím si zatím něco kousek východně odsud a večer vás tu zase vyzvednu.“

Stáli jsme na menším kruhovém prostranství vydlážděném šedými kamennými kvádry. Všude kolem klid a tiché šumění růžových okvětních lístků sakurového háje. Orian vytáhl sféroaparát a vyblýsknul zvláštní poschoďovitou stavbu s několika prohnutými a v rozích zašpičatělými střechami nad sebou.

„Máme tu odvoz,“ řekl profesor. Po cestě se k nám kodrcavě blížil dřevěný vůz tažený tvorem mně neznámého živočišného druhu. Jeho hnědobéžově žíhaná srst byla tak dlouhá, že spadala zvířeti ze hřbetu i hlavy až na zem, takže mu zakrývala nohy i čumák. Stavbou těla tvor asi ze všeho nejvíc připomínal koně. Co všechno skrývaly dlouhé chlupy, bylo ovšem jen těžko odhadnutelné.

Muž, který vůz kočíroval, nám posunkem a s širokým úsměvem naznačil, abychom si vylezli nahoru. Pleť měl velice světlou a zvláštní tvar víček mu lehce zešikmoval oči. Na voze jsme se všichni poskládali a namačkali na dvě dřevěné lavice, profesor si vylezl k vozkovi na kozlík a dlouhosrstý tvor s námi vyrazil po cestě lemované dlouhou alejí kvetoucích sakur.

„Znáte všichni pohádku O zmrzlé Kadambi?“ zeptal se Vlkis. Znala jsem ji. Knížku Pohádek z předalekých zemí za mořem jsem dostala od babičky ke čtvrtým narozeninám a fascinována úžasně barevnými ilustracemi jsem se tehdy sama naučila číst. „Moc lidí neví, že se ten příběh odehrává právě tady. Jistě, je to jen pohádka. Pohádky a pověsti mají ale k pravdě často blíž, než by se mohlo zdát. Jak vidíte, poklop tvořený mikroklimatickým kouzlem mocného vládce Cy chrání ostrov před mrazem a ledovými vánicemi dodnes. Sakury tu kvetou po celý rok a až ochutnáte kivusamské pomeranče, už nikdy nebudete chtít jíst nic jiného.“

Městečko se schovávalo mezi dvěma vysokými zelenými kopci. Všechno tu bylo nezvykle subtilní a dřevěné. Klikyhákovité nápisy na vývěsních štítech, kterým jsem nerozuměla, se zřejmě četly shora dolů. Nízké domky byly nalepené jeden na druhém a nad ulicí visely kulaté lampiony. Kolem našeho vozu prosvištělo několik malých dvoumístných vozíků tažených rychle uhánějícími ještěrkami o velikosti mezka.

Všimla jsem si hloučku kivusamských žen, které si u stánku prohlížely jakousi zeleninu podivně spirálovitého tvaru. Na sobě měly pestrobarevně vyšívané hábity s dlouhými rukávy, které trochu připomínaly župany přepásané širokými stuhami. Černé vlasy nosily vyčesané do objemných drdolů zdobených růžovými a bílými květy, bledou pleť si před sluncem chránily papírovými slunečníky.

Profesorův historický výklad jsem opět vnímala jenom na půl ucha, protože všechny mé smysly byly plně zabrány do vstřebávání té cizokrajné a avalonijskou civilizací zcela nedotčené atmosféry ostrova KivuSam.

Pozdní oběd jsme si dali v hostinci se znakem dvou stříbrných ryb ve vývěsním štítu. Uvnitř dřevěného domu byly stěny rozdělující jednotlivé místnosti vyrobeny z tuhého, mléčně průsvitného papíru. Seděli jsme na zemi, místo židlí jsme pod sebou měli jen jakési rohože. Jídlo nám přinesly dvě bledé šikmooké KivuSamky a s tichými úslužnými úsměvy ho před nás položily na nízké dřevěné stolky. Nudle s masem a zeleninou jsme jedli z bílých misek pomocí dřevěných hůlek, což některým spolužákům činilo nemalé obtíže.

„Šla bych se podívat k těm vysokým pagodám tamhle,“ nadhodila jsem, když jsme s Orianem vyšli z hostince. Profesor totiž během jídla usoudil, že můžeme těch několik posledních hodin na ostrově strávit dle libosti a vlastního uvážení.

„Jo jasně Fínko,“ řekl Orian. Zdálo se ale, že mi příliš pozornosti nevěnuje, protože zíral směrem ke stánku, kde prodávali papírové slunečníky.

„Co je? Chceš si jeden koupit?“

„Já ne. Ale vím o někom, kdo to jistě ocení.“ Až teď jsem si všimla, že prodavač jeden ze svých barevně malovaných slunečníků právě předvádí Merlie. „Dej mi chvilku, ano?“

Odběhl ke stánku na druhou stranu ulice. Za chvíli už jsem viděla, jak ukazuje na bílo-červený slunečník a něco Merlie s přihlouple nadšeným výrazem říká. Ta jen nepříliš zaujatě pokrčila rameny a sáhla po jiném slunečníku. Když Orian vytáhl peněženku, otočila jsem se na podpatku a sama se vydala přeplněnou ulicí směrem k černobílým pagodám za městem. Nebudu tu přece čekat jak pejsek uvázaný ke kandelábru, když Orianovi jsou slunečníky a blondýna přednější než vlastní neteř.

Z hlavní třídy nacpané lidmi, vozy a stánky jsem zahnula doprava a ocitla se v klidnější části města. Ulička byla skoro opuštěná, jen před jedním z nízkých dřevěných domků seděla stará paní s šedě zakaleným bělmem. Vánek si hrál s lampiony a zvláštní klid mě mírně znervózňoval. Pokračovala jsem dál, domky tu už na sebe nebyly tak namačkané a ulička se postupně změnila v úzkou pěšinu klikatící se po nízkých zelených kopcích. Z vysoké trávy vlnící se ve větru vyčnívalo několik šedých balvanů, které někdo vytesal do podob pitoreskně se šklebících baculatých tvorů. Přemýšlela jsem, jestli mají představovat lidi, opice nebo žáby.

Na jednom z oblých kopců trčely do výšky tři pagody a já zamířila k nim. Edrik Resian seděl v trávě před prostřední poschoďovitou stavbou, zády se opíral o jeden ze šklebivě vytesaných kamenů a zíral dolů na moře.

Tak jo, řekla jsem si, jednou to stejně muselo přijít. Zhluboka jsem se nadechla a vyrazila po pěšině nahoru k pagodám a k Edrikovi. Posadila jsem se do trávy vedle něj. Musela jsem uznat, že pohled, který se teď přede mnou otevřel, rozhodně za nějaký ten čas a tiché zírání stál. Kolem nás zelené kopce a kvetoucí stromy, pár metrů od břehu, za hranicí mikroklimatického kouzla, kry a obrovské ledovce čnící z arktického moře. Z šedomodré hladiny vyskočil gigantický tvor. Jakýsi bílý ještěr se čtyřmi lopatkovitými ploutvemi místo nohou, dlouhým krkem a ještě delším ocasem. Ve vzduchu předvedl vývrtku a s mohutným šplouchnutím zmizel pod vodou.

„Chtěla jsem ti poděkovat za ten slunovratí dárek,“ řekla jsem, aniž bych se na Resiana podívala.

„Ten kurz u Moze vlastně zaplatili naši. Ode mě byla jen ta kalafuna.“

„Nechtěla jsem se ti vyhýbat.“

„Ne? Tak proč jsi to udělala?“

„Nešlo to jinak.“

„Aha, v tom případě je všechno v naprostém pořádku. Předpokládám, že nic konkrétnějšího mi k tomu neřekneš a budu se muset spokojit s vysvětlením, že to jinak nešlo.“

„O někoho jsem přišla. A teď jsem… zablokovaná.“

„Ten kluk co umřel při akci na Nebeské věži? Vy jste byli spolu?“

„Byli. Už od dětství.“

„To jsem nevěděl.“ Seděli jsme tam v trávě u pagod, zírali na ledové moře a svorně mlčeli. „Za co zítra jdeš?“ Zeptal se pak Edrik. Během včerejší večeře totiž někdo, jako náplň poslední noci strávené na Ledovém kontinentu, vymyslel soutěž masek na zumách.

„Za yettiho.“

˜

Na kivusamské počasí si člověk zvykne rychle. Když s námi Vločka v noci přistála na skalním ostrohu před Duorniským hradem, všichni jsme se třásli jako osiky. Ale díky hovězímu vývaru, svařenému vínu a horké koupeli byl klimatický šok úspěšně zahnán. Všichni včetně profesora jsme pak odpadli do svých postelí a probudily nás až dopolední sluneční paprsky.

Pro náš poslední den na Ledovém kontinentu nenaplánoval Vlkis žádný oficiální program. Hodilo se mi to, protože jsem chtěla zajet do letvědince rozloučit se se Severinkou a taky koupit od Anyt nějaké umělecky zdobené muffiny. Zastavila jsem zumy uprostřed zasněženého hřebene. Na svahu kus pode mnou jsem uviděla Merliu elegantním stylem řezající obloučky a taky Oriana, který jel vedle ní trapně ležérním způsobem – na jedné noze a navíc pozadu.

Na nejstrmější straně hory pod hradem jsem si všimla povědomé světle hnědé bundy. Edrik Resian zumoval úplně sám na svahu, kam bych si netroufla asi ani já, a svištivou rychlostí se řítil dolů (nebo nahoru?) k vedlejšímu horskému vrcholu.

˜

„Fínko, zdravím tě. Jak se vede?“ Když jsem vešla do pekárny, stál za pultem Timias rovnající čerstvě upečené plněné rohlíky do velké ošatky.

„Docela to ujde. Zítra ráno se už vracíme zpátky do Erilianu, tak jsem se přišla rozloučit a koupit nějaké Anytiny umělecké sladkosti jako dárky.“

„To jste se tu moc dlouho nezdrželi.“

„Jen pět dní. Ale to nevadí, i tak to bylo senzační. Nedivím se ti, že jsi tu zůstal nastálo.“

„Myslíš, že bych tě mohl o něco poprosit?“ Vytáhl ze skříně balík převázaný hrubým provázkem. „Dala bys prosím tohle mojí mámě, až se uvidíte? Je to její oblíbený koláč. Anyt ho pro ni upekla.“

„Snad se cestou nezkazí.“

„Je v něm trvanlivé kouzlo, buď bez obav. V té krabici je taky dopis. Chci, aby i s tátou a Kimiasem přiletěli na naši svatbu.“

„Vy se s Anyt budete brát?“

„Už to tak vypadá. Před dvěma lety jsme spolu z Erilianu odešli dost narychlo. Od té doby jsem se s rodinou viděl jen jednou a máma to asi nenese zrovna nejlíp. Vyřiď jí, že budeme s Anyt vážně moc rádi, když se tu ukážou.“

„No jasně, to není problém. S babičkou se scházejí často, takže Jinxie určitě někdy brzo odchytím. Jo a vezmu si ještě dvanáct tady těch muffinů.“ Na polevě se vyjímaly jedlými barvami vyvedené obrázky vytvořené s malířskou zručností. „Kolik jsem dlužná?“

„Jenom to doručení balíku mojí mámě.“

„Tak díky. Určitě ho dostane. Anyt je kde?“

„Hřebelcuje letvědy.“

„Mohla bych se na ně ještě jednou podívat?“

„No jasně, jen běž. Ty krabice si nech zatím tady. Naše chlupaté potvory by se na koláč a muffiny určitě moc rády podívaly.“

Když jsem vešla do výběhu, malá letvědice si radostně broukla a rozběhla se mi vstříc.

„Severinko, zůstaň!“ rozkřikla se Anyt, když viděla, že se mě letvídě chystá převálcovat. Obří bílý plyšák poslušně zastavil a posadil se ani ne půl metru ode mě.

„Ahoj holka!“ Pohladila jsem ji po velkém černém nose, načež mě k sobě letvídě opět přivinulo svými masivními předními packami.

„Evidentně jsi jí padla do oka,“ řekla Anyt, která v ruce držela veliký dřevěný kartáč plný vyčesaných bílých chlupů.

„A proč je teď v tomhle odděleném výběhu?“ zeptala jsem se, když se mi podařilo z huňatého objetí vyvléknout.

„Snažíme se ji postupně odstavovat od mámy. Je na Vločku pořád ještě hodně fixovaná, a když je letvědice pryč, dělá Severinka scény. Takhle se naučí samostatnosti.“

„Chudinka.“

„Dost se jí věnujeme a navíc ji sem dáváme vždycky jen na pár hodin denně. Je docela zajímavé, že je letvídě se svou matkou spojeno i na dálku. Ví přesně, kde letvědice je, i kdyby je dělily stovky mil. Zrovna jsem ji chtěla proletět. Nechceš si to zkusit?“

„Jak to myslíš?“

„Posadit se na ni a udělat si pár koleček nad údolím. Potřebuje si protáhnout křídla. Zatím ji trénujeme jen s jedním nebo maximálně dvěma lidmi na zádech. Musí si postupně zvykat na zátěž, než bude dost velká na to, aby zvládla celou kabinu.“

„No já nevím, s letvědy nemám vůbec žádné zkušenosti.“

„Timias mi řekl, že umíš létat na gryfovi. Tohle není o moc jiné. Určitě bys to zvládla. Navíc bude celou dobu přivázaná na tomhle devadesátimetrovém laně.“

„No tak jo.“ Srdce se mi rozbušilo nervozitou a nadšením.

„Výborně,“ řekla Anyt. „Severinko, pojď sem, lásko moje. Proletíš se tady s Fínkou, ano?“

Vylezla jsem malé letvědici na záda. Její křídla měla o něco málo větší rozpětí než Zerafian. Jen co jsem se chytila za dvě kovová držadla připevněná k jejímu širokému koženému obojku, nabrala Severinka vzduch do perutí a během několika málo vteřin vystoupala i se mnou do výšky devadesáti metrů. Lano se našponovalo a plachtící letvídě vydávalo nadšeně bručivé zvuky. Tiskla jsem se k bíle huňatému hřbetu, copy mi vlály ve větru a celý Duornis ležel pod námi.

„To bylo úžasné!“ Hlásila jsem po přistání nadšeně a drbala jsem Severinku za ušima. „Když se dívám jen přes to malé okýnko z kabiny na dospělém letvědovi, je to sice fajn, ale tohle si člověk vychutná mnohem víc. Děkuju, Anyt.“

„Za málo.“

„Timias říkal, že se budete brát. Gratuluju.“

„Aha, takže už ti dal ten koláč a pozvání pro jeho maminku?“

„Dal. Prý jste se sem přistěhovali před dvěma lety. Nevěděla jsem, že jsi taky z Erilianu.“

„Nikdy jsem se v tom městě necítila tak úplně pohodlně. Nevracím se tam moc ráda.“

„Aha. No… Nechci se vyptávat.“

„To klidně můžeš. Vždycky mě bavilo malovat. Od malička jsem chtěla být umělkyní. Ale můj otec trval na tom, že půjdu na Univerzitu. Pak mi Resianové nabídli možnost navštěvovat jejich soukromou uměleckou akademii. Nadchlo mě to. Otce nikoli. Dal mi na výběr. Buďto tradiční vysokoškolské studium, nebo mě už nechce nikdy v životě vidět. Odešla jsem z domu a Resianové mě vzali pod svá mecenášská křídla. V tu dobu jsem taky potkala Timiase a všechno se zdálo být perfektní. Jenže po několika týdnech začali mluvit Resianové o té jejich divné rodinné tradici.“

„Tradici?“

„Oni totiž hrají takovou zvláštně nesmyslnou hru. Pořád dokola mi opakovali, že je to taky forma umění. Je tam několik týmů, v každém z nich je jeden Resian. Zbytek hráčů tvoří lidé, kteří navštěvují jejich akademii.“ Cítila jsem, jak se mi krev ztrácí z obličeje a zátylek mě začal brnět. „Vždycky jednou za měsíc se všichni oblečou do kostýmů a masek a běží do ulic města plnit potrhlé úkoly, které si vymýšlí starý Neliem Resian.“ Edrikův dědeček… Strážce majáku? A celá Hra maskovaných gentlemanů pod taktovkou Resianů? To není možné… „Zúčastnila jsem se toho jednou a vůbec se mi to nelíbilo. Bylo to křečovité, zbytečně nebezpečné a vůbec jsem nepochopila nějaký větší smysl celé té akce. Druhý den jsem Resianům řekla, že už se Hry účastnit nebudu. Ti mi pak slušně naznačili, že už nejsem v jejich domě nadále vítána. Fínko, není ti nic? Nějak jsi zbledla.“

„Ne, já jen… To je dobré. Co jsi dělala potom?“

„Domů jsem se vrátit nemohla. Můj otec je dost zásadový člověk. A to, jak se ke mně zachovali Resianové, mě znechutilo. Odešli jsme s Timiasem za mým strýcem sem do Duornisu a zařídili si tu nový život. Nakonec jsem zjistila, že koláče, letvědi a čerstvý vzduch mi ke štěstí úplně stačí.“

„Já… už musím jít,“ řekla jsem a rozběhla se přes celé zasněžené městečko až k výtahu v hoře. Krabice se sladkostmi jsem zamkla u sebe v pokoji a hlavní branou vyběhla z hradu znovu ven. Edrik se na zumách proháněl po hřebenu u východní hory. Dupla jsem patou o zem, uvedla svoje zumy do pojízdné formy a vyrazila za Resianem. Dohnala jsem ho v úzké soutěsce mezi dvěma k sobě se lísajícími skálami a srazila ho do sněhu.

„Co to sakra děláš? Chceš nás oba zabít?“

„Oba ne, jen tebe, blbečku!“

„Ty jsi vážně cvok!“

„Rozhodně menší než ty a celá ta tvoje famílie!“

„Cože…?“

„Právě jsem se dozvěděla všechno o Hře. Maskovali jsme se jako idioti a přitom jste to celé řídili vy! Všichni ostatní věděli, kdo je kdo a o co jde. Proč se nám nic neřeklo? Na co všechny ty masky? Proč byly Piškvorky jako jediní mimo mísu?“

„Fínko…“

„Žádná Fínko! Koukej mi všechno okamžitě vyklopit.“

„O to se snažím. Vy jediní jste neměli v týmu nikoho z Resianů. Původně byla tahle hra jen pro nás a lidi z akademie. Vy jste tam byli tak trochu navíc. Prostě jsme vám celou pravdu zatím říct nemohli. Ne, dokud jsme si nebyli úplně jistí, že vám můžeme věřit. Dovedeš si předsvit, co by se stalo, kdyby se lidi dozvěděli, co dělají vznešení a úctyhodní Resianové po nocích? Chtěli jsme ti říct, jak se věci mají, ale čekali jsme, až se staneme tvými mecenáši.“

„No jistě, nejdřív jste mě museli mít v hrsti. Už tomu začínám rozumět.“

„Piškvorky jsme ve hře chtěli, protože jste nám ji oba dost dobře oživovali. I když jsme zatím nemohli vyjít s celou pravdou ven.“

„Fajn. Proč já se vůbec rozčiluju? Na Hru jsem se už stejně vykašlala a tohle všechno mi teď může být jedno. Vysvětli mi ale ještě jednu věc. Jak jsme se k Maskovaným gentlemanům dostali, když v Piškvorkách nebyl nikdo z vašeho rodu ani z akademie?“

„Ten tvůj přítel… Leir. Narazili jsme na sebe při noční akci. Přistihl mě při plnění jednoho poněkud kontroverznějšího úkolu. Donutil mě jít s pravdou ven. Nečekal jsem, že ho Hra natolik zaujme. Řekl mi, že když ho vezmeme mezi sebe, neprozradí nikomu, co viděl. Když jsem mu na to kývnul, vymyslel si ještě jednu podmínku. Trval na tom, že si přivede dva svoje lidi a založí si vlastní tým.“

To sedělo. S nápadem, že se přidáme k Maskovaným gentlemanům, skutečně přišel Leir. Mluvil o tom tehdy až s fanatickým nadšením. Musela jsem se několikrát zhluboka nadechnout studeného vzduchu, abych ten příval nových informací ustála.

„A proč nám tedy Leir neřekl, jak se věci mají?“

„Já mu neřekl všechno. Stačilo, že věděl, kdo jsem já. O ostatních Resianech jsem se samozřejmě nezmínil.“

„Ať je Merlia jaká chce, v tomhle měla pravdu. Celá vaše rodina je divná. Tvůj děda je tedy Strážcem majáku. Co ostatní?“

„Táta je Cylindrovec. Máti hraje s Kočkami a bratr se Snílky.“

„No tak to je vážně skvělé. Díky za osvětu.“

„Celá tahle hra vznikla jako terapie.“

„Terapie čeho?“

„Maminčiny nemoci. Byl jsem u toho, když ji chytil první záchvat. Kroutila se na zemi v křečích a její vlastní magie ji spalovala zevnitř. Doktoři nevědí, co to je. Nedokážou to léčit. Tisios jí jednou týdně dává injekci s medikamenty, které jen dokážou zahnat příznaky a zvyšují regenerační schopnosti. Někdy je v klidu třeba i několik týdnů nebo měsíců. Jenže pak to přijde zcela bez varování. Stává se to, když delší dobu nekouzlí. Její magická energie se najednou zblázní a začne se bouřit. Jenže z nějakého důvodu v tu chvíli nemůže ven, a tak se vyřádí na vnitřních tkáních a orgánech. Doktor říká, že máti už víc než pár dalších záchvatů nepřežije.“

„Edriku…“

„Čím víc kouzlí, tím méně často se záchvaty objevují. Proto se věnuje iluzivní magii a někdy i tanci ghilleans. Nejvíc jí ale pomáhá Hra. Po noční akci je vždycky jako znovuzrozená. Vůbec nejde o to, který tým vyhraje. Celá ta atmosféra tajného plnění úkolů jí dává sílu k odbourávání dalších záchvatů. Poslední dobou už ale moc nepomáhá ani Hra. Nevím, jak dlouho to ještě vydrží a kdy ji její vlastní magie zabije zevnitř.“

„Já… vůbec nevím, co na to říct. Je mi to vážně moc líto.“

„Nemusíš říkat nic. Chtělas znát pravou podstatu Hry a teď už to víš. Určitě jsi nadmíru spokojená.“

Zvedl se ze závěje, do které jsem ho předtím srazila, a odsvištěl na zumách pryč. Já zůstala sedět na sněhu.

˜

Před zrcadlem stála snad celou věčnost a neustále dolaďovala detaily na svém kostýmu zimní víly. Bělostříbrná látka dlouhé sukně lemované bílou kožešinou se efektně zavlnila, když se Merlia otočila. Na hlavu si posadila věnec ze třpytivých lístků a malých křišťálových rampouchů, které jí lemovaly obličej.

„Já myslím, že to ujde,“ řekla spokojeně a za ucho si stříkla trochu parfému z flakonku. „Ty nejdeš?“

„Nevím.“

Ležela jsem na posteli a apaticky zírala na spodní stranu nebes. Po tom, co jsem se tak nečekaně a najednou dozvěděla celou pravdu o Hře a taky o nemoci Sintify Resiany, jsem neměla chuť ani náladu oblékat se do kostýmu sněžné opice a ve tmě šaškovat na svazích. Ze všeho nejvíc jsem už chtěla být doma, hrát na housle až do rozedření prstů a všechno ostatní pustit z hlavy.

„Jak chceš. Přijdeš o jízdu masek a vyhlášení vítěze. Stejně zase vyhraju já. Už to začíná být mírně monotematické.“

„Vyhraješ? A to víš s takovou jistotou jak, jestli se můžu zeptat?“

„Soutěže masek vyhrávám vždycky.“ Podívala se na mě způsobem, jako by mi objasňovala naprostou samozřejmost. „Každý maškarní bál, každý maskovaný průvod. Porotcům se zkrátka líbím. Vlastně ani tak moc nezáleží, jaký kostým mám zrovna na sobě. Vyhrála jsem, i když jsem se převlékla za lžíci.“

„A co za yettiho?“

„Za toho jdeš přece ty.“

„Já na tom kostýmu netrvám. Pokud jsi si tak jistá svým vítězstvím bez ohledu na oblečení, mile ráda ti půjčím svůj kostým sněžné opice.“

„Fajn. Vyměníme si převleky. S tím nemám problém. I yetti může sklidit ovace, když se předvede správným způsobem.“

Nečekala jsem, že to opravdu udělá. Merlia si svlékla stříbrné vílí šaty a podala mi je. Z ramínka potom sundala moji bílou huňatou kombinézu s kapucí, která zakrývala většinu obličeje a člověk v ní vypadal jako mládě polárního primáta.

Stály jsme před zrcadlem vedle sebe – zimní víla a yetti. Podívaly jsme se na sebe a rozesmály se.

˜

„Jste tu všichni? Výborně.“ Profesor stál na skalním ostrohu před hradem uprostřed hloučku svých studentů. Pochodně zářily do noci, všichni jsme měli obuté zumy a na sobě kostýmy. „Naše výprava na ledový kontinent je u konce a myslím, že se povedla se vším všudy. Přiznám se vám, že se mi zpátky do Erilianu vůbec nechce. Doufám, že i vám se tu líbilo minimálně stejně tak jako mně. Poslední noc v Duornisu patří jen vám a vašim kostýmům. Pánové Bearnel a Chriswin pro vás pomocí levitujících ohnivých značek vytyčili trasu. Vede po svazích a hřebenech kolem celého údolí a zavede vás až dolů na náměstí. Tam se přesně o půlnoci všichni sejdeme a bude vyhlášen vítěz klání masek. Duorniský starosta, pan Fimdun, laskavě svolil, že spolu se mnou a panem Bearnelem zasedne v porotě, která o vítězi rozhodne. Teď se s vámi rozloučím a sjedu do Duornisu hradním výtahem. V zumování jsem si nebyl nikdy příliš jistý, notabene v noci. Upřímně řečeno obdivuji odvahu a kuráž, kterých má vaše generace na rozdávání. Dole na náměstí na vás kromě vyhlášení vítěze bude čekat taky něco tekutého a moc dobrého na zahřátí. Hodně štěstí a na shledanou za půl hodiny.“

Orian si přečaroval barvu svého zumařského oblečení na zeleno, hlavu schoval pod pletenou kuklu s chapadly, která se mu kroutila na týle a temeni místo vlasů.

„Kraken?“ zeptala jsem se ho.

„Stylové, že jo? Ty jdeš za vílu? Myslel jsem, že jsi říkala něco o yettim.“

„Takový byl původní plán. Ale nakonec jsme si s Merliou vyměnily kostýmy.“

„Takže moje kráska je schovaná v té huňaté bílé hrůze tamhle?“

„Jaké hrůze? Ten kostým jsem si vyčarovala sama, takže se uklidni. Říkala, že tu soutěž vyhraje, ať bude mít na sobě cokoli, a asi to teď chce dokázat.“

„Vlastně je to docela dobrý nápad. Až se pak odmaskuje, budou všichni zírat.“

Velký růžový králík se posilnil z placatice a vzápětí vyrazil na zumách jako první po zasněžené trase osvětlené linií levitujících ohýnků. Pak se za ním po hřebeni hory pustili motýl, drak, cosi křiklavě pestrobarevného i všichni ostatní.

Stříbrné šaty kolem mě vlály a umělá blanitá křídla na zádech se ve větru třepotala. Vílí kostým byl na nic. Sukně se mi motala pod skluznice zum, věnec z lístků a rampouchů mi neustále padal do očí a já velice rychle začala litovat, že jsem Merlie nechala svoji huňatou yettiovskou kombinézu. Nakonec jsem musela zastavit uprostřed svahu, sukni si podkasat a zastrkat za pas kalhot, jinak bych se o její kožešinový lem s největší pravděpodobností brzy přerazila. Musela jsem vypadat nesmírně komicky, protože když mě Kirn Namis v kostýmu barbarského válečníka předjížděl, pobaveně prohlásil něco o cibuli.

Jeden po druhém kolem mě prosvištěli všichni spolužáci a já zůstala na svahu sama. Světla Duornisu už byla blízko. Bolest v hrudníku přišla z ničeho nic a sama od sebe. Vlastně nešlo o bolest v klasickém a fyzickém slova smyslu. Byl to strach a panika, které mě na několik vteřin úplně ochromily.

„Ori…“ zašeptala jsem. „Oriane!“ Něco se mu stalo. Věděla jsem to tak jistě, jako že je moře slané a tráva zelená. Bezmyšlenkovitě jsem se šusem pustila ze svahu. Pak jsem je dole pod strání uviděla. Několik postav, které do letvědí kabiny cpaly někoho zuřivě se zmítajícího. Na sobě měl zelenou bundu. Pak blesklo kouzlo a dotyčný se přestal bránit. Když jsem sjela do údolí, bylo už pozdě. Letvědice Vločka vyletěla nad střechy městečka. Ve světle měsíce se její srst zdála být přízračně namodralá.

„Kirne, ty jsi jel před Orianem. Neviděls ho?“

Všichni už stáli na náměstí, popíjeli svařené víno a horkou medovinu a čekali na vyhlášení vítěze. Namis zavrtěl hlavou.

„Nemám přece oči vzadu. On sem nedojel?“

„Nedojel! Neviděls cestou třeba něco…?“

„Tohle jsem nabral na zumu, když jsem projížděl kolem ohrady za letvědincem. Málem jsem se na tom vysekal.“ Podal mi Orianovu zelenou kuklu s chapadly.

„Kde je profesor?!“

„Sedí se starostou a Bearnelem v hospodě. Radí se o tom, která maska vyhraje.“

Rozběhla jsem se úprkem přes Duorniské náměstí.

„Pane profesore, Oriana někdo unesl! Musíme…“ Dost dobře jsem nechápala, jak se mohli Vlkis, Bearnel i starosta během necelé hodiny tak nebetyčně zřídit. Všichni tři měli hlavy položené na desce stolu a všude kolem nich byly rozestavěné prázdné láhve a sklenice.

Vyběhla jsem z hospody na náměstí, rozhlížela se na všechny strany, ale mozek mi vypověděl službu. Neměla jsem sebemenší ponětí, co bych si teď měla počít. Nakonec jsem se rozběhla k letvědinci.

„Fínko?“ Narazila jsem přímo do Edrika. Na hlavě měl špičaté fauní růžky obmotané břečťanem. „Co se děje? Ty brečíš?“

„Něco se stalo Orianovi. Unesli ho.“

„Kdo ho unesl?“

„Nevím. Asi někdo z Nové generace. Vzali si letvědici s kabinou. Profesor je namol a Bearnel taky. A krystalky takhle daleko od Erilianu nefungují.“

„Podíváme se do toho letvědince. Třeba je to celé jen nějaký omyl.“

O opaku mě přesvědčily převrácené stolky a židle, koblihy rozházené všude po pekárně a taky Anyt, která ležela na zemi a nehýbala se.

„Dýchá,“ řekl Edrik. „Někdo na ni hodil omračovací kouzlo. Probere se z toho za pár hodin.“

„Potřebovali se dostat k letvědům a Anyt jim stála v cestě.“

„K tomu, aby si někdo jen tak půjčil letvěda, by potřeboval pilota.“

„Asi přinutili Timiase, aby s nimi odletěl. Možná mu vyhrožovali, že jinak Anyt zabijí nebo něco takového. Musím… musím je dohnat. Třeba ještě není pozdě. Vezmu si Severinku.“

„Fínko, neblázni…“

„Anyt mi říkala, že jsou letvíďata se svými matkami nějak psychicky spojená. Severinka bude vědět, kde Vločka je a kam má letět.“

„Je noc. Jsme vysoko v horách. Jižně odsud je ledové moře a na všechny ostatní strany už jenom nekonečné bílé pustiny. Nemůžeš teď jen tak nasednout na letvídě a prostě odletět. To je sebevražda.“

„Jdu zachránit Oriana,“ řekla jsem a svlékla si vílí šaty. V pokoji za pekárnou jsem objevila kožich, který mi padnul, taky teplou čepici a huňaté sněhule.

„Budeme potřebovat něco k jídlu,“ řekl Edrik. Sundal z věšáku za dveřmi starý pytlovitý batoh a začal do něj házet plněné rohlíky, koblihy a muffiny.

„My? Ty chceš letět se mnou?“

Podíval se na mě s výrazem, který jasně říkal, že je můj dotaz zcela zbytečný.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

NÁVŠTĚVA U YETTIŮ

Připadala jsem si jako v podivně nesmyslném snu. Takovém, jaký se člověku rád zdává při horečce. Letím v noci na okřídleném medvíděti neznámo kam, nad nekonečnou ledovou krajinou. Letím zachránit svého uneseného strýce, aniž bych měla sebemenší představu o tom, jak to vlastně hodlám udělat. Noc a mráz se na mě lepí ze všech stran a měsíc se tomu ze své prominentní lóže škodolibě směje…

Severinka byla nadšená, když jsme otevřeli zamřížovaná vrata jejího výběhu. Teď svištěla vzduchem se zátěží dvou čarodějů na zádech přímo na severovýchod a mně nezbývalo než doufat, že ji letvíděcí instinkt bezpečně zavede k její matce. Edrik se mě držel kolem pasu. Někde vzadu v mozku jsem si matně uvědomovala, že mi to nevadí.

Nad vzdálenými ledovými pahorky jsem krátce zahlédla maličkou siluetu letvědice Vločky. Pak začaly padat skutečné sněhové vločky. Zvláštní hluboké ticho všude kolem a šustění Severinčiných bílých perutí.

Pak se letvídě i s námi z ničehonic a bez varování propadlo o několik metrů dolů. Můj žaludek jako by zůstal nade mnou a zpátky na své místo se vracel jen velice neochotně.

„Co to bylo?!“ vydechla jsem a srdce mi bušilo jako zplašené.

„Asi nějaká turbulence,“ řekl Edrik rádoby klidně, když Severinka znovu nabrala výšku.

Sněhová bouře nás během několika vteřin obklopila ze všech stran. Nestačila jsem se ani pořádně leknout nebo si uvědomit, co se vlastně děje. Jako by se spolu prali nebo se zuřivě pářili ledový a vzdušný démon. Já, Edrik a Severinka jsme se ocitli uprostřed toho všeho. Držela jsem se obojku i dlouhé bílé srsti jako veš, zatímco s nebohým letvídětem zmítaly rozzuřené živly. Viděla jsem jen bílou tmu, vichřice mi hnala ledové jehličky do obličeje a byla jsem si téměř jistá, že z nesnesitelného řevu větru brzy ohluchnu.

Severinka znovu začala ztrácet výšku. Pak udělala ve vzduchu několik kotrmelců a v tu chvíli se pojmy nahoře a dole slily v jednu vířivě nechutnou záležitost. Naštěstí jsme spadli do závěje, což trochu zbrzdilo pád, takže místo zpřelámaných kostí jsem vyvázla jen s vyraženým dechem.

„Žiješ?“ zeptal se Edrik a pomohl mi na nohy.

„Myslím, že jo. Co Severinka?“

„Je tamhle.“

Levou přední packu měla zvednutou a vydávala bolestivě kňučivé zvuky.

„Ty moje chudinko!“ Přitiskla jsem se k ní a zabořila jsem obličej do její huňaté srsti. „Asi to má zlomené.“

„Křídla snad vypadají v pořádku.“

„V tomhle stejně nemůžeme letět. Sakra. Sakra!“ Nakopla jsem ledovou hroudu a narazila jsem si palec. „Doprdele!“

Malá závěj, ve které jsme tak neelegantně přistáli, se tiskla k nízké zledovatělé skále. Malý solitérní bod uprostřed nekonečných polárních pustin, noci a sněhové bouře. Nastalá situace pozitivními vyhlídkami do budoucna příliš neoplývala.

„Pojď sem,“ řekl Edrik a stáhl mě ke skále, u které se Severinka choulila do klubíčka. „To letvídě má dobré nápady. Takhle tu brzy umrzneme. Musíme jít z toho vichru a snažit se udržet se v teple, než se bouře přežene.“

Vyhrabali jsme ve sněhu na závětrné straně skály dolík, vlezli si do něj a přitiskli se k měkkému boku malé letvědice. V dlaních jsme si vykouzlili ohýnky a chvíli se tak hřáli. Silný vítr, kterému se podařilo vloudit se i do našeho provizorního úkrytu, ale kouzla brzy zhasil. Při každém dalším pokusu o vyčarování ohně byly naše plamínky slabší a slabší. Nakonec nás magická síla opustila úplně.

Ještě nikdy v životě mi nebyla taková zima. Zima, která bolela. Cítila jsem, jak mi na tváři zmrzla slza. Severinka nás přikryla křídlem a já slyšela, jak její srdce tluče mnohem pomaleji, než by mělo. Víčka mi začala pomalu klesat.

„Nespi, Fínko.“ Edrik mi zatřásl s ramenem. „Nechceš přeci dopadnout jako v té divadelní hře.“

„Tam se potopila loď.“

„A s námi spadl letvěd. To máš fuk.“

Nevím, jakou dobu jsme ve sněhovém dolíku strávili. Bouře neúnavně řádila a já si s překvapivým klidem uvědomila, že tu dnes s největší pravděpodobností umřu. Už nikdy neuvidím Oriana, rodiče, ani babičku s dědou. Už si nikdy nezahraju na housle a nepomazlím se s Lusienem.

„Promiň…“ zašeptala jsem. „Promiň, že jsem vás sem zatáhla. Tebe a Severinku.“

„Omlouvat se můžeš až potom. Teď hlavně neusni.“

Ale já usnula.

˜

»Je to ona?«

»Musí být. Je jediná ve své generaci. Není tu jiná možnost.«

»Tak to dokázali. Těžko se tomu věří.«

»O jejich loajalitě a schopnosti dotáhnout věci až do konce jsem nikdy nepochyboval. Přesvědčovali mě o tom celou tu dobu, jíž oni nazývají osm staletí.«

»To není moc dlouhá doba.«

»Pro ně ano.«

Průsvitní Nuové zmizeli. Místo nich teď stál přede mnou Orian. Na sobě měl svou zimní bundu, z níž zelené barvivé kouzlo už pomalu vyprchávalo.

„Ori? Oni tě neunesli?“

„Unesli.“

„Jak se ti podařilo utéct? Byli to ti z Nové generace?“

Usmál se a pohladil mě po tváři.

„Ještě je čas, Fínko. Vrať se domů. Můžeš se zachránit.“

„Ale já musím zachránit tebe!“

„Vrať se domů. Prosím…“

„Ori?“

Zmizel, jako když někdo zhasne světlo.

˜

Neumrzla jsem. To bylo pozitivní zjištění. Mohla jsem spát deset minut nebo taky deset dní. Ani jedna z možností mi nepřišla příliš pravděpodobná, a přesto jsem byla ochotna připustit si obě. Každé moje víčko vážilo dvě tuny a já rozhodně neměla v úmyslu s nimi ani s jinými částmi svého zmoženého těla v nejbližších chvílích jakkoli manipulovat.

„Vypadá trochu jako my.“

„Ale je o dost ošklivější. Tak hnusně lysá… Jak to, že nemá skoro vůbec žádnou srst?“

„Lidi jsou divný.“

„Viděls někdy člověka takhle z blízka?“

„Jednou. Ale to nespal.“

„Podle mě je to samička.“

„Já nevím. Mně přijdou všichni lidi stejný. Podíváme se?“

„To rači ne, Muhy. Kdyby se táta dozvěděl, že jsme na to sahali, byl by vejprask.“

„Ten pytel přinesli s nimi.“

„Voní to.“

„Ale úplně jinak než mrtvá ryba nebo silnuk.“

„Podej to sem Muhy.“

„Proč já?“

„Protože jsem starší a říkám ti, abys mi ten pytel podal.“

„Co je to?“

„Řekl bych, že jídlo.“

„Ukaž.“

„Pracky pryč. Já první.“

„Nesežer to všechno sám! Dej mi taky jeden.“

„Pusť!“

„Ty pusť!“

Dohadující se hlasy s neobvyklým přízvukem zřejmě patřily dětem. Víčka jsem měla stále zavřená, ale mozek už se začal pomalu protahovat a uvádět do chodu. Až teď jsem si uvědomila, že už neležím ve sněhu. Byla jsem zachumlaná do něčeho měkkého a chlupatého a bylo mi teplo.

Když se mi podařilo oči rozlepit, konečně jsem si mohla prohlédnout ty, kteří mě probudili. Byli ke mně otočeni zády, přehrabovali se v batohu se sladkostmi z Anytiny pekárny a trousili kolem sebe rozdrobený svinčík.

S námahou jsem přiměla oči, aby zaostřily. Nebyly to děti. Alespoň ne v pravém slova smyslu. Vysocí jako dva dospělí muži, svalnaté ruce s nepoměrně velkými dlaněmi, co jim sahaly skoro až ke kolenům, celé tělo zarostlé dlouhou bílou srstí.

Kýchnutí se přikradlo zcela nečekaně a ani mi nedalo možnost pokusit se ten pčíkavý zvuk nějak zamaskovat. Oba bílí primáti se jako na povel otočili a já se při pohledu na jejich vrásčité zašedlé obličeje s rozpláclými nosy a špičatými tesáky rozječela hysterickým stylem mně nevlastním. Nevýhodou bylo, že jsem tím obě obří opice vyděsila stejným způsobem, jakým ony vyděsily mě. Jejich dvouhlasný jekot znásobený ozvěnou rval uši.

V následujících chvílích přebral moje počínání instinkt a pud sebezáchovy. Vyhrabala jsem se z kožešinového pytle a vůbec mě v tu chvíli nenapadlo uvažovat, kdo mě do něj uložil, ani jak jsem se dostala do té zvláštní kopulovité prostory postavené z ledových kvádrů. Za doprovodu stálého jekotu jsem začala před opicemi úprkem couvat. Nevšimla jsem si ovšem výškového rozdílu dvou úrovní kulatého domu, takže jsem se teď po udusaném sněhu skutálela o „poschodí“ níž.

Rozběhla jsem se klenutým bílým tunelem se záměrem dostat se co nejdál od těch dvou mluvících a především ječících opic. Místo dveří zakrývaly konec chodby těžké huňaté kožešiny. Když jsem mezi nimi konečně našla otvor, kterým jsem se prosmýkla ven, oslepilo mě denní světlo. Než si oči přivykly, podařilo se mi zakopnout a padnout obličejem do sněhu.

Budu tady teď chvíli ležet, blesklo mi hlavou, zatímco mě sníh tlačil do nosu a tváří. Až se otočím, zjistím, že jsem u sebe v posteli a že tohle celé byl jen další z mých šílených snů. Plán jistě dobrý. Výsledek však nenaplnil má očekávání.

Na záda mě otočila obří tlapa. Pak už jsem viděla všechny, kteří se nade mnou skláněli. Několik velkých rozpláclých obličejů lemovaných bílou srstí si mě prohlíželo s neskrývanou zvědavostí.

„Co to tu provádíš?“

„Edriku?“ Podal mi ruku a pomohl mi postavit se na nohy. „Kde to jsme? A tihle…?“

„Yettiové. Tohle je jejich osada.“

Jestli mi předtím dvě yettiata, která byla vysoká jako dospělí muži, přišla obrovská, nebylo to nic ve srovnání s dospělými jedinci jejich druhu. Dle mého odhadu byl třímetrový yetti považovaný spíše za ne zcela dovyvinutého skrčka.

„Já myslela, že už dávno vyhynuli,“ zašeptala jsem a doufala, že to kromě Edrika nikdo jiný neslyšel.

„Tihle moc vyhynutě nevypadají. Ale buď v klidu. Jsou velice milí a pohostinní.“

„Tak ona už se nám probudila, ta mrňavá člověčice!“ Řekl jeden z yettiů nadšeně. „Spala jako zabitá. No tak. No tak nemačkejte se tak na ni. Nevidíte, že se vás bojí?“ Rozehnal ostatní členy svého kmene stranou a mně se konečně otevřel pohled na yettiovskou osadu.

Půlkulaté domy vystavěné ze sněhu a desítky bílých lidoopů s kulturistickou konstitucí všude kolem. Cítila jsem na sobě jejich zvědavé pohledy. S lidmi zřejmě do kontaktu příliš často nepřicházeli. Edrik sice tvrdil, že jsou yettiové milí a pohostinní a zřejmě tomu tak i bylo, vzhledem k tomu, že nás zatím nesežrali. I přesto jsem byla z takového množství obřích chlupáčů poněkud nervózní.

„A Severinka?“ vzpomněla jsem si a žaludek se mi stáhl náhlými obavami. „Kde je?“

Než mi Edrik stačil odpovědět, přiřítila se ke mně na přední packu lehce kulhající bílá koule, srazila mě na zem a nadšeně mi velkým růžovým jazykem olízala celý obličej.

„Tu nohu jsem jí dal do dlahy,“ řekl yetti, který mě předtím nazval mrňavou člověčicí. „Zahojí se brzy. Vraceli jsme se zrovna z nočního lovu, když ta bouře přišla. My jsme tu ale na takové větříčky celkem zvyklí. Pak jsme uslyšeli to bručivé kňučení. Vaše letvídě bylo s vámi celou dobu a chránilo vás před vánicí. Řekl bych, že bez něj by z vás touhle dobou byly dva pěkné rampouchy.“

„Ty moje Severinko,“ řekla jsem a dala jí pusu na velký černý nos. „Já tě tak zbožňuju! A vám pane… yetti… děkuju za záchranu. Být rampouchem by mi asi moc nevyhovovalo.“

„Humo, jméno mé. A vy ráčíte být slečna…?“ Yettiho gentlemanské chování a kultivovaná mluva mě poněkud překvapily, šok z ranního probuzení už ze mě ale pomalu začínal opadávat.

„Finia Entelai. Ale všichni mi říkají Fínka.“

Mezi sněžnými příbytky se teď objevila skupinka pěti yettiů, z nichž každý seděl na hřbetu důstojně kráčejícího… „Co má tohle u všech bohů být?“

„Copak jste nikdy neviděli mamuta?“

„Nějak jsem zatím ještě neměla to potěšení.“ Obří, slonům podobní tvorové porostlí dlouhými trsy hnědé srsti zastavili se svými jezdci před jedním ze sněžných příbytků. Každému mamutovi vyrůstal z tlamy pod dlouhým chobotem pár majestátních špičatých klů.

„Náčelník je tu,“ řekl Humo, když yettiové sesedli. Ten, který se na rozdíl od ostatních členů své družiny pyšnil velkým oblým pupkem, významně pokývnul na Huma a zmizel v jednom z iglú. „Chce s vámi mluvit.“

S Edrikem jsme si vyměnili významné pohledy a vyrazili jsme za Humem do obydlí vůdce kmene. V prostorném iglú jsme se setkali s dalšími zvědavými pohledy. Yettiové seděli kolem malého ohně, kerý uvnitř udržoval teplé klima, a všichni na nás zírali s neskrývaným zaujetím.

Náčelník seděl pohodlně rozvalený v hnízdě z kožešin. Trochu jsem se podivila nad tím, že v náručí drží yettií mládě. To bylo přisáté k náčelníkovu prsu a soustředěně sálo. Náčelník byl samice. Velká statná samice, v jejímž objemném pupku byl ukrytý ještě jeden, dosud nenarozený yetti. Edrik na ten bizarní výjev zíral poněkud překvapeně.

„Jsem Numha, matka kmene,“ řekla náčelnice. Odtrhla dítě od prsu a položila ho na zem. Věnovalo nám jeden nedůvěřivý pohled a odhopkalo si hrát s ostatními yettiaty. „Vypadáte hladově.“ Posunkem nám naznačila, abychom se posadili na kožešiny vedle ní. Téměř okamžitě pak před námi přistálo cosi jako tác s několika tlustými fláky masa právě vytaženého z ohně.

„Děkujeme vám za pohostinství a azyl, paní Numho,“ řekl Edrik zdvořile.

Maso vonělo nezvyle a velice intenzivně. Hlad jsem ale měla ukrutný, takže jsem se nenechala dvakrát pobízet. Na příbor si yettiové zřejmě příliš nepotrpěli, takže jsem se do masa pustila pomocí rukou a zubů. Chutí i strukturou trochu připomínalo kuřecí, vzadu na jazyku jsem ale cítila lehký náznak humra.

„Můžu se zeptat, z jakého zvířete je to maso?“ chtěl vědět Edrik.

„Včera ulovený silnuk,“ odpověděl yetti Humo. „Našli jsme vás, když jsme se s ním vraceli z lovu. Zase ty vaše nechápavé výrazy? To, že jste nikdy neviděli mamuta, bych ještě pochopil, ale o silnucích přeci něco vědět musíte.“

„Vlastně ani ne,“ řekla jsem popravdě.

„Silnukové jsou obří sněžní červi,“ vysvětlil Humo. „Norujou si tunely pod ledovými pláněmi a na povrch vylézají jen v noci, aby nachytali měsíční světlo. Jeden silnuk vydrží jako zásobárna jídla pro celou osadu na dva týdny. Z jejich zubů a ostnů vyrábíme kopí a různé nástroje. Pochopitelně zužitkujeme i jejich kožešinu.“

Z představy obřího chlupatého červa, který nás mohl kdykoli slupnout jako tři jednohubky, zatímco jsme s Edrikem a Severinkou čekali, než přejde bouře, se mi udělalo mírně nevolno.

„Pro život v našich bílých krajích nejste stavění,“ řekla náčelnice Numha. „Co vás sem přivedlo?“

„Hledám svého strýce,“ řekla jsem a utřela si umaštěné ruce do kapesníku. „Někdo ho unesl. Chtěli jsme ho najít pomocí letvíděte Severinky. Ví totiž, kde hledat svoji matku a právě na ní únosci odletěli. Jsme vám nesmírně vděční za záchranu a pohostinství, musíme se teď ale znovu vydat na cestu. Letvědice Vločka se i s mým strýcem každou vteřinou vzdaluje a já nevím, na jakou vzdálenost bude Severinka ještě schopná svoji matku najít.“

Numha se soustředěně zamračila.

„Blíží se další bouře. Bude ještě silnější než ta včerejší. Pokud teď odletíte, spolkne vás a už nikdy nevydá. Nedržím vás tu. Moje rada ale zní: Počkejte do zítřejšího rána, než bouře přejde, a naberte zatím síly.“

„Ale můj strýc…“

„Tu letvědici jsme viděli. Proletěla nad naší osadou a mířila přímo na severovýchod. Minula i Tlustou ledovou skálu, hranici našeho území. Za ní už jsou kraje, kam se neodvažují mamuti ani silnukové.“

„Proč?“

„Prý je tam díra v nebi.“

Něco uvnitř mě sebou škublo a trochu se mi zamotala hlava. Díra v nebi… to slovní spojení mě z nějakého důvodu znechucovalo a fascinovalo zároveň.

Edrik se na mě podíval a z jeho výrazu mi bylo jasné, že souhlasí s náčelnicí.

„Musíme vyrazit teď, Edriku. Nějak to zvládneme…“

„Fínko, mrtvá budeš Orianovi k ničemu. To, že jsme měli štěstí a přežili v polární bouři jednou, neznamená, že to tak dopadne i podruhé. Počkáme do rána.“

Vstala jsem a beze slova odešla z iglú. Nemohla jsem tam jen tak dřepět na kožešinách a cpát se pečeným červem, když šlo Orianovi o život.

„Severinko? Severinko?!“

Našla jsem ji ležet ve sněhu za osadou. Dívala se přes ledovou pláň severovýchodním směrem, a pokud jsem mohla z jejího letvíděcího chlupatého výrazu soudit, tvářila se smutně.

„Neboj se, holčičko,“ řekla jsem a podrbala ji za ušima. „Poletíme teď spolu najít tvoji mámu. A taky Oriana.“

Když už jsem se chtěla vyhoupnout na huňatý letvíděcí hřbet, přiřítil se zpoza iglú Edrik a srazil mě do sněhu.

„Okamžitě mě pusť, ty magore! Stejně odletím!“ Ležel na mě celou svojí vahou, takže jsem se nebyla schopná vůbec pohnout.

„Neodletíš. Podívej se tamhle. Ze severu se žene bouřka jako blázen. Numha měla pravdu. V žádném případě tě na tuhle sebevražednou misi nepustím. I kdybych tě tu měl spoutat kazajko-svěracím kouzlem.“

V tu chvíli jsem ho nenáviděla celou svou duší. Za to, že mě tak potupně držel připlácnutou k zemi, a hlavně za to, že měl pravdu.

„Fajn!“ vykřikla jsem nakonec. „Zůstanu tady. Tak už ze mě slez, sakra!“

„Nejdřív mi slib, že tu počkáš, dokud se ta bouřka nepřežene.“

„Slibuju.“

Seděli jsme za yettiovskou osadou opřeni o Severinčin hřejivý bok a mlčky zírali do bílé nekonečnosti před námi.

„Myslela jsem, že všechny z Nové generace poslali do trestanecké kolonie na jihu. Jenže jich bylo určitě víc, než jen těch několik, kteří mají útok na sídlo Rady přímo na svědomí. Museli mít další stoupence a ti teď Oriana unesli, aby se pomstili babičce. Buďto ji budou vydírat, aby nechala odsouzené výměnou za jejího syna propustit. Nebo ho prostě jenom…“

„Tak to určitě nebude, Fínko. Kdyby s ním neměli nějaké sofistikovanější záměry, vyřídili by to na místě a nenamáhali by se s únosem. Nějak se to vyřeší. Uvidíš.“

„Ale jak?“

„To nevím.“

„Celá tahle hurá záchranná akce byla blbost,“ řekla jsem a hodila ohnivé kouzlo na ledovou hroudu. V okamžiku se proměnila v louži vody, která za další okamžik znovu zmrzla. „Měla jsem… já nevím. Jít na místní gardistickou stanici, říct jim to a…“

„Pochybuju, že by to k něčemu bylo. Pokud v Duornisu vůbec něco jako gardistická stanice je, pravděpodobně by se ti je vůbec nepodařilo vytáhnout z postelí. Takhle se aspoň můžeme pokusit držet se Vločciny stopy.“

„Která už je ale touhle dobou bohové vědí kde.“

„Taky musí dělat přestávky. Letvědice nemůže letět takovou dobu v kuse, aniž by si odpočinula a najedla se. Ještě je pořád můžeme dohnat.“

„A co potom? Pokud je vůbec někdy najdeme, prostě si tam nakráčíme a zdvořile únosce poprosíme, aby Oriana pustili?“

„Co ty víš. Třeba to zabere.“

„Jo. A pak si všichni zajdeme na zmrzlinu.“

˜

Bouře, kterou Numha předpověděla, se přiřítila po ledové pláni stejně rychle, jako zmizelo slunce za obzorem. Dny jsou na Ledovém kontinentu krátké. Zachumlala jsem se hlouběji do huňaté kapuce, malé ledové jehličky hnané fičivým větrem se mi ale i přes to stále strefovaly do obličeje.

„Pojďte dovnitř, holobrádci,“ řekl Humo, který se vynořil zpoza iglú. Jeho dlouhá bílá srst kolem něj efektně vlála. „U ohně vám bude líp. Letvídě vezměte s sebou. Dneska by jeden ani mamuta nevyhnal.“

Následovali jsme yettiho do velkého iglú, ve kterém jsem se předtím probudila. Teď se v něm sešla snad celá osada a všichni polární lidoopové rozesazení na světle šedých kožešinách silnuků společně večeřeli. Kdyby mi někdo ještě před dvěma dny řekl, že se budu krmit chutným masem obřích sněžných červů, které mi naservíruje usměvavá yettiice jménem Gu, zřejmě bych si pomyslela něco o jeho duševním zdraví.

„Povězte mi o vašich krajích,“ řekla náčelnice. „Prý jsou pořád zelené a místo sněhu tam padá z oblohy voda. Je to pravda?“

„Pořád zelené to tam není,“ řekl Edrik. „V Avalonii taky sněží. Jenže tohle období trvá jen jednu čtvrtinu roku a nikdy tam nemrzne tak moc jako tady. Pak zase začne všechno růst a to si potom člověk užije nejen zelenou, ale i všechny ostatní barvy. Na podzim jde zas všechno do zlaté a oranžové.“

„S lidmi z jižních zemí jsem se už párkrát za život setkala. Nevím, co na tom vidíte, podnikat výpravy sem, do našich končin, když na to nejsou vaše holá hubená těla vůbec stavěná. Těch zmrzlých mrtvolek, co jsme našli. Ani už nevím, kolik jich přesně bylo. Je zvláštní, jak moc se lišíme, i když máme společné prapředky.“

„Lidi a yettiové mají společné prapředky?“

„Před věky, které už dávno zavál sníh a čas, jsme byli jedním druhem. Jenže jsme se rozdělili. Někteří putovali na jih, jiní na sever. Tehdy byli ještě náš kontinent a vaše země na jihu jednou velkou pevninou. Když ledovec roztál, vzniklo Úzké moře a rozdělilo nás.“

Pak jeden ze stařešinů, jehož bílé vousy sahaly až na zem, vyprávěl legendu o chrabrém yettiím válečníkovi, který před stovkami let spojil všechny kmeny Ledového kontinentu. Společně se pak postavili armádě proradných létajících rejnoků, kteří sněžné lidoopy desítky let utiskovali, bořili jejich osady a lovili malá yettiata. Bitva to prý byla velkolepá a ukrutná, mnoho yettiích válečníků v ní padlo. Nakonec ale byli rejnoci poraženi a yetiiové pak slavně hodovali na jejich mršinách.

Naturalistický a detailní popis té dávné yettio-rejnočí řežby mě v tu chvíli nechával chladnou. Seděla jsem zachumlaná do kožešin a popíjela odvar z byliny, která roste v ledových jeskyních a jejíž název, přestože mi ho Gu prozradila, jsem si nezapamatovala. Za chvíli jsem zjistila, že má na mě ten nápoj uklidňující až lehce otupující účinky. Nevadilo mi to. Oheň praskal, yettiové si vyprávěli příběhy a mozek se postupně přestal starat o zaplavování mého těla stresem a strachem.

Probudila jsem se uprostřed noci, když uklidňující odvar přestal účinkovat. Iglú bylo prázdné. Yettiové se už nejspíš odebrali do svých vlastních sněhových příbytků. Dole pod vyvýšenou sněhovou terasou, na které jsem ležela v kožešinovém pytli, stále plápolal malý oheň a Severinka spala u vchodu do tunelu.

I když jsem ležela zachumlaná v teplé kožešině, třásla jsem se zimou. Možná to nebyla jen zima. Orian byl pořád ještě na živu. Tím jsem si byla jistá. Ale jak dlouho ještě vydrží? Šance, že ho najdu a zachráním, byly směšné. Co když už Severinka nebude umět Vločku vystopovat? Ta zoufalá bezmocnost mě mrazila zevnitř a rozlévala se všude po těle.

„Lehni si ke mně blíž,“ pošeptala jsem do tmy.

„Jsem vedle tebe,“ řekl Edrik.

„To je daleko. Je mi zima.“

Cítila jsem, jak odhrnuje kožešinu a souká se ke mně do spacího pytle. Objal mě zezadu a zahříval mi záda. V zátylku jsem cítila jeho dech. Zima postupně mizela, vystřídalo ji ale mrazení jiného typu. Stejné jako tehdy v zahradě Resianského zámku. Mrazení hřejivé.

˜

V noci mě nenavštívil ani jeden sen. Zato mě navštívil Edrik. Probudila jsem se s čelem opřeným o jeho hrudník, schovaná v Resianově náručí. Vůbec by mi nevadilo zůstat tak celý den. Nebo měsíc. Bohužel jsem měla na programu dne jiné priority. Třeba najít a zachránit svého strýce.

Ten zvuk bych poznala kdykoli. Motory přistávající vzducholodi. Vylezla jsem z kožešin, obula si sněhule a vyběhla z iglú. Za yettií osadou se k zemi snášel Drakonis.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BRÁNA

Yettiové vylézali ze svých sněžných příbytků a zírali k obloze stejně nevěřícně jako já. Rozběhla jsem se kolem náčelnického iglú, prosmýkla se pod břichem mamuta a namířila si to rovnou k přistávající vzducholodi. Pak jsem je uviděla. Přes namrzlé zábradlí dřevěné paluby se nakláněli oba moji rodiče, babička a děda.

„Tady!“ volala jsem nahoru, poskalovala na místě a mávala jako šílenec. „Tady jsem!“

Jako první se ze vzducholodi vyřítila máma. Místo pozdravu mi vrazila facku, následně mě objala tak pevně, že mě div neudusila.

„Co tě to sakra napadlo?! Když jsme se dozvěděli, že jste s Orianem zmizeli, div jsme se všichni nepominuli strachy.“

„Mami, nebreč nebo ti zamrznou oči.“

Drakonis nebyl jediný létající objekt, který přistál na ledové pláni za yettií osadou. Letvědí samec Brum si právě skládal svá mohutná bílá křídla, když z kabiny na jeho zádech vyskočil Muarel Bearnel následován Anyt.

To bylo poslední, co jsem viděla, než se na mě vrhl zbytek rodiny. Všichni mě objímali, rozčilovali se a jeden přes druhého se dožadovali vysvětlení.

„A kde je Orian?“ zeptala se babička rozhlížející se po svém synovi.

„Ten tu není.“

„Jak není? Myslela jsem, že jste z Duornisu utekli spolu.“

„Kdybyste mě pustili ke slovu, dávno jsem vám to vysvětlila. My neutekli. Oriana někdo unesl. Na letvědici Vločce. Já si půjčila její letvídě a chtěla jsem Oriho najít. Jenže byla bouře a nemohli jsme letět dál.“

„Nová generace,“ řekla babička s jistotou v hlase. „Musíme okamžitě vyrazit.“ V dlouhém kožichu s kapucí vypadala vznešeně a odhodlaně, v jejích očích se ale odrážel strach.

„Merlia zmizela taky,“ řekl Deneriel Jasper, který ze vzducholodi vystoupil jako poslední. „Možná ji unesli spolu s tvým strýcem. Kdes ji viděla naposledy, Fínko?“

„Před hradem, než jsme vyrazili na zumách po noční trase. Byla to jízda masek. Proč by ale někdo unášel i… My si vyměnily kostýmy!“

„Co prosím?“

„No jistě. Oni chtěli unést mě. Jenže Merlia na sobě měla můj kostým yettiho. Spletli si ji se mnou. Oblečení jsme si vyměnily až na poslední chvíli a byla tma.“

„Kdo kromě tebe věděl, co budeš mít na sobě?“ chtěl vědět Jasper. Tvářil se zoufale, na rozdíl od babičky to ale dával víc najevo.

„Nevím. Všichni. O kostýmech jsme se bavili předevčírem ráno u snídaně. Slyšet to mohl kdokoli.“

„Tak rychle na palubu,“ rozhodl děda. „Musíme pokračovat dál a najít je.“

„Počkejte ještě moment, jen dojdu pro Severinku a…“

„Tady je, boubelka moje chundelatá!“ vykřikl Bearnel a spolu s Anyt se rozběhli k letvíděti. „Tys mi ale nahnala strach, holka. Jak to, že jste si ji půjčila bez dovolení, slečinko?! Mohly jste se obě zabít. Je ještě moc mladá na to, aby létala na takové vzdálenosti, a ještě k tomu v bouři.“

„Neměli jsme na výběr, pane,“ zastal se mě Edrik. „Nerad bych vám to připomínal, ale vy jste byl v době, kdy byla potřeba vaše pomoc, poněkud společensky unavenější. Museli jsme jednat.“

„Já vás znám,“ řekl táta. „Byl jste u mě v ordinaci, když vás tehdy omráčilo to kouzlo.“

„Edrik Resian, těší mě. Konečně vám můžu poděkovat za to ošetření osobně, pane doktore. Tak trochu jsem během téhle záchranné výpravy vaši dceru doprovázel.“

„Ale jak jste nás našli?“

„Všechno si dopovíme ve vzduchu, kotě,“ řekl táta. „Musíme vyrazit.“

Trochu mě mrzelo, že jsem se s Humem a náčelnicí Numhou nestihla ani pořádně rozloučit. Drakonis se v doprovodu Bruma a Severinky vznesl do vzduchu a s posádkou obohacenou Edrikem a mnou vyrazila naše vzducholoď přímo na severovýchod. Všichni yettiové nám mávali, nejvíc ze všech dva lidoopí výrostci, kteří si vylezli na hřbet jednoho z mamutů.

„Taky jsi mohla někde nechat třeba lístek se vzkazem, nebo tak něco,“ řekl táta a podal mi velký hrnek, ze kterého se kouřilo. Seděla jsem na lavičce mezi ním a mámou, zády jsme se opírali o vyřezávané zábradlí a usrkávali horký kilaerazský čaj.

„Nebyl čas. Na psaní vzkazů jsem v tu chvíli vážně neměla myšlenky. Když jsem viděla, jak Oriho cpou do letvědí kabiny, starala jsem se jen o to, abych je co nejdřív dohnala.“

„Ještě že mají na poště v Duornisu silnou dálkovou krystalku, která se dokáže spojit s Erilianem. Váš profesor nám řekl, že v noci zmizeli čtyři jeho studenti. Chvíli trvalo, než jsem z jeho rozčíleného a nesouvislého blekotání pochopil, že jste mezi nimi i ty a Orian.“

„Prý že kvůli bouři zatím nemůžou zahájit pátrání,“ řekla máma a zatvářila se popuzeně. „Na to jsme kašlali a hned vyrazili na sever. V Duornisu jsme ale zjistili, že by to počasí vzducholoď asi vážně nezvládla, takže jsme museli ještě několik hodin počkat.“

„Ten fousáč Bearnel se nabídl, že poletí s námi. Jednak se v místních končinách vyzná a dobře odhadl, kam vás mohla bouře zanést. Taky mu ukradli letvědici a spolu s ní zmizel i Timias, který u Bearnela pracuje.“

„Nadával dost sprostě, když jsme se s ním domlouvali.“

„Ani se mu nedivím. Zmizeli mu dva ze tří jeho letvědů. Timiase nejspíš potřebovali jako pilota. Kočírovat dospělého letvěda by nezvládli.“

„Ten Bearnel se zná s tvojí babičkou,“ řekla máma.

„Vážně?“

„Zmínila se mi o tom cestou sem. Chodili spolu v Erilianu na Univerzitu. Měl o ni i zájem, ale ona mu dala košem.“

„Babička je určitě moc ráda, že jí na téhle výpravě dělají kromě dědy společnost taky odkopnutý nápadník a bývalý manžel.“

„To rozhodně,“ řekla máma. „Jinak by se pravděpodobně nudila.“

„Nechceš mu donést čaj?“ navrhl táta. „Vypadá docela zmrzle.“ Edrik stál u přídě na druhé straně paluby a dýchal si na ruce. „Přeci jenom to od něj bylo hezké, že letěl s tebou a nenechal tě v tom samotnou.“

„Tak dobře.“

Nalila jsem z mosazné termosky do hrnku vrchovatou porci čaje a odnesla ho na druhou stranu paluby. Jakmile se rodiče domnívali, že jsem z doslechu, ozvalo se za mými zády rádoby nenápadné šuškání. Bylo mi naprosto jasné, o čem se baví.

„Doktor ti právě předepsal tohle,“ řekla jsem Edrikovi a podala mu hrnek. „Já jsem poslíček.“

„Díky. Kde to mám podepsat?“

„Stačí, když to vypiješ.“

„Až bude tohle za námi, půjdeš se mnou na rande?“

„Jsi ochoten riskovat újmu na zdraví a na oblečení? Vzpomeň si na incident s bazénem.“

„Jsem.“

„V tom případě o tom možná budu uvažovat.“

Bílá pláň pod námi rychle utíkala a nafialověle modrá obloha pomalu ukládala bledé slunce za obzor. Z ledu vyrazilo cosi dlouhého a obrovského. Silnuk se trochu podobal gigantické housence porostlé stříbřitě šedou srstí. Z díry v ledu za ním pak vylezli ještě další dva sněžní červi. Naší vzducholodi nevěnovali sebemenší pozornost a pomocí vlnivého pohybu svých tlustých tělních článků se plazili po ledové pláni směrem k vycházejícímu měsíci.

„Ani ve snu by mě nenapadlo, že se z obyčejné školní exkurze vyklube únos a nakonec i záchranná výprava v rodinném balení.“

„Prokletím obyčejných věcí je, že se z nich často klubou věci neobyčejné,“ řekl Edrik. „A ty pak rády převracejí lidem život vzhůru nohama.“

Když se na večerní obloze objevilo pět hvězd seřazených do jedné linie, Severinka zavětřila a namířila si to za svým černým čumákem přímo k zemi.

˜

Stáli jsme uprostřed ničeho. Ledová pláň se rozprostírala od obzoru k obzoru, kam jen oko dohlédlo. Nebe hrálo zvláštními odstíny všech barev polární záře. Už jsem tady jednou byla, uvědomila jsem si, když jsme vystoupili ze vzducholodi. Byla jsem tu ve snu.

„Vločka!“ Anyt ukazovala k místu, kde letvědice ležela na zemi. Když uviděla, že se k ní řítí Severinka a Brum, začala nadšeně a kňučivě bručet. Nejdřív mi bylo divné, proč jim neběží naproti. Pak jsem si ale všimla bíle zářícího bezpečnostního kouzla na Vloččině zadní noze, které ji drželo připoutanou k zemi.

„Půjdeme tudy,“ zavelel Bearnel zkoumající cosi ve sněhu. Byly to stopy několika párů lidských nohou, které už sice z větší části zavál vítr, pořád byly ale ještě docela dobře rozpoznatelné. Když jsme obešli několik nízkých ledových pahorků, konečně jsem uviděla Oriana.

Seděli spolu s Merliou a Timiasem na sněhu pod čímsi vzdáleně připomínajícím kouzelný poklop nad ostrovem KivuSam. Tenhle měl ale jen několik metrů v průměru a jeho průhledné stěny se namodrale vlnily. Na rozdíl od KivuSamu, kde bylo kouzlo oboustranně propustné, sloužil tenhle kouzelný poklop jako vězeňská cela.

„Ori!“ vykřikla babička a spolu s dědou se rozběhli ke kouzelné bublině. Deneriel Jasper i všichni ostatní členové výpravy jim byli v patách. Pak jsem si všimla Orianovy, Timiasovy i Merliiny zběsilé gestikulace. Něco na nás volali, stěny věznícího poklopu byly ale zvukotěsné, takže nebylo slyšet vůbec nic.

Můj strýc byl naživu. Našla jsem ho! Srdce mi splašeně bušilo radostí. Dělilo mě od něj jen pár kroků, když jsem zakopla a natáhla se jak široká tak dlouhá do sněhu. Všichni proběhli kolem mě, jen Edrik se vrátil a pomohl mi na nohy. Pak mi to došlo.

„Zpátky!“ zařvala jsem. „Něco tu nehraje. Určitě je to…“ Bylo už ale pozdě. Věznící bublina se nafoukla a všechny, kromě Edrika a mě pohltila. „… past,“ dořekla jsem rezignovaně. Banda dospělých studovaných čarodějů a ani jednomu nedojde něco na první pohled tak zřejmého.

Všichni se zdáli být v pořádku. Viděla jsem Deneriela objímajícího se s dcerou, stejně si počínali i Timias a Anyt. Babička, Orian a máma zběsile rozhazovali rukama v rozčíleném hovoru, zatímco se táta s dědou a Bearnelem marně snažili dostat pomocí kouzel i kopanců z bubliny ven.

„Promiň mi to, Fínko,“ řekl Edrik.

„Ale co?“ nechápala jsem. Na obou zápěstích se mi v tu chvíly objevilo nachově zářící kouzlo v podobě dvou náramků a připoutalo mi ruce k sobě. „Edriku…?“

„Nesnaž se prosím čarovat. Tohle jsou antimagická pouta. Jen by tě z toho zbytečně pálily ruce a kouzla by stejně nemohla ven. Půjdeme.“

Připadala jsem si, jako by všechny moje vnitřní orgány náhle zmizely a celé tělo bylo jen prázdnou skořápkou. „Tak ty jsi celou dobu s nimi? Jsi člen Nové generace? Všechno to bylo jen divadlo, abys mě dostal až sem?“

Edrik mlčel, držel mě za rameno a vedl mě směrem k druhé kouzelné bublině opodál. Mohla jsem sebou praštit o zem a zkusit se bránit alespoň pomocí pasivního odporu. Z nějakého důvodu jsem s ním ale šla poslušně jako ovce.

Nejdřív jsem je v měsíčním světle viděla jen jako čtyři siluety. Seděli usazení v polstrovaných křeslech potažených tmavým sametem. Jak se ocitla starožitná křesla uprostřed polárních pustin?

„S Novou generací nemám nic společného,“ řekl Edrik. „Já, ani nikdo jiný z mojí rodiny.“

Resianové se usmívali, když mě Edrik provedl skrz stěnu kouzla. Uvnitř bubliny bylo příjené teplo.

„Slečno Fínko, Edriku,“ řekl Gers Resian. „Jsme tak rádi, že jste to zvládli a dostali se až sem.“

„Posaďte se, děti,“ řekl starý lord Neliem a mávnutím ruky vyčaroval ze sněhu další dvě polstrovaná křesla. „Zbývá ještě sedmačtyřicet minut.“

Až teď jsem si všimla, že je lady Resiana nezdravě bledá a že od našeho posledního setkání výrazně pohubla v obličeji.

„Mami?“ Edrik se posadil na opěrku jejího křesla a chytil Sintifu za ruku. „Tys měla další záchvat?“

„Jen takový menší, miláčku. Ale to nevadí, už brzy bude po všem.“

Seděla jsem na měkkém sametovém polstrování a neměla nejmenší tušení, co se děje ani o čem Resianové tak nadšeně mluví.

„Zřejmě vám dlužíme vysvětlení, slečno Finio,“ řekl Neliem Resian. „Ze všeho nejdřív bych vás chtěl ubezpečit, že se o svoje blízké nemusíte vůbec strachovat. To bezpečnostní opatření, které je drží stranou, je teď bohužel nezbytné, už brzy ale budou všichni volní.“

„To je od vás velice milé. Pořád ale nechápu, o co tady vlastně vůbec jde.“

„Jistě. Jistě. Všechno vám vysvětlíme,“ řekl Gers. „Zbývá ještě celých osmatřicet minut. Naše rodina má totiž jeden takový dar. Dědí se u nás z generace na generaci. Pomocí speciálního druhu meditace jsme schopní komunikovat s obyvateli světa Jinde.“

„Edrik vám jistě ukázal fresku na stropě observatoře v našem erilianském domě. Mistr Goa tam zvěčnil výjev z knihy, kterou před osmi sty lety sepsal jeden z našich prapředků. Je v ní zaznamenáno vše, co víme o světě Jinde a o dokonalých bytostech zvaných Nuové.“

„Stojí při našem rodu celá staletí a drží nad námi ochrannou ruku,“ řekl Zefias.

Edrik celou dobu mlčel a ani jednou se na mě nepodíval.

„No dobře. Dejme tomu, že to tak je. Proč jste ale unesli Oriana? A co s tím vším mám společného já?“

„Úplně všechno, moje milá,“ vzdychla Sintifa slabě.

„Nevysiluj se, drahá,“ řekl Gers a chytil svoji ženu za ruku. „Já to slečně Fínce objasním. Svět Jinde je úžasné místo. Ani všechny krásy tohoto světa se mu nemohou rovnat. Platí tam úplně jiné fyzikální i časoprostorové zákony. Pojmy jako hmota, velikost nebo gravitace tam nehrají vůbec žádnou roli. Vše je tvořeno jen z čisté energie. Z energie, které se v tomto světě říká magie a která nám byla neprávem propůjčena.“

Je to banda šílenců, blesklo mi hlavou.

„I mezi dokonalými bytostmi se ale někdy najdou zkažení jedinci,“ pokračoval Neliem. „Sedmnáct Nuů ostatní zradilo. Byli proto vykázáni ze světa Jinde a hlubinami vesmíru se propadli do světa obývaného primitivními živočichy.“

„Většina lidí uctívá svržené Nuy jako své bohy,“ navázal Gers. „Což je pochopitelné vzhledem k tomu, že do našeho světa zasáhli a ovlivnili ho tak zásadní měrou. Jeden z nich, kterého budete pravděpodobně znát pod jménem Nebeská princezna, se dokonce nechal oplodnit člověkem, a tak vznikla první generace avalonijských čarodějů. Možná si říkáte, že na tom vlastně není vůbec nic špatného. Jenže síla, kterou tato Nu lidem předala, patří ve skutečnosti světu Jinde. Lidé ani žádní jiní tvorové nemají právo s ní zacházet. Nuové ji teď chtějí zpátky.“

„No jistě,“ řekla jsem a rozesmála se. „Není nic snazšího. Naložíme všechny čaroděje na vzducholodě a odfrčíme hezky do toho úžasného světa Jinde.“

„Stačí jim jen jeden čaroděj. Přesněji řečeno čarodějka.“

„Aha, jistě. Jsem to já. Už chápu. Že mi to nedošlo už dávno.“

„Vy si z toho děláte legraci, slečno, ale je to pravda.“

„Já a legraci? Nikdy. Speciálně u takto závažné věci by mě to nenapadlo ani ve snu.“

„No dobře,“ řekl Gers a promnul si unavené oči. „Čas se nám krátí a Nuové tu za chvíli budou, takže teď prosím dávejte pozor a snažte se nějak ty informace vstřebat.“

„Takže oni dokonce přijdou sem? Tak to je ovšem ještě lepší varianta, než jakou jsem předtím navrhovala já. Ta s tou vzducholodí a tak.“ Začínala jsem být mírně hysterická a smála jsem se už skoro úplně všemu.

„Slečno, udělejte mi radost a poslouchejte mě, prosím. Nuům jde konkrétně o váš rod a vaši generaci. Jste totiž…“

„… posledním článkem přímé pokrevní linie Nebeské princezny. To vím od svých čtyř let. Máte pro mě nějaké další dechberoucí informace?“

Resianové si vyměnili významné pohledy.

„Netušili jsme, že jste s touto informací již obeznámena,“ řekl Gers. „Tím lépe, ušetří nám to další vysvětlování. Pravděpodobně se vám to, co vám teď řeknu, nebude příliš zamlouvat, slečno. Ale nebojte se. Nakonec poznáte, že všechny obavy byly zbytečné a svět Jinde si zamilujete. Patříte Nuům. Patříte do jejich světa.“

„Bránu nad těžištěm Velkého trojúhelníku otevírá pět hvězd seřazených do jedinečné a dokonalé liniové konstelace,“ řekl lord Neliem. „Celou věčnost jsem pátral v historii všech erilianských rodů, stále jsem si ale nebyl jistý. Otevření brány se neúprosně blížilo a pomalu jsme začínali být zoufalí. Vznešení Nuové ze světa Jinde nám dali úkol a já si nebyl jistý, zda bude v silách mojí rodiny ho splnit. Pak se mi náhodou dostala do ruky kniha vaší matky a naděje svitla. Když pak Edrik přinesl vaši magickou substanci, konečně jsem měl jistotu, že jsme našli poslední článek přímé linie potomků jednoho ze svržených zrádců. Za pár minut se nebe otevře, slečno. Nuové přijdou a pak se spolu všichni vydáme na cestu.“

„Tak dobře,“ řekla jsem. „Půjdu si tedy sbalit kartáček na zuby a náhradní spodní prádlo. Ještě mi ale prozraďte, z jakého důvodu se vaše rodina tak snaživě angažuje? Podle toho, co jste mi tu řekli, mají Nuové zájem jenom o mě.“

„Po celé generace touží rod Resianů spatřit svět Jinde na vlastní oči. Nám to teď bylo umožněno. Jako odměna za to, že k Bráně přivedeme vás, slečno.“

„Když jsou ti Nuové tak úžasní a mocní, proč musí čekat na nějakou pitomou hvězdnou konstelaci a nepřijdou si sem, kdykoli se jim zlíbí?“

„Sedmnáct svržených zrádců totiž tento svět po svém příchodu před ostatními zapečetilo. Skulinka v jejich obranné hradbě se otevře jen jednou za celou existenci galaxie a bude to jediná příležitost, kdy může být zneužitá energie světa Jinde vrácena jejím právoplatným majitelům. Jistě jste si všimla, že má paní trpí dost závažným onemocněním, které nelze léčit. Ve světě Nuů se ale neumírá. Sintifa i my všichni tam budeme žít navěky, v původní vlasti magické síly.“

„To zní velice poeticky,“ řekla jsem. „Takže, Edriku, na to rande půjdeme až někde na druhé straně vesmíru. Tak nějak jsi to myslel?“ Dělal, že mě neslyší, a ani jednou se na mě nepodíval. „No nic. Milí Resianové, vaše vyprávění bylo nesmírně zajímavé, jsem vám vděčná, že jste mě vytáhli na toto inspirativní, byť trochu mrazivě nehostinné místo. Raději dám ale přednost své rodině a Erilianu, než světu Jinde a Nuům. Už jsem si na téhle náš svět docela zvykla a stěhovat se do nějakého jiného se mi nechce. Zrovna jsem si obnovila průkazku do knihovny a čeká mě ještě devět semestrů na Univerzitě. Takže bych byla ráda, kdybyste mi sundali ta pouta a nechali mě i všechny ostatní jít si po svých.“

V tu chvíli jsem byla skálopevně přesvědčená, že se tu bavím s pěticí cvoků posedlými šílenou vizí jakéhosi jejich vysněného světa, kde se neumírá a všichni tam žijí šťastně až na věky. Celé mi to připadalo asi tak stejně pravděpodobné, jako že si yettií náčelnice Numha otevře na Lordské třídě v Erilianu krejčovský salon.

Svému skeptickému názoru jsem zůstala věrná až do okamžiku, kdy se noční obloha roztrhla. Linie tvořená hvězdami se otevřela, jako když se rozepne kabát s pěti knoflíky. Oslepilo mě jasně bílé světlo vycházející ze škvíry podobné obří rozšklebené trhlině v látce.

„Jsou tady, můj drahý,“ řekla lady Resiana svému manželovi nadšeně a s fascinovaným výrazem zírala k obloze. „Přišli si pro nás.“

K zemi se snesl diamant. Namodrale bílý poloprůsvitný diamant třpytící se v měsíčním světle. Byl několikrát větší než ten, který se vznáší v krystalové jeskyni pod Erilianem. Na vlastní oči jsem ho viděla jen jednou. To mi byly čtyři roky. Děda mě tehdy vzal na výlet do podzemí a vysvětlil mi všechno okolo spadlé diamantové hvězdy, Princezny a našeho rodu.

Obří diamant teď levitoval několik metrů nad zmrzlou zemí, pomalu rotoval kolem své svislé osy a já začala mít důvodné podezření, jestli jsem se náhodou opět neocitla uprostřed jednoho ze svých nepochopitelných snů. Štípla jsem se do ruky a s lítostí zjistila, že jsem plně bdělá a vše kolem mě je holá, byť velmi bizarní realita.

Diamant se bíle rozzářil a jeho světlo mě na okamžik oslepilo. Pak jsem je uviděla. Přestože, jak tvrdil Gers Resian, ve světě Jinde neznají hmotu, velikost ani gravitaci, v našich končinách se těmto pojmům museli Nuové zřejmě alespoň trochu přizpůsobit. Asi bychom je jinak my, lidé, nebyli pomocí našeho trojrozměrně nastaveného mozku vůbec schopni vnímat.

Gigantické namodrale průsvitné postavy s nejasně ohraničenou siluetou stály všude kolem nás. Neměly oči ani cokoli jen vzdáleně připomínajícího obličej, přesto se na mě dívaly a já slyšela někde hluboko ve své hlavě jejich nesrozumitelný šepot.

Přes poloprůhlednou hradbu tvořenou z těl Nuů jsem zahlédla rodiče, Oriana a babičku s dědou uvězněné v bublině. Marně se snažili dostat ven, něco na mě volali, ale já je neslyšela. Začala jsem toho mít právě dost. Rozběhla jsem se po bílé pláni pryč od diamantu, pryč od Resianů, bylo mi jedno, že na sobě mám antimagická pouta. Jediné, na čem mi záleželo, bylo dostat se ke své rodině.

Uběhla jsem sotva pár metrů, když mě neviditelná síla Nuů zvedla několik metrů do vzduchu. Jednomu z nich jsem se teď dívala přímo do míst, kde se nacházelo cosi přirovnatelného k hlavě.

»Máš v sobě něco, co patří nám. Je to neoddělitelnou součástí tvé podstaty a života. Musíš teď jít s námi. To je zákon světa Jinde.«

„V žádném případě nikam nejdu a rozhodně ne do nějaké stupidní díry v obloze!“

»Bránou musí projít všechny bytosti dobrovolně. I ty se podvolíš.«

„Vážně? Donuťte mě!“

Poslední větu jsem rozhodně neměla vypouštět z úst. Okamžik nato se totiž do vzduchu zvedl obrovský kus ledu vážící přinejmenším několik tun. Vznášel se teď přímo nad bublinou věznící moji rodinu.

»Za okamžik se brána navždy uzavře. Všechno teď záleží jen na tobě. Žij věčně nebo nech zemřít všechny, které miluješ.«

„Půjdu s vámi.“

»Správné rozhodnutí.«

Ledová skála odletěla stranou a v bezpečné vzdálenosti od věznící bubliny se roztříštila o zem. Já se pomalu snesla zpátky k Resianům, stojícím přímo pod pomalu rotujícím hvězdným diamantem.

„Všechno bude v pořádku, Fínko,“ řekl Zefias a povzbudivě se na mě usmál.

„Už nikdy neuvidím svoji rodinu. Copak tobě se nebude stýskat po magistru Flavirovi?“

„Jistěže se mi bude po Tilmovi stýskat. Mnohem víc se mi ale stýská po světě Jinde, kam skutečně patřím.“

Kruh Nuů se začal pomalu zmenšovat. Už jsem nedokázala rozeznat jednotlivé postavy. Tvořily jednu poloprůhlednou masu, neproniklutelnou hradbu kolem mě, Resianů a vznášejícího se diamantu. Viděla jsem mámu, jak na vnitřní stěnu bubliny háže jedno kouzlo za druhým, buší do ní pěstmi a zoufale na mě něco křičí. Brečela jsem uvnitř, ale slzy se neukázaly. Chtěla jsem se bránit, řvát a bojovat. Moje tělo to ale nedokázalo. Jako by všechny svaly rezignovaly a odmítaly mě poslouchat.

Všude bylo ticho. Máma se přestala snažit prolomit věznící kouzlo, posadila se do sněhu a schovala hlavu do dlaní. Merlia stála vedle ní a podle všeho se ji spolu s Denerielem snažili utěšit. Jasperova dcera byla ještě stále oblečená do mojí yettií kombinézy, ve které ji Resianové unesli během karnevalu. Pak se Merlie z ničeho nic podlomila kolena. S vyděšeným výrazem ve tváři se chytila za hrudník. I přes huňaté chlupy kombinézy bylo vidět jasně bílé světlo, které z Merliina těla vychází. Všichni, včetně Nuů teď na Merliu nevěřícně zírali.

»Co to má znamenat?«

»Nemůžou jen tak…«

»Jsou přeci závislí zdroji síly ze zbytků jejich lilneby!«

»Bez něj se nemůžou dostat až sem. Tohle místo mělo být bezpečné!«

»Jak je tohle možné?«

»Ta druhá holka…«

»Schovali ho do ní!«

Z Merliy začala vylétávat světla. Nemusela jsem je ani počítat, aby mi bylo jasné, kolik jich je. Sedmnáct zrádců vyhoštěných ze světa Jinde stálo na nekonečné ledové pláni v jedné dlouhé řadě.

‚Zřejmě jste nás nečekali.‘

‚Copak byste chtěli zmizet bez rozloučení?‘

‚Jistě jste se přišli podívat, jak se nám v tomto malebném světě žije. Na Fínce ovšem neshledávám příliš velké nadšení z toho, že ji chcete vzít s sebou do staré vlasti.‘

»Rozhodla se odejít s námi dobrovolně!«

‚K čemuž ovšem vedlo ne tak úplně férové jednání.‘

»Nemůžete nám bránit, abychom ji odvedli. Patří nám!«

‚Patří jen sama sobě.‘

Zlomek vteřiny stačil, aby mi Nebeská princezna ukázala celou pravdu. Záblesk bdělého snu, který proletěl mým mozkem, mě zavedl na počátek všeho, do světa Jinde, kde žijí Nuové ve své stagnující věčnosti. Sedmnáct z nich chce ale okusit pojem času a života v prapůvodním slova smyslu. Touží po nalezení bytostí, ve kterých by mohli zregenerovat nekonečností opotřebovanou energii jejich světa. Někteří Nuové ale mají obavy, nechtějí riskovat narušení jejich nikdy nekončícího vesmírného rozjímání.

Nad mořem se vznáší diamant – lilneba – se sedmnácti Nuy, kteří v něm přicestovali do našeho světa. Nikdo z nich nečeká, že se s nimi jejich dopravní prostředek a zdroj životní síly náhle rozletí na tisíce střepů. Tak o jejich osudu rozhodli ostatní Nuové, kteří dostali strach z důsledků připravovaného projektu.

Střepy diamantu jsou rozmetány po celém světě. Lidé si myslí, že vidí padat hvězdy. Jeden mladík pak najde střípek lilneby, který spadl do avalonijských lesů. Nu, kterou Feriel ve fragmentu našel, díky němu získá nové jméno i podobu a rozhodne se svůj projekt dokončit. V novém světě uzamčeném zevnitř.

„Zbavili jste se jich! To vy jste je zradili. Celé je to naopak. Proč tedy teď chcete to, čeho jste se tak báli? Proč chcete mě?!“

»V zájmu poznání.«

Jako když se do sebe pustí dvě bouře. Bouře, které se vzájemně nenávidí. Ledová pláň byla jevištěm, na kterém teď s elegancí tanečníků bojovali Nuové. Bohové našeho světa proti těm, kteří je kdysi zavrhli. Obří vlny energie hrající odstíny nepojmenovatelných barev do sebe narážely, zatímco se škvíra v obloze pomalu zavírala.

Poloprůsvitné postavy se stahovaly ke svému diamantu. Energie pulsovala vzduchem a mně bylo jasné, že je všechno v háji. Zefias a lord Neliem mě drželi každý za jedno rameno a všichni Resianové s tichým nadšením čekali na náš přesun do světa Jinde. Pak jsem uviděla postavu upalující přes ledovou pláň plnou bojujících Nuů směrem ke mně. Orianovi se nějakým způsobem podařilo dostat se z věznící bubliny.

„Fínko!“

„Ori, vrať se! Oni tě…!“

Obří zářící vlna ho odfoukla jako papírek od bonbonu. Chvíli ležel na zmrzlém sněhu bez hnutí. Naštěstí se za pár vteřin probral a podařilo se mu dobelhat se zpátky k věznící bublině.

„Je to tu,“ řekl Gers Resian. Bylo po boji. Nuové jeden za druhým postupně mizeli v diamantu. Ze škvíry v obloze zbývala už jen úzká skulina. Dívala jsem se přes ledovou pláň a snažila si obraz svojí rodiny vtisknout do sítnice.

„Nezapomeň, že máš ve středu první lekci u Marnoela Moze,“ pošeptal mi Edrik do ucha.

Cítila jsem se jako oblázek vystřelený z praku. Poháněna silou Edrikova kouzla jsem se levitujíc pár centimetrů nad zemí řítila splašenou rychlostí pryč od diamantu, Resianů a Nuů. Ještě že mě táta během našich tréninků s dýkami naučil, jakým způsobem má člověk spávně padat, aniž by si zpřelámal kosti. Po vyprchání setrvačnosti kouzla jsem udělala cosi jako neelegantní kotrmelec a zůstala ležet na zádech s končetinami rozhozenými na všechny čtyři světové strany.

Hlavu se mi podařilo zvednout zrovna ve chvíli, kdy se všech pět Resianů změnilo v cosi připomínajícího prosvětlenou mlhu. Spolu s několika posledními Nuy zmizeli v útrobách diamantu. Okamžik nato se lilneba vznesla k obloze a úzká škvíra v nebi se za ní definitivně zavřela.

˜

Stáli kolem mě. Už ale nebyli gigantičtí a průhledně neurčití. Jako by někdo přenesl všech sedmnáct soch z erilianského chrámu na ledovou pláň a přiměl je, aby ožily. Pojem personifikace bohů, který jsme probírali kdysi při hodině literatury na čaroškole, náhle ztratil velkou míru své abstraktnosti.

„Proč…?“ vypadlo ze mě. Nebeská princezna mi podala ruku a pomohla mi postavit se na nohy. Kdybych nevěděla, že je moje dávná prababička stará miliony let, hádala bych jí maximálně dvacet. Stála přede mnou v bílých splývavých šatech, usmívala se a mlčela.

„Tamti… Nuové říkali, že se nemůžete vzdálit od zdroje síly. Jak jste se dostali až sem, stovky mil daleko od svých diamantů? Jen tak jste vyletěli Merlii z hrudníku…!“

‚Když se Merlia narodila, nebyla daleko od smrti. Tak trochu jsem ji tehdy popostrčila správným směrem a půjčila jí malý kousek svojí životní síly. Její srdce od té doby pohání stovky droboučkých střípků. A kde je kousek z naší lilneby, byť jen docela maličký, tam se můžeme dostat i my. Fragmenty našeho diamantu se rozletěly do všech koutů světa. Jen na Ledový kontinent nedopadl žádný. Proto si tohle místo vybrali ostatní Nuové pro svoji krátkou návštěvu. Předpokládali, že je tu nebudeme moci vyrušit.‘

„Ale proč to všechno? Já přeci… Co konkrétně je na mně tak zvláštního?“

‚Zvláštní je nebeská krev, která ti koluje v žilách. Zvláštní jsi taky proto, že se umíš úžasně ohánět jak dýkami, tak smyčcem. Není na tobě ale zvláštního nic z toho, kvůli čemu tě chtěli Nuové vzít do jejich světa.‘

„Tomu nerozumím. Chtěli mě, protože jsem posledním článkem nebeské rodové linie.“

‚To je pravda. Chtěli poslední článek. Tím ty ale nejsi.‘

„Tak kdo jím je?“

Princezna ukázala na moji matku, která stála spolu s ostatními opodál u vzducholodi.

„Máma? Ta ale přece…“

‚Člověk, který dokončí celý proces regenerace, se teprve narodí. Tvá matka ho nosí v sobě.‘

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

ZÍTRA V ŠEST

Usadili mě na kanape, do ruky mi vrazili hrnek s něčím horkým, sundali mi tající kožich a zabalili mě do deky. Všichni chtěli vědět, jestli jsem skutečně v pořádku. Několikrát jsem je ujistila, že skutečně jsem. Neodletěla jsem do světa Jinde, byla jsem se svojí rodinou a vraceli jsme se zpátky domů. Hned několik důvodů k nadprůměrně dobré náladě. I přes to všechno se mi zrovna teď nechtělo být oním středobodem veškeré pozornosti. Netoužila jsem po ničem jiném, než zalézt si někam do tmy a spát tam až do jara.

Někdo vykřikl. Všichni jsme se otočili k Merlie, která zděšeně zírala na Oriana ležícího v bezvědomí na zemi. Kolem něj se po dřevěné podlaze podpalubí rozlévala louže krve.

„Ori!“

„Co s ním je?!“

„Pusťte mě k němu, rychle!“ Táta Orianovi vyhrnul svetr a košili. Dlouhá rána na jeho boku se na nás ošklivě šklebila. Musel k ní přijít, když předtím vběhl mezi bojující Nuy. „Dejte všechny věci z jídelního stolu. Pane Jaspere, pomozte mi s ním nahoru prosím.“

Všechny nás vyhnal z jídelny ven. Jen Merlia se nenechala.

„Zůstanu s ním,“ řekla pevně.

„Pro jeho i vaše dobro bude lepší, když odejdete.“

„Už od čtrnácti chodím jako dobrovolník do erilianské nemocnice. Viděla jsem už fůru nechutných věcí a jen tak z něčeho se mi špatně neudělá. Můžu vám být k ruce.“

„Tak fajn. Zůstaňte tu. Vy ostatní okamžitě VEN!“

Dveře kajuty se zabouchly a všichni jsme zůstali stát v úzké podpalubní chodbičce jako opaření. Sesunula jsem se po dřevěné stěně na zem a zůstala tam sedět schoulená v klubíčku. Čas běžel kolem mě a já ho přestala vnímat. Netušila jsem, jestli uteklo deset minut nebo dvě hodiny, když Merlia vyšla na chodbu. V obličeji neměla ani stopu po jakékoli emoci.

„Tu ránu se podařilo zacelit. Ztratil ale spoustu krve a kouzlo na její obnovu nechce zabrat Bude potřebovat transfuzi.“

Babička se okamžitě nabídla, Merlia ale odebrala vzorky krve všem na palubě Drakonisu a odnesla je do kajuty.

„Udělal jsem testy a máme tu naštěstí hned dva vhodné dárce,“ řekl táta, když vyšel na chodbu. „Typ Ziiny i Fínčiny krve se s tím Orianovým shoduje. Která z vás půjde, holky?“

„Máma by teď krev dávat neměla. Půjdu já.“

„Jak to, že neměla?“ nechápal táta.

„Čeká přece mimino.“

„Zio…?“

„Jak to víš? Sama jsem se to dozvěděla teprve před týdnem a ještě jsem to vůbec nikomu neřekla.“

Než jsem stačila odpovědět, vtáhl mě táta za sebou do kajuty.

˜

„Neřekla bych to do tebe.“

„Co? Že neomdlívám, když vidím otevřenou ránu?“

Stály jsme s Merliou na palubě, lokty opřené o dřevěné zábradlí. Od úst nám šly obláčky páry.

„Ani to, že chodíš dobrovolničit do nemocnice.“

„Po třeťáku, až za sebou budu mít všeobecnou magii, se chci zapsat na ELF.“

„Díky, že jsi s Orianem zůstala. A asistovala tátovi.“

Pokrčila rameny a malým plamínkem z dlaně si zapálila cigaretu. „Dáš si?“

„Ne, díky. Proč jsi z Oriana dělala celý semestr idiota?“

„Ale já ho z něj nedělala. Sám se choval jako idiot. Měla jsem jen příležitost vrátit mu to, jak se mnou jednal před lety na čaroškole. Strašně se mi tehdy líbil.“

„Vážně?“

„Už od první třídy. Jenže tehdy jsem vypadala trochu jinak než teď. Brýle, předkus a zakřiknutost, navíc jsem byla o hlavu vyšší než ostatní děti. Nikdy jsem nebyla ve třídě moc oblíbená. Nejvíc ze všech si ale ze mě dělal srandu tvůj strýc. Když je ti osm, bereš si tyhle věci mnohem víc, než když jsi starší. Nakonec mě kvůli tomu rodiče museli odhlásit ze školy. Z vývojové fáze ošklivého káčátka jsem se dostala o pár let později. Příležitost k odplatě jsem si nemohla nechat ujít.“

„Vlastně se ti ani nedivím.“

„Jenže když nás unesli, byla jsem ráda, že je Orian se mnou. Snažil se jim zabránit, aby mě nacpali do letvědí kabiny. Jenže na nás hodili omračovací kouzlo, a když jsme se probrali, měli jsme na rukou antimagická pouta. Slíbil mi, že nedovolí, aby se mi něco stalo a že se určitě vrátíme domů.“

„Myslíš že… to Orian zvládne?“

„Já nevím.“ Na východě začal tenký proužek světla nadzvedávat noční oblohu a hvězdy nad námi pomalu bledly. Merlia odhodila oharek cigarety. Ještě chvíli svítil ve vzduchu, než zapadl do pukliny v ledu. „Normálně moc nekouřím. Kazí to pleť a zuby.“

„Bolelo to, když ses… rozzářila.“

„Ne. Byl to jen dost divný pocit. Pořád moc dobře nechápu, co to celé mělo znamenat.“

Vyprávěla jsem jí všechno. O cestě na severovýchod, o bouři, yettií osadě a o všem, co jsem se na ledové pláni dozvěděla od Nebeské princezny.

„Mikroskopické střípky hvězdného diamantu v srdci…“ Merlia se rozesmála a zapálila si další cigaretu. „Tak to je ovšem stylové.“

Z podpalubí se ozval pláč. Nebyla jsem si jistá, jestli to byla babička nebo máma. Merlia okamžitě zmizela ve dveřích vedoucím ke kajutám, já ale zůstala stát na palubě a nebyla jsem schopná se pohnout. Slyšela jsem svůj vlastní dech a vítr lísající se kolem vzducholodi.

„Ori…“ zašeptala jsem a na tvářích ucítila svoje mrznoucí slzy.

Když jsem otevírala dveře kajuty, ruka se mi třásla. Všichni se mačkali v úzké místnosti plné ticha kolem lůžka stojícího pod kulatým okýnkem.

Orian s hrudníkem celým obvázaným a obličejem bledším než stěna se na mě unaveně ale pobaveně zašklebil. „Prý ti dlužím nějakou krev. Vyrovnáme se co nejdřív. Slibuju.“

˜

Kočkopýr Lusien spal v mojí posteli. Když jsem vešla do pokoje, okamžitě mi skočil do náručí a přivítal mě doma hlasitým předením. Medvěd Drsoň seděl jako vždy v křesle u krbu, na stole ležel rozpracovaný úkol z magie živlů a housle odpočívaly ve futrále na komodě.

Nebyla jsem tu jen týden, připadalo mi to ale jako celá věčnost. Ještě před pár hodinami jsem si myslela, že už tenhle pokoj nikdy v životě neuvidím. A teď jsem byla zpátky. Jediný suvenýr, který jsem si s sebou z Ledového kontinentu přivezla, byla zvláštní prázdnota, která se schovávala pod slupkou radosti z návratu domů.

Zastavila jsem se před popraskaným zrcadlem a téměř fascinované zírala na svůj odraz. Fínka v zrcadle vypadala na vlas stejně, jako když před pár dny odjížděla na školní exkurzi. Ale nebyla stejná. Já i mé zrcadlové já jsme se dotkly svých přívěsků. Skleněná cetka z blešího trhu na Obloukovém mostě.

Vzpomněla jsem si na staříka a jeho stánek s bižuterií. Na staříka, co vypadal jako postava z historického románu. Jak přesně to říkal? Skleněná perla odráží kousek z člověka samotného. Možná že Nuové nějak zařídili, aby se dostal přívěsek ke mně. Anebo jsem se tehdy na Obloukovém mostě prostě jen zase jednou potkala se svojí starou známou Náhodu, která má, jak známo, svůj specifický smysl pro humor. Perla mi tak či onak ukázala svět, ze kterého pocházejí moji předci, a odstartovala tím moje jinosvětské sny.

Rozepnula jsem tenký řetízek a spolu s perlou ho schovala do zásuvky komody pod složené ponožky.

˜

Orian se zotavoval až překvapivě rychle. Strávil sice zatím většinu doby v posteli a táta ho chodil dvakrát denně vizitýrovat, rána se ale dobře hojila a Orianovy stížnosti na nesnesitelnou nudu byly každým dnem frekvetnovanější a důraznější.

„Ahoj kočičko,“ řekl děda, když jsem se po čtvrtečních přednáškách stavila ve vile u Smarimských zahrad. „Co ty tady?“

„Jdu za Orianem přece.“

„No jistě, jistě… Zrovna jsem si udělal čaj a Nena upekla borůvkový koláč. Dáš si se mnou?“

„Ani nemám chuť, díky. Jdu nahoru.“

„A nedáš si třeba okurkový sendvič nebo třešňový kompot?“

„Nedám. Dědo, co se děje? Zdá se mi to, nebo se mě snažíš udržet tady dole?“

„Orian tam má totiž… návštěvu.“

„Předpokládám, že dámskou návštěvu.“

„Předpokládáš správně.“

„Aha, takže se tam s Merliou právě oddávají nechutným orgiím. Mám pravdu?“

„Na orgie nemá Orian ještě dost energie.“

„Tak to ho neznáš. No dobře, ten koláč bych vlastně docela ráda ochutnala.“

„Chodí sem za ním teď skoro denně,“ řekl děda a ukrojil mi velký kus úžasně vonící borůvkové sladkosti. „Babička se na to ale netváří zrovna dvakrát nadšeně. Zřejmě si nepředstavovala, že se dá její syn doromady s dcerou jejího bývalého manžela.“

„Nejdřív jsem tu holku dost nesnášela. Možná že je ale nakonec docela fajn.“

„Díky, taky jsi celkem fajn.“ Merlia stála ve dveřích do uchyně. „Pane Pereliane, už musím jít. Měj se, Fínko.“

˜

Orian seděl v posteli a soustředěně nastavoval něco na svém sféroaparátu.

„Hádej co,“ řekl nadšeně, když jsem vešla do jeho pokoje. „Příští úterý odlétáme s Merliou na Kilaeraz.“

„Cože?“

„Simeon mi předepsal tři týdny ozdravného pobytu. Před chvílí jsem se jí zeptal, jestli nechce letět se mnou. Pokrčila rameny a řekla, že by proti pár týdnům léta uprostřed zimy vůbec nic nenamítala.“

„Tak to gratuluju.“

„Poleť s námi.“

„Jo jistě. Nejraději ze všeho dělám křena čerstvě zamilovanému párečku. Děkuju, nechci.“

„Fínko, to přece…“

„Navíc teď začnu chodit na lekce k Marnoelu Mozovi. Je to špička v oboru a takovou příležitost si rozhodně nehodlám nechat ujít.“

„Říkalas, že k němu chodit nechceš.“

„No a? Prosté jsem změnila názor.“

˜

Orian měl pravdu. Nechtěla jsem k Mozovi jít, když mi lekce u něj zaplatili Resianové. Stejně jsem tam ale nakonec šla. Moz byl přeci jenom Moz a já věděla, že bych si nevyužití téhle příležitosti do smrti vyčítala.

Bydlel v malém, ale velice luxusně zařízeném bytě poblíž Erilianského divadla. Byl přibližně stejně vysoký jako já a rozcuchané vlasy mu trčely do všech stran kolem celé hlavy. Řekl, abych mu něco zahrála. Když si poslechl Let vážky nad potokem, vytkl mi asi tisíc věcí, které jsem celý život dělala špatně. Nakonec prohlásil, že nejsem zcela ztracený případ a že prý se bude těšit za týden ve stejnou dobu.

Měla jsem dojem, že se můj život scvrkl pouze na školu a housle. Díky tomu jsem nemusela myslet na nic. A na nikoho. Z přednášek jsem chodila rovnou domů a celé hodiny jsem cvičila. Každý den, celé odpoledne až do noci. Sousedi si přišli několikrát stěžovat a máma, jejíž pupík se pozvolna zvětšoval, začala psát novou knihu.

Let vážky nad potokem jsem nakonec vybrousila k Mozově spokojenosti. Bříška levé ruky jsem měla rozedřené do krve, za Marnoelovo uznalé pokývnutí to ale stálo.

„Bravo, Fínko.“ Vůbec jsem si nevšimla, že se v salonu Mozova bytu objevila během mojí přehrávky Jinxie. „Dobrý den, mistře. Nezlobte se, že jsem vešla bez zaklepání. Nechtěla jsem přerušit tak krásnou skladbu. Domnívala jsem se, že hrajete vy.“

„Dobrý den, paní Chriswino,“ řekl Moz a políbil Jinxie ruku. „Slečna Entelai udělala za několik posledních týdnů veliký pokrok. Vy dvě se znáte?“

„Ovšem. Velice dobře. Fínka je vnučkou mé nejlepší přítelkyně. Netušila jsem, že chodí na lekce k vám. Máš veliké štěstí, Fínko. Přišla jsem se jen ujistit, mistře, že s vámi tuto sobotu můžeme počítat.“

„Tuto sobotu?“

„Ovšem. Slíbil jste, že se zúčastníte benefičního koncertu avalonijských hudebníků v našem divadle. Už teď máme vyprodáno.“

„Ta moje děravá hlava. Odpusťte mi, bohužel tam nebudu moci přijít. Tento víkend totiž budu mimo město.“

„To mi přece nemůžete udělat, mistře.“

„Nezlobte se na mě, paní Chriswino. Věřím, že si určitě poradíte a tu díru v programu nějak zaplníte.“

„Idiot!“ ulevila si Jinxie, když jsme vyšly z domu číslo patnáct a vydaly se spolu přes náměstí Harmonie směrem k Lordské třídě. „Je to sice hudební génius, smysl pro spolehlivost se u něj ale prakticky nevyvinul. Ty jsi hrála úžasně, Fínko. Netušila jsem, že jsi takový talent. Teď mě tak napadlo, nechtěla bys za Moze zaskočit?“

„Jak jako zaskočit?“

„Zúčastnit se místo něj toho benefičního koncertu.“

„Hrát v divadle? Já nevím. Nejsem profesionál.“

„Milá Fínko, všichni profesionálové začínali jako neprofesionálové. V tom je krása celé věci.“

˜

Zelená dekadence byla nezvykle prázdná a tichá. Většinou jsem se v tom klubu vyskytovala až později večer, kdy byl plný lidí, hudby a proudem tekoucího alkoholu. V půl páté odpoledne ale Dekadence ještě spala.

„Dneska jsem tě tu nečekal, Fínko,“ řekl Inesin překvapeně. Seděl u jednoho z kulatých stolků a se zeleným štítkem na čele počítal tržby. „Mám tu pro tebe výplatu.“

„To je fajn, díky. Jsem tu ale i kvůli něčemu jinému. Já se totiž teď hudebně dovzdělávám. Chodím na lekce k Marnoelu Mozovi a nemám teď skoro na nic jiného čas. Asi už nebudu stíhat chodit sem.“

„Máš lepší kšeft, co?“

„Tak trochu.“

Nechápala jsem, jak to mohl tak bleskurychle prokouknout.

„Tak tedy dobře, děvče. Samozřejmě z toho nejsem nijak nadšený, byla jsi lákadlo na lidi. Nemůžu ti ale stát v cestě ke štěstí. Ať se ti daří. A někdy se tu třeba zastav.“

Jediný host Zelené dekadence seděl u baru ve společnosti velkého panáku fielské.

„Pane magistře?“

„Dobré odpoledne, slečno. Jak milé překvapení.“

Flavir vypadal zdeptaně. Z jeho tajelovitosti toho mnoho nezbývalo.

„Můžu… můžu pro vás něco udělat?“

„Myslím, že nemůžete.“ Posadila jsem se na barovou stoličku vedle něj a několik minut jsme svorně mlčeli. „Ani se nerozloučil,“ řekl Flavir nakonec a kopl do sebe svoji porci fielské. „Až po dvou týdnech jsem se od správce jejich domu dozvěděl, že se všichni Resianové někam odstěhovali. Kde bych teď Zefiase našel, mi už ale odmítl povědět.“

„Já vám rozumím, pane magistře. Vím, jak vám teď je.“

„Vážně, slečno? O tom bych si dovolil dost silně pochybovat.“

„Věřte mi, že to tak je. Mluvila jsem s ním těsně než… se odstěhoval. Říkal, že mu budete moc chybět. Neměl ale na výběr. Kdyby se s vámi přišel rozloučit, asi by odejít nedokázal. Ale on musel.“

„Kde Zefias je, slečno?“

„Daleko. Kde přesně, to nevím.“

˜

Orian se z Kilaerazu vrátil opálený a doširoka se zubící. Z paluby vzducholodi seběhl hbitě jako veverka. Div mi nevymáčknul všechen vzduch z plic, když mě na molu v přístavu nadšeně objal. Po jeho zranění ani památky.

„Fínko, rád bych ti představil tvoji tetičku.“

„To si děláš legraci?“

Merlia vystoupila ze vzducholodi, objala mě taky a ukázala mi nahrubo vyřezaný prstýnek z palmového dřeva, který zdobil její levou ruku.

„Vzali jsme se při kilaerazském domorodém rituálu Tugmombou,“ řekla nadšeně.

Deneriel Jasper právě dorazil na konec mola a se zděšeně nevěřícným výrazem v obličeji si svoji dceru i dřevěný kroužek na její ruce prohlížel.

„Cože jste udělali?!“ vypískla babička.

„Gratuluju, děti,“ řekl děda pobaveně.

„Nikomu tu negratuluj, Lyrazi! Nějký směšný domorodý rituál určitě nemá vůbec žádný význam.“

„Myslím, že má,“ řekl Orian. „Tady je oddací list.“

Babička mu vtrhla chatrně vyhlížející kus rákosového svitku z ruky.

„Merlia Jasper a Orian Arkandel Perelian,“ četla nahlas, „spolu dne toho a toho uzavřeli sňatek… ve jménu Velké lastury… Podepsána Abayomi Nemuisana, nejvyšší šamanka kilaerazská… Tak to je výborné. Vážně výborné. Ještě vám ani nebylo osmnáct!“

„Tobě nebylo o moc víc, když sis před lety brala tady Merliina tatínka,“ řekl Orian.

„To ale byla úplně jiná situace. A navíc to manželství podle toho taky nakonec dopadlo. Nerozvedli jsme se přeci kvůli tomu, abyste se vy dva potom vzali.“

To už děda nevydržel a vyprskl smíchy.

„Tak fajn,“ řekla babička a zatvářila se lhostejně. „Právě jsem se rozhodla. Končím s předsednictvím. Vlastně končím s Radou úplně. Vzhledem k tomu, že je mé první dítě podruhé těhotné a druhé dítě se právě oženilo, můžu si dovolit vykašlat se s konečnou platností na všechny stresy spojené s politikou. Hodlám si už jenom užívat, cestovat, bavit se a relaxovat.“

„Na to bychom se měli napít,“ řekl Deneriel Jasper. „Všechny zvu k nám domů na skleničku Šotkovy whisky. Myslím, že nám teď přijde víc než vhod. Mně tedy určitě.“

˜

Šla jsem se na ten plakát podívat. V noci a tajně. Visel u hlavního vchodu Erilianského divadla. Světlo pouliční lampy dopadalo na moje jméno a sférografii. Po koncertě lidé tleskali ve stoje. Dlouho, nadšeně a neúnavně. Do šatny pak za mnou přišel lord Mimz, přinesl mi velký pugét růží a prosil mě, abych zahrála na Osmisměrném náměstí při slavnostním zahájení Festivalu umění a magie. V Erilianských rozhledech vyšel článek o mladičké houslistce s jiskrou v oku a smyčcem v jednom ohni.

Když začaly letní prázdniny, odjela jsem na turné po jihovýchodních ostrovech. Hrála jsem mezi tisícem pestrobarevných masek a neuvěřitelně snových kostýmů velkého karnevalu na Dyilských ostrovech. Modrozelené vážky kreslené do vzduchu mým smyčcem létaly nad dlouhými řadami gigantických kamenných sloupů na Ifrintii. Stála jsem na vrcholku laurientijského majáku vytesaného z jediného kusu bílé skály. Z houslí vylétávaly barevné kroutící se fraktály, které se potom ještě nějakou chvíli vznášely nad hlavami nymf a lovců perel.

Tleskal mi i sám sultán ostrova Terketmek, když jsem pro něj hrála v jeho paláci. Kdyby věděl, že na svém ostrově tak vřele přivítal dceru té malé drzé holky, která mu před dvaceti lety málem vrazila zlatou jehlici do krku a následně frnkla na létacím koberci, pravděpodobně bych tak velké ovace a štědrou odměnu nesklidila.

U městské brány jsem pak potkala holohlavého muže s černým hadem vytetovaným na hlavě. Uklonil se mi a řekl, abych své matce vyřídila srdečné pozdravy. Že prý je její starý známý. Polodžin Jawhar, kterého jsem až doposud znala jen ze stránek máminy knihy, pak odešel do pouště a zmizel mi z očí jako fata morgána.

Do Erilianu jsem se vrátila na konci léta. Můj bratr na mě počkal a narodil se první večer, který jsem strávila doma. Poslední článek nebeského rodu, bytost, která má dokončit celý dlouhý regenerační proces věčností opotřebované magie. Vypadal jako úplně obyčejné novorozeně. Jenomže jak jednou někdo prohlásil, prokletím obyčejných věcí je, že se z nich často klubou věci neobyčejné. A ty pak rády převracejí lidem život vzhůru nohama.

˜

„Je smutná.“

‚Stýská se jí.‘

Stáli nade mnou a dívali se, jak spím. Viděla jsem je i přes zavřená víčka. Nebeská princezna a můj novorozený bratr. Bylo jen trochu zvláštní, že mluví a celý vypadá poněkud dospěle.

„Možná bys mohla…“

‚Nemohla.‘

„Myslím, že by si to Fínka zasloužila. Odvedla ode mě pozornost Nuů. Přesně, jak jsi to chtěla. Chybělo málo a vzali by ji s sebou.“

‚To bych nedovolila.‘

„Bylo to dost riskantní.“

‚Já vím. Nešlo to jinak. Bylo nutné tě ochránit.‘

„Pusť ho zpátky. Odemkni, jenom na chvíli. Udělej to pro ni. Pak bude šťastná.“

‚Tak dobře. Ale ať si pospíší.‘ Princezna zmizela, ale můj bratr u mě ještě zůstal.

„Probuď se, Fínko. A podívej se ven.“

Vyskočila jsem z postele a bosa přeběhla k oknu. Do lesů za Erilianem právě spadla hvězda.

˜

Šlapala jsem jako blázen. Noční košile kolem mě vlála, pedály mě tlačily do chodidel. Já ale před sebou viděla bíle zářící světlo a nic jiného mě v tu chvíli nezajímalo. S kolem jsem přistála na travnatém lesním palouku, z jehož středu čněla skupina stojících balvanů uspořádaných do kruhu. Nad nimi se vznášel diamant. Byl o dost menší, než ten, se kterým jsem měla tu čest na ledové pláni. Poklidně se otáčel kolem své svislé osy, odrážel světlo měsíce a čekal tu na mě.

Zhluboka jsem se nadechla, opřela létací kolo o jeden z menhirů a vydala se k lilnebě. Věděla jsem, co teď musím udělat. Co chci udělat. Srdce se mi rozbušilo. Natáhla jsem ruku k diamantu a dotkla se ho. Jeho povrch nebyl pevný, přestože se tak tvářil. Ruka prošla skrz. Viděla jsem svoji dlaň, které se teď chytilo něco bíle zářícího. Když jsem ruku z diamantu zase vytáhla, držel se mě za ni Edrik.

„Zameškal jsem hodně přednášek?“

„Moc ne. Jen celý semestr.“

„A já si zapomněl Nuům říct o podepsanou omluvenku.“

„Tak… jak ses tam měl?“

„Byl to docela fajn výlet. Prožít tam věčnost by mi ale přišlo trochu nezáživné.“

„A co ostatní?“

„Těm se zpátky nechtělo. Konečně jsou tam, kam se toužili tak dlouho dostat. A máma je zase úplně v pořádku.“

„Nuové se nezlobili, když jste jim nedodali to, co po vás chtěli?“

„Nadšení nebyli. Nakonec nad tím ale tak trochu mávli rukou a dovolili rodičům, dědovi i bratrovi zůstat. Ocenili snahu.“

„Tobě ale zůstat nedovolili.“

„V tom spěchu při zavírání Brány nás s sebou vzali všechny. Tam u nich ale přišli na to, že to já jsem ona černá ovce rodiny, která jim na poslední chvíli zabránila v získání tebe. Takže mě jako jediného poslali zase pěkně zpátky. Zefias měl možnost vrátit se se mnou. Někdo mu ve světě Jinde totiž dost chybí. Jenže tím nejdůležitějším člověkem pro něj vždycky byla a bude naše máti. Nakonec se rozhodl zůstat s ní a já se musel vydat na tu transnebeskou štreku sám. Jsem docela rád, že mi tenhle svět nakonec někdo odemknul. Jinak bych ještě teď bloudil někde v mezivesmíru, což by nebylo zrovna moc pohodlné.“

Diamant teď pomalu sestoupil k zemi a špičkou se zavrtal do hlíny. Jeho průhledný povrch ztmavnul, rovné plochy zhrubly a za několik málo vteřin byl od menhirů stojících v kruhu kolem něj k nerozeznání.

„Vypadá to, že už se zpátky do světa Jinde nedostaneš. Nemrzí tě to?“

„Nemrzí. Zjistil jsem, že je tam strašná nuda. A s rodinou můžu mluvit, kdy se mi zachce. I mě děda naučil správně meditovat. Ale hlavně jsem ti slíbil to rande. A gentleman svoje slovo drží za všech okolností. I kdyby ho od jeho dámy dělila celá kupa světelných let. Takže zítra v šest?“

Tereza Janišová

ERILIAN

střípky hvězd

Ilustroval Petr Vyoral

Grafická úprava obálky Tereza Janišová

Vydalo nakladatelství CooBoo v Praze roku 2014 ve společnosti

Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4,

číslo publikace 18 526

Odpovědná redaktorka Tereza Pecková

Technický redaktor Lubomír Kuba

Sazba Petra Mejstříková

Vytiskla Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

1. vydání

www.cooboo.cz

www.facebook.com/cooboo

www.albatrosmedia.cz

www.erilian.cz

Fínka se umí ohánět smyčcem i dýkami a v žilách jí koluje magie. Magie starší než vznešené město Erilian. Přichází ale doba krátkých vlasů a krátkých sukní, v ulicích jezdí tramvaje a čarodějové poslouchají jazz. Na dávné časy a legendy se skoro zapomnělo. Nikdo nemá tušení o chystané pomstě, o spolku Maskovaných gentlemanů ani o pěti hvězdách, které se na obloze pomalu ale jistě seskupují do jedinečné liniové konstelace. Vydejte se s Fínkou na noční toulky křivolakými erilianskými uličkami, vyplujte proti proudu Velké řeky do Západní Avalonie a na křídlech létacího medvěda odhalte tajemství dalekého Ledového kontinentu!

Přečtěte si také první dva díly trilogie Erilian:

Město čarodějů

Kouzla na obzoru

Petr Vyoral

*1978 v Ostravě

Vystudoval stavební fakultu Technické univerzity v Ostravě a animaci na Institutu pro umělecká studia Ostrava. Od té doby se věnuje komiksu, malbě, animaci a 3D vizualizaci.

Je autorem komiksu Poslední Čech a několika knižních obálek, ilustroval také komiks na motivy Haškova Švejka.

Žije v obci Čeladná a pracuje v oboru grafiky a animace.

www.petrvyoral.cz

Tereza Janišová

*1989 v Praze

Absolvovala výtvarně zaměřené gymnázium a nyní studuje na Fakultě architektury ČVUT v Praze. Psaní se věnuje od sedmi let, kdy své nejbližší překvapila svou první povídkou Kouzelná zahrada. Od té doby píše povídky a příběhy, v oblibě má žánr fantasy a magického realismu.

Její knižní prvotina, Erilian – Město čarodějů, vyšla v roce 2010. Erilian – Kouzla na obzoru z roku 2012 je pokračováním příběhu. Střípky hvězd nyní trilogii Erilian uzavírají. Vedle psaní miluje Tereza irský tanec, kočky a cestování, které je pro mladou autorku velkou inspirací.

Chcete-li se o čarovném světě Terezy Janišové dozvědět více, navštivte:

www.erilian.cz