Bloudění v čase

Jerzy Jesionowski

(2012)

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Vědeckofantastický román současného polského autora líčí příhody dvou studentů, kteří na přístroji času cestují do minulosti i budoucnosti, tj. navštíví 15. a 25. století, přičemž se o mnohém poučí a současně vyzkoušejí v praxi své studentské znalosti..

I

Když Emil ráno v tramvaji nakukoval jednomu cestujícímu přes rameno do novin, padla mu do oka krátká zprávička s výrazným titulkem. Informovala o odletu delegace fyziků na vědecký kongres do Londýna. Ne že by snad Emila tolik přitahovala fyzika, spíš naopak: s tímhle nešťastným předmětem, který mu vždycky jen kazil vysvědčení, se rozloučil vloni při maturitě s úlevou a nadějí, že už se s ním nikdy v životě nesetká Na novinové zprávě ho zaujalo něco jiného — jméno profesora Anzelma, někdejšího souseda Emilových rodičů, ale především otce Hanky Anzelmové, Emilovy spolužačky ze základní školy. Sedávali kdysi ve třídě vedle sebe, chodívali spolu ze školy a pomáhali si s úkoly. Potom se Anzelmovi odstěhovali do hlavního města a každodenní styk obou rodin ustal, i kdy? na sebe přátelé nezapomínali a při různých příležitostech se navštěvovali. Teď, když měl Emil strávit dva dny y hlavním městě, mohl se s Hankou po delší době zase vidět A právě ta novinová zpráva mu ji připomněla.

Hned jak vystoupil z tramvaje, zavolal Hance z telefonní budky. Měla radost a souhlasila s jeho návrhem, že by se mohli sejít.

„Kdy a kde?“ upřesňoval Emil.

„Nejlepší bude, když zaskočíš k nám,“ odpověděla. „Táta letěl na kongres, máma je od rána do večera na klinice, a tak jsem doma sama a sedím nad anatomií. Aspoň mě přivedeš na jiné myšlenky.“

„V kolik můžu přijít?“

„jak se ti to hodí. Třeba hned.“

„Dopoledne to nepůjde, musím něco zařídit na Svazu studentů, kvůli tomu jsem vlastně přijel. Ale mohl bych se u vás objevit asi kolem druhé.“

„Výborně, budu tě čekat.“

Anzelmovi bydleli v tiché vilové čtvrti. Byl tam čistý vzduch a tolik stromů, že si Emil, unavený rušným velkoměstským centrem, připadal skoro jako v lese. Když zazvonil u zahradních vrátek, nejprve se vynořil ze zahrady obrovský vlčák a začal lenivě poštěkávat, jako by jenom plnil nepříjemnou povinnost. Teprve potom se na pěšině objevila Hanka.

„Ať žije historická tma,“ přivítala Emila narážkou na jeho studijní obor. „Tak kdypak se konečně dovíme, jak to v dějinách doopravdy bylo?“

„Poklona všemocné medicíně,“ oplatil jí Emil. „Jak dlouho nám ještě - dovolí těšit se zdraví zděděnému po neléčených předcích?“

„Tobě už dlouho ne.“

„A pročpak medle?“

„Protože jsi jako chlapeček nechtěl papat špenátek. Však si vaše maminka tenkrát naší dost nastěžovala.“

„To jsou pomluvy. A kdoví jestli sis to vůbec nevymyslela. Ještě štěstí, že nebudeš psát můj životopis.“

„Myslíš? Ale tvoji kolegové historici tě jistě popíšou líp. Jak ti nestačily dvě misky kasičky a chtěl jsi rozkousat i lžičku.“

Když došli k terase na druhé straně domu, všiml si Emil kulatého pavilónu ze skla a kovu, stojícího hlouběji v zahradě a obklopeného kolem dokola mladými smrčky, které ho měly skrývat před zraky zvědavců.‘

„Co to tam schováváte?“ zajímal se.

„To je tátova laboratoř.“

„Tady? Copak ji nemá na technice?“

„Tam má služební. Tahle je čistě soukromá, domácí.“

„A co v ní dělá?“

Hanka se trochu zarazila, jako by ji Emilova otázka přivedla do rozpaků.

„To je zatím tajemství,“ odpověděla po chvilce váhání.

„Já mu ho přece neukradnu, fyzika je pro mě španělská vesnice.“

„Toho se taky nebojím.“

„Tak čeho?“

„Abys to neroztroubil po světě. Táta si, to nepřeje.“

„řío dovol, to mě tak špatně znáš? Bude to ve mně jako v hrobě, ruku nato.“

Hanka ale stále ještě váhala.

„Tak ven s tím, stejně na tobě vidím, že to potřebuješ vyšeptat do vrby,“ naléhal Emil.

„Má tam chronobus… Stroj času.“

Emil se na Hanku pátravě zadíval. Podezříval ji, ž-e si z něho dělá legraci. Stroje času sice zaplňovaly stránky mnoha knížek, ovšem vždycky jen jako výmysl spisovatelů; vědci je považovali za vděčný námět fantastických románů, ale zdaleka ne za předmět vážných úvah. A rozhodně už ne za něco prakticky uskutečnitelného. Že by snad zrovna profesor Anzelm…

„Ne, to není legrace,“ uhodla Hanka jeho podezření. „Je to fakt a bude z toho pořádná vědecká senzace. Proto o tom táta zatím zakázal mluvit.“

Emil, pořád ještě nevěřil.

„Mohl bych tu věc vidět?“ zeptal se.

„Stejně se v tom nevyznáš.“

„V televizoru se taky nevyznám, a přesto se dívám na program. A navíc jsem historik. Koho by mohla zajímat cesta do minulosti víc? Ukaž mi tu mašinku.“

Hanka chvíli váhala, ale nakonec přece podlehla.

„Tak dobře, pojď. Ale pamatuj si…“

„O to se neboj, dal jsem ti přece slovo.“

Zamířili zahradní pěšinou k pavilónu a Hanka otevřela dveře tlačítkem skrytým pod okenní římsou. Ve světlé, zasklené laboratoři stálo podivné zařízení téměř kruhového tvaru, se stěnami sahajícími do výšky prsou. Bylo vidět, že na vnitřní straně má stěny kolem dokola pokryté přihrádkami a skříňkami různých velikostí. Přímo proti vchodu, vlastně proti úzké mezeře ponechané v souvislé stěně, byla zřejmě řídicí deska, na níž vynikal především nápadný ciferník, podobný hodinovému, s velkou ručičkou, která trčela uprostřed ciferníku jako páka.

Když si prohlédl přístroj zvenčí, protáhl se Emil mezerou dovnitř.

„Nechoď tam,“ protestovala Hanka, „to táta nedovolil ani nám!“

„Vždyť na tom nic nepokazím, jenom se podívám.“

V přihrádkách ležely nejrůznější, jakoby náhodně vybrané předměty: starý natahovací gramofon s několika deskami, divadelní kukátko, baterky. Na jiné poličce stá-ia řádka knih, mezi nimi i nejnovější vydání Stručných dějin světa, které Emil tak dobře znal, a Malá encyklopedie zdravotníka. V přihrádce označené červeným křížem byla dobře zásobená lékárnička s podrobným seznamem léků, opatřeným u každého názvu‘ stručným návodem k použití.

„Snad se váš táta nechystá na cestu?“ zeptal se Emil.

„Myslím, že chystá,“ řekla Hanka, která dovnitř pro jistotu přece jenom nevstoupila.

Potom se Emil obrátil k řídicí desce. Po obvodu hlavního ciferníku s pákovou ručičkou byla namalovaná řada čísel. Napravo bylo před každým číslem plus, nalevo minus.

„Rozumíš těm číslům, Hanko? Nula, minus pět set, minus tisíc, plas pět set… Co to má znamenat?“

„Nevím.“

Tón odpovědí prozrazoval, že Hanka nemluví pravdu: věděla, ale nechtěla to prozradit.

Emil tedy položil ruku na pákovou ručičku. V tom okamžiku Hanka vykřikla, skočila do chronobusu a popadla Emila za loket.

„Nesahej na to!“

Strčila přitom do Emila tak prudce, že jeho ruka nechtě posunula páčku doleva, k číslu minus pět set. Hanka vykřikla znovu, tentokrát ještě zděšeněji — ale v tom okamžiku už pavilón pohltila černočerná tma a ticho. Emilovi se zdálo, že ztrácí vědomí. Pokusil se na Hanku zavolat, ale neslyšel vlastní hlas…

II

Chronobus stál v plném slunci na náměstí neznámého městečka, pár desítek metru od radnice, která vynikala nad ostatní domy svými rozměry i okázalou výstavností. První, čeho si Emil všiml, byli utíkající lidé. Prchali vyděšeně na všechny strany a zastavovali se teprve v přítmí kamenného podloubí, aby si odtamtud, z bezpečné vzdálenosti, prohlédli to podivné zařízení, které se zničehonic objevilo na rozpáleném dláždění.

„Zapnul jsi pohyb v čase,“ oznámila mu suše Hanka. „Jsme v…“

„V patnáctém století,‘’ nenechal ji Emil domluvit.

„jaks to poznal?“

„Podle oblečení.“

„Vida, historik se nezapře… Tak ale teď honem zpátky. Stačí posunout páčku…“

„Teď hned se vracet? Zahodit takovou příležitost, která se už třeba nenaskytne? Nemyslíš, že je to škoda? Vrátit se můžeme vždycky.“

Hanka nenaléhala, i u ní byla zřejmě zvědavost silnější. Jako poslušná dcera by sice chronobus nikdy sama do chodu neuvedla, ale když už k tomu došlo…

Protože tajemná bedna jenom tiše stála, ani nezačala chrlit oheň, ani z ní nelétaly střely, vracela se vylekaným domorodcům pomalu odvaha. Krůček po krůčku se začaly skupinky zvědavců blížit ke středu náměstí, nikdo ovšem nebyl tak neopatrný, aby postoupil příliš daleko před svůj houf. Už se daly rozeznat jednotlivé tváře. Nejodvážněji si počínal černovlasý, asi dvacetiletý mladík. Jako první se přiblížil na doslech a navázal také první informační rozhovor.

„Hej, vy tam,“ křikl k chronobusu, „co jste zač?“

„Pojď blíž,“ odpověděl mu Emil, „přece na sebe nebudeme křičet.“

Černovlasý chvilku váhal, pak o pár kroků popošel.

„Pozor, Blažku!“ varovali ho opatrnější ze zástupu. „Nechoď moc blízko!“

Několik metrů od chronobusu se Blažej řečený Blažek‘ zastavil:

„Vylez z toho ven. Když si máme věřit, tak oba.“

„Dobře,“ souhlasil Emil, „už jdu.“

„jich je víc,“ připomněla mu polohlasně Hanka.

„Jenže se všichni bojí, vidíš to přece.“

Emil seskočil z chronobusu, přistoupil k černovlasému mladíkovi a podal mu ruku. Blažek ji stiskl a potom se navzájem mlčky prohlíželi.

„Co jste zač?“ opakoval Blažej svou první otázku.

„Lidi, stejně jako vy,“ řekl Emil.

„To vidím. Ale odkud jste přišli?“

„Z dvacátého století.“

„Odkud?“ podivil se Blažek.

„Z dvacátého století. Narodili jsme se prostě o pět set let později než vy.“

„To je nesmysl. Nikdo z nás přece nežije pět set roků.“

„Já vím. Ale my jsme se narodili po vaší smrti.“

„Plácáš. Vždyť žijeme.“

„Jistě, žijete, ale přesto je to tak, jak říkám. Můžu ti dokázat, že nejsme z vaší doby.“

„No to bych rád viděl.“

Emil se vrátil do chronobusu a rozhlédl se po přihrádkách. Byl si dobře vědom slabosti slovních argumentů, chtěl tedy Blažejovi předvést něco, co by ho přinutilo uvěřit, že má před sebou návštěvníky ovládající techniku v patnáctém století neznámou.

Nejlepším důkazem byl přirozeně sám chronobus, ovšem v takovém případě by bylo nutno prozradit jeho tajemství, ukázat, jak funguje, a to Emil nemohl, aby sebe i Hanku nějakou neopatrností nepřipravil o možnost návratu. Blažek by pak mohl třeba sám zatoužit po cestování v čase, mohl by využít nestřeženého okamžiku — a potom navždycky sbohem, dvacáté století…

Proto bylo třeba vybrat takový předmět, kterým by zdejší lidé při svévolné manipulaci nemohli uškodit ani sobě, ani příchozím… Po chvilce rozvažování se Emil rozhodl pro gramofon. Vynesl ho z chronobusu, postavil na hrbolaté dláždění a natáhl. Potom položil na kotouč jednu z desek a spustil strojek.

Z gramofonu se ozvala hlučná hudba a potom ječivý hlas populárního zpěváka. Emil pozoroval Blažkův obličej, na němž se objevilo v prvním okamžiku zděšení, potom váhání, a nakonec těžce vybojované odhodlání zůstat na místě a neutéct. Na rozdíl od odvážného Blažka však jeho rodáci znovu propadli panice, couvli zpátky k domům a tam začali vzrušeně gestikulovat.

Když se Emil přesvědčil, že gramofon na Blažka o-pravdu zapůsobil, zvedl jehlu z desky a zastavil ho.

„Tak co, už mi věříš?“ zeptal se.

„Co je to za mašinku?“ odpověděl Blažek otázkou.

„Slyšel jsi, co dovede. Máte taky takové?“

„Ne.“

„A proč je asi máme my, co myslíš?“

Blažek si začal gramofon prohlížet ze všech stran, ale tak, aby se ho ani nehtem nedotkl. Mezitím zástup, diskutující hlasitě před radnicí, vystrčil ze svého středu jakéhosi tlouštíka. Muž před sebou držel hrozivě namířenou halapartnu, ale bylo vidět, že je sám pořádně vystrašený, protože se blížil k chronobusu nejistým a váhavým krokem. Za tlouštíkem si znovu troufali přes náměstí ti nejzvědavější a nejodvážnější diváci.

„Půjdeme k purkmistrovi,“ prohlásil ozbrojenec, když konečně došel na vzdálenost několika kroků.

„Proč?“ podivil se Emil.

„Takové je právo. Blažku, vysvětli mu to.“

„Je to purkmistrův člověk,“ potvrdil Blažek. „Opravdu u nás platí takové právo.“

Emil se obrátil k Hance, která dosud neopustila palubu chronobusu. Ta však zavrtěla hlavou.

„Nemůžeme přece nechat chronobus samotný,“ řekla.

„Když u nich platí takové právo, musíme poslechnout.“

„Tak jdi sám. Já tady počkám.“

Když však viděla na Emilově tváři pochyby, dodala:

„Neboj se, já už si poradím. A samotného tě tu nenechám.“

Emil zvedl gramofon ze země, aby ho vrátil na místo do chronobusu.

„Ne ne, to vezmi s sebou!“ nařídil mu halapartník. „K purkmistrovi.“

Emil souhlasil. Uznal totiž, že takový přístroj může být docela užitečný. Musel přece počítat s tím, že i purkmistr, právě tak jako Blažej, nebude chtít věřit každému jeho slovu. Zamířili k jednomu rohu náměstí.

III

Paní Julie, purkmistrova žena, chřadla čím dál víc. Bolesti v hrudníku a nadloktí ji v poslední době trápily docela pravidelně, obličej měla bledý a co chvíli pokrytý drobnými kapičkami potu. V tom dopoledním vedru seděla v křesle blízko okna a otevřenými ústy lapala po vzduchu jako ryba vyhozená na suchou zem. Z nedalekého kostela doléhaly stále stejné takty varhanní skladby, do omrzení opakované neviditelným hudebníkem.

„Co se ten člověk dnes těch kláves tak drží?“ zeptala se Julie mrzutě manžela. „Od rána jenom cvičí a cvičí.“

„Učí se cosi nového, brzy má přijet biskup… Ale nelíbí se mi, jak dýcháš, Julie. Zajdi si za otcem Dominikem, ať se na tebe ještě jednou podívá.“

„K čemu? Říkal přece: ach, to je záducha, dcero, proti té jsme bezmocní, modli se a pros o boží slitování. .“

„Tak si zajdi ke kořenáři, k tomu dolenímu. Ten tě jen tak zdrávaskem neodbude, protože mu na mně záleží.“

„Ale smrti na tobě stejně nezáleží. Ta si vezme, co jí patří, a neptá se nikoho.“

Otevřeným oknem bylo slyšet z ulice jakýsi hluk, zatím ještě vzdálené, ale čím dál bližší rozčilené hlasy mnoha lidí.

„Co se to děje, Petře? Podívej se.“

Purkmistr vstal a vyklonil se z okna.

„Táhne sem houf lidí. Snad nejdou ke mně… Ale, je tam i Kuzma!“

„Kuzma? Proč nestojí u radnice?“

„Hned se to dovíme. Vede nějakého komedianta.“

„Kde by se teď vzali ve městě komedianti?“ podivila se Julie.

Purkmistr jí neodpověděl hned, pozorně si přicházející zástup prohlížel.

„Asi to nebude komediant…,“ zapochyboval o správnosti svého prvního dojmu.

„Tak kdo?“

„Co já vím… Šaty má prapodivné, ale na komedianta nevypadá. Však nám to poví, už jsou tady.“

„Řekni jim, ať tolik nekřičí.“

Purkmistr se znovu vyklonil.

„Hej, vy tam, co tak hulákáte? Stalo se něco?“

Ulice postupně utichala. Ti, kdo už si purkmistra všimli, ukazovali na okno a uklidňovali ostatní.

„Koho to vedeš, Kuzmo?“ zeptal se Petr.

Kuzma vypjal úředně prsa a udeřil o dláždění koncem halapartny, kterou dosud nedbale nesl.

„Hlásím, pane purkmistře, že je to nějaký ancikrist. Můžu s ním dovnitř?“

„Pojďte. A vy ostatní se rozejděte! Tady není žádný rynek!“

Lidé se s neskrývanou nechutí rozptýlili po okolních průjezdech. Ztišili se a čekali, jaké bude pokračování té neobvyklé události, která tak oživila ospalou atmosféru městečka.

Mezitím už Kuzma se svým svěřencem vstoupili do velké světnice purkmistrova domu. Emil s úlevou postavil gramofon na podlahu. Celou cestu ho nesl sám, protože ani Kuzma, ani žádný z diváků mu nechtěl pomoci. Zpívající přístroj stále vzbuzoval nepřekonatelný strach.

„Dohry den,“ pozdravil Emil a lehce se uklonil.

„Buď vítán,“ opětoval pozdrav purkmistr a pozorně si příchozího prohlížel. „Co je to za člověka, Kuzmo?“

„Hlásím, pane purkmistře, že sám nevím. Lidi říkají, že je to ancikrist.“

„To už jsem slyšel. Tak co se vlastně stalo? Vypravuj mi to pěkně od začátku.“

„Hlásím, pane purkmistře, že jsem stál před radnicí, podle rozkazu. A pak jsem se najednou probudil a vidím na rynku chumel lidí.“

„Jak to?. Stál jsi — a probudil ses?“

Kuzma zrozpačitěl.

„Když ono bylo tak strašně horko… jako v peci… Prostě jsem si na chvilku sedl, abych si odpočinul…“

„Zahráváš si, Kuzmo, ale já tě varuju! Jestli se jednou něco stane…“

„„Hlásím, pane purkmistře, že dávám pozor, jak se sluší a patří, podle rozkazu. To jenom to vedro…“

„No dobře, tak dál.“

„Zkrátka viděl jsem, že se lidi srocujou. Tak tam jdu, to se rozumí samo sebou, a ptám se, co se jako děje. A kdosi mně povídá, že ze země vyskočil ancikrist na ďáblově mašině.“

Purkmistr přejel Kuzma pochybovačným pohledem.

„Ze země?“ opakoval s nedůvěrou.

„Jo, ze země. Lidi říkají, že do toho okamžiku bylo na rynku prázdno, dokonce i trhovce to horko zahnalo do podloubí. A najednou zničehonic tam stála ta jejich mašina. Nikdo neví, odkud se vzala. Takže mohli vyjet jedině ze země.“

Purkmistr si Kuzmu ještě jednou pochybovačně přeměřil.

„Poslyš, Kuzmo, jenom jestli tě zas někdo netahal za nos. Co mi to tu povídáš za pohádky?“

Emil, který rozmluvu dosud mlčky poslouchal, se do ní konečně odhodlal vmísit.

„Není to tak docela pohádka, pane purkmistře. Lidem na náměstí to tak opravdu mohlo připadat. Dostali jsme se k vám totiž těžko vysvětlitelným způsobem.“

„Dostali?“ zeptal se purkmistr, překvapený tím mluvnickým tvarem. „O kom to ještě mluvíš?“

„O své kolegyni. Ta zůstala v našem stroji.“

„Odkud jste přijeli?“

„Z budoucnosti. Přesněji z dvacátého století.“

Purkmistr přistoupil k Emilovi blíž a přísně se mu.podíval do očí.

„Mladý muži, nezapomeň, že mluvíš s úřední osoboul“ prohlásil varovným tónem. „Bude pro tebe lepší, když si žerty necháš na jindy.“

„Ale Já vůbec nežertuju.“

Purkmistr se znovu obrátil ke Kuzmovi.

„Povídej dál, Kuzmo. Ale jen o tom, cos viděl na vlastní oči.“

„Hlásím, že jsem nařídil, aby se lidi rozestoupili, a pak jsem uviděl ty dva ancikristy s tou jejich ďábelskou mašinou. Tady ten,“ ukázal hlavou na Emila, „stál uprostřed rynku a mluvil zrovna s Blažkem.“

„S tím rozumbradou, s Blažejem Mudrlantem?“

„Jo, s tím, ten strká nos do všeho a všude musí být první. Napřed jsem neříkal nic, jenom tak stojím a pořádně si všecko prohlížím. To zrovna tady ten,“ ukázal znovu na Emila, „postavil před Blažka tuhle bedničku. Čímsi tam zakroutil, ještě na tom chvilku něco dělal, a pak najednou… až se o tom bojím povídat…“

„Na strach už jsi měl času dost, teď mluv.“

„No, v bedničce něco zašumělo, pak začala hrát taková divná muzika a nakonec začal někde uvnitř ječet člověk. A tahle bednička je přece tak malá, že by se do ni nevešel ani pes… Ale to už mi kdosi povídá: ‚antikrist je to, Kuzmo, k otci Šimonovi s ním!‘“

„A co ty na to?“

„Povídal jsem si: platí mě pan purkmistr nebo otec Šimon? A tak jsem toho ďáblova pacholka přivedl sem. Dobře jsem to snad udělal nebo ne?“

„To se ještě uvidí.“

Kuzma svoje zbabělé chování na rynku sice trochu přikrášlil, ale Emil ho nehodlal kompromitovat. Purkmistr už mezitím zvědavě obcházel gramofon.

„Co je v té skříňce?“ zeptal se.

„V tom je právě zavřený ten člověk,“ vysvětloval Kuzma. „Jenže teď zrovna nekřičí.“

„Hm.“

Purkmistr gramofon ještě jednou obešel, a potom se zeptal přímo Emila:

„Co mi o tom řekneš ty?“

„V podstatě to souhlasí. Až na toho zavřeného člověka. Říká se tomu gramofon.“

„Cože je to?“ nerozuměl purkmistr.

„Gramofon. To slovo u vás ale ještě nikdo nezná.“

„Jen si nebuď tak jistý. Však my taky máme profesory, kteří znají kdejaké slovíčko. Třeba i z angličtiny.“

„Ale tohle znát nemůžou, protože gramofon ještě nebyl vynalezený. Hned vám ho pustím.“

Emil gramofon natáhl, otevřel víko a položil jehlu na desku — tutéž jako na rynku. Světnicí se rozlehl ječivý zpěv ještě mnohem pronikavěji než na volném prostranství. Kuzma, podle svého vyprávění tak odvážný, okamžitě couvl do rohu místnosti a paní purkmistrová byla ještě bledší než předtím. Jedině purkmistr se ovládal, ačkoliv i na jeho tváři bylo vidět, že se necítí zrovna nejlépe.

První to nevydržela paní Julie.

„Ať ho utiší, Petře!“ zvolala prosebně na manžela. Využila k tomu krátké přestávky mezi nesrozumitelným cizojazyčným zpěvem sólisty.

Purkmistr se na ženu podíval a všiml si jejího rozčilení, které mohlo vyvolat další záchvat nemoci.

„Utiš to,“ řekl Emilovi.

Emil gramofon zastavil a zavřel. Teprve potom Kuzma vystoupil z kouta.

„Pane purkmistře, a co když tam vevnitř pyká nějaká potrestaná duše? Otec Řehoř jednou povídal…“

Purkmistr ho přerušil.

„Nedělej ze sebe mudrce, Kuzmo, nikdo se tě neptal.“

A znovu se obrátil na Emila.

„Co jsi ještě přivezl, cizince?“

„Všelijaké věci, které neznáte. Mám třeba knížku, ví které jsou vypsané dějiny nejbližších pěti set let.“

„Těch, co teprve budou?“

„Ano. Mohl bych vám říct, co se stane za sto, za dvě stě, za tři sta let. Tady i v jiných zemích.“

„Tak mi to řekni.“

„Nemám tu knížku u sebe. Je v našem stroji.“

„V tom na rynku?“

„Ano.“

Purkmistr mlčky přemýšlel. Zřejmě se nemohl rozhodnout, jak na to odpovědět. Odmítnout knihu předem jako nesmysl, nebo se věc pokusit ověřit?

„Kuzmo, přines tu knížku,“ promluvil konečně. „Podíváme se, jestli cizinec mluví pravdu.“

Kuzma zbledl. Gramofonu se po celý ten čas ani nedotkl, stále se od něho držel aspoň na krok, a teď by měl sám přinést z rynku ‚ještě něco horšího?

„Neměl bych ho vzít radši s sebou?“ zeptal se nejistě a ukázal přitom hlavou na Emila. „Třeba bych tu knížku ani nenašel, já, hlava neučená…“

„Je tam přece jeho společnice, ta ti ji ukáže.“

Vtom Emila napadlo, že by mohl využít příležitosti a dopravit chronobus na bezpečnější místo. Na rynku, a navíc nehlídaný, by se mohl stát snadno obětí nějakého nevypočitatelného útoku zevlounů. Stačilo by přece hodit kamenem a zasáhnout řídicí desku…

„Ona tu knížku nikomu cizímu nevydá, pane purkmistře. Ale dalo by se to udělat jinak.“

„Jak?“

„Nejlepší by bylo převézt celý náš stroj sem, třeba na dvůr. Tam na rynku by ho mohl někdo poškodit.“

Purkmistr se znovu zamyslel.

„Dobře,“ řekl. „Dá se to převézt na obyčejném voze?“

„Myslím, že dá.“

„Kuzmo, jdi sehnat vůz. Ale jenom mi někde po cestě neusni!“

„Spolehněte se, pane purkmistře.“

„Měl bych být při nakládání i při převozu,“ zpracovával Emil purkmistra dál. „Vaši lidé by na tom mohli něco pokazit, je to jemné zařízení.“

„Však jemné věci taky dovedeme převážet. Myslíš, že jsme medvědi?“

„Promiňte, nechtěl jsem vás urazit… Ale přesto bych při tom rád byl.“

„Dobře, pojedeš s Kuzmou.“

„Kuzma tentokrát opravdu neusnul.: Už po čtvrthodině zaskřípal pod okny vůz tažený párem silných koní. Emil nechal gramofon v purkmistrově bytě, sešel dolů a posadil se na vůz vedle Kuzmy. Kočí práskl bičem, koně hrábli kopyty a vykročili směrem k náměstí.. Zvědavci poschovávaní v průjezdech vyšli.na světlo a táhli za vozem, tentokrát tišeji, bez křiku „a hlasitého dohadování. Co chvíli se některý z nich Kuzmy na něco zeptal, ale halapartník nikomu neodpovídal — hned na začátku nasadil masku „úředního pohrdání dotěrným davem. Nebyl tak docela hloupý, to už Emil pochopil; jistě bylo chytřejší mlčet než odpovídat „nevím“.

Chronobus stál na původním místě — jenže Hanka v něm nebyla. A ani nikde nablízku ji Emil nezahlédl. Na -první pohled také zpozoroval změnu na řídicí desce: z číselníku zmizela- časová- páčka. Ta, kterou -nechtě uvedl, chronobus do chodu-v zahradní pracovně profesora Anzelma, Emila polilo horko a divoce se mu rozbušilo srdce.

IV

Když Kuzma odvedl Emila k purkmistrovi, zůstala Hanka nějakou dobu sama; celý zástup se vydal za odcházejícími, snad tím směrem tušili zajímavější podívanou. Ale brzy se začali kolem chronobusu hromadit noví zvědavci.

Vrátil se i Blažej, který v první chvíli také následoval Emila s Kuzmou. Protlačil se energicky houfem zevlounů, přiblížil se k chronobusu, nahlédl- dovnitř a bez rozpaků pokračoval v navazování kontaktů:

,; Ty jsi jeho žena, že?“

„Ne,“ odpověděla Hanka.

„Tak kdo jsi?“

„Jsem jeho kamarádka.“

Snad se Blažkovi zdála odpověď podivná, ale nejspíš ani neznal význam slova kamarádka, protože delší chvíli přemýšlel a jenom si Hanku prohlížel; Už se však k tématu nevrátil.

„Zajímáte se o dějiny?“, pokračoval konečně další otázkou

„Hlavně Emil. Já.studuju medicínu.“

Zdálo se, že poslední informace Blažeje zaujala, protože nápadně ožil.

„To znamená, že z tebe bude doktor?“

„Ano, za pár let.“

„A umíš už teď léčit?“

„Teď ještě nesmím. Napřed musím dokončit školu a dostat diplom,“

„Neptám se, jestli smíš, ale jestli umíš léčit.“

„Podle toho co.“

„Třeba horečku.“

Hanka věděla, že slovem horečka se v minulosti označovala celá řada nemocí, které se lékaři teprve později naučili přesně rozlišovat. Začala se tedy Blažeje vyptávat na příznaky. Z jeho odpovědí usoudila, že, jde pravděpodobně o tyfus, přesněji skvrnitý tyf — o nemoc dnes už díky očkování poměrně vzácnou, ale kdysi hodně rozšířenou a kosící spousty obětí. Blažej tím nemocným samozřejmě být nemohl, to by se neprocházel po městě.

„A kdo má tu horečku?“ zeptala se Hanka.

„Moje máma.“

Teď už chápala, proč se Blažej tak zajímal o její obor a o znalost léčení.

„Prohlížel ji už nějaký váš doktor?“

„Prohlížel.“

„No a?“

„Zrovna včera mi řekl, že už není naděje, jestli se prý nestane zázrak, máma umře.“

Na zázraky Hanka pochopitelně nevěřila, i když tu a tam některý odolný organismus je schopen postavit pesimistické předpovědi lékařů na hlavu. Věděla ale, že v příruční lékárničce chronobusu je chloromycetin, velmi účinný lék, objevený teprve ve dvacátém století. Lék, kterému se zdaleka nemohly rovnat prostředky, jaké měl k dispozici lékař Blažejovy doby. Může se Hanka v takové situaci, když už se současná medicína vzdala naděje na vyléčení nemocné, vyrovnat nějak s faktem, že podle zákonů dvacátého století nemá právo léčit? Vždyť ale není ve století dvacátém, nýbrž v patnáctém… K vyřešení jejích pochybností pomohl sám Blažej.

„Byl bych ti moc vděčný, kdybys mohla pro mámu něco udělat. Zaříkávačům nevěřím, a nic jiného mi až nezbývá.“

„Na dálku léčit nemůžu, i když jsi mně nemoc popsal. Lékař musí nemocného vidět.“

„To se dá lehko zařídit, bydlíme tady blízko. Jestli nemůžeš odejít, přinesu mámu sem. Už moc neváží…“

Něčemu takovému musela Hanka stůj co stůj zabránit, stav nemocné podle Blažejova vylíčení tak namáhavou přepravu nedovoloval. Na druhé straně se ale nechtěla vzdálit od chronobusu, aby v něm někdo nepovolaný nezačal hospodařit. Svěřila se se svými obavami Blažkovi. „O to se bát nemusíš,“ upokojil ji. „Nikdo se vaší mašiny ani nedotkne, budou se jí zdaleka vyhýbat. Copak nevidíš, jak se jí bojí?“

Opravdu, lidé-měli z chronobusu strach. Hanka se tedy rozhodla, že půjde. Musela ovšem nějak zabezpečit časovou páčku, nejchoulostivější zařízení řídicí desky. Když si prohlédla ciferník zblízka, všimla si, že páčka je připevněna na ose pomocí kovové závlačky. Vyhledala mezí nářadím kleště a závlačku vytáhla. Potom sňala páčku z osy a schovala ji do jedné z přihrádek ve stěně. Teď už nikdo nezasvěcený nemohl uvést chronobus do chodu, ani kdyby přemohl strach. Nakonec Hanka otevřela lékárničku a do malé tašky si vzala teploměr, dávku chloromycetinových tablet a ještě několik dalších léků, o nichž předpokládala, že by je mohla potřebovat.

„Můžeme jít,“ řekla Blažejovi.

Ale ještě než se vzdálili, přelétl Blažej očima houf zvědavců okounějících v uctivé vzdálenosti od chronobusu. Přistoupil k rozcuchanému hromotlukovi, který ostatní o hlavu převyšoval.

„Buď zdráv, Lukáši.“

„Buď zdráv,“ odpověděl mu dlouhán.

„Musím s cizinkou na chvilku odejít. Kdyby chtěl na tu jejich mašinu někdo z našich sahat, majzneš ho po hlavě na můj účet. Jasné?“

„Jasné. Majznu.“

„Tak dobře hlídej.“

Část zvědavců Blažeje s Hankou zpovzdálí sledovala. Ulička vybíhající z rohu náměstí dosti prudce klesala. Blažej své nové známé vysvětlil, že brzy dojdou k řece. Bydlel s matkou a sestrou u mlýna, v němž kdysi pracoval jeho otec, který už před lety zemřel. Po několika minutách došli k malému domku a vstoupili do tmavé, ale pečlivě udržované světnice.

Nemocná měla vysokou horečku a byla v bezvědomí, takže se jí nebylo možno na nic vyptat. Ale i bez rozhovoru Hanka zjistila, co potřebovala: charakteristická tyfová vyrážka na těle ženy potvrdila její předpoklad.

Podala Blažejově sestře, která se o matku starala, lahvičku s chloromycetinem.

„Každých šest hodin dvě tablety,“ řekla, „i v noci.“

„Vyléčí ji to?“ zeptalo se děvče s nesmělou nadějí v hlase.

„Na začátku nemoci by ji to určitě vyléčilo, ale v takovém stavu nevím. Rozhodně to ale mamince neuškodí.“

„A nic víc se dělat nemusí?“

„Samozřejmě že musí.“

Hanka vyložila na stůl ještě dva další léky a vysvětlila dívce, jak je užívat a jak se vůbec o matku starat. Víc udělat nemohla. Nedivila se pesimismu místního lékaře: stav pacientky byl opravdu těžký, nemoc už ji nebezpečně oslabila.

Když vyšla s Blažejem na ulici, aby se vrátila do chronobusu, zastoupil jí cestu halapartník. Nebyl to však ten, který odvedl Emila k starostovi.

„Co od ní chceš?“ ozval se na Hančinu obranu Blažej.

„Do toho ti nic není,“ odpověděl halapartník. A potom se obrátil k Hance: „Půjdeš se mnou.“

„Proč?“ zeptala se Hanka a už si začínala vyčítat, že se přece nedržela Emila, který si dovede lépe poradit.

„To se dovíš později.“

V

Purkmistr Petr si prohlížel gramofon ze všech stran. Zvenčí na něm neviděl nic, co by nemohlo být dílem zručného řemeslníka — třeba takového mistra Matouše, uměleckého truhláře. Tajemství se muselo skrývat uvnitř. Začal tedy opatrně manipulovat se zámkem držícím víko.

„Nesahej na to, Petře,“ ozvala se Julie.

„Neboj se.“

„Nevyznáš se v tom.“

„Právě že bych se v tom chtěl vyznat. Snad si nemyslíš jako Kuzma, že tam sedí člověk?“

„To si nemyslím… Ale radši to nech ležet, moc tě prosím.“

„Opravdu nevím proč.“

„Ještě bys na tom mohl něco pokazit.“

„Sekyrou to přece nepáčím.“

Julie se na manžela podívala prosebným pohledem. Bylo na ní vidět, že se následků manipulace s gramofonem bojí. Purkmistr si uvědomil, že manželka potřebuje především klid, protože jakékoliv vzrušení působilo na její nemoc nepříznivě. Nechal tedy gramofon gramofonem a vyklonil se z okna, jestli už nepřivážejí cestovní stroj těch záhadných cizinců.

Dříve než vůz, se však objevil městský strážný Nikodém, vedoucí před sebou neznámou dívku. Její oblečení bylo právě tak podivné jako šaty neznámého mladíka. Zřejmě to byla jeho společnice. Purkmistr se podivil.

„Kde máte Kuzmu a všecko ostatní?“ zeptal se, jakmile Nikodém s dívkou vstoupili do světnice.

Teď se podivil zase Nikodém.

„To nevím, pane purkmistře,“ odpověděl. „Kuzmu jsem dnes vůbec neviděl, asi stojí na rynku.“

„A kde jsi našel tady tu?“ purkmistr ukázal hlavou na Hanku. „Ne na rynku?“

„Ne. Byl jsem na obchůzce a zrovna jsem šel kolem mlýna, když mě lidi upozornili, že Blažek Mudrlant přivedl domů k matce jakousi cizí mastičkářku. A že prý je podezřelá. Tak jsem si na ni počkal, až vyjde ven. Opravdu byla nějaká divná, tak jsem ji pro jistotu zadržel a předvedl jsem vám ji sem. Náš pan velitel vždycky říká: „Když si nejsi jistý, radši podezřelého zadrž, však už to za tebe ouřad vyřeší.“

Purkmistr veliteli městské stráže podobné instrukce už víckrát vytýkal, jenže náčelník halapartníků od jisté doby, kdy z lehkomyslnosti pustil z rukou nebezpečného zloděje, dával přednost raději pokárám za nadměrnou horlivost než za přílišnou mírnost.

„No dobře, vrať se na obchůzku,“ řekl Nikodémovi. „Cizinka tady zůstane.“

Když se za Nikodémem zavřely dveře, obrátil se purkmistr k Hance a ukázal na gramofon:

„Ty patříš k tomu kouzelníkovi se zpívající skříňkou, že?“

„Ano,“ potvrdila Hanka, hned se ale znepokojila. „Kde je Emil?“

„Neboj se, hned se vrátí. Tak ty nám tu po městě léčíš… Jen tak pro zábavu, nebo na výdělek?“

„Ze soucitu. Blažej mě prosil, abych pomohla jeho mamince. Je těžce nemocná.“

„A jsi přesvědčená, žes jí neuškodila, ale pomohla?“

„Vaši lékaři prohlásili, že ji může zachránit jenom zázrak. Já jsem jí určitě neuškodila.“

„Odkud máš tu jistotu?“

„Jsem studentka medicíny, vím, že nesmím nemocným uškodit.“

„Ach tak…,“ purkmistr nasadil mírnější tón, „primům non nocere u vás se tím taky začíná?“

„Taky. Studoval jste medicínu?“

„Ne, ale sem tam něco znám, i když nás tvůj kolega, jak se zdá, považuje za divochy. Odkud jste přijeli? Zdaleka?“

Hanka se trochu zarazila.

„Jak bych vám to řekla… Z budoucnosti, abych byla stručná.“

„Stejná pohádka. Domluvili jste se. Ale co, tvůj kouzelník nám to má dokázat. Uvidíme, posoudíme, a pak nejspíš potrestáme pro klamání úřadu.“

„Proč ji zbytečně strašíš, Petře,“ ozvala se purkmistrová, která zatím jen mlčky poslouchala.

„Prosím tě, snad jsi jim neuvěřila?“

„Ne, ale všechno má svůj čas. Počkej, až přijedou.“

Potom se obrátila k Hance.

„Léčí se u vás taky záducha?“

„Samozřejmě.“

„A jak?“

„To záleží na tom, čím je způsobená. Záduchu může totiž vyvolávat několik nemocí. A ty zase léčíme podle jejich stupně, jinak na začátku, jinak později.“

Julie chvíli mlčela a pak se zeptala o poznání tišeji:

„A jak jsem na tom podle tebe já? Na začátku, uprostřed… nebo už na konci?“

Hanka se na ni pozorně zadívala. Purkmistrová nevypadala nijak dobře, ale to o příčinách její dusnosti ještě nic neříkalo. Vyptala se tedy nemocné na příznaky a usoudila, že může jít o nemoc, které dnes říkáme srdeční angína, angina pectoris. Je to však nemoc příliš komplikovaná, než aby mohla přesnou diagnózu určit studentka, a navíc bez odborných přístrojů. Zato Hanka věděla najisto, že v lékárničce chronobusu je nitroglycerín, který při záchvatech angíny pomáhá. Když obsah lékárničky probírala, než šla k Blažejově matce, měla nitroglycerínové tabletky určitě v ruce.

„V jakém stupni je vaše nemoc, to nepoznám,“ odpověděla konečně purkmistrové. „Nejsem ještě doktorka, teprve se učím. Ale mohla bych vám dát něco proti záchvatům.“

„Opravdu? Máš to u sebe?“

„Ne, v chronobusu.“

„V čem?“

„V tom stroji, kterým jsme se sem dostali. Stojí na náměstí, musela bych tam dojít.“

„Není třeba,“ ozval se purkmistr. „Každou chvíli ho sem přivezou.“

„Kdo?“ znepokojila se znovu Hanka.

„Moji lidé. Neboj se, nepokazí na tom nic, tvůj kolega je u toho. Už tu mohli být, nevím, proč se tak zdrželi.“

„Venku je něco slyšet,“ řekla Julie. „Podívej se, Petře.‘

Purkmistr přistoupil k oknu a Hanka za ním. Ze záhybu ulice se právě vynořil vůz s chronobusem. Za vozem kráčelo pár mužů, ale — toho si Hanka všimla hned — Emil mezi nimi nebyl. Chvíli ještě čekala, ale nikdo další už od rynku nepřicházel.

„Kde je Emil?“ položila purkmistrovi otázku. „Před chvilkou jste říkal, že…“

„Taky se divím,“ přerušil ji uprostřed věty. „A není tu ani Kuzma, můj strážník. Jenom jestli ten tvůj Emil neprovedl nějakou hloupost. Mohl by se dostat do horších rukou, než jsou moje.“

„Do čích rukou?“ polekala se Hanka.

Purkmistr na její otázku neodpověděl, vrátil se raději k předešlému tématu.

„No co, počkáme a uvidíme. Povozník nám už poví, co se s nimi stalo.“

VI

Kam se Hanka poděla, zjistil Kuzma obratem ruky. Zeptal se prostě nejbližšího zvědavce, ramenatého pořízka s nepříliš chytrým výrazem.

„Kde je ta mladá, Lukáši, nevíš?“

„Vím. Šla s Blažkem.“

„A kam?“

„To neříkali. Blažek mi jenom povídal, že mám hlídat tady tu mašinu, tak ji hlídám.“

„Říkáš, že hlídáš?“ vmísil se do hovoru Emil. „Tak mi tedy vysvětli, kam se poděla časová páčka?“

„Cože, jaká páčka?“

Emil vstoupil do chronobusu a ukázal na řídicí desku:

„Ta, co byla na téhle ose.“

„Tam žádná páčka nebyla. Celou tu dobu tady dávám pozor, nikoho jsem dovnitř nepustil.“

„Mně chceš namluvit, že tam páčka nebyla?“ opouštěla Emila trpělivost. „Ještě řekni, že ani to děvče tady nebylo!“

„Děvče jo, to tady bylo. Šlo s Blažkem, to už jsem povídal.“

„Od toho se víc nedovíš,“ prohlásil přezíravě Kuzma, zřejmě si Lukášovy duševní úrovně příliš nevážil. „Musíme najít Blažka.“

Obrátil se k výrostkům, kteří stáli za Lukášem.

„Mládenci, kam šel Blažek s tou mladou?“

„Někam dolů, jako k vodě,“ odpověděl mu blondýn pihovatý jako krůtí vejce.

„Blažek tam bydlí,“ dodal jiný chlapec. „Přemlouval ji, aby šla léčit jeho matku, ona se v tom asi vyzná. Slyšel jsem, jak spolu mluvili.“

Hančino zmizení bylo tedy vysvětleno. V každém případě se zachovala lehkomyslně, že se od chronobusu vzdálila, ale aspoň už je jasné, kam odešla a proč. Ztráta časové páčky, nezbytné k uvedení chronobusu do chodu, Emila pochopitelně znepokojovala dál, uznával však, že má Kuzma pravdu. Především bylo třeba najít Blažeje, a tím i Hanku.

„Pojďme tam,“ vybídl Kuzmu.

„Dobře, jdeme.“

„Počkej, a co já?“ zadržel Kuzmu povozník. „Vytáhls mě od práce, a teď tady mám ztrácet čas čekáním? Kdo mi za to zaplatí?“

Než pomalý Kuzma stačil situaci vyřešit, Emil si uvědomil, že další ponechávání chronobusu na náměstí pod ochranou těžce chápavého Lukáše není zrovna bezpečným řešením, že bude nejlepší naložit stroj pro jistotu hned a odeslat na purkmistrův dvůr. Emilův nápad ušetřil Kuzmovi obtížné rozhodování. S Lukášovou vydatnou pomocí vyzvedli chronobus na vůz.

„Jeď!“ přikázal potom Kuzma kočímu.

„Sám?“

„A co má být? Snad se nebojíš?“

„Čeho bych se bál? Ale sám to nesložím. Já nejsem Lukáš, mně se síla vrazila do hlavy.“

„Nech si ty vtipy, nebo se nedožiješ neděle, podívej se na Lukášovy svaly! Ale víš co, Lukáši, jed s ním, pomůžeš mu. Řeknu panu purkmistrovi, že jsi ochotně pomáhal, jednou se ti to může hodit.“

„No dobře, tak já tam s tím dojedu,“ souhlasil Lukáš.

Vůz odhrkotal a Emil s Kuzmou se vydali úzkou uličkou dolů k řece. Houf zvědavců se rozdělil na dvě skupiny. Jedna sledovala dál chronobus, druhá se pustila za oběma muži ke mlýnu.

Když sešli do dolní části města a podle potoka dorazili k Blažejově chalupě, oslovil Kuzmu jakýsi vousáč stojící u zápraží:

„Nehledáš náhodou tu cizinku, mastičkářku?“

„Hledám, proč?“

„jdeš pozdě. Už ji odvedl Nikodém.“

Emila při těch slovech píchlo u žaludku, Kuzmovi však zřejmě nijak nevadilo, že dívku zadržel jeho kolega.

„Kam s ní šel?“ zeptal se halapartník vousáče.

„Nejspíš k purkmistrovi.“

„A kde je Blažek?“

„Šel s nimi.“

Než Emil s Kuzmou došli k purkmistrovům, byl už chronobus složený na dvoře Blažeje cestou nepotkali, a tak Emil stále nevěděl, kam se poděla časová páčka; na číselníku stále ještě nebyla, to zjistil prvním pohledem.

Vstoupili do světnice, kterou už Emil znal. Hned ve dveřích se mu trochu ulevilo — Hanka byla tu. Seděla málem jako člen rodiny u křesla paní Julie a v ruce držela lahvičku s tabletkami. Zřejmě ani tady neustávala ve své pomoci trpícím. Měla teď vzácnou příležitost uplatnit znalosti lékařské vědy, zdokonalené pěti staletími vývoje a podpořené novodobými léky z cestovní lékárničky. Zásoby léčiv nemohly ovšem vystačit nadlouho a zdaleka by jich nebylo dost pro všechny nemocné ve městě.

„No konečně,“ řekl purkmistr spíš vyčítavě než s radostí. „Kuzmo, pro co jsem tě poslal na rynek?“

„Prosím pěkně, pro tu mašinu. Přijela podle rozkazu, stojí na dvoře.“

„Vím. Ale proč jste se nevrátili zároveň s vozem? Kdo ti dovolil courat se s cizincem po městě?“

„Hlásím, pane purkmistře, že se to děvče ztratilo. Tak jsem ji hledal.“

„Našla se i bez tebe. Však není jehla a naše město není kupa sena. Příště nebudeš dělat sám sobě velitele. Tak vysoko jsem tě ještě nepovýšil, rozumíš?“

„Rozumím.“

„A teď se vrať zpátky na rynek a konej svoji povinnost. Tady tě už potřebovat nebudu.“

Kuzma neodcházel moc ochotně, bylo vidět, že mu to není zrovna teď po chuti. Poprvé v životě se aspoň na hodinku cítil málem hrdinou dne, a už se měl stát zase obyčejným, řadovým příslušníkem městské stráže, dohlížejícím na pořádek před radnicí. -Ústup ze slávy byl pro něho příliš prudký a bolestný.

„A ty,“ obrátil se purkmistr k Emilovi, „přines tu knížku, ve které máš napsáno, co nás podle tebe čeká. Poslechneme si to.“

„Skočím pro ni,“ řekl Emil. Využil však příležitosti a dřív než vyšel z místnosti, se zeptal Hanky, co se stalo s časovou páčkou.

„Pro jistotu jsem ji odmontovala, je tam ve skříňce,“ odpověděla. Ale hned dodala trochu přiškrceně: „Doufám, že ji nechceš použít beze mě.“

Emila se ta zbytečná poznámka dotkla. Co si o něm, proboha, myslí?

„Neboj se,“ odpověděl s trpkostí v hlase, „hned jsem zpátky.“

Nepříliš jasný rozhovor hostů vzbudil purkmistrovo podezření. Zvedl se ze židle.

„Počkej,“ zarazil Emila, který už otevíral dveře. „Půjdu s tebou.“

I ten mě už podezřívá, pomyslel si Emil a nahlas se purkmistra zeptal:

„Nevěříte mi?“

„Jistota víru podpírá,“ odpověděl purkmistr vyhýbavě. „Pojďme.“

Sešli příkrými schody na dvůr, oddělený od ulice cihlovou zdí. Když se Emil vracel s Kuzmou z města, podíval se jen letmo na řídicí desku, teď si však“ chronobus prohlédl důkladněji a ještě ho ze všech stran obešel. Nezpozoroval žádnou známku poškození, povozník s Lukášem byli zřejmě při převozu i při skládání opatrní. Potom vystoupil na palubu, vyhledal mezi knihami Stručné světové dějiny a ukázal svazek purkmistrovi.

„Tady to je. Nejnovější vydání dějin, samozřejmě hodně stručné.“

Purkmistr natáhl po knize ruku a nedočkavě ji otevřel. Ale téměř okamžitě ji zase sklapl. Příčinu svého zklamání nijak netajil.

„Tištěná…,“ povzdychl si. „Tištěné písmo jsem se ještě nenaučil.“

Emil rychle zalovil v paměti — a souhlasilo to. Knihtisk byl teprve nedávnou novinkou, takže purkmistr docela právem nemusel tiskací písmena znát. Jistě se v mládí učil výhradně z textů psaných ručně.

„Nevadí, přečtu vám to.“

„Bobře, až nahoře. Nic víc si už nepotřebuješ vzít?“

„Ne.“

„Tak jdeme.“

Než však došli ke schodišti, objevil se v průjezde vedoucím do ulice mnich. Purkmistr se zastavil.

„Jdeš ke mně, bratře?“

„Právě tak,“ potvrdil řeholník. „Pochválen.“

Mnich si Emila dlouze a pátravě prohlédl, jako by ho chtěl prozkoumat skrznaskrz. Emil, přestože si už zvykl na projevy údivu a zvědavosti, které ho od okamžiku jeho vpádu do středověku neustále provázely, pociťoval řeholníkův pronikavý pohled zvlášť nepříjemně.

„Prý máš hosty, pane purkmistře,“ odlepil konečně mnich oči od Emila.

„Jak vidíš, bratře,“ přitakal purkmistr neochotně.

„Otec Šimon by se o nich rád dozvěděl něco bližšího. Snažně tě prosí, pane purkmistře, aby ses zastavil v klášteře, jestli je to jen trochu možné.“

„Teď hned?“ zeptal se purkmistr.

„Pokud možno hned. Otec Šimon má totiž zrovna trochu volného času.“

Purkmistr chvíli váhal, a potom se obrátil k Emilovi:

„Běž zatím do světnice. Vrátím se brzy.“

Podal Emilovi knihu, kterou během rozhovoru držel v ruce, a zamířil s mnichem k domovním vratům.

VII

Z nadcházejícího rozhovoru s otcem Šimonem neměl purkmistr pražádnou radost. Cítil se při takových setkáních většinou jako milostivě poučovaný mladší bratr, ne-li přímo jako káraný poddaný. Sice zdvořile a zdrženlivými slovy, ale přece jen káraný. A přitom otci Šimonovi podřízen nikdy nebyl. Tím, že ho občas vyslechl, splácel Petr daň za tu poněkud spornou čest, že město smělo hostit ve svých zdech klášter věhlasného řádu s mnoha zásluhami o víru. Sám otec Šimon se považoval za strážce duchovní čistoty celého kraje, tedy pochopitelně i purkmistra Petra. A purkmistra možná obzvlášť, neboť Petr — přestože bydlel zrovna vedle kostela — horlivostí ve víře právě nevynikal. Svého času se dokonce po městě šuškalo, že by klášter uvítal změnu na purkmistrově křesle. Byla-li to pravda, měl Petr dobrý důvod cítit se ohrožený. Opatův vliv sahal příliš daleko, od svíčkových bab až po královský dvůr, nevyjímaje samozřejmě ani pány městské konšely, pokorně nosící při procesích korouhve a přenosné oltáře.

Otec Šimon seděl právě v klášterní knihovně a tam také doprovázející mnich Petra zavedl.

„Pochválen buď Ježíš Kristus,“ dal si purkmistr záležet na správném církevním pozdravu. Když už se nevyskytoval tak často v kostele, chtěl aspoň při osobních setkáních s duchovními ukázat patřičnou zbožnost. „Poslal jsi pro mě, otče Šimone.“

„Na věky věků amen,“ dokončil opat uvítací formuli.

„Ano, milý synu, dovolil jsem si pozvat tě k nám, samozřejmě jen pokud nemáš zrovna něco naléhavého na práci. Vyřídil ti to tak, doufám, bratr Jakub. Nevytrhl jsem tě od něčeho důležitého?“

Aby představenému kláštera oplatil stejně pokryteckou mincí, ujistil ho Petr svatosvatě, že pozvání otce Šimona je pro něho vždycky tím nejdůležitějším, událostí prvořadého významu.

Když měli zdvořilostní úvod za sebou, mohli teprve přistoupit k věci.

„Slyšel jsem, že se ve městě objevili podivní cizinci,“ začal také otec Šimon bez prodlení.

„Ano, byli zadrženi městskou stráží. Jsou zrovna u mě, vyslýchám je.“

„A zjistil jsi?“

„Podivný případ. Těžko říct, co jsou vlastně zač. Prý k nám přišli z budoucnosti. Oba tvrdí, že z dvacátého století.“

„To je přece absurdní.“

„Samozřejmě, taky že jim nevěřím. Jenže oni říkají, že znají budoucí události.“

„Budoucí zná jenom Bůh,“ prohlásil otec Šimon.

„Vím. Proto jim ani v tomhle nevěřím.“

„Pevně doufám. Ale tím, že nevěříš, ještě nic nevyjasníš. Co s nimi chceš dělat?“

„Zatím vedu vyšetřování. Snad nakonec kápnou pravdu.“

„A když nekápnou?“

Takovým problémem se purkmistr dosud nezabýval, nepovažoval to prozatím za nutné. V tom smyslu také opatovi odpověděl.

Otec Simon se zamyslel.

„Nezapomínej, synu,“ promluvil teprve po delší době, „že ne všechno se dá vysvětlit lidským rozumem, ten je někdy příliš slabý a nemohoucí. Kdyby sis s tím případem nedovedl poradit, nezapomeň, že je tu ještě církev.“

„To znamená…“

„Konkrétně to znamená, že jsme připraveni přijít ti na pomoc. A že nesmíš cizince pustit z rukou, dokud tady zůstane nejmenší nejasnost. Řekl jsem to dost jasně?“

„Řekl.“

„Výborně. To by tedy bylo prozatím všechno. Bůh tě opatruj.“

„Děkuji předem za vaši pomoc i ochranu, otče.“

Petr vyšel z kláštera s pocitem, že byl bez vlastního přičinění vtažen do běhu událostí, jejichž konce a následky sotva může předvídat. Otec Šimon ho zavázal, řečeno stručně a jasně, k tomu, aby cizincům znemožnil odjezd, dokud o sobě neřeknou plnou pravdu. Jenomže jak rozpoznat, co je pravda, když se jim nemůžeš podívat do duše? A jestliže vůbec to, co uzná za pravdu on, purkmistr, najde pochopení v očích otce Šimona? Před pátery zběhlými v labyrintu církevních nauk se Petr nikdy necítil dost jistý, všechno totiž dovedli vyložit jinak. Ti by snad byli schopní dokázat, že dvě a dvě jsou víc než čtyři, kdyby to bylo církvi prospěšné.

Doma zatím Julie debatovala s Emilem nad Stručnými dějinami. Bylo vidět jak je vzrušená.

„Petře,“ obrátila se hned na manžela, „v té knize se nepěkně píše o knížeti Erikovi. Že prý zradí krále.“

Kníže Erik, bratranec a oblíbenec krále Michala, byl už pěkných pár let, jak tvrdily hlavy zasvěcené do dvorských záležitostí, také jeho důvěrným poradcem. Byla to zřejmě informace pravdivá, protože prostřednictvím knížete se dalo u krále lecčeho dosáhnout.

„Jak ho zradí?“ zeptal se Petr zamračeně.

„Přečti to manželovi ještě jednou,“ požádala Julie Emila.

„Prosím,“ řekl Emil a sklonil se nad knihou. „Kníže Erik, obdařený králem Michalem, který mu bezmezně věřil, tituly a poctami, byl po čase příčinou jeho pádu. Když se král dostal do konfliktu s církevní mocí, získali církevní hodnostáři na svou stranu Erika a část vysoké šlechty, s jejichž pomocí přinutili Michala k odstoupení a k odchodu do vyhnanství. Na trůn byl dosazen kníže Erik. Nutno však přiznat, že vládl uvážlivěji a přinesl zemi více prospěchu než Michal.“

Purkmistra ovládl zvláštní, dosud nepoznaný pocit, jako by ho náhle postavili ke kormidlu dějin, nad nímž někdo vytesal plán událostí na několik příštích desetiletí. Že by byla takovým plánem zrovna Emilova kniha? Bylo to zcela nepravděpodobné.

„Vymýšlíš si,“ odpověděl Emilovi, sledujícímu na purkmistrově tváři účinek přečteného. „Znáš jména našich panovníků a fantazíruješ na jejich účet. Ale nezapomínej, že mluvíš s úřední osobou…“

„… které není dovoleno se posmívat nebo s ní jinak nevhodně žertovat,“ dokončil Emil. „Vím o tom, naše právní předpisy se v téhle věci od vašich neliší.“

„Tak se podle toho chovej.“

Emil podal purkmistrovi otevřenou knihu a prstem mu ukázal citovaný odstavec.

„Prosím, můžete si to ověřit.“

„Řekl jsem ti už, že tištěné číst nedovedu.“

„Většina písmen se od rukopisu moc neliší. To, že si nevymýšlím, jistě poznáte sám.“

Purkmistr chvilku váhal, ale potom vzal knihu do ruky a pomalu prošel očima odstavec, který mu Emil ukázal. Mnohá písmena opravdu připomínala své psané protějšky, a některá byla skoro totožná. Tak luštil slovo za slovem — a viděl, že si Emil nic nepřibájil. Zpráva o zradě knížete Erika byla v knize opravdu vytištěna, černé na bílém.

Ale kdo to vytiskl, pro koho a proč?

Výstraha otce Šimona zazněla teď Petrovi v uších Midecela jiným tónem. Klášterní otcové byli zvyklí číst tištěné písmo, mohli by tedy knihu prozkoumat od první až do poslední stránky. To by ovšem znamenalo odebrat ji cizincům a je samotné držet pro jistotu pod zámkem. Tak dlouho, dokud otec Šimon nerozhodne, co dál.

„Nedá se nic dělat,“ oznámil jim, „budu muset předat vaši knihu k prozkoumání.“

„Komu?“

„To už je moje věc. Lidem, kteří se v tom vyznají. A vy budete zatím bydlet v naší světnici pro hosty.“

„To znamená, že jsme uvěznění?“ chtěl se Emil ujistit, když se vzpamatoval z prvního překvapení.

„I tak by se to dalo případně nazvat.“

„Ale z čeho nás vůbec podezříváte? To snad máme právo vědět.“

Purkmistr chvíli přemýšlel. Na otce Šimona se odvolávat nechtěl, nebyl k tomu oprávněn. A navíc se obával, že by tím v očích cizinců utrpěla jeho vážnost, viděli by, že přes svůj úřad není ve městě nejvyšším pánem. Našel si tedy důvod náhradní.

„Jste cizinci a vnikli jste k nám bez povolení. Potřebujeme si tedy zjistit, co jste zač. Stačí?“

„Musí. Ale stejně se vám to zjistit nepodaří.“

„Pokusíme se. Uvidíme,“ odpověděl klidně purkmistr. „Však máme taky svoje učence, tak ať se snaží. Jen si nemyslete, že zrovna vy jste ze všech nejchytřejší.“

VIII

Otec Simon si knihu prohlížel dlouho a s čím dál větším zájmem. Otevíral ji na různých místech, obracel listy, některé stránky si tiše pročítal. Zdálo se, že úplně zapomněl na purkmistrovu přítomnost. Teprve když Petr lehce zakašlal, odtrhl opat očí od četby a podíval se na hosta. „Tak, tak…,“ řekl, jako by stvrzoval nějakou svoji myšlenku. „Musíme tu knížku zadržet, synu. Ta rozhodně nemohla být vytištěná se souhlasem církve.“

„Je snad kacířská?“ zeptal se Petr.

„Přinejmenším,“ odpověděl otec Šimon. „Přinejmenším…,“ opakoval po malé odmlce.

Petr nikdy neslyšel o knihách horších, než jsou kacířské, nechápal tedy, co mělo opatovo „přinejmenším“ znamenat. Ale zbytečně si tím hlavu nezatěžoval, na srdci mu ležela spíš jiná záhada.

„A co ty věštby?“ zeptal se. Myslel tím krále Míchala a knížete Erika.

„Především to všechno musíme přečíst a prozkoumat,“ odpověděl otec Simon vyhýbavě. „Cos udělal s cizinci?“

„Držím je ve světnici pro hosty. Pod zámkem.“

„Okno je zajištěné?“

„Ano, mříží.“

„Hlídej je dobře. Až uvidím, co všechno v té knize je, budeme si s nimi muset popovídat. A možná nejen my. Co je s tím jejich strojem?“

„Stojí u mě na dvoře. Je dost těžký, ten nikdo neodnese.“

„Nech ho přikrýt plachtou a nepouštěj k němu zvědavce. I na ten se budeme muset podívat.“

„Dobře, otče.“

„Díky ti, synu. Můžeš jít domů.“

Stmívalo se už. V potemnělé světnici čekala paní Julie netrpělivě na manželův návrat. Když odešel, udělalo se jí špatně, ucítila, že se blíží nový záchvat nemoci: dobře známá bolest u srdce, narůstající dusnost, pot po celém těle. Nebyla záchvatem překvapená, čekala ho. Vedro a odpoledne nabité dojmy nemohly vést k ničemu jinému. Na truhle vedle její židle stála lahvička s tabletkami, kterou jí tu mladá cizinka nechala. Návod k užívání si Julie pamatovala: při prvních bolestech vložit tabletku pod jazyk, tam ji nechat rozplynout, jen lehce sát, pokud možno se nehýbat a vyvarovat se jakékoliv námahy. Poslední rada pro ni nebyla ničím novým, námaze se bránil sám organismus, který v podobných okamžicích prostě odmítal poslušnost.

Vysypala tedy z lahvičky tabletku, dala si ji pod jazyk a čekala na výsledek. Bolest ještě chvíli narůstala, potom zůstala na krátkou dobu stejná, jako by s lékem zápasila, a nakonec začala zvolna ustupovat. Současně Julie cítila, že zase může volněji dýchat. Za několik minut jí bylo už docela dobře, dokonce lépe než před záchvatem, málem tak jako po vydatném dešti, kdy plíce ochotně přijímají čerstvý, svěží vzduch zbavený žáru a prachu.

Zaradovala se: přece jen existuje prostředek proti její nemoci, nezbývá tedy jen modlení a prosby o boží slitování, které jí onehdy doporučoval otec Dominik a bezradně přitom krčil rameny. Může tedy ještě žít, odehnat od sebe myšlenky na posledního lékaře smrt.

Do dveří vstoupil Petr. V té chvíli bylo Julii docela jedno, co o prorocké knize podivných cizinců řekl otec Simon; především se toužila podělit s mužem o radost a zároveň i naději. Petr vysypal pár tabletek nitroglycerínu na stůl a podrobně si je prohlédl. Ale brzy se znovu zamračil.

„Stejně jsou podezřelí,“ oznámil ženě. „Otec Šimon je nařídil dobře hlídat.“

„Kvůli té knížce?“

„Nic víc o nich zatím neví, jiný důvod mít nemůže. Ale kniha je, jak se zdá, na štíru s vírou. Přinejmenším kacířská je, doslova tak to řekl.“

„Zato lék pomáhá výborně,“ vrátila se Julie ke svému tématu. „Měl by ho vidět otec Dominik, ať se poučí, jak dovedou záduchu léčit jinde.“

„Podezřelé je to, všecko je to podezřelé,“ pokračoval ve svých vývodech Petr. „I ten tvůj lék. Nač s sebou vozí málem celou apatyku? Blažkově matce na horkou nemoc, na tvoji záduchu, bůhví na co všecko ještě mají léky. Ale od koho a k čemu? A odkud vlastně přijeli? A proč zrovna k nám?“

„Tak se mi zdá, že tě otec Šimon pořádně postrašil.“

„Vrtá mi to hlavou čím dál víc. Ze jsou cizinci, to je úplně jasné. Že jsou z nějaké vyspělejší země, o tom se taky nedá pochybovat. Normálním způsobem sem nepřijeli, vždyť ta jejich mašina ani nemá kola, objevili se na rynku zničehonic, najednou a potichu, v žádné bráně je neviděli. Co myslíš, co ž toho všeho vyplývá?“

„Ze přiletěli vzduchem,“ riskovala Julie odvážnou odpověď.

„No právě. Co když je to opravdu létací stroj, ten jejich chronobus, nebo Jak tomu říkají? Daidalovi a Ikarovi se to nepovedlo, ale někomu se to nakonec docela dobře mohlo podařit, svět jde dál, ještě nedávno se lidem nesnilo ani o tištěných knihách. Oni sami učenci nejsou, na to jsou moc mladí. Tu mašinu museli dostat nejspíš od někoho, kdo je sem poslal. A zase už jsme u té otázky: proč je poslal? Z dobročinnosti? Nevěřím, že existují takoví šlechetní neznámí. Pravděpodobnější je jiná možnost…

„Jaká?“

Petr pokračoval až po malé odmlce:

„Lest. Pravý úmysl vyjde najevo později. Jenom aby už pak nebylo příliš pozdě, samozřejmě pro nás.“

Teď se znepokojila i Julie. Bylo v tom všem opravdu dost hádanek — a vysvětlení, které podávali sami cizinci, se příčilo zdravému rozumu. Není přece možné, aby přijeli z budoucnosti, protože budoucnost je něco, co ještě není, co teprve bude. To znamená, že lhali. A jestli lhali, museli k tomu mít nějaký důvod. A nejspíš je to nějaký zlý důvod, zlý úmysl, protože dobré úmysly není zapotřebí tajit.

Ale — když už jsme v takových neveselých úvahách — jak si potom vysvětlit, že jí, Julii, cizinci darovali opravdu účinný lék? Chtěli si tím snad získat její důvěru? V tom případě se ale znovu, neobytně, vrací na jazyk otázka: proč?“Bludný kruh se tím uzavírá, člověku se z toho všeho může jedině zamotat hlava. Nejrozumnější snad bude nerozebírat to dál, nepoddávat se přílišné zvědavosti. Aspoň církev tak radí věřícím.

„Říkáš, že je otec Simon přikázal hlídat. To znamená, že je chce vyšetřovat?“

„Ano. Jen co prozkoumá tu knihu.“

„Takže bere celou věc sám do ruky. Ty od toho můžeš dát ruce pryč.“

„Ne tak docela. On se má starat o víru, ale za město odpovídám já., Kdyby nám nějaký přivandrovalec otrávil studny, otec Šimon by se z toho nezodpovídal. A stalo se už víckrát, že někde otrávili vodu, a nebylo to jenom za války.“

„Ty je podezříváš, že mají za lubem takové zločiny?“

„Nepodezřívám. Ale dokud se nedovím, co jsou zač, těžko jim jen tak věřit.“

„Něco na tom je,“ souhlasila Julie. „Člověk nikdy neví… Ale proč na to pořád myslet a dělat si těžkou hlavu. Už je mi dobře, tabletek mám teď zásobu, však uvidíme, co bude dál… Co že Róza ještě nejde? Cizinci by měli dostat večeři.“

Róza, žena strážného Kuzmy, která u purkmistrů posluhovala, přišla toho dne o něco později. Přinesla žata podivnou zprávu: ztratil se Blažek Mudrlant. Od té doby, co Nikodém zadržel u mlýna tu cizí dívku, zmizely všechny stopy i po Blažejovi. Domů se nevrátil, u příbuzných ani u známých nebyl, a tak to jeho znepokojená sestra zrovna před hodinou ohlásila veliteli městské stráže.

IX

Když ho hned na začátku zadržel na náměstí halapartník Kuzma, chápal Emil celou událost jako nedorozumění, které nemůže mít vážné následky. Když mu ale k večeru sám purkmistr potvrdil, že je uvězněn, pocítil už nepříjemné zamrazení v zádech. A když se spolu s Hankou octl v uzamčené místnosti s důkladnou mříží v okně, ztratil poslední špetku sebejistoty.

Okno vedlo na dvůr, kde stál téměř na dosah, snad deset metrů od domu, přikrytý chronobus. Jenomže překonání této nepatrné vzdálenosti bylo teď obtížnější než osudný skok přes pět století.

„Všecko je to tvoje vina,“ ozvala se Hanka, ještě zdrcenější než Emil. „Proč jsi sahal na časovou páčku! Říkala jsem ti, aby ses jí nedotýkal!“

„Ale dej s tím teď pokoj, naříkáním nic nenapravíme.“

„Bojím se, že stejně nemůžem nic napravit, dokud nás nepustí. Vidíš, kde jsme. Mříže nepřekoušeš a zámek taky prstem neotevřeš.“

„O to by nešlo, však už se lidi dostali z horších vězení. Důležitější je, aby nepokazili chronobus, to by byl teprve důvod k breku.“

„Mně je do breku už teď. Za pár dní začínají na fakultě zkoušky, a já jsem zavřená v patnáctém století.“

„Zkoušky! Fakulta!“ zvýšil Emil posměšně hlas. „Vy ženy jste stejně k smíchu: mouchu na sloním hřbetě vidíte, ale slona si nevšimnete.“

„A co má být podle tebe ten slon?“

„Fakt, že můžeme zůstat v patnáctém století taky natrvalo

„Myslíš?“ lekla se Hanka.

„Říkal jsem přece, že můžou chronobus pokazit. Třeba schválně, ale možná taky neúmyslně. A na žebřiňáku se domů nevrátíme.“

Zmlkli, ztratili chuť k dalšímu hovoru. Venku za mřížemi končil den, stmívalo, se, šero stíralo obrysy dvora i okolních zdí. Chronobus se měnil v čím dál nezřetelnější skvrnu, až zcela splynul s temnějícím pozadím.

Po nějaké době uslyšeli kroky na schodech, v zámku zašramotil klíč a v mezeře mezi dveřmi zazářil úzký pruh světla. Do pokoje vklouzla malá zamračená zená neurčitého věku s pevně sevřenými rty. Na podnose nesla dvě misky a svícen se svíčkou. Jen letmo, přísným pohledem zpod obočí přelétla Hanku s Emilem, mlčky postavila večeři i svíčku na stůl a rychle ustupovala zpátky ke dveřím.

„Paní, prosím vás…,“ oslovila ji Hanka. Chtěla se zeptat, jak je možno v případě potřeby někoho přivolat.

„Nemluvím s várna, jste ancikristi!“ odsekla žena a ještě zrychlila kroky. Vyklouzla ze světnice a rychle zvenčí zamkla.

„Ta nám to dala! Pro ni jsme už zřejmě odepsaní,“ povzdychla si Hanka. „Jen aby se nechtěla pánubohu zalíbit tím, že nás otráví.“

„Neboj se, tak vzácní zas nejsme,“ uklidnil ji Emil. „Středověk se sice travičství nevyhýbal, dokonce ani masovému, ale prakticky jen ve vyšších kruzích. Na papežských a královských dvorech, v nejhorším případě aspoň mezi šlechtou.“

„A jak se takové věci vyřizovaly na její úrovni?“ ukázala Hanka hlavou ke dveřím.

„Mnohem jednodušeji, silou. Tihle lidé by rozhodně nevolali na pomoc farmacii. A zrovna téhle žalářnice se bát nemusíš, ta by na nás nesáhla ani zanic, aby se nedopustila hříchu. Popadni lžíci a jez, vždyť jsme dnes ani neobědvali. A pak honem spát, uvidíš, že nás probudí hodně brzy, tady se určitě nevylehává tak jako u nás.“

Probuzení je čekalo opravdu brzy — ale jiné, než očekávali. Ještě dřív, než pořádně usnuli, uslyšela Hanka trojí tiché zaťukání na dveře, tak jemné, jako by si ťukající nebyl jistý, že stojí u správných dveří. Proto také Hanka nezareagovala hned, zdálo se jí, že to byl jenom klam usínajících smyslů.

Další trojí zaklepání, už mnohem odvážnější, slyšel i Emil.

„Kdo je?“ zeptal se.

„Pojď ke dveřím,“ odpověděl někdo polohlasem z chodby.

Hanka i Emil vyskočili současně a ve tmě u dveří se srazili.

„Kdo je tam?“ opakoval otázku Emil.

„Blažek. Mluv tišeji, slyším dobře.“

„Co tady děláš, a teď v noci?“ podivila se Hanka. „Snad není mamince hůř?“

„Ne, to ne… Vlastně ani nevím, jak se jí daří, schoval jsem se tady na půdě hned v poledne. Rád bych vám pomohl.“

„Ty nám?“ divila se Hanka dál, zřejmě návrh v prvním okamžiku nepochopila. „A jak?“

Emil si uvědomil hned, jakou možnost jim Blažejovo přátelství nabízí.

„Já se s ním domluvím,“ zašeptal k Hance. „Blažku, dovedl bys ty dveře otevřít?“

Chvilku bylo ticho. Potom se Blažek zeptal:

„Teď hned?“

„Teď nebo později, to je jedno.“

„Dnes by to nešlo. Nemám čím.“

„A zítra?“

„Počkej, ohmatám si zámek.“

Bylo slyšet pohyby Blažejových prstů kolem zámku a několikeré stisknutí kliky.

„Co myslíš?“ přerušil Emil mlčení. „Poradíš si s tím?“

„Šlo by to vypáčit, ale nadělal bych moc rámusu. Musím si přinést nějaké klíče.“

„Seženeš je?“

„Pokusím se. Zaklepu zítra v tuhle dobu.“

„Díky ti, Blažku.“

Blažej ztichl, ale ode dveří neodcházel. Zřejmě o něčem přemýšlel.

„Hej, vy tam,“ zeptal se konečně, „až se dostanete ven, to chcete od nás odjet?“

„Samozřejmě. Jinak by nás zavřeli znova, a důkladněji.“

„Chtěl bych vás o něco poprosit.“

„O co?“

„Vezměte mě s sebou.“

Teď nastalo ticho po obou stranách dveří. Blažej očekával odpověď a Hanka s Emilem nevěděli, co mu říct. Emil podvědomě cítil, že by nebylo správné přenést Blažeje do dvacátého století, ale zatím si to ani ve vlastní hlavě nedovedl přesvědčivě zdůvodnit.

„Nechcete?“ domyslel se Blažej, když odpověď nepřicházela.

„Nejde to, Blažku,“ zabručel rozpačitě Emil.

„Proč? Vejdem se tam přece všichni tři.“

„O to by nešlo.“

„Tak o co?“

Vtom Hanku napadlo vysvětlení, které se jí na první pohled zdálo přesvědčující.

„Neměl by ses čím vrátit, Blažku,“ řekla. „Mašinu ti na zpáteční cestu dát nemůžeme, můj táta ji potřebuje.“

Hančin argument se dal lehce vyvrátit, toho si Emil všiml hned. Nebylo přece zapotřebí chronobus Blažejovi dávat — za necelou minutu, dvěma pohyby časové páčky, bylo možno hosta přenést zpátky do středověku a vrátit se zase do své doby. Blažej o této možnosti jistě neměl ani ponětí, ale nebylo to ani třeba, jak se hned ukázalo.

„Nemusím se vracet,“ odpověděl. „Zenu nemám, děti taky ne, mámu a sestru živí mlýn. Mohl bych u vás zůstat napořád. Nešika zrovna nejsem, snad se u vás budu k něčemu hodit.“

„Ale proč bys to vůbec dělal? Nebude ti líp tady?“

„Odmalička mě to táhne někam jinam, k neznámým věcem… Stejně odsud dřív nebo později odejdu. Ale radši bych jel s vámi, pro samotného člověka je to vždycky horší.“

„Opravdu to nejde, Blažku, věř mi,“ vmísil se znovu do rozhovoru Emil.

„Neodhánějte mě, moc vás prosím, rozmyslete si to ještě do zítřka. Práci se mnou mít nebudete, opravdu.“

„Ale o to přece nejde,“ trval Emil na svém.

„Tak dobře, necháme to na zítřek,“ využila Hanka příležitosti, aby trapné dohadování ukončila. „Teď už běž domů, ještě tě tu může někdo uslyšet a dostaneš se taky za mříže. To by pak neodjel nikdo.“

„Už jdu,“ odpověděl Blažej. „Zítra mě čekejte.“

X

Otec Simon do záležitosti tajemných cizinců prozatím nikoho z mnichů nezasvěcoval. Sám a sám dlouho do noci seděl nad podivnou knihou, kterou mu přinesl purkmistr. Přestože tiskací písmo dobře znal, nešlo mu čtení nijak snadno; co chvíli v textu narazil na podivné výrazy, jejichž význam si mohl jen domýšlet pomocí svých znalostí latiny a řečtiny. Mnohdy se mu to však nepodařilo, některým slovům přes všechnu snahu nerozuměl. Co mají například znamenat výrazy rozhlas, televize, fašismus, letectví, elektronika, kterými se to na posledních stránkách knihy jenom hemžilo? Chtě nechtě se musel rozluštění jejich významu vzdát — ostatně závěr knihy ho nepřitahoval zrovna nejvíc. Daleko zajímavější byly odstavce týkající se patnáctého století, především několika nejbližších desetiletí. Let, kterých se mohl sám dočkat, pokud mu to zdraví dovolí.

Co si má o téhle knize vůbec myslet? Název měla docela obyčejný, Stručné dějiny světa, a přibližně do poloviny skutečně také dějiny popisovala, ovšem kacířsky, a místy dokonce úplně bezbožně. Kritizovala církev, pomlouvala některé papeže, vysvětlovala dějinné události materialistickými příčinami a laickými, politickými zájmy. S něčím takovým mohl otec Šimon sotva souhlasit, ale přesto se dal podobný výklad aspoň chápat, uvědomíme-li si bezbožnost autorova způsobu myšlení. Něčím naprosto jiným byla ovšem druhá polovina knihy. Stále stejně v minulém čase mluvila o událostech, ke kterým ještě nedošlo, které se teprve měly udát. A její výklad byl přitom — to musel opat nestranně uznat — docela logický a přesvědčující. Dalo se připustit, že se dějiny budou opravdu vyvíjet vylíčeným směrem, aspoň v nejbližší budoucnosti. V letech, kterých se otec Šimon mohl ještě dožít.

Že by to bylo dílo dosud neznámého proroka?

Prorocké schopnosti nebyly v rozporu s vírou a církev je také nepovažovala za nemožné. Byly podle jejího výkladu zvláštní boží milostí, udělenou některému vyvolenému člověku bud natrvalo, nebo na určitou dobu, podobně jako třeba schopnost zázračných vidění. Tady však otec Šimon narazil na zásadní pochybnost, kterou bylo obtížné rozřešit: může být taková boží milost svým obsahem hříšná?

Vždyť bezpečně zjistil, že jde o knihu hříšnou skrznaskrz, hříšnou už svou podstatou.

Jak tedy poznat, že nejde o dílo ďáblovo? V nejskrytějším koutku duše otec Šimon na ďábla příliš nevěřil, ale bál si to přiznat dokonce sám před sebou — vždyť by to bylo kacířství. Přijímal tedy s vážnou tváří všechno, co mu bylo o ďáblovi k věření předkládáno. Jmenoval dokonce soudní tribunál složený ze tří řádových bratří, který projednával případy osob podezřelých ze styků s ďáblem. A bez námitek také potvrzoval rozsudky tohoto soudu, přestože se často vyznačovaly do očí bijící nelogičností a samy sobě odporovaly. Nebyl si totiž jistý, zda už to, že takovou rozpornost vůbec postřehl, není důsledkem jeho nedostatečné víry, hříšné náchylnosti člověka hledat pozemskou logiku i ve věcech nadpřirozených, bohem daných.

Jak teď ale naložit s vlastníky podezřelé knihy? Závěr se nabízel sám: bude nezbytné, aby je vyslechl církevní soud. Kdyby se totiž ověřilo jejich spojení s ďáblem, skutečné autorství knihy, rafinovaně nazvané Stručné dějiny světa, by bylo jasné. V takovém případě by ji bylo nutno zničit stejně jako všechny ostatní výplody ďábla.

Ale co udělat s jejím obsahem, který i po spálení knihy zůstane v paměti těch, kdo ji četli? Nelze přece očistit lidskou paměť, tím spíš paměť cizí. Co se asi stane, jestli se proroctví o budoucí zradě knížete Erika dostane až ke sluchu krále Michala? Nezahubí v takovém případě rozhněvaný král Erika, který (tady kniha nelhala) projevuje řádu už dnes vzácnou přízeň? Jaký vliv by měl takový čin na další zájmy řádu, církve…, ale i samotného státu, má-li být Erikova vláda lepší než panování krále Michala? Před takovými otázkami se cítil otec Šimon bezradný. Jasné mu bylo jenom jedno: že s knihou není radno nikoho seznamovat, aby se její obsah nezabydlel v paměti žádného jiného člověka. Po delším uvažování se rozhodl, že knihu raději neukáže ani řádovým otcům, kteří budou cizince vyšetřovat; mají přece soudit jenom podezřelé osoby, a ne proroctví obsažená v knize. Řekne jim prostě, že to byla kniha bezbožná (což je také pravda), a že ji proto on, otec Šimon,, osobně spálil (což se také stane, jestliže bude spojení cizinců s ďáblem potvrzeno).

Uložil se k spánku dvě hodiny po půlnoci. Když ho jako každý den o páté vzbudili, znovu si své noční rozhodnutí promyslel a usoudil, že mu nic jiného nezbývá. Nemá právo jednat jinak, neboť nejvyšším jeho zájmem musí být blaho církve.

Po mši k sobě povolal otce Polykarpa, Teodora a Alexia, kteří tvořili církevní soud. Ani jeden z nich nebyl duševním titánem a opat si to při sestavování tříčlenného tribunálu dobře uvědomoval. Ba co víc, právě úroveň myšlení těchto tří řeholníků byla při jeho volbě rozhodující. Sám otec Šimon byl po celý život sžírán nejrůznějšími pochybnostmi, jejichž původ viděl v tom, že příliš mnoho četl. Byl přesvědčen, že knižní učenost zanáší mysl přemírou vědomostí, což jí ztěžuje orientaci ve věcech základních a nejprostších, k jejichž pochopení stačí věděním nezkažený rozum dítěte. Církevní mudrcové po léta rokovali o tom, kolik ďáblů se vejde na špičku jehly, a stejně nedošli k jednoznačnému závěru. Jenže soud, který má před sebou člověka podezřelého z posedlosti, musí rozhodnout jasně a bez filozofických kliček: buď v nešťastníkovi ďábel je, anebo v něm není. A právě otcové Polykarp, Teodor a Alexius, nezatížení knižní moudrostí, se k takovému rozhodování výborně hodili. Nestalo se ještě, že by je někdy trápily pochybnosti, otec Simon nikdy nemusel rozhodovat za ně. A díky tomu neměl příležitost k pochybám ani on sám. Soudcové vyslechli, jaká je podstata případu, a jednohlasně požádali, aby byli cizinci převzati od světské moci a nadále střeženi na církevní půdě. Odpovídalo to zvyklostem soudu, který chtěl mít podezřelé plně pod svou kontrolou. Řádové předpisy sice ubytování takových osob v prostoru kláštera nedovolovaly, ale otcové pro ně už dávno našli příhodnou celu v hospodářských budovách, umístěných za klášterní zdí.

„Dobrá,“ souhlasil otec Šimon. „Hned pošlu bratra Jakuba k purkmistrovi. Oznámí mu, že ty dva přebíráme. Kdy chcete začít s výslechem?“

„Ještě dnes,“ odpověděl otec Polykarp.

XI

Neočekávané převedení do klášterního dvora připravilo Emila o poslední zbytky nálady. Ani ne tak pro zlověstnou předtuchu církevního soudu (podezření ze styků s ďáblem, jak nás dějiny učí, tehdy málokdy končilo osvobozením souzeného) — to byla zatím jen vzdálená budoucnost. Nové uvěznění však zhatilo všechny plány pro příští noc, v níž — kdyby se Blažejovi podařilo odemknout dveře — mohl nešťastný výlet do středověku ještě šťastně skončit. Teď, po změně žalářníků, bude mít Blažej pramálo příležitosti proměnit svoji dobrou vůli ve skutek. Přístup do klášterních budov je zřejmě mnohem obtížnější a také chronobus parkuje daleko odtud. Navíc bylo pravděpodobně, že ani tajemný do-’ právní prostředek nezůstane stranou pozornosti mnichů. A kdyby byl chronobus uznán za dílo ďáblovo, vedlo by to zcela nepochybně k jeho důkladnému zničení. V takovém případě by byla prohra úplná a profesor Anzelm by se už nikdy nedozvěděl, jaký osud potkal jeho dceru spolu s prototypem vynálezu.

Církevní soud neotálel. Už za necelou hodinu po přemístění do kláštera předvedli Emila k prvnímu výslechu. Jen jeho samotného, Hanka zůstala zatím v cele.

Tribunál zasedal v podlouhlé, špatně osvětlené místnosti, za stolem umístěným na jakémsi stupínku. Už samo prostředí, strohé a chladné, nepůsobilo nijak optimisticky. Emil se zastavil proti soudcovskému stolu, pozdravil úklonem hlavy a čekal na otázky. Ale i soudci vypadali, jako když na něco čekají. Konečně se pohnul prostřední mnich, kterého později nazývali otec Polykarp. Díval se Emilovi pozorně do očí a zvolna promluvil:

„Nezapomněl jsi něco říct, synu?“

Emil zrozpačitěl. Opravdu zapomněl.

„Dobrý den,“ řekl a znovu se lehce uklonil.

Soudcové si vyměnili významné pohledy. Teprve v tom okamžiku si Emil uvědomil, že podle toho, co znal z četby, měl mnichy pozdravit větou: Pochválen buď Ježíš Kristus. Teď už na to bylo pozdě; kdyby něco takového řekl po světském pozdravu dobrý den, považovali by to určitě za neúctu k pánubohu a jenom by si- tím přitížil. V tísnivé náladě tedy Emil mlčky vyčkával, co bude dál.

„Odkud jsi k nám zavítal, synu?“ zeptal se otec Polykarp.

„Z budoucnosti, z dvacátého století,“ odpověděl Emil, i když mu bylo předem jasné, že takové vysvětlení soud odmítne. Chtěl se ale od začátku držet pravdy a nezačínat si se žádnými výmysly, které by soudci dalšími otázkami stejně odhalili. Co by si také mohl vymyslet?. Vysvětlení, že přijel jenom z jiné země a že je vlastně jejich současníkem, by sice znělo soudcovským uším přijatelněji, ale v takovém případě by zase nemohl vysvětlit, kde vzal Stručné dějiny světa, které mu purkmistr zabavil a které bezpochyby také postoupil klášteru. A že bude kniha mnichy zajímat, to bylo víc než jisté.

Soudcové se po sobě znovu podívali. Roli vyšetřujícího teď převzal levý přísedící, otec Teodor.

„Čím jste přijeli?“

„Chronobusem. To je speciální zařízení pro pohyb“ v čase.“

„Jezdí po cestách, nebo po vodě?“

„Ani po cestách, ani po vodě.“

„Tedy vzduchem?“

„Ani vzduchem. Vzdušná vozidla se u nás sice používají, ale jenom k překonávání vzdálenosti. Chronobus se nepohybuje v prostoru, ale v čase.“

Nyní se do výslechu zapojil i druhý přísedící, otec Alexius.

„Z čeho jsou ty vaše vzdušné vozy? Z plynu?“

„Ne, z kovu.“

„Je lehčí než vzduch?“

„Těžší. Neexistují kovy lehčí než vzduch.“

„A přesto se vznášejí, říkáš?“

„Vznášejí.“

Otec Alexius naznačil předsedovi soudu gestem, že nemá další otázky; lež je tak očividná, že není třeba dál se namáhat. V tom okamžiku si Emil uvědomil, že kdyby měl pomocí fyzikálních vzorců dokázat, čím se letadlo těžší než vzduch udržuje nad zemí, nedokázal by to. Stará nechuť ke školní fyzice se teď projevila nepředvídanými následky.

„Máte u vás ještě něco takového, co u nás neznáme?“ začal se vyptávat znovu otec Teodor.

„Ano, bylo by toho dost. Například rádio, pomocí kterého může mluvit člověk s člověkem na jakoukoliv vzdálenost.“

„Na jakou například? I na míli?“

„Třeba na tisíc mil.“

„To znamená, že by u nás bylo slyšet, co říkají ve Španělsku nebo v Anglii?“

„Kdyby tam mluvili do speciálního vysílacího zařízení, tak ano. Bylo by to slyšet.“

„A nemáte z toho tam u vás zmatek, když mluví do takových zařízení víc lidí najednou?“

„Nemáme. Posloucháme jenom toho, koho chceme slyšet.“

Teď i otec Teodor dal předsedovi znamení, že skončil s otázkami, protože vyslýchaný překročil únosnou míru nesmyslů. Otec Polykarp přikývl a začal se ptát sám.

„Proč bychom se navzájem zdržovali, synu. Odpověz přímo: poslal vás k nám satan?“

Emil důsledně trval na svém rozhodnutí neustupovat od pravdy.

„Namáháte se zbytečně, otče. Žádný satan neexistuje.“

„Odkdy?“

„Nikdy neexistoval.“

„Ach tak… A katechismus znáš?“

„Ne, ten mě neučili.“ - „To je vidět. Tak tedy řekni, kdo ti dal tu bezbožnou knihu, kterou otec Šimon dnes v noci spálil?“

Zpráva o zničení knihy Emila překvapila a udivila: proč by to otec Šimon dělal? Vždyť vědomosti obsažené v knize a pro jeho současníky prorocké…

„Odpovídej rychle!“ zvýšil otec Polykarp znenadání hlas. „A nepokoušej se už o další výmysly, bylo by to marné, nás neobalamutíš!“

„Kdys ho naposledy viděl? A kde?“ vystřelil další otázky otec Teodor. „Mluv! Okamžitě!“

„Koho?“ nepochopil v první chvíli Emil.

„Však ty dobře víš koho. Tak honem!“

„Jaké užíval jméno?“ připojil se k palbě otec Alexius. „Bylo jedno, nebo jich měl víc?“

„Rychle! Mluv! A po pořádku!“ křikl znovu otec Polykarp.

Emil se začínal topit v otázkách, na které koneckonců ani nemohl odpovědět, protože by si při tom nutně musel vymýšlet. A navíc v rychlém tempu.

„Mluv!“ houkl na něho otec Alexlus a uhodil pěstí do stolu.

Ten útočný, násilnický tón způsobil, že se Emil zatvrdil. Jako by mu kdesi uvnitř přeskočila nějaká blokující pružina. Nenech se od nich zpracovat! varoval ho vnitřní hlas. Raději na takové otázky vůbec neodpovídej!

„Odmítám odpověď!“ prohlásil rozhodným hlasem.

„Cože?“ podivil se otec Polykarp, neočekávající takovou reakci na hromadný nápor soudců.

„Odmítám odpovídat na takové otázky,“ opakoval důrazně Emil. „Copak, proboha, opravdu nemůžete pochopit…“

„Neber, synu, jméno boží nadarmo!“ přerušil ho otec Teodor. „Sídlí v tobě satan, a ty zatvrzele nechceš dovolit, abychom tě od něho osvobodili.“

„Mluv, a okamžitě: jak tě posedl a kde se s ním setkáváš?“ opakoval útočně otec Alexius.

„Dejte mi už s tím vaším satanem pokoj! Řekl jsem vám, že jsme přicestovali z budoucnosti. Chceme se vrátit domů, tak nás zbytečně netrapte.“

„Nemluv o trápení, synu, ještě jsi ho neokusil,“ napomenul Emila varovným hlasem otec Teodor. Znovu to byl on, kdo se chytil Emilova nevědomky vyřčeného slova.

„Chcete mi vyhrožovat? Mučením?“

„Bojujeme s ďáblem, synu. Je to naše povinnost.“

Vtom otec Polykarp pokynem ruky přerušil výslech, který už stejně nesliboval žádný výsledek, a pošeptal něco jednomu a potom i druhému přísedícímu. Oba souhlasně přikývli.

XII

Purkmistr nevěřil, že otec Šimon tu podivnou cizozemskou knihu jako bezbožnou spálil. Takový důvod by mohl vést nanejvýš k jejímu zákazu, k nějakému opatření, aby ji nečetli jiní věřící. Přehnaně horlivý otec Šimon rozhodně nebyl, v jeho funkci vyžadoval řád od svých hodnostářů spíše střízlivost, schopnost úsudku a rozvážnou chladnokrevnost. A snad právě tady by se dal najít klíč k zdánlivě nepochopitelnému opatově prohlášení. Existoval totiž důvod, proč mohl mít právě tento mnišský řád zájem na tom, aby uchoval v tajnosti proroctví o zradě knížete Erika. Kníže měl podle knihy svrhnout řádu nepřejícího krále Michala, a takové záměry bylo nežádoucí komukoliv prozrazovat. Proto purkmistr předpokládal, že otec Šimon knihu jenom ukryl a její údajné spálení že je jen dýmovou clonou, manévrem zajišťujícím zachování tajemství. Pochopitelně že se opatovi se svým předpokladem nesvěřil, předstíral, že věří, že kniha je opravdu tatam. O osud knihy mu ostatně vůbec nešlo, ať si existuje dál, nebo neexistuje, pro osud města taková věc stejně nemá význam. To manželka ho poslala k otci Šimonovi, aby se za uvězněné cizince přimluvil.

Toho dne dopoledne Hančin lék už podruhé uchránil Julii před záchvatem záduchy, což jasně dokazovalo jeho účinnost. A byl tu ještě další důvod: Blažejově matce (jejíž syn se ráno k radosti rodiny objevil doma se ulevilo už po prvním dnu užívání Hančiných prášků. Cizinka je tedy přes svoje mládí bezpochyby výtečnou lékařkou, vždyť Julii stejně jako Blažkovu matku se místní medikusové léčit už ani nepokoušeli a předem je — jak se zoufalá Julie vyjádřila — posílali pod drn. Přitom bylo všem jasné, jak může proces o posednutí ďáblem dopadnout. Julie se zkrátka chtěla pokusit otce Šimona přesvědčit, aby záležitost cizinců nevyhnal na ostří nože, aby se snažil vyhnout církevnímu soudu. Petr se sice zdaleka ještě nezbavil podezření, že jde o spiknutí nepřátel, a bál by se ponechat hostům neomezenou volnost pohybu, ale přesto manželčiným prosbám podlehl.

Koneckonců je přece možno dát podivný pár nenápadně sledovat.

Teď seděl purkmistr u otce Šimona, kterému svědomitě vyložil ženiny argumenty. O knize se takticky nezmínil; čekal na odpověď týkající se samotných cizinců, které s nebezpečným dějepisem raději nechtěl spojovat. Otec Šimon však na tuto souvislost, pro církev tak podstatnou, nezapomínal.

„Sám víš, že ta kniha obsahovala taky všelijaká proroctví,“ připomněl Petrovi. „Myslíš, že si je ti dva sami vymysleli a vytiskli?“

„To ne… Jsou na to moc mladí.“

„Tak kdo tedy?“

„Jak to můžu vědět, otče? Nejspíš nějací jejich starší krajané.“

„A proč to asi udělali?“

„To taky nevím.“

„Ty můžeš nevědět, jenže církev k tomu musí zaujmout stanovisko, a jasné, jednoznačné stanovisko. Co myslíš, že by se stalo, kdyby se to jejich proroctví třeba i jen částečně začalo vyplňovat?“

„Ale vždyť jste tu knihu přece spálil, otče,“ purkmistr chytře použil zbraně, kterou mu opat před chvílí v jiném úmyslu sám poskytl.

„Jistěže, potvrdil bez váhání otec Šimon. „Ovšem nikdo nespálil jejich paměť. Oni znají obsah té knihy a mohli by její obsah šířit dál. Co všechno by se mohlo stát, znovu se tě ptám, kdyby se jejich předpovědi začaly vyplňovat?“

Otázka byla jen formální, otec Šimon si v duchu sám předem odpověděl. Neznámí by byli v takovém případě prohlášeni za proroky, a to církev nemůže za žádnou cenu připustit, chce-li si zachovat svou autoritu. Neznabozi proroky — to by byl příliš silný otřes i pro ty nejvěrnější z věřících.

„A nebylo by je možno pustit na svobodu s podmínkou, že s nikým nebudou o budoucnosti mluvit?“ zkoumal purkmistr půdu.

Otec Šimon si ho přeměřil poněkud útrpným pohledem.

„Nebuď naivní, synu, při tvém postavení by to mohlo být dokonce nebezpečné. Uvěříš vlkovi, že přestane dávit ovce? Ti k nám rozhodně nepřijeli na návštěvu, vždyť u nás nikoho ani neznají, přijeli s jakýmsi posláním, které prozatím neznáme a které určitě budou chtít vykonat. Ostatně podívej se na to z jiné strany: mají léky, jaké naši lékaři neznají?“

„Mají.“

„Ztíží jim to jejich poslání, nebo ulehčí?“

„Ulehčí,“ musel uznat purkmistr.

„Nezískali si snad hned první den přívržence — tvoji ženu, Blažeje Mudrlanta a jeho rodinu? Do jisté míry dokonce popletli hlavu 1 tobě, hlavě města. Jak si představuješ, že by to šlo asi dál? Neměli by tu za měsíc větší vliv než my oba? A co za čtvrt roku?“

Proti logice a promyšlenosti opatových argumentů nemohl Petr nic namítat. Znovu, jako už tolikrát, si uvědomil, že v diskusi nemůže být otci Šimonovi rovnocenným partnerem. Opravdu, nebezpečí musíme zneškodňovat už v samém zárodku, a ne až když nás zaskočí, přitlačí ke zdi a vyrazí nám zbraň z ruky. Kdo postupuje jinak, nutně musí být dříve či později poražen. Takovou nerozvážností, máme-li věřit předpovědi z knihy, si například ublíží dosud mocný král Michal. Za pár let bude muset bez boje ustoupit Erikovi, kterého by dnes mohl zneškodnit jediným slovem.

„Co s nimi tedy hodláte dělat?“ zeptal se otce Šimona přímo.

„Zatím je zkoumá náš soud. Zrovna před chvílí mě otec Polykarp informoval, že mládenec se chová zpupně a bezbožně.“

„A děvče?“

„Ještě nevím, právě teď ji vyšetřují.“

„Co s ní uděláte, když se bude chovat jako on?“

„Nevím, synu, nejsem soud,“ vyhnul se otec Šimon přímé odpovědi.

„Ale ty stvrzuješ přece jeho závěry, otče. Můžeš je přijmout, nebo taky odmítnout, pokud máš jiný názor.“

Purkmistrovo naléhání znělo až příliš dotěrně a otec Šimon by správně měl, nebo aspoň mohl, Petra pokárat. Praktičtější však bylo pokusit se ho mírným způsobem získat na svou stranu, pro svůj postup.

„Milý synu, je to poprvé, co máme před sebou tak neobvyklý případ. Nevíme, ráčí-li nás Bůh náležitě osvítit, ukázat nám správnou cestu. Kdoví, třeba se budeme muset obrátit na místa osvícenější.“

„To znamená…“

„Při biskupské stolici působí zvláštní tribunál pro záležitosti kacířství a posedlosti. Otec Polykarp se domnívá, že tamní soudcové by byli povolanější, mají totiž větší zkušenosti… Ještě uvidíme, ale snad to opravdu bude ta nejlepší cesta.

„Takže byste tam nechali cizince převézt?“

„Pokud se rozhodneme případ jim postoupit, tak ano. Tribunál nesoudí na dálku, musí podezřelé vidět, vyslechnout, poučit je, umožnit jim, aby se zřekli bludu a učinili pokání.“

XIII

Hanku vzali k výslechu okamžitě, jakmile přivedli Emila zpátky do cely, aby se s ní nemohl předem dohodnout. Teprve když se Hanka vrátila a doprovázející mnich odešel, mohli si navzájem sdělit zážitky.

Ty byly víceméně stejné, protože oba dostali tytéž

otázky. I Hanku se soudci snažili přimět k tomu, aby potvrdila své spojení s ďáblem; takové přiznání by církevnímu soudu velmi usnadnilo práci. Hanka se však stejně jako Emil vzepřela nátlaku, ovšem ke svému osvobození tím nijak nepomohla, neboť tvrzení, že žádný ďábel neexistuje, bylo pro zbožné otce právě tak nepřijatelné jako pro oba podezřelé přiznáni k nějakému spolku se satanem. Vyšetřování zřejmě uvázlo na mrtvém bodě a zdálo se, že nezbývá než opravdu postoupit celou věc církevnímu soudu vyššího stupně.

Co to znamenalo? Středověké zápisy o tažení církve proti kacířům se jen hemží scénami, na jaké je lepší nevzpomínat, zvlášť před spaním. Nemluvili o tom tedy raději vůbec, aby si zachovali aspoň ten malý kousíček naděje, který jim ještě zbýval.

Večeři toho dne dostali hodně brzy, ale svíčku jim zato nepřinesli vůbec. Vězení bylo zřejmě těžší než v purkmistrově světnici. Ve tmě si neměli chuť ani povídat, a tak se hned po setmění uložili k spánku.

Stejně jako minulou noc uslyšela ťukání na dveře první Hanka. Podobalo se včerejšímu, napadlo ji tedy hned, že je to Blažej. Musel zřejmě během dne sledovat jejich osudy, když přišel, jak slíbil.

Hanka vstala a přiblížila se ke dveřím.

„Blažek?“ zeptala se pro jistotu.

„Ano, já. Trochu se nám to ztížilo, ale už jsem tady. Na mě se můžete spolehnout, počítejte s tím.“

„Počkej, vzbudím Emila.“

Emil už tvrdě spal, na tichý hlas nereagoval. Probudilo ho teprve, když mu Hanka ve tmě přejela dlaní po obličeji. Vyděšeně se posadil.

„Co chcete?“ zeptal se rozespalým hlasem. Zdálo se, že ve tmě ztratil orientaci.

„To jsem já,“ uklidňovala ho Hanka. „Přišel Blažek, je za dveřmi.“

Za několik okamžiků byl Emil u dveří.

„Buď zdráv, Blažku,“ přilítal neviditelného spojence. „Jak jsi nás tu našel?“

„Mám na to čich.“

„Sehnals klíče?“

„Sehnal, celý svazek. Hned je vyzkouším.“

„Nevíš, co udělali s chronobusem?“

„Stojí tam, kde byl, purkmistr ho dal přikrýt plachtou. Ale radši nebudeme mluvit, dávám se do zámku.“

Hned také začal Blažej probírat přinesené klíče. Několik prvních, jak se dalo usoudit z tlumených zvuku, nebylo možno zasunout do klíčové dírky. Potom se jeden ‚do otvoru hodil, ale nedalo se jím otočit. Hance i Emilovi se vzrušením rozbušilo srdce — ty zřejmě zrezivělé, dávno nepoužívané klíče měly teď rozhodnout o jejich dalších osudech. Několik dalších se do dírky zase nevešlo. ‚A potom konečně uslyšeli toužebně očekávaný skřípot v hloubi zámku, následovaný klapnutím západky. Po několika nekonečných okamžicích Blažej stiskl kliku — a dveře povolily. Z chodby zavanul do cely chladný noční vzduch, připadající vězňům jako závan svobody.

„Jsi mistr, Blažku,“ řekla Hanka, v nadšení trochu moc hlasitě.

„Tiše!“ zchladil ji Blažej. „Popadněte, co je vaše, a honem pryč. Boty neste v ruce, nesmíme dělat hluk.“

Blažej šel před nimi, řídili se podle jeho tichých pokynů. Černočernou, a navíc několikrát zalomenou chodbou se konečně dostali k východu. Na dvoře už tma nebyla tak hustá; šli husím pochodem za Blažkem, který se co chvíli zastavoval a naslouchal. Město spalo, všude bylo ticho, jen občas někde v dálce poštěkával pes. Oklikami, mezi ploty a humny, aby se vyhnul ulicím, vyvedl je Blažej na malé prostranství. Proti obloze se tyčily mohutné obrysy kostela. Konečně se zastavili před cihlovou zdí.

„Jsme tady,“ zašeptal Blažej.

„Kde tady?“ podivila se Hanka.

„U purkmistrů. Za tou zdí to je, ten váš chronobus.“

„jak se tam dostaneme?“

„Přes zeď. Počkejte, vylezu tam a obhlídnu to.“

S kočičí mrštností se vyškrábal nahoru a chvíli se rozhlížel.

„V pořádku,“ řekl konečně. „Podejte mi napřed boty.“

Postavil oba páry bot na zeď, potom se na ni posadil obkročmo a podal ruku Hance.

„Chyť se mě, vytáhnu tě. Počkej, Emile, pomůžu ti taky.“

„Zvládnu to sám,“ nechtěl se Emil nechat zahanbit a snažil se vyšplhat bez cizí pomoci.

Hanka si na ostré hraně zdi odřela koleno, ale nevšímala si toho; v posledních rozhodujících minutách nesměli ztrácet čas, hlavní bylo dostat se co nejrychleji k chronobusu. První ze všech přiskočila k plachtě, zakrývající známé obrysy, a začala ji stahovat.

Emil přecenil své tělesné schopnosti a při slézání ze zdi do dvora mu už musel Blažej pomáhat. Společnými silami potom shodili plachtu z chronobusu.

„Kam jsi schovala časovou páčku?“ vzpomněl si Emil.

Hanka vešla do stroje, otevřela po paměti skříňku pod řídicí deskou a sáhla dovnitř. Ucítila pod prsty, chladnou kovovou páčku a s úlevou vydechla.

„Tady je.“ - „Nasaď ji, pros-ím tě,“ popoháněl ji Emil. „A radši hned vyndej i baterku, ať vidíme na ciferník.“

Když Hanka nasadila páčku na osu, ozval se Blažeji

„Tak co, vezmete mě?“

Jak byli zaujati útěkem, Hanka s Emilem úplně zapomněli na Blažejovu včerejší prosbu. Nastalo trapné ticho. Blažej pro ně přece tolik udělal, bez něho by se z té středověké šlamastyky možná nikdy nedostali, a teď by mu měli odmítnout… Hanka užuž málem podlehla a byla ochotná souhlasit, ale neústupnější Emil ji předběhl.

„Nezlob se na nás, kamaráde, ale nejde to,“ řekl a položil přitom Blažkovi ruku na rameno. „Jinak si můžeš vzít, co chceš, třeba tady z těch přihrádek, je tam dost zajímavých věcí, které vaši lidé ještě neznají… Ale s sebou tě vzít nemůžeme.“

„Já jinak nic nepotřebuju,“ odpověděl Blažej a v hlase měl přízvuk uražené hrdosti. „Žádnou odměnu mi dávat nemusíte, Hanka pomohla mojí mámě a to je víc než dost. Chtěl bych jenom vidět, jak to vypadá jinde.“

„Moc tě prosím,“ zastyděl se Emil za svou netaktnost. „Vždyť máš k poznání celý svět, tak proč bys hledal štěstí zrovna tam, odkud se nemůžeš vrátit. Radím ti dobře, věř mi. Zůstaneš?“

„Co můžu dělat, musím,“ řekl Blažej zklamaně.

„Chtěla bych ti dát aspoň pusu,“ vyklonila se z paluby chronobusu Hanka. „Přeju ti, Blažku, abys prožil co nejkrásnější život. Zasloužíš si ho.“

„Dík. Ty se měj taky pěkně.“

I Emil se s Blažejem na rozloučenou objal a potom ho poprosil, aby o pár kroků odstoupil.

„Startujeme,“ vysvětlil mu. „Podej mi baterku, Hanko.“

Posvítil si na řídicí desku a rychle posunul časovou páčku k číslu plus pět set. V tom okamžiku světlo samo zhaslo a zmizel dvůr i s Blažejem, jehož siluetu ještě před chvílí viděl ve tmě. Emilovi se zdálo právě tak jako minule, že ztrácí vědomí.

Když se věcem zase vrátila viditelnost, zalévala je jakási podivná, měkká záře. Přirozené denní světlo to být nemohlo, protože startovali uprostřed noci. Když Hanka zvedla oči ke zdroji nezvyklého jasu, spatřila na obloze něco jako nízko zavěšený měsíc. Dole, kolem dokola chronobusu, se prostírala rozlehlá, hladce vybetonovaná plocha. V dálce na jejím okraji bylo vidět osvětlenou zasklenou věž, z jejíhož vrcholu se za chvíli oddělil jakýsi předmět a letěl směrem k chronobusu.

„Kde to jsme?“ vyhrkla Hanka znepokojeně. Potom se podívala Emilovi přes rameno na řídicí desku. „Proboha, zas už jsme ve špatném století! Honem to přehoď na nulu!“

„Proč na nulu?“ nepochopil hned Emil.

„Aby ses dostal domů. Dvacáté století je přece nula, teď jsme v pětadvacátém. Tak honem, na co čekáš!“

V tom okamžiku Hanku napadlo, že snad Emil úmyslně vyhledává nové dobrodružství. Přiskočila tedy k řídicí desce a sama nastavila časovou páčku na nulu. Přístroj nereagoval. Posunula páčku vpravo, potom vlevo, přitlačila ji dlaní k ose — všechno marné.

„Emile, co se s tím stalo?“

Emil nastavil páčku znovu na minus pět set, potom na nulu a nakonec na plus pět set. Chronobus stál mrtvě dál na betonové ploše.

„Nefunguje,“ konstatoval Emil s údivem.

„Ale proč?“ zděsila se Hanka. „Co se stalo?“

„Nevím.“

Předmět letící od věže se rychle blížil a zvětšoval.

XIV

Blížila se půlnoc. Inženýr Viktor, službu konající navigátor kosmodromu, právě zapnul stereovizor, aby si poslechl půlnoční zpravodajství vysílané v prvních minutách nového dne. Ale několik sekund před půlnocí, ohlašovanou tikající ručičkou obíhající obrazovku, ostře zadrnčel vnitřní videofon, automaticky snižující hlasitost reproduktorů stereovizoru. Viktor stiskl kontakt miltrdfonu a ohlásil se. Obraz většinou nezapínal, neměl rád, když ho někdo okukuje, a netoužil vidět ani svého partnera; taková věc snad mohla bavit zamilované, ale při služebních hovorech k užitku nebyla, naopak rozptylovala pozornost.

„„Observatoř plochy,“ ozvalo se z přístroje. „Na poli nula dva se objevil nehlášený stroj neznámého původu. Před přistáním ho aparáty vůbec nezaznamenaly. Zkontroloval jsem je, poškozené nejsou.“

„Blokovali jste pole?“

„Ano, neodletí.“

„Proveďte okamžitě vstupní rekognoskaci. Průzkumník je v pohotovosti?“

„Ano.“

„Může startovat. Čekám na výsledek.“

„Rozumím.“

Viktor přistoupil k televizní stěně a zapnul pole 02. Cizí předmět, který spatřil na betonové ploše kosmodromu, nemohl být kosmickým dopravním prostředkem. Už proto ne, že neměl kabinu a oba cestující stáli na otevřené palubě; to vylučovalo pobyt v mimoplanetámím prostoru, ba dokonce i ve stratosféře. Průzkumníkovi, který za malou chvíli přistál nedaleko návštěvníků, připadal jejich stroj zřejmě také neobvyklý, protože ho několikrát oblétl i obešel než se odhodlal navázat s cestujícími kontakt. Když se k nim konečně přiblížil na povolenou vzdálenost, zazvonil další zvonek a vytrhl Viktora od obrazovky. Dispečink kosmodromu začal vysílat grafikon nového dne. Viktor musel přeladit na jeho příjem, a tím ztratil možnost sledovat vývoj událostí.

Když po několika minutách přepnul znovu na pole 02, průzkumník tam už nebyl. Jenom záhadný stroj stál dále na místě i s oběma cizinci. Značné zmenšení obrazu nedovolovalo rozeznat přesnou podobu návštěvníků ani konstrukční detaily neobvyklého dopravního prostředku; bylo však vidět, že jedna z osob nervózně manipuluje s jakýmsi zařízením na palubě. Viktor vypnul obrazovku a spojil se s observatoří.

„Vrátil se už průzkumník?“ zeptal se.

„Vrátil.“

„A výsledek?“

„Podivný případ, nevím, jak tomu rozumět. Můžu k vám průzkumníka poslat?“

„Samozřejmě, čekám.“

Netrvalo to ani minutu a průzkumník, ještě v kombinéze a s miniraketou na zádech, se ohlásil ve Viktorově pracovně. Vypadal zmateně, a dokonce trochu vyděšeně.

„Tak co?“ oslovil ho Viktor. „Odkudpak je ten zázrak?“

„Jisté je jenom jedno: kosmická loď to není,“ odpověděl průzkumník vyhýbavě.

„To vidím i odtud. Co to tedy je?“

„Něco neznámého. Nikdy jsem se s něčím podobným nesetkal, ani v kursu nám to neukazovali. Technicky je to primitivní, aspoň zvenčí, nic.víc vidět není. Moc blízko jsem jít nemohl, jen podle předpisů.“

„Vím. Ale mluvil jste s nimi snad, nebo ne?“

„Mluvil.“

„A co říkají?“

„Ze je to stroj času a že prý přiletěli z dvacátého století. Já jsem se o takových strojích nic neučil.“

„Ze by chronoexplorer…?“ začal Viktor vzpomínat na dávno vyvětralé vědomosti z dob studií. Nevybavil si toho v paměti o moc víc, než že taková zařízení v dějinách techniky opravdu kdysi existovala. Ale především mu utkvěla v hlavě informace, že od jejich výroby bylo dávno upuštěno; informace tehdy vítaná,.protože studenty opravňovala k tomu, aby rychle zapomněli podrobnosti. K čemu by jim také byly, technická veteš může zajímat ještě tak historiky zabývající se dějinami civilizace, ale provoznímu inženýrovi se nevyplácí zatěžovat si takovými zbytečnostmi beztak už přetíženou paměť.

Vida, teď by podrobnější vědomosti přišly vhod, pokud ovšem neznámí návštěvníci mluvili pravdu, pokud si nevymýšleli. Ale ať je to tak, nebo onak, i, kdyby lhali, stejně jde o mimořádnou událost přesahující kompetenci a služební povinnosti službu konajícího navigátora. Proto se Viktor spojil s ředitelem kosmodromu, kterého bylo v podobných případech možno vyrušit v kteroukoliv dobu.

Šéf zřejmě ještě nespal, protože přijal hovor okamžitě. Poněkud překvapen vyslechl Viktorovu zprávu a slíbil mu, že ho do čtvrt hodiny zavolá a předá mu další pokyny. Nejspíš se chtěl také s někým poradit; byl koneckonců odborníkem na cestování v prostoru, ne v čase.

Právě když chtěl Viktor průzkumníka propustit — momentálně ho nepotřeboval, ozvala se znovu observatoř.

„Cizinec vystoupil ze stroje a jde směrem k nám. Mám ho zastavit?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Viktor bez váhání.

Takové rozhodnutí mohl vydat bez přemýšlení, protože zdravotnické předpisy mluvily zcela jednoznačně: nic, co přistálo na kosmodromu, nesmí opustit betonovou plochu před dezinfekcí, případně odmořením. Dokonce i průzkumníci, kteří se po navázání kontaktu vraceli do věže, museli projít dezinfekční komorou.

„Cizinec neuposlechl,“ hlásila za několik okamžiků observatoř. „Jde dál.“

„Třeba neslyšel. Nastavte přesně modulaci.“

„Slyšel, protože se na chvilku zastavil, a teprve potom pokračoval dál. Je u vás ještě průzkumník?“

„Je. Hned ho tam posílám.“

Průzkumník už další instrukce nepotřeboval. Slyšel rozhovor a věděl, jaký je jeho úkol. Kývl hlavou na znamení, že rozumí, a vyšel z místnosti.

Viktor znovu zapnul televizní stěnu. Na poli 02 už neznámého nezastihl, na poli 03 také ne. Našel ho až v levém rohu čtverce 04. Muž šel rychlým krokem přímo k věži. Avšak ještě než vyšel z postu 04, přistál před ním průzkumník a rukou mu dal policejní signál stůj. Viktor dodatečně zapnul i zvuk.

„Okamžitě se vraťte do svého stroje!“ křikl průzkumník přehnaně ostrým tónem. Zřejmě si tak nahrazoval nedostatek sebejistoty.

Kráčející muž se zastavil, ale zpět se neobrátil.

„Hledám mechanika,“ řekl. „Něco se nám ve stroji pokazilo, sám to spravit neumím.“

„Není co spravovat, jste zablokovaní. Bez povolení odletět nemůžete.“

„Proč?“

„Nejsem tu k vysvětlování. Vraťte se do stroje.“

Cizinec chvilku váhal a potom průzkumníkovi navrhl:

„Tak mě doprovoďte k někomu, kdo nás může odblokovat. Nebo kdo nám to aspoň vysvětlí.“

„Zatím nikam nesmíte.“

„A kdy mi to dovolíte?“

„Až k tomu dostanu příkaz.“

„Podívejte, takhle bychom se tu mohli bavit donekonečna. To už mě radši rovnou zatkněte, aspoň mě budete muset někam odvést.“

„Ne. Zpátky!“

Neznámý znovu chvíli váhal.

„No uvidíme,“ řekl najednou.

Vykročil a zamířil přímo k průzkumníkovi. Ten bez rozmýšlení sáhl po zářiči, který měl zavěšený na prsou, a stiskl tlačítko. Cizinec udělal ještě dva kroky, potom mu poklesla kolena a měkce se sesul na beton.

XV

Po krátké rozmluvě s průzkumníkem věděli Hanka s Emilem o novém místě svého pobytu právě tolik co předtím. Létající vyslanec věže byl určen k vyptávání, ale na dotazy odpovídat nehodlal — zřejmě měl takové pokyny. Hanka se chtěla okamžitě vrátit domů, žádné nové dobrodružství ji nelákalo, takže jí nedostatek informací nijak zvlášť nevadil. Emila však už zase plně ovládala zvídavost: překvapen neznámým prostředím, zapomněl na to nejdůležitější: že chronobus přestal fungovat. Hanka mu to musela připomenout.

Prohlédl tedy pozorně řídicí desku, ale žádné zevní poškození nenašel. Nic na ní nechybělo, všechny součástky byly na svém místě. Přesto ani opakovaná manipulace s časovou páčkou nepřinesla výsledek — nic se nestalo, chronobus stál klidně dál na jednotvárné betonové hladině rozprostírající se až k hranicím obzoru.

„Nevím, co tomu je, nevyznám se v tom,“ kapituloval Emil. „Musíme počkat, snad se to vysvětlí.“

„Ták to zas ne, na nic se čekat nebude,“ protestovala Hanka rozhodným hlasem. „Ta minulá zkušenost mi úplně stačí. Druhý Blažek by se tu taky nemusel najít.“

„Čeho se bojíš, Hanko, tady v nás ďábla hledat nebudou, za to ti ručím. Nejsme už v tamté době.“

„Ale v naší taky ne.“

„To se ví, že ne, zato v daleko vyspělejší a osvícenější, na to můžeš vzít jed.“

„Prosím tě, nepřesvědčuj mě, buď tak hodný. A udělej něco, ať se můžeme co nejdřív vrátit domů.“

„Ale co mám udělat? Říkám ti, že se v tom.nevyznám. Mohl bych to leda ještě víc pokazit.“

„Škoda že sis to neuvědomil už včera, -u nás na zahradě.“

„K čemu ten hněv, dívko? Tím si nepomůžeme.“

„Tak si hledej pomoc u těch tvých osvícených prapotomků. Ti se v tom jistě vyznají, věříš přece v jejich vyspělost…“

„Věřím.“

„Tak prosím. Seber se a jdi k nim, pověz jim to, jak umíš, ať nás pustí zpátky.“

Nezdálo se, že by byl Emil návrhem nadšený — spíš naopak, bylo vidět, že se mu nechce.

„Na to máme vždycky ještě čas,“ pokoušel se svoje váhání odůvodnit.

„Zas už začínáš? Když tobě to tady nevadí, aspoň na mě bys mohl brát trochu ohled…“

„Tak dobře, dojdu k nim,“ podlehl Emil, když viděl, že Hanka od svého neustoupí.

Seskočil z chronobusu a vydal se k věži na obzoru, v níž zřejmě drželi nějací lidé noční službu. Svítící předmět na obloze, nedávno ještě visící nad středem betonové plochy, byl teď trochu stranou. A na opačné straně oblohy se vynořil nad obzor druhý takový útvar, podobný měsíci. Emil pochopil, že zdejší noc rozjasňují svítící družice. Pravděpodobně jich kolem Země obíhá velké množství, takže je planeta opředena celou sítí jejich přesně vypočítaných oběžných drah. Nad betonem leželo naprosté ticho, které rušil jen klapot jeho bot. Byl už dost daleko od chronobusu, když neznámo odkud zazněl do ticha mužský hlas:

„Vraťte se prosím okamžitě zpět!“

Emil se zastavil a rozhlédl; nikde nikdo, všude bylo pusto. Napadlo ho, že snad podlehl sluchovému klamu a znovu vykročil: Výzva se už neopakovala, což Emila jen utvrdilo v názoru, že měl halucinaci, i když se mu něco podobného nikdy předtím nestalo.

Od vrcholu věže, k níž se blížil, se znovu odpoutal létající průzkumník. Snad ho už zpozorovali a jdou mu naproti. Všechno ukazovalo na to, že věž — kromě jiných možných funkcí — je jakousi pozorovatelnou.

Následující události se mu, když se probral z bezvědomí, vybavovaly jen matně a útržkovitě, jako kdyby si v paměti promítal potrhaný a rozmazaný film. Průzkumník přistál a přikázal mu, aby se vrátil, on neposlechl, a potom už se filmový pás přetrhl definitivně. Emil ležel na betonu a nemohl pohnout rukama ani nohama — jako by měl svaly z vosku a docela rozměklé. Jak jejich podivná měkkost poznenáhlu ustupovala, pozvedl se na loket a posadil se. Za chvíli se mohl dokonce postavit, ale stále ještě pociťoval nesmírnou slabost. Připadal si jako figurka z vaty, kterou by první silnější závan větru znova povalil na zem.

„Půjdete zpátky?“ zeptal se muž v kombinéze, stojící pár metrů od něho. Teprve teď si Emil uvědomil jeho podobu: byl to týž průzkumník, který se jich vyptával, odkud jsou.

„Ano,“ souhlasil Emil bez nejmenšího odporu. Cítil, že by teď nebyl schopen vzdorovat žádnému příkazu — chyběla mu k tomu vůle, nemluvě už o tělesné síle.

Průzkumník čekal. Emil se tedy obrátil a zvolna, těžce se vracel k chronobusu, jehož obrysy se černaly v dálce na betonové pláni. Když se po chvíli ohlédl, bylo místo jeho pádu znovu pusté. Průzkumník, zase už jako drobný černý bod, právě přistával na věži.

Hanka sledovala celou událost z paluby chronobusu, ale vzdálenost byla příliš veliká, než aby mohla pouhým okem rozeznat, co se vlastně stalo. Na lovecký triedr ležící v přihrádce si vzpomněla až po dlouhé době — to už se Emil nejistým krokem vlekl zpátky a byl tak blízko, že nestálo za to dalekohled vytahovat.

Ztěžklé nohy Emila stěží vynesly do chronobusu. Nejprve se opřel zády o stěnu, ale byl tolik unavený, že si musel sednout na podlahu. Právě tak si Hanka vždycky představovala maratónského běžce po skončeném závodě; chyběl mu jenom ten prach a pot na obličeji.

„Co se to, prosím tě, stalo?“

„Nevím… Nechtějí nás k sobě pustit.“

„Ze by se taky báli? Jako tamti?“

Emil chvílí sbíral myšlenky.

„To snad ne, mají nad námi přece převahu,“ odpověděl konečně. „Ten v kombinéze mě čímsi na dálku srazil, sesypal jsem se jak pytel brambor. Říkal, že se musím vrátit, co jsem mohl dělat…“

„A co dál? Nic víc neříkal?“ znepokojila se Hanka, která neustále myslela na nefungující chronobus.

„Nevím… Říkal něco, než mě srazil, ale úplně mi to vypadlo z hlavy.“

„Bylo to něco důležitého?“

„Nevím, možná bylo,“ připustil Emil. „Ne a ne si na to vzpomenout, ta jejích zbraň působí zřejmě i na mozek“

Potom oba dlouho mlčeli — tak na ně zapůsobilo skličující, nevysvětlitelné postavení v cizím světě a vědomí naprosté bezmocnosti. Nejhorší ze všeho je bezradně čekat na něco neznámého, bez možnosti jakékoliv akce, která by člověka vytrhla z nejistoty a která by mohla ovlivnit náš osud. Dokonce i prchající je v lepší situaci, protože se může pokusit běžet rychleji, protože může mít naději, že unikne.

Po nějaké době — nedalo se odhadnout, kolik času uplynulo — uslyšeli vzdálené zvuky od věže. A potom viděli, jak nad ní stoupá útvar v podobě převřáceného kalichu. Když nabral výšku, začal se neznámý předmět blížit k chronobusu, až se zastavil ve vzduchu nad ním jako vznášející se cirkusový stan, který může každým okamžikem spadnout zpátky na zem. A opravdu, dutý předmět také začal klesat: temný kruh jeho jícnu stále rostl a bylo už jasné, že za několik málo vteřin dosedne na beton a odřízne zbloudilé cestovatele od okolního světa

To už Hanka nevydržela a rozplakala se.

XVI

Šéf kosmodromu, inženýr Salva, slíbil navigátoru Viktorovi, že mu do čtvrt hodiny zavolá a řekne, jak s nečekanými, hosty z dávných dob naložit. Brzy však pochopil, že podcenil složitost případu a že termín odpovědi lehkomyslně střelil od boku. Kdyby šlo o návštěvníky z kosmu, všechno by bylo mnohem jednodušší. Žádný host z jiné planety sice dosud na Zemi nepřistál, ale teoreticky se s takovou možností počítalo a personál každého kosmodromu věděl, jaká opatření a v jakém pořadí má v případě přistání mimozemského dopravního prostředku zavést. Co ale dělat s vlastními předky staršími o půl tisíciletí, kteří se tu zničehonic objeví, živí a jak se zdá, dokonce mladí?

Inženýr Salva se především spojil s teleencyklopedii a vyžádal si heslo chronoexplorer. Na obrazovce se objevily schematické náčrtky několika konstrukčních typů a z průvodního komentáře vyplývalo, že všechny pocházejí z dvacátého prvního století — a že ještě v témže století bylo zakázáno konstruovat i používat jakákoliv zařízení určená k pohybu v čase Proč, to text neuváděl; případné zájemce odkazoval na příslušnou odbornou dokumentaci.

Příčiny zákazu chronoexplorerů Salvu momentálně nezajímaly. Jeho pozornost zaujal jiný detail. Šlo o tu část informace, která sice nepříliš přesně, ale přesto jednoznačně určovala stáří vynálezu: dvacáté první století. Vyžádal si heslo ještě jednou, aby si ověřil, jestli se náhodou nepřeslechl. Nepřeslechl, lektorka na zvukovém záznamu vyslovovala číslovku zcela zřetelně: vynález pochází z dvacátého prvního století.

Inženýr Salva zatelefonoval navigátorovi kosmodromu.

„Řekněte mi ještě jednou, z kterého století že jsou ti návštěvníci? Opravdu z dvacátého?“

„Ano, tak to aspoň tvrdí.“

„Tady něco neklape. Chronoexplorery byly zkonstruovány teprve v jedenadvacátém století.“

„Neověřoval jsem si to, omlouvám se.“

„Ale já vám nic nevytýkám, chtěl jsem se jenom ujistit, jestli jsem vaše hlášení dobře slyšel. Zatím vám děkuji. Zavolám.“

„Mám novou zprávu.“

„Poslouchám.“

„Jednoho z cizinců jsme museli ochromit. Šel k věži, nerespektoval zákaz.“

„Ach tak… Už se.probral?“

„Ještě ne. Co máme dělat dál?“

„Poslat ho zpátky do toho jejich stroje, co jiného.“

„To vím. Myslel jsem, co máme potom udělat s oběma.“

„To ještě nevím, prozatím budou muset zůstat na místě. Nechte je podle potřeby odmořit, pochopitelně vydezinfikovat, a pozorovat.“

Zdálo se, že návštěvníci buď nemluví pravdu, anebo se v jejich době století jinak číslovala, snad podle prvního dvojčíslí letopočtu. Inženýr Salva si sice nevzpomínal, že by se tak někdy století označovala, docela jistý si však svými znalostmi nebyl — prodělal jenom zkrácený kurs dějepisu pro techniky. Ale ani kdyby si byl letopočtem jistý, stejně by mu to nijak neusnadnilo základní rozhodování: co s návštěvníky. Kosmologické ústředí se o ně zajímat nebude, protože jsou obyvateli Země. Kdo by se jich tedy ujal? Který vědní obor by se mohl o cestovatele v čase zajímat?

Vtom ho napadla antropologie. To je přece nauka o člověku, ta se hrabe v lidských pozůstatcích, zkoumá staré lebky a kostry, pro antropology by tedy mohly být takové živé exempláře prapředků vítanou příležitostí k výzkumu. A jestli náhodou ti podivní návštěvníci bůhvíproč zalhali, kdo jiný než antropologové mohou takový podvod odhalit? Měl by se s nimi dohodnout.

Byla noc a inženýr Salva nevěděl, platí-li i pro antropologický ústav nařízení o čtyřiadvacetihodinovém využívání budov a místností, které vedlo k nepřetržitému provozu pracovišť. Předpokládal však, že ani vědci nebudou výjimkou. Ve městech je už tak těsno, že se musí počítat s každým krychlovým metrem; bylo by tedy podivné, kdyby zrovna pracovny antropologů zůstaly po část dne prázdné. Ale vždyť se to dá ostatně snadno zjistit. Požádal teleinformace o číslo ústavu a zatelefonoval tam. Ústředna se ozvala normálně, takže se zřejmě pracuje; v hodinách mimo normální provoz byly hovory přepnuty na zvukový záznam, který volající informoval o začátku pracovní doby.

„Vědeckého vedoucího směny,“ požádal Salva automatickou telefonistku, lehce rozeznatelnou podle standardní, trochu pisklavé výslovnosti, ozývající se přesně stejně ze všech automatických ústředen.

„Spojeno,“ oznámil ženský hlas po nepatrné přestávce nutné k zapojení linky.

Antropolog vyslechl, o co jde, ale považoval inženýra Salvu za šprýmaře; nepřesvědčilo ho ani teleokénko, v němž viděl informátorovu seriózní tvář. Aby předešel předčasnému ukončení rozhovoru ze strany antropologa, sdělil mu Salva své jméno, funkci i číslo, požádal ho, aby si data ověřil v teleinformacích, a přerušil rozhovor sám.

Nedůvěřivý vědec se za chvilku ozval sám.

„Velice se omlouvám,“ řekl trochu nejistým hlasem, „ale jistě pochopíte…“

„Samozřejmě,“ zkrátil jeho omluvu Salva. „Teď už mi věříte?“

„Je mi líto, ale nemůžu. Stal jste se obětí nějakého vtipu. Náhodou se v těch věcech trochu vyznám — veškeré chronoexplorery byly už dávno zničeny.“

„A vynalezli je teprve v jedenadvacátém století. To už vím taky, z teleencyklopedie. Ale přesto máme na kosmodromu dva živé lidi a jejich stroj zaručeně není ani kosmický dopravní prostředek, ani letadlo, v tom se trochu vyznáme zase my. Nemyslíte si, že by stálo za to podívat se na ně, už jenom z vědecké zvědavosti?“

Na tak postavenou otázku je těžko odpovědět záporně. Přílišná sebejistota je u vědeckého pracovníka vždycky podezřelá a antropolog si toho byl vědom. Souhlasil tedy.

„Můžeme vám je dopravit do ústavu?“ dojednával hned Salva podrobnosti.

„Buďte tak hodní. Bez aparatury se nedá zjistit, jestli mluví pravdu.“

„Chronoexplorer taky?“

„Ano, jestli můžete. Není to sice náš obor, ale rádi se na tu věc podíváme. Už jenom z vědecké zvědavosti, jak jste ráčil poznamenat.“

„Dobře, zařídím,“ odpověděl inženýr Salva klidně. Na ironii antropologovy poslední věty nereagoval.

Vypnul videofon a s úlevou si oddychl, přesvědčen, že záležitost uspokojivě vyřešil. Zavolal hned na kosmodrom, aby službu konající navigátor zorganizoval převoz.

„Máme tu menší komplikaci,“ oznámil mu však inženýr Viktor. „Jeden cizinec, omdlel. Zatím je v bezvědomí.“

„Kdy se to stalo?“

„Při dezinfekci. Zavolal jsem doktora, už tam letí.“

XVII

Když létající kopule dosedla na beton a uzavřela chronobus v úplné tmě, selhaly nervy i Emilovi. Hančin pláč, nejasnost jejich situace a naprostá bezmocnost dohnaly Emila k tomu, že přes svou slabost vstal, po hmatu vystoupil z chronobusu, dopotácel se ke stěně kopule a začal do ní ze všech sil bušit pěstmi.

Po chvilce se kdesi ve výšce rozsvítilo mléčné světlo a zachrastil zapínaný reproduktor.

„Zachovejte prosím klid,“ ozval se mužský hlas. „Přistupujeme k dezinfekci. Spouštíme vám masky. Nasaďte si je a nesundávejte, dokud bude svítit červené světlo. Dezinfekce potrvá tři minuty.“

Hanka přestala plakat a také Emil se uklidnil. Záhadná situace se vysvětlila. Od klenby kopule sjely dvě plynové masky na tenkých šňůrách a zůstaly viset nad chronobusem. Emil s námahou vystoupil zpátky na palubu; svaly ho po nedávném ochromení ještě příliš neposlouchaly. Hanka si setřela slzy, nasadila si masku a pomohla s ní i Emilovi. Když byli připraveni, mléčné světlo plynule přešlo do červeného a hned nato zašumělo něco jako ventilátor. Nebylo těžké domyslet se, že do kopule vhání dezinfekční plyn, který měl zneškodnit případně zavlečené škodlivé zárodky. Taková procedura byla na kosmodromech běžná, zavedli ji hned při prvních letech před mnoha staletími; bylo tedy zcela logické, že správa kosmodromu nařídila dezinfikovat také chronobus, přibylý neznámo odkud a neznámo proč.

Emil se znovu posadil a opřel se zády o přihrádkovou stěnu. Zdaleka ještě nebyl ve své kůži, maska mu teď navíc ztížila dýchání a zhoršila tělesnou slabost. Slabost se změnila postupně v závrať a potom v pocit příjemného propadání jakoby do měkkých peřin…

Když světlo pod klenbou zase zbělelo a kopule se poněkud pozvedla, takže dovnitř mohl venkovní vzduch, Hanka si stáhla masku.

„Už si to můžeš sundat,“ připomněla Emilovi, který seděl dál nehybně, jako by si nevšiml změny světla. Když na její slova nereagoval, shýbla se k němu a chtěla ho poplácat po rameni. Při doteku se však Emil bezvládně sesunul na podlahu chronobusu. Byl v bezvědomí.

„Pomoc!“ vykřikla vyděšená Hanka k neviditelným lidem kdesi nad sebou. „Otrávil se!“

„Sundejte mu masku,“ odpověděl hlas z reproduktoru. „Zachovejte klid, hned jsme tam.“

Kopule se zvedla ještě výš, poodletěla trochu stranou a tam se znovu posadila na beton. Teprve teď na ní byly patrné vnější schůdky se zábradlím, po nichž sestupovali z horní věžičky dva muži v bledě modrých kombinézách. Přiběhli k chronobusu, prohlédli Emila a změřili mu tep. „Mdloba,“ oznámil Hance starší z nich. Vynesli Emilovo bezvládné tělo na betonovou plochu, uvolnili mu límec u košile a povolili pásek u kalhot.

„Nehýbejte s ním, pošleme sem doktora.“ Potom se oba muži vrátili do své dezinfekční kopule a odletěli s ní zpátky k věži.

Hance nebylo nijak lehko. Neměla ponětí, co se vlastně stalo, bála se o Emila a ráda by mu nějak pomohla. Uměla sice křísit osoby v bezvědomí, takové věci přece patří k nejzákladnějším znalostem zdravotníka, a všechno potřebné by jistě našla v příruční lékárničce chronobusu. Nevěděla však, jakým plynem je dezinfikovali ani čím Emila předtím ochromili, když se snažil dojít k věži. A bála se, že použití třetího prostředku po dvou neznámých by mohlo vést k nevypočitatelné reakci, která by ohrozila Emilovo zdraví, nebo dokonce život. Jediné, co mohla udělat bez obav, bylo vyšetřit sama jeho stav. Klekla si k němu, změřila mu znovu puls, poslechla si srdce í dech. Žádné životu nebezpečné příznaky nezjistila, a tak se rozhodla důvěřovat bledě modrým kombinézám a počkat na zdejšího lékaře, který může nejlépe rozpoznat příčinu bezvědomí a naordinovat Emilovi ú-činný prostředek.

Nečekala dlouho, asi po čtvrthodině přiletěl doktor ve společnosti jednoho z dezinfektorů. Vyšetření, které Hanka sledovala s pochopitelným odborným zájmem, netrvalo déle než minutu. Lékař nasadil Emilovi na hlavu zařízení připomínající motoristickou přílbu, spojené svazkem různobarevných drátků s přenosným elektronkovým aparátem, opatřeným několika miniaturními obrazovkami. Chvíli obrazovky sledoval a potom se zeptal muže v bledě modré kombinéze:

„Nebyl před dezinfekcí ozářený?“

„To nevím,“ odpověděl dezinfektor. „Nikdo mi nic nehlásil.“

„Asi byl,“ vmísila se do hovoru Hanka. „Chtěl dojít do věže, na cestě ho něčím ochromili a vrátil se hodně slabý.“

„Stalo se to dlouho před dezinfekcí?“

„Ne, nanejvýš půl hodiny. Ale spíš míň.“

„Tak tím je to vysvětleno,“ konstatoval lékař a sundával Emilovi přílbu. „Ty dva zásahy se přece nesmějí kumulovat,“ dodal na adresu bledě modré kombinézy.

„Ale nikdo mě neinformoval, že je po ozáření,“ hájil se dezinfektor.

„Příště se ptejte sám.“

„Měli přece vědět, že se to nesmí, tak proč mi takový příkaz dávali,“ bránil se dál bledě modrý.

„Možná že to měli vědět, ale asi nevěděli. Inženýři se takové podrobností neučí. Ale vy jste to studoval.“

Muž v kombinéze se už vzdal další obrany a neodporoval, ale lékař stejně trval na odpovědi:

„Studoval jste to, nebo ne?“

„Studoval.“

„Tak dodržujte svoje povinnosti. Jasné?“

„Jasné.“

Hanka byla během rozhovoru obou mužů jako na trní. Nezajímalo ji zrovna v té chvíli, co kdo studoval, spíš se chtěla co nejrychleji dozvědět, jaké nebezpečí Emilovi hrozí z té nepřípustné kumulace ozáření a dezinfekce. Jakmile doktor přestal muže v bledě modrém kárat, hned se ho také zeptala.

„No, rozhodně se na to neumírá,“ odpověděl lékař a skládal elektronkovou aparaturu zpátky do pouzdra. „Ale omdlít se z toho dá, jak vidíte.“

„To vidím, ale zajímalo by mě, jaký bude průběh.“

„Především dostane pacient injekci.“

„Snad byste se mnou nemusel jednat jako s děckem,“ dopálila se už Hanka. „Víte dobře, co myslím. Nebojte se, že bych vám nerozuměla, já taky studuju medicínu.“

„Tak vy studujete? Hm. Já jsem ji vystudoval před dvaceti lety,“ vyhýbal se lékař dál přímé odpovědi. „Na srdce si pan rodák náhodou nestěžoval?“

„Ne.“

„Výborně. Takové máme rádi, není s nimi tolik starostí. Hned mu dáme injekci.“

Hanka přestala naléhat. Se zájmem pozorovala, jak lékař vytáhl z kazety stříkačku podivného tvaru. Neměla skleněný válec ani jehlu a připomínala spíš revolver. Lékař přitiskl její krátkou zploštělou hlaveň k Emilově dlani a stiskl spoušť.

„Hotovo,“ řekl, když ukládal stříkačku do kazety. „Teď musíme chvilku počkat, vážená paní kolegyně.“

Hanka si prohlédla Emilovu dlaň; injekce na ní nezanechala žádnou stopu. Vzpomněla si, že kdysi četla zprávu o možnosti vstřikování tekutin do těla pod vysokým tlakem neporušenou pokožkou, jen skrze póry. A teď takové zařízení viděla na vlastní oči. Ráda by si stříkačku pořádně prohlédla, ale nechtěla už doktora o nic žádat, aby se k ní zase nechoval jako k dotěrnému dítěti, které se vytrvale plete do věcí dospělých.

Po nějaké době otevřel Emil oči. Hanka stála právě za ním, takže před sebou viděl jenom dva cizí muže.

„Kde to jsem?“ zeptal se.

Hanka se postavila vedle doktora.

„Omdlel jsi při dezinfekci,“ vysvětlovala Emilovi. „Jak je ti?“

„Jen pomalu, paní kolegyně, hory ať zatím nepřenáší,“ poznamenal lékař. „Vždyť se sotva probudil, musí si odpočinout.“

„K ničemu ho přece nenavádím,“ ohradila se Hanka. „Moc rádi odsud zmizíme, ale tak naspěch zas nemáme, aby musel hned vstávat.“

„Kdy ho můžeme transportovat?“ zeptal se doktora věcně muž v bledě modrém.

„Vzduchem?“

„Ano.“

„Nejdřív za půl hodiny.“

XVIII

Když jí ředitel ústavu zatelefonoval, aby k němu přišla, byla to docentka Eva Kollersová téměř jistá, že ji volá na kobereček, že jí bude zase vytýkat zpoždění ve výzkumu skupiny sportovců Aby se mohla hájit, vzala si s sebou desky s výsledky měřeni které měly dosvědčit, že zpoždění není tak zlé, jak si snad ředitel myslí. A že není důvod pochybovat o tom, že termín dokončení výzkumného úkolu bude dodržen. Tentokrát však nešlo o sportovce. V ředitelově pracovně seděla neznámá dívka s mladíkem, oba ve studentském věku, oblečení jako herci v historické hře.

„Máme tu, docentko Kollersová, hosty z dvacátého sto letí,“ představil Je ředitel. „Dostali se k nám dnes v noci chronoexplorerem, do ústavu je přivezli z kosmodromu.“

Ředitel měl normální, vážný výraz. Eva Kollersová se snažila uhodnout, jestli se stal obětí vtipu on sám, nebo jestli si chce vystřelit z ní. Zdvořilost ji nutila předstírat, že první možnost odmítá.

„Vidím, že máte dobrou náladu,“ odpověděla taktně, jen s jemným odstínem výčitky v hlase.

„Já vím, chcete říct, že je to nesmysl. Ale stadium pochyb máme už naštěstí za sebou. Prozkoumali jsme důkladně chronoexplorer i jeho obsah a profesor Kuba se zaručil, že je autentický. Stačí vám to?“

Muselo to stačit, už proto, že profesor Kuba byl v těchto věcech špičkový odborník a zlehčování jeho posudku by svědčilo jen o domýšlivosti. Přesto se ale Eva stále nemohla vyrovnat s myšlenkou, že stojí tváří v tvář lidem narozeným před pěti stoletími. Potřebovala trochu času, aby si na to zvykla.

„Jistě chápete, jaká je to příležitost pro nás antropology,“ pokračoval ředitel. „Rád bych zkrátka naše hosty svěřil do vašich rukou. Chtěl jsem vás požádat, abyste navrhla výzkumný program.“

„A co sportovci?“ zeptala se bezděčně Eva, v myšlenkách ještě napůl u tématu, na které byla připravená.

„Sportovce pochopitelně odložíme,“ mávl rukou ředitel, udivený tak naivní otázkou. „Sportovci nám neutečou, ty můžeme pozvat kdykoliv.“

„Ano, jistě…,“ souhlasila rychle Eva. Zastyděla se trochu, že si samozřejmost takového řešení neuvědomila hned. „Mám si vzít hosty k sobě?“

„Buďte tak hodná. Ještě moment.“

Ředitel načrtl několik slov na bílou kartičku a podal Evě. AŽ DO ODVOLÁNÍ NUTNO HOSTY IZOLOVAT. BLIŽŠÍ SDĚLÍ PROF. KUBA, přečetla si.

„Co mám zařídit nejdřív?“ zeptala se ještě.

„Pro začátek bych prosil základní vyšetření. Profesor Kuba vám za chvilku zavolá.“

Eva odvedla návštěvníky do své pracovny a představila je asistentce Martě. Marta pochopitelně přijala informaci stejně jako před chvílí Eva: považovala ji za vtip. Docentka Kollersová jí tedy musela zopakovat všechno, co sama slyšela od ředitele.

„A co tu s nimi budeme dělat?“ zajímala se Marta. Bylo na ní vidět, že ji vysvětlení docentky Kollersové příliš nepřesvědčilo.

„Především naplánujeme program a spustíme výzkum. Sportovce máme zatím odložit.“

Teprve zmínka o sportovcích Martu přesvědčila, že nejde o žádný žertík; když plánovaný výzkum sportovců přestal být aktuální, jde zřejmě o docela vážnou věc.

„Čím začneme?“ zeptala se. „Programováním, nebo kartou?“

„Martičko, hodně pravidel se ve vědě časem mění, ale jedno zůstane v našem oboru určitě beze změny. To, že zásadně a vždycky začínáme registrační kartou. Bez ohledu na to, koho máme, před sebou, nejdřív si musíme ujasnit, kdo toč vlastně je. Vezmi dva formuláře, vyptáme se vážených’předků, co jsou zač.“

Marta vyprskla smíchem, ale hned se ovládla. Hosté, i když biologicky mladí, byli opravdu jejími prapředky; situace byla zdánlivě komická, ale k smíchu rozhodně neopravňovala. Vytáhla tedy ze zásuvky dvě registrační karty a sedla si ke stolku. Právě když sahala po pisátku, zadrnčel telefon. Volal profesor Kuba; omlouval se, že by s Martou potřeboval osobně mluvit, protože jí musí předat důvěrné instrukce.

„Mám přijít hned?“ zeptala se nesměle Evy, když vypnula mikrofon, aby ji Kuba neslyšel. „Ano, běž, jde o naše hosty.“

Po Martině odchodu se pustila Eva do vyplňování karty sama. Začala dívkou — a uvázla hned u první otázky, u osobního čísla. Hanka nerozuměla, co se od ní žádá A Eva sama si uvědomila teprve po chvíli, že ve dvacátém století lidi ještě nečíslovali, že při jejich tehdejším počtu stačilo jméno a příjmení. To až později, jak lidstvo stále přibývalo, nosilo stejná jména tolik osob, že příjmení přestalo plnit rozlišovací funkci. Tím spíš, že rostla i záplava stejných rodných jmen. V každém období se vyskytla lavina několika oblíbených jmen, která dostalo tolik dětí, že i jejich spojení s obvyklými příjmeními zcela ztratilo identifikační hodnotu. Tehdy lidé sáhli po zaručeně účinném způsobu — začali novorozencům přidělovat osobní čísla, kterými se daly odlišit i osoby s naprosto stejnými jmény. Evu Kollersovou 2783 si už nikdo nesplete s jinou Kollersovou, i kdyby nosila také jméno Eva. Její osobní číslo může být znovu přiděleno další novorozené Kollersové teprve po sto letech, když už bude možnost záměny minimální.

Dívka z dvacátého století tedy číslo neměla, a tak Evě nezbylo než rubriku proškrtnout. Další už vyplnit mohla: návštěvnice se jmenovala Hana Anzelmová. Měla samozřejmě také datum narození, i když rok začínal pro Evu nezvykle — jedničkou. Potom následovalo další proškrtnutí — genetický symbol. Hanka svůj symbol neznala, a ani nemohla, protože tajemství genetického kódu, předávání dědičných znaků, rozšifrovala biologická věda teprve v jedenadvacátém století. Hana Anzelmová byla zřejmě jen jakýmsi náhodným slepencem dědičných vlastností svých rodičů, kteří ještě nemohli vědomě ovlivnit, jaké dítě se jim narodí. Možná že chtěli syna, a narodila se jim dcera. Genetický rodokmen téhle dívky musel zkrátka pro Evu zůstat tajemstvím; bez symbolu ho rekonstruovat nemohla.

Zdálo se však, že Hance je vyplňování karty proti mysli.

„Mohla bych vědět, k čemu to všechno bude?“ zeptala se dosti prudce.

„Normální, běžná registrace osoby před výzkumem,“ odpověděla Eva klidně. „Budeme vás vyšetřovat“

„Neprosili jsme se o to.“

„Dostala jsem takový pokyn, slyšela jste to přece sama“

„Slyšela, ale nikdo se mě neptal, jestli s tím souhlasím. A já s tím nesouhlasím, nejsem žádný pokusný králík Vraťte nám prosím chronobus a pusťte nás domů,“

„To nezáleží na mně. Měli jste si o tom promluvit s ředitelem.“

„Tak mě k němu zaveďte. Řeknu mu to.“

Eva nevěděla, co dělat. Byla přesvědčená, že zastavení výzkumu hostů nepřichází v úvahu a že by jí měl ředitel za zlé, kdyby nepříjemné jednání přenesla na něho, sama však nenalézala argumenty, kterými by mohla Hančin protest přesvědčivě odmítnout. Právě když uvažovala, jak nepříjemnou situaci vyřešit, vrátila se Marta. Mlčky, ale s viditelným vzrušením podala Evě papír s instrukcemi, podepsaný profesorem Kubou.

Jen co přelétla první řádky, bylo Evě Kollersové jasné, že návštěva u ředitele by neměla smysl.

„Bohužel,“ obrátila se k hostům, „prozatím se vrátit nemůžete.“

„To znamená zajetí? Kriminál?“ vyjela Hanka. „V osvíceném pětadvacátém století?“

„Ale prosím vás, nač ty ostré výrazy. Budeme raději pokračovat ve vyplňování, vždyť vám nikdo nechce ublížit. Nejsme žádní žalářníci, ale vědci.“

„Ne,“ zatvrdila se Hanka. „Odmítám odpovídat.“

XIX

Docentka Kollersová přestala naléhat, nepokoušela se už Hanku přesvědčit. Uznala zřejmě, že lépe bude vzpouru ignorovat, poskytnout dívce čas, aby se uklidnila.

„Snídali jste už?“ zeptala se.

„Ne,“ odsekla Hanka. „To tady nikoho nezajímalo. Nebo to taky patří k výzkumu? Zkouška, jak dlouho vydrží takoví pračlověci o hladu? Zajímavý vědecký pokus, že? Na záchranu života byste měli vždycky ještě dost času.“

Docentka na výčitky nereagovala ani slovem, jako by je neslyšela. Pokynula jen hlavou asistentce.

„Pojďte,“ řekla Marta Hance a Emilovi. „Jíst se musí.“

Vyjeli výtahem do nejvyššího patra. Tam Marta odemkla místnost s bytovým zařízením, podobnou garsoniéře, určenou zřejmě pro hosty ústavu.

„Zatím se tu usaďte,“ řekla. „Jdu pro snídani.“

Vyšla z pokoje a zvenčí za sebou zamkla. Tím byla situace hostů jasně potvrzená: zbavili je volnosti pohybu. Jejich vězení bylo sice komfortní, dozorkyně měla vědeckou hodnost, ale co je nejpodstatnější — dveře byly zamčené.

„No prosím,“ konstatovala Hanka rozhořčeně. „O tisíc let dál, a metoda je stejná. Tady máš ty svoje osvícené žalářníky, naivo. Jak se ti dýchá v tom jejich vyspělém, dokonalém světě?“

„Nebuď hysterická,“ namítl Emil. „Zatím nám neublížili.“

„Ze ne? A kdopak to tam v noci ležel na betone jako kus hadru?“

„Nerespektoval jsem zákaz, tak mě prostě zastavili. Mají na to asi svoje metody. Mimochodem teď už je mi docela dobře, jako dřív.“

„To jsem ráda, čekají tě totiž výzkumy, chlapečku, vyšetřování,“ pokračovala Hanka ironicky. „Musíš být v dobré kondici, abys jim neovlivnil výsledky špatnou náladou. A hlavně abys je nezpozdil, paní docentka má naspěch, čekají na ni její sportovci.“

„Až se vrátí ta asistentka, popros ji o něco na uklidnění, udělá ti to dobře.“

„Díky za vzácnou radu, pane doktore.“

Mezitím si začal Emil se zájmem prohlížet vybavení garsoniéry, ve které jim bylo souzeno čekat. Zjistil, že vysoké nástěnné zrcadlo v předsíni jsou vlastně dveře do jakési koupelničky nebo spíš sprchové kabiny, ne větší než telefonní budka. Nebyla v ní pochopitelně vana, ale dokonce ani sprcha. Jenom pravidelně rozmístěné otvory v protilehlých stěnách naznačovaly, že z nich snad může stříkat voda v celé kabině však nebyl jediný kohoutek. Nezbývalo nic jiného než požádat o vysvětlení Martu, až se vrátí se snídaní.

V pokoji Emila zaujala podivná krychle z průhledné hmoty, připojená k jakémusi elektrickému zařízení, od něhož vedla zřejmě napájecí šňůra. Přístroj byl na přední straně opatřen několika číslovanými klapkami; Emil neodolal a opatrně stiskl tu nejbližší, označenou jedničkou. Z neviditelných reproduktorů, rozmístěných asi ve stěnách, se ozvala hudba. Za několik okamžiků se pak v průhledné krychli rozsvítilo a uvnitř se objevil miniaturní balet. Barevní a plastičtí, jakoby trojrozměrní tanečníci plavně klouzali po maličké scéně jako bruslaři po kluzišti. Emil se dovtípil, že jde o nějaký menší typ stereovize. Potom stiskl klapku číslo dvě a tanečníky vystřídala dvojice herců, přivolaná zprostřed nějakého dramatu. Třetí klapka přepnula na přenos lehkoatletické soutěže: droboučcí běžci jako bílé tečky obíhali zmenšený stadión orámovaný tribunami plnými diváků. Právě když chtěl Emil zapnout čtvrtý program, vrátila se Marta. Okamžitě přistoupila ke stereovizoru a vypnula ho.

„Je mi líto, ale na to se dívat nemůžete.“

„Proč?“ podivil se Emil.

„Mám takové pokyny.“

„Ale proč?“

„Sama nevím. Asi k tomu mají vážné důvody.“

„Tak ty že o nich nic nevíš. A tomu my máme věřit?“ zeptal se Emil s nedůvěrou. Teprve dodatečně si uvědomil, že Martě začal nevědomky tykat. „Promiňte vy o nich nic nevíte,“ opravil se.

„To nic, klidně si můžeme tykat,“ přešla Marta jeho troufalost s humorem. „Ale o těch důvodech opravdu nic nevím. Musela bych se zeptat profesora… Snídaně bude za chvilku, přinesou ji sem. Měli jsme potíže s recepturou, ale už je to v pořádku.“

„S jakou recepturou?“ zeptala se podezřívavě Hanka, stále ještě podrážděná.

„Bojíme se dát vám totéž, co jíme my, nejste na umělou stravu zvyklí. Dostanete snídani z pravých přírodních surovin. Možná ne takovou jako doma, ale složky v ní budou vyvážené.“

Hanka stále ještě měla jakési pochyby nebo obavy, bylo to na ní vidět, ale už se na nic neptala. Emil zatím požádal Martu, aby mu vysvětlila funkci mycí kabiny.

„Jak se tady pouští voda?“

„Voda?“ otázka Martu zřejmě překvapila. „Tady? Myslíš samotnou vodu?“

„Samozřejmě. Proč tě to tak udivuje?“

„Protože nevím, o co ti jde. Chceš se umýt?“

„A co jiného bych tady dělal?“

„K mytí se chemicky čistá voda nesmí používat, je jí málo. Voda je jenom k pití, dodává se v lahvích.“

„A čím se umýváte?“

„Speciální směsí, jmenuje se lavon. Až se svlékneš, pověs šaty tady za závěs, postav se doprostřed kabiny a sešlápni tu žlutou destičku. Celou minutu bude ze stěn stříkat lavon, za tu dobu se musíš umýt. Mýdlo k tomu nepotřebuješ, ručník taky ne. Na druhé sešlápnutí už nepoteče nic. Zase až za čtvrt hodiny.“

„Proč až za čtvrt hodiny?“

„Musíme lavonem šetřit, taky ho není dost. Minuta na umytí stačí, to je vyzkoušené.“

„Tak tedy vypadá ten váš dokonalý svět! No pěkně děkuju. Čeho prosím tě máte dost?“

„Lidí. Teď je nás něco přes čtyřicet miliard, a ve vašich dobách, jestli se nepletu, žily čtyři miliardy. Divíš se, že ve městech voda nestačí? Řek ani pramenů nepři-bývá a k moři máme daleko.“

Co chvíli se vyskytla nějaká zajímavá informace a nové poznatky se střídaly takovým tempem, že to bylo na Emila po probděné noci trochu moc. Začínal cítit únavu á připadal, si jako omámený. Aby se osvěžil, rozhodl se, že prakticky vyzkouší prozrazené tajemství sprchové kabiny. Omluvil se Martě, zavřel zasunovací dveře umývárny, svlékl se a šlápl na žlutou destičku. Ze dvou stran na něho vystříkly pramínky pěnivé, příjemně vonící tekutiny. Pěna z těla sama stékala, lavon šuměl stále méně, až nakonec Emila oplachovala čistá, průzračná kapalina, vypadající jako voda. Potom lavon přestal stříkat a Emil cítil, že ho z několika stran ovívá teplý vzduch. Brzy byl zase suchý a svěží. Po mycí tekutině zůstala jenom vůně.

Když vycházel z kabiny, Marta právě přebírala ve dveřích snídani od bíle oblečené dívky. Každý z hostů dostal na zvláštním podnose misku nepříliš lákavé kaše a sklenici s ovocnou šťávou.

„Co to má být?“ ozval se Emil. „Kasička pro nemluvňata? Nepřehnali to trochu?“

„Vařená rýže smíchaná s tvarohem a rajským protlakem,“ vysvětlovala Marta. „Přísně přírodní receptura, nic syntetického v tom není.“

„Proč to aspoň nenechali zvlášť, proč to míchali!“

„Co na tom, jestli je to zvlášť nebo dohromady? Biologická hodnota je přece stejná.“

Těžko by se dalo Martě odporovat, z vědeckého hlediska měla pravdu. Emil, který od večera nejedl, zasedl ke stolu a rychle kaši snědl. Snažil se jenom nevnímat její chuť. Hanka sice při každé lžíci křivila tvář, ale také nic nenechala, byla už dost vyhládlá. Šťávu zato vypili oba s chutí; byla výtečná a vůní připomínala pomeranče.

Marta vynesla nádobí na chodbu a trochu se tam držela. Vrátila se až za několik minut.

„Tak co, už je ti líp?“ zeptala se Hanky.

„Docela dobře.“

„Sjedeme dolů dokončit registrační kartu?“

„Můžeme. Chceš hned?“

„Radši hned“

Hanka poslušně vstala ze židle. Emil překvapením až zamrkal: co se to stalo? Proč Hanka neprotestuje, kam se poděla její bojovnost a vzdor? Ze by k něčemu došlo, zatímco se umýval? Chtěl se na to zeptat, ale Marta — náhodou byla právě obrácena k němu — významně zvedla prst k ústům. Mlčel tedy. „Ty pojď taky,“ dodala Marta k Emilovi.

XX

Hanka ležela na nízkém diagnostickém stole, pokrytém silnou vrstvou měkké houbovité hmoty. Na různé části těla jí Marta připojila přísavky, svorky a čidla vedoucí k přístrojům, vlastně k jednomu velikému zařízení — biologickému počítači, u něhož seděla docentka Eva. Mělo to být už poslední z řady vyšetření, počítaných v ústavu k základnímu výzkumu a prováděných na každém, kdo se stal předmětem vědeckého zájmu antropologů.

„Hotovo,“ ozvala se Marta, když připojila poslední barevné drátky ke kontaktům zvláštní mřížkové čepice, kterou měla Hanka na hlavě.

„Děkuju. Vezmi si její kartu, můžeš zapisovat.“

Marta se vrátila ke svému stolu a vzala do ruky pisátko.

„Prosím,“ ohlásila, že je připravená. „Srdce?“

„Anatomicky v normě,“ začala diktovat Eva. „Funkční stopy emocí, organické vady žádné.“

„Tlak?“

„Sto dvacet na devadesát.“

„Mozkové potenciály?“

„Hypertenzní poruchy vegetativních impulsů v hranicích vysvětlitelných psychickým stavem. Jinak bez viditelných deviací.“

Eva nadiktovala ještě několik dalších údajů, kterým ale Hanka tak docela nerozuměla — odborná terminologie zřejmě odpovídala pokrokům pětadvacátého století. Potom se Marta vrátila k diagnostickému stolu, odpojila svorky a zbavila Hanku čepice, četných přísavek a obepínajících pásků.

„Hotovo,“ řekla. „Můžeš si vzít šaty.“

Hanka se posadila a spustila nohy na podlahu.

„Ještě chvilku,“ zadržela ji Eva. „Otoč se pomalu kolem vlastní osy.“

Nejprve si Hančinu postavu prohlédla zdálky, potom k ní přistoupila, ohmatala jí lebku a čelisti, požádala ji, aby otevřela ústa.

„Děkuju, teď už je to všechno. Můžeš se obléct. Marto, vezmi ještě tu kartu.“

„Anatomie?“ chtěla se Marta ujistit.

„Ano. Zapiš: habitus charakteristický pro období čas-né urbanizace, lebka mírně prodloužená, žvýkací svalstvo vyvinuté, chrup úplný, stoličky se čtyřmi plombami. Co jste, Hanko, jedli ve vaší době?“

„To už mám zjištěno,“ předešla Hančinu odpověď Marta. „Přírodní potrava se značným podílem mléka, čerstvého masa a zeleniny, část glycidů v prostých koncentrátech. Objednala jsem už příslušnou dietu.“

„Výborně. To by pro dnešek stačilo. Uvidíme se zítra ráno. Děkuju vám, Hanko.“

Eva Hance chvílemi tykala, a chvílemi zase vykala, zřejmě z roztržitosti. Vzhledem k značnému věkovému rozdílu takové jednostranné tykání Hance nevadilo, zvlášť když viděla, že podobně šéfka oslovuje i Martu, která byla o něco starší.

„Můžeme jít,“ řekla Hance Marta. „Emil čeká vedle, vyvezu vás nahoru.“

Vrátili se do pokoje v nejvyšším patře, který — to už bylo jasné i bez ptaní — měl být Emilovi a Hance po dobu jejich antropologického vyšetřování domovem.

„Snídaně vám asi nechutnala, že?“ řekla Marta sebekriticky. „Oběd by už měl být lepší, našla jsem v knihovně kuchařskou knihu z vašeho století a poslala jsem ji dietičce. Slíbila, že se podle ní budou řídit.“

„Už se na ty speciality těším, žaludek mi začíná zpívat. Ta snídaně, když pomineme chutnost, byla vypočítaná tak pro trpaslíky.“

„Přesně podle kalorických tabulek. Nadbytek živin škodí zdraví a zkracuje život. Ale oběd by tu měl být za malou chvilku.“

„Doufám, že mi tam tentokrát nic nezamícháš!“ ozvala se Hanka. „Odpoledne nás nevyšetřujete.“

Marta nápadně zrozpačitěla, ale přesto se pokusila hrát nevědomou.

„Nevím, co myslíš,“ řekla.

„Jen se nedělej, jako herečka jsi náhodou docela vedle,“ dorážela Hanka. „Co to bylo za prostředek?“

Marta se vzdala dalšího předstírání, ale Hančinu zvědavost ukojit nechtěla.

„U vás ho stejně ještě neznají.“

„Právě proto by mě to zajímalo,“ nedala se Hanka. „Ať už z toho něco má i pokusný králík, třeba se mu taková věc bude jednou hodit.“

„Nezlob se, ale to ti prozradit nesmím.“

„Ani tohle mi neřekneš? Tak co se od vás můžeme vůbec dovědět, ó vy naši moudří potomci? Nic víc než vaše jména?“

„O čem to vlastně mluvíte?“ vmísil se do rozhovoru Emil. „Vůbec vám nerozumím.“

„A té mojí změně dnes po snídani jsi rozuměl? Jak ze mě najednou udělali beránka?“ odpověděla mu Hanka. „Kdyby mě vedli třeba na jatky, taky bych klidně souhlasila.“

„Ach tak…,“ pochopil konečně Emil. „Marta ti dala něco do jídla. No to jsou ale metody!“

„Nechme už toho, nač o tom zbytečně mluvit,“ řekla Marta kategoricky. „Bylo to nutné, bezdůvodně ses hranila. V obědě to už mít nebudete.“

„A co tam zamícháš tentokrát?“ chytila se Hanka nejednoznačnosti Martina prohlášení.

„Nic. Není to zapotřebí. Ale teď už dost, odmítám o tom dál mluvit.“

Ani Martin rozhodný tón by jistě nestačil k tomu, aby se Hanka a Emil smířili s tak závažným odhalením, kdyby se právě v, tom okamžiku neobjevila dívka s obědem. Pozornost obou hostů přitáhly talíře s chody, které připomínaly normální jídla restauračního typu.

Bylo to však jenom vnějškové zdání. Chuťová zkouška, kterou Emil nezapomněl hned provést, ho zklamala.

„Odvykací dieta,“ prohlásil. „Leda na zhubnutí. Moc bych toho sníst nedokázal.“

„Přesně podle vaší kuchařské knihy,“ pokoušela se Marta hájit pověst ústavní jídelny.

„Tak asi váš kuchař nestojí za moc.“

„Kuchaře u nás nemáme, jídlo se vyrábí sériově, v továrnách. Tohle pro vás připravila vlastnoručně naše dietní pracovnice, vynikající síla.“

„Moje máma by řekla, že je škoda těch surovin,“

34

nespokojil se Emil s vysvětlením. „Ale co, když má člověk hlad, jedl by i trávu. Pojď, Hanko, dáme se do toho.“

Marta už dál neodporovala, vzdala se. Když dojedli, odnesla nádobí na chodbu a prohlásila:

„Pro dnešek se s vámi rozloučím. Moje směna skončila, budu muset domů. Uvidíme se ráno.“

„A co večeře?“ znepokojil se Emil, kterému otázka stravování zřejmě ležela, na mysli.

„Přinesou vám ji. A kromě toho můžete kdykoliv, i v noci, zavolat dispečink ústavu. Stačí zmáčknout ten červený knoflík pod vypínačem světla. Tak zatím na shledanou, vážení předkové.“

Marta odešla a jako vždycky za sebou zvenčí zamkla.

Hanka se po Emilovi znechuceně podívala a znovu začala se starými výčitkami:

„Tak co, vidíš, jak jsme dopadli? Jen proto, že se pánovi zachtělo zacestovat si v čase!“

„Prosím tě, Hanko, dej už s tím pokoj. Uvidíš, že se všechno vysvětlí, žádní lidožrouti to nejsou.“

„Taky že se to už vysvětluje. Copak nechápeš, co pro ně jsme? Pralidi, tryglodyti, málem jako pro nás neandrtálci. Měří nám lebky, dívají se nám na zuby, ohmatávají nám žvýkací svaly. Kdoví jestli nás nebudou předvádět na přednáškách jako živoucí vykopávky. To jsem se i ve středověku cítila líp, tam jsme byli aspoň neznámí, nepochopitelní, tam se nás báli.“

„A proto nás šoupli za mříže.“

„A tady jsi snad svobodnější? Zkus vyjít jenom na chodbu, o ulici už ani nemluvím.“

„Nejspíš to bude nějaká dočasná karanténa. Proč by nás jinak drželi pod zámkem?“

„Aby o tak vzácné exempláře nepřišli. A aby je konzervovali v původním, neporušeném stavu. Proč myslíš, že nesmíme vidět ani jejich televizi? Jak si to jinak vysvětlíš?“

„Dobře žes ji připomněla,“ uhnul Emil od nepříjemného tématu. „Marta je pryč, můžeme si to zase pustit.“

Přistoupil k stereovizoru a zapnul první program. Marně. Průhledná krychle zůstala temná, neozval se ani zvuk. Mačkal klapky ostatních programů, ale výsledek byl stejný.

„Divíš se?“ řekla Hanka trochu výsměšným tónem. „Snad sis nemyslel, že na ně vyzraješ?“

„Vypnuli to někde jinde,“ povzdychl si Emil.

„Mají nad námi vědeckou i technickou převahu, mohli by s námi udělat, co je napadne. Srazit, ochromit, zbavit schopnosti odporu, jako mě dnes dopoledne. Jestli jim nějak tajně neutečeme, třeba nám už nikdy nedovolí vrátit se domů… Jak jenom zjistit, kam dali chronobus?“

„Podle toho, jak mluvili s ředitelem, je snad přímo tady v ústavu. Jakýsi profesor Kuba ho prohlížel, zkoumal jeho pravost.“

„To znamená, že ho především musíme najít. Myslím chronobus, ne toho profesora.“

„Jak to chceš udělat? Vždyť jsme zamčení.“

„Máš pravdu…,“ vydechla Hanka zklamaně.

Dlouho potom mlčeli, ale oba mysleli na stejnou věc. První dostala nápad Hanka.

„Věděla bych, jak na to.“

„Jak?“ ožil Emil.

„Počkej, musím si to ještě jednou promyslet.“

XXI

Brzy potom, co Marta se svými svěřenci odešla, zatelefonoval Evě Kollersové ředitel ústavu.

„Skončila jste už vstupní vyšetření našich hostů?“ zeptal se.

„Ano, právě se vracejí nahoru, do pokoje.“

„Jaké jsou výsledky?“

„Inteligence u obou, podle nové stupnice, nad nula čtyři. Na jejich dobu poměrně vysoká, stačilo by to na slušnou kariéru. Samozřejmě u nich.“

„A u nás?“

„Těžko předvídat, to záleží na mnoha jiných podmínkách. Ale v každém případě by se k adaptaci hodili. Dokonce k úplné.“

„Kolik let by adaptace trvala?“

„Deset by mělo stačit.“

„A co délka života?“

„To už není tak jednoznačné. Ale myslím, že se sto lety se dá počítat bez rizika. Žádné degenerativní mutace jsem nenašla.“

„Plán dalších vyšetření už máte hotový?“

„Ještě ne, teprve jsem skončila se základní sérií.“

„Ale zítra ho doufám dostanu.“

„Budu se snažit.“

„Výborně. Děkuji, to je zatím všechno.“

Když Eva vypnula mikrofon, oddychla si; rozčiloval ji ředitelův zakořeněný zvyk popohánět výzkum, i když probíhá podle programu a bez problémů.

Ve dveřích se objevila Marta. Vracela se z nejvyššího patra a před odchodem domů se ještě přišla zeptat, jestli se něco změnilo v plánech na zítřek.

„Ne, začínáme normálně,“ odpověděla Eva. „Večeři jsi pro ně objednala?“

„Objednala Hanka si ale všimla, že měla něco v snídani, mermomocí chtěla vědět, co to bylo.“

„Bodejť by nechtěla, studuje přece medicínu. Neřeklas jí to, doufám.“

„No dovol, co si o mně myslíš?“

„Promiň… Ale můžeš už klidně jít, Marto, mě odsud stejně za chvilku vystrnadí doktor Okone. Objednal si na dnešek pár stařečků, lékaři prý obdivují jejich kondici.“

„To jsou stařečci z města?“

„Ale kdepak, z hor.“

„Tak to se nedivím. Kam se na horaly hrabou naši sportovci, ti jsou dobří jenom v jedné disciplíně, a dost. Ale teď už letím, na shledanou.“

„Na shledanou, Marto.“

Eva neměla tušení, jaké má ústav s Hankou a Emilem úmysly; ředitel jí o tom neřekl nic a sama se vyptávat nechtěla. Ostatně není vyloučeno, že ústav zatím žádné další plány nemá — ředitelovy otázky tomu aspoň nenasvědčovaly. Snad chtěl jenom předběžně vědět, nakolik jsou nečekaní hosté tělesně a duševně vyvinutí — a na tom teprve hodlá založit další úvahy. Ani příkaz izolace ještě nic neznamenal; po zkušenostech s dřívějšími návštěvami předků bylo nutno izolaci nařídit v každém případě, bez ohledu na to, jak bude s příchozími později naloženo. Z právního hlediska izolace nějaké zásadní námitky vyvolat nemohla: podle platného zákonodárství byli takoví návštěvníci zločinci. Dopustili se zločinu sice neúmyslně, z nevědomosti, protože nynější právo neznali, ale přesto je bylo nutno za zločince považovat.

Eva Kollersová si ještě jednou prohlédla Hančinu a Emilovu registrační kartu a zaškrtla v ní výsledky měření, která bude nutno opakovat po určitém časovém odstupu, až u zkoumaných pomine výjimečný emoční stav, vyvolaný změnou prostředí. Pří této práci ji zastihl doktor Okone, další uživatel pracovny ve čtyřsměnném provozu ústavu.

„Už mizím,“ omlouvala se Eva.

„Nemusíš spěchat, naši dědečci budou mít určitě zpoždění, nejsou zvyklí pohybovat se po městě.“

„Vůbec se jim nedivím, mně samotné to dělá potíže. Ale stejně tu už sedět nepotřebuji, díky, mám práci hotovou.“

Uložila karty, vzala si tašku a sjela do přízemí. Z příjemného chládku klimatizované budovy vyšla do žáru rozpálené ulice s jejím těžkým, dusivým ovzduším. Vysoká a hustá zástavba města bránila přirozenému pohybu vzduchu, takže koncentrace kysličníku uhličitého, prachu a různých pachů při zemi značně ztěžovala a znepříjemňovala dýchání. Delší pobyt v ulicích městského centra končil pro Evu nevyhnutelně bolestí hlavy. V domech bylo mnohem lépe, klimatizační zařízení nasávala vzduch ze střech, kde atmosféra nebyla tak znečištěna těžkými výpary jako v hlubokých ulicích. Ulice se bohužel účinně větrat nedaly; naopak musely ještě přijímat upotřebený vzduch vypouštěný z budov, protože někam se znečištěný vzduch“ vyfukovat musel. Nedávno byla sice uzákoněna povinnost instalovat u klimatizačních zařízení zvláštní buňky pro chemické čistění vypouštěného vzduchu, prozatím však jimi byly vybaveny jenom nejnovější budovy.

Vody, vzduchu, zeleně a ticha bylo všude čím dál méně, na světě bylo čím dál těsněji. Čtyřicet miliard lidí muselo někde bydlet, rok od roku víc místa zabíral průmysl, technické stavby a komunikace sloužící potřebám lidského mraveniště. Kdo mohl, utíkal na okraje měst, co nejdál od jejich přelidněných center — a bující městská zástavba ho zanedlouho stejně dohonila. Města se šířila a nabývala na objemu, dokud se jejich růst nezastavil o hranice sousedního, stejně nezadržitelně rostoucího městského kolosu. Protože nebylo možno donekonečna nastavovat výšku mrakodrapů, začali urbanisté zavrtávat města do hloubky. Nové metropole budovaly své hospodářské zázemí čím dál hlouběji pod zemí a na povrchu ponechávaly už jen obytné domy. Lidé zaměstnaní v takových městech mohli užívat právo na sluneční světlo teprve po práci. Eva naštěstí žila ve městě vystavěném ještě v minulém století. Oblohu z okna své pracovny sice také neviděla [zakrývaly ji sousední budovy].

a nesměla okno ani otevírat [aby neznečistila klimatizovaný vzduch výpary z ulice) — ale nemusela aspoň trávit celý den při umělém osvětlení, mohla rozlišit den od noci, aniž by se dívala na hodiny.

Když vyšla na ulici, zamířila přímo ke stanici podzemní dráhy, aby se dostala co nejrychleji do svého předměstí, které zatím ještě nebylo pohlceno vysokou zástavbou. Pod zemí se jí dýchalo lépe; do tunelů metra byl sice vháněn normální vzduch z ulice, ale bylo tu aspoň chladněji než venku.

Vozy byly jako vždy v tuto dobu přecpané, několik sedadel se uvolnilo teprve na předposlední stanici. Eva jezdila až na konečnou; prozíravě si vybrala byt co nejdál od centra, aby se mohla co nejdéle těšit ze zeleně, klidu a slunce.

Syn doma ještě nebyl, školní vyučování trvalo déle než pracovní doba. Eva Kollersová jako vždycky po příchodu nejprve otevřela samozápis telefonu, aby zkontrolovala, jestli jí někdo nevolal a nenechal vzkaz. Jeden byl zaznamenán právě před třemi minutami: „Dispečerka antropologického ústavu prosí docentku Kollersovou, aby jí zavolala. Pilné, jde o obyvatele pokoje pro hosty. Současně objednán lékař.“

XXII

Na stolku dispečerky ústavu Izy Palejové zazněl bzučák a v okénku se rozsvítilo číslo pokoje pro hosty. Od převzetí služby ještě v nejvyšším patře nebyla, věděla jenom od své předchůdkyně, jaké hosty má na starosti. Vyjela tedy nahoru a odemkla pokoj. V křesle u okna seděla zkroucená dívka se zaťatými rty.

„Co se jí stalo?“ zeptala se Emila, který stál vedle nemocné.

„Žaludeční křeče. Ona to občas mívá. Neuróza.“

„Hned zavolám doktora.“

„Není třeba, u nás ji už víckrát prohlíželi, máme na to v chronobusu lék. Mohla byste tam se mnou zajít?“

„Kam zajít?“ zeptala se Iza. Slovo chronobus neznala,

„K našemu cestovnímu stroji, u vás tomu říkají chronoexplorer. Musí být někde tady v ústavu.“

„O tom nic nevím,“ odpověděla Iza upřímně. O žádném chronoexploreru těchhle podivných cestovatelů se dispečerka předešlé směny nezmiňovala.

„Buďte tak hodná a zeptejte se po něm, někdo tu e našem stroji vědět musí.“

V prvním okamžiku byla Iza nečekanou žádostí překvapená, ale brzy se zorientovala. O tom, kde je chronoexplorer, neměla sice ponětí, ale jedno jí bylo jasné: že cizinci nesmějí opustit pokoj. Pokyn, který dostala, zněl zcela jednoznačně, věděla, že v žádném případě nesmí něco takového připustit.

„Vy se mnou ale bohužel nemůžete, i kdybych zjistila, kde je. Musela bych do chronoexploreru dojít sama.“

„Sama byste ten lék nenašla. Je tam moc přihrádek a všechny jsou bez čísla a bez označení.“

„V tom případě bude přece jenom nejlepší zavolat doktora. Hned mu dám zprávu.“

Zkroucená dívka, která dosud mlčela, odtrhla hlavu od kolen:

„To je zbytečné, stejně bych žádný váš lék nevzala,“ řekla tiše, ale rozhodně.

„Proč?“ podivila se Iza.

„Po tom, co mi udělali při snídani, jsem k vašim lidem ztratila důvěru. Už na sobě žádné pokusy dělat nenechám.“

„Co vám kdo udělal? Jaké pokusy?“ divila se dál Iza, která nemohla pochopit Hančin odpor.

Emil jí tedy vysvětlil, že Hance dopoledne zamíchali do snídaně neznámý preparát, který ji na několik hodin zbavil vůle. Iza o tom samozřejmě nevěděla, vycítila však, že jde o případ příliš komplikovaný, než aby mohla sama o něčem rozhodovat. Chtěla se tedy dohodnout přímo s pracovnicí, která výzkum cizinců řídí, s docentkou Kollersovou. Telefon v pokoji pro hosty byl vypnutý (proč, to jí také nikdo neřekl), a tak se musela vrátit do své pracovny.

Eva Kollersová doma ještě nebyla, proto Iza nadiktovala vzkaz do samozápisu. A lékaře pro jistotu stejně zavolala — nemohla přece nechat nemocnou bez pomoci, i když se jí momentálně sama brání.

Ještě než se lékař dostavil, ohlásila se telefonicky docentka. Vyslechla zprávu dispečerky a hned také rozhodla: hosté zásadně nesmějí užívat vlastní léky.

„A co když se to děvče bude dál vzpírat a nepřijme náš lék?“ ptala se Iza.

„S tím ať si už poradí doktor, to je jeho věc. Jestli se pacientka brání, je vidět, že bolest není tak strašná. Kdo trpí opravdu, ten takové drahoty nedělá. Lékař to ostatně posoudí, můžete se na něho spolehnout.“

Doktor tu byl za malou chvíli. Iza ho informovala, o jakou pacientku jde, na co si stěžuje a čeho se bojí… Potom spolu vyjeli do nejvyššího patra. Hanka seděla stejně jako předtím v křesle, s bradou u kolen.

„Tak, copak vás bolí?“ zeptal se lékař, přestože to věděl.

„Žaludek, křeče, neuróza je to,“ odpověděla Hanka.

„Jak víte, že zrovna neuróza?“

„Nemám to poprvé, byla jsem už na vyšetření. A kromě toho studuju medicínu, trochu se v těch věcech vyznám.“

„Ach tak… No dobře, ale stejně se na vás musím podívat, už z lékařské povinnosti. Položte se na záda.“

Emil se diskrétně otočil — nevěděl, jak bude vyšetření vypadat. Netrvalo dlouho, už za necelou minutu uslyšel diagnózu.

„Nemusíte tak zatínat zuby,“ řekl lékař dosti ostře. „Nebolí vás vůbec nic.“

„Já to snad musím vědět líp,“ ohradila se Hanka poněkud dotčeně.

„Samozřejmě, taky že to od začátku víte. Příště si takové naivní triky radši odpusťte, paní budoucí kolegyně. A vy jste se nemusel dívat do stěny,“ dodal lékař k Emilovi. „Takové simulace se u nás odhalují i přes šaty.“

Emil se obrátil. Doktor právě svinoval drátky diagnostického přístroje podobného elektrickému zahřívacímu polštářku, který měla rudnoucí Hanka položený na břiše. Lest jí tedy nevyšla…

Trapnou atmosféru lékař při odchodu ještě dovršil strohým pozdravem. Spolu s ním odešla i dispečerka — a zahanbeným cestovatelům se zdálo, že za sebou zamyká tentokrát obzvlášť pečlivě.

„Vidím, že máš opravdu vynikající nápady,“ neodpustil si Emil poznámku. V hlase mu však zaznívalo spíš zklamání než výčitka. „Co si teď o nás budou myslet?“

„Víš, že na tvoje kázání nejsem vůbec zvědavá?“ odsekla Hanka. „Vymyslel jsi snad něco lepšího?“

„Ale tak promiň..“

V pokoji znovu nastalo ticho. Kromě studu cítili oba jen to, že mají hlavu jako vymetenou; jako vždycky, když se člověku zhroutí velká naděje. První se“ vzpamatoval Emil, který od začátku přijímal události s větším klidem a optimismem než Hanka.

„No co, hlavu nám za to neutrhnou,“ řekl. „S žádnou fintou už na ně ale jít nemůžeme, mají pokročilejší metody, než si dovedeme představit.“

„Tak co nám ale zbývá?“ zeptala se Hanka smutně. „Máme se smířit s úlohou pokusných myšek?“

„Nepředpokládám, že je budeme zajímat delší dobu.“

„To jsi na omylu. Všecko záleží jenom na plánu výzkumu, slyšels přece, že na něm paní docentka pracuje. Kde máš jistotu, že nebudou chtít studovat třeba naše reakce na zdejší životní podmínky? Nebo že se nepokusí o trvalou adaptaci? To by mohlo být přece docela zajímavé pozorování, zvlášť pro antropology.“

Emil se zamyslel. Hančiny obavy nebyly tak docela neopodstatněné, to musel objektivně přiznat. Přitom ale nepřestával věřit, že se jejich hostitelé přece jenom nerozhodnou pro násilný postup, že stojí za to pokusit se s nimi vyjednávat.

„Musíme se za každou cenu dostat k řediteli ústavu a otevřeně si s ním promluvit. Máme snad právo vědět, jaké s námi mají plány.“

„Žádala jsem přece docentku, aby nás k němu zavedla. Vždyť jsi byl při tom.“

„Řekneme jí zítra znovu.“

„A co když odmítne? Zrovna ty se asi vzbouříš, jak tě znám.“

Myšlenka, kterou mu ironicky přisuzovala, nepřipadala Emilovi tak absurdní jako Hance.

„Proč ne?“ řekl.

„Vidím, že už jsi zapomněl na moji zázračnou proměnu po snídani. Ti na nás vždycky vyzrají.“

„Protest může mít třeba formu hladovky, můžeme odmítat potravu i pití. Jedině dýchat musíme nepřetržitě, a do vzduchu nám snad nic nenamíchají.“

„Myslíš? Copak jsi neslyšel o plynech bez vůně a bez zápachu?“

„V každém případě by to pro ně bylo obtížnější, a kromě toho pořád nás držet v plynu nemůžou, část dne přece trávíme spolu s nimi… Co bys řekla takové žádosti o rozhovor s ředitelem, podepřené hrozbou hladovky?“

„I na hladovku existují metody, dokonce už v našem století. Třeba krmení násilím nebo ve spánku. Ale zkusit to můžeme. Zítra?“

„Pochopitelně. Dnes by to nemělo smysl, ředitel je už jistě doma.“

„Tak dobře. Zítra.“

XXIII

Ředitel s rozhovorem souhlasil, ale přizval k němu i docentku Evu a profesora Kubu. Profesora viděli Hanka s Emilem poprvé, prozatím o něm vždycky jenom slyšeli. Byl z přítomných nejstarší, jistě už překročil šedesátku. Holou hlavou a poněkud pomalými pohyby připomínal Hance tatínka.

„O co vám jde, vážení?“ zeptal se ředitel Hanky a Emila. „Nejste snad spokojení se způsobem našeho jednání?

„Nevím, čemu přesně říkáte způsob jednání,“ odpověděl Emil. „Nejsme spokojeni s tím, že nás, řeknu to bez obalu, vězníte.“

„Buďme prosím přesní. Jste ve vědeckém ústavu, ne ve vězení.“

„Jenže s právy vězňů. Nedovolujete nám vycházet nejen z budovy, ale dokonce ani z pokoje.“

„Je to jen pro vaše dobro.“

„Těžko můžu posoudit, jestli je to pro naše dobro, neznám důvody. Ale v každém případě se to děje bez našeho souhlasu. Nikdo se nás mimochodem na nic neptal.“

„Nechtěli jsme o tom s vámi mluvit příliš brzy. Když ale tolik naléháte, budeme zřejmě muset. Začnete vy, pane profesore?“

„Prosím,“ souhlasil profesor Kuba. „Nejdříve si tedy vyjasněme situaci z hlediska práva. Podle našeho trestního řádu vás musíme, vážení, považovat za vědecké-zločince.“

Profesor se odmlčel, zřejmě aby se hosté mohli po neočekávané informaci vzpamatovat. Dobře udělal, protože jeho právní úvod zapůsobil na Hanku i Emila jako rána do hlavy.

„Jak to.“.. zločince?“ promluvil po delší přestávce Emil a nedůvěřivě přitom pátral v profesorově tváři. „Doufám, že to byl vtip.“

„V takových věcech se nežertuje. Není dovoleno projektovat, konstruovat ani používat zařízení pro pohyb v čase. Za překročení zákazu je stanoven nejvyšší trest, jaký u nás známe — doživotní izolace.“

„A kdy byl, prosím vás, zaveden takový protivědecký zákon?“ zeptal se Emil po další minutě ohromení, které profesor trpělivě, s pochopením sledoval.

„Ve dvacátém prvním století.“

Emilovi se poněkud ulevilo. Vzpomněl si na jednu ze základních právních zásad.

„My ale patříme do dvacátého století,“ řekl. „Žádný zákon nemůže mít zpětnou platnost.“

„Jistě, zákony nepůsobí se zpětnou platností,“ souhlasil profesor Kuba. „Račte si ale uvědomit, že momentálně nejste ve století dvacátém, ale pětadvacátém. Zapeklitý právní případ, že? Ale nechme to zatím stranou, napřed bychom vám měli vysvětlit okolnosti historicky. Vaše objevení mezi námi bylo pro všechny velkým překvapením. Podle archívních materiálů byl totiž první chronoexplorer sestrojen teprve v jedenadvacátém století. Dva jeho konstruktéři v něm podnikli výpravu do dvaadvacátého století, získali tam poměrně dost vědomostí o budoucích událostech, načež se vrátili zpátky do své doby Asi za měsíc nato byli zatčeni a později popraveni.“

„Takže se to stalo už po zákazu chronoexplorerů?“ ujišťoval se Emil.

„Ne, před zákazem.“

„Proč je tedy…?“

„Moment, nechte mě domluvit. Ti vynálezci totiž naneštěstí žili ve státě, jehož prezident později rozpustil parlament a stal se diktátorem. Když se vynálezci vrátili z budoucnosti, lehkomyslně se o téhle politické změně několikrát soukromě zmínili. Zpráva se samozřejmě dostala ke kruhům, které už tenkrát převrat plánovaly, a… Doufám, že mi rozumíte.“

„Ano. A co bylo dál?“

„Po smrti obou konstruktérů byla část materiálů, které přivezli z budoucnosti, propašována za hranice, tam je podrobně prozkoumaly vědecké týmy a vyvodily z nich závěry. Na základě jejich doporučení pak bylo konstruování i užívání chronoexplorerů v mezinárodním měřítku na všechny časy zakázáno.“

„Ale proč?“

„Protože budoucnost musí pro lidstvo zůstat neznámou kartou. To je podmínka veškerého pokroku.“

„Mimochodem nejen pokroku,“ doplnila profesorovu odpověď Eva Kollersová. „Života vůbec.“

Emilovi se z toho všeho začala točit hlava. Novinek bylo tolik, a ještě k tomu v tak rychlém tempu!

„Vůbec tomu nerozumím,“ prohlásil.

„Chápu. Nemůžeme vám tu samozřejmě na počkání vysvětlit to, co zjistili a pochopili teprve sto let po vás. Ale předpokládám, že když se nad tím zamyslíte, pochopíte podstatu nebezpečí víceméně sami. Kdybyste předem věděli, že u zkoušky propadnete, učili byste se snad na takovou zkoušku poctivě a s nadějí? Určitě ne. Takže byste toho nakonec nevěděli ani tolik jako student, kterého od zkoušky také vyhodili, ale který svůj osud předem neznal. To je jenom jeden příklad, který mě právě napadl. Zdaleka není nejtypičtější a sami jistě najdete spoustu lepších. Pochopitelně že budoucnost musíme předvídat a plánovat, ale to je něco docela jiného. Předvídání nás nebrzdí v činnosti, nebere nám naději, že se naše plány podaří uskutečnit. A právě na tom se zakládá všechen pokrok.“

„Tuhle pravdu ostatně tušili už dávno před chronoexplorery,“ doplnila profesora znovu Eva Kollersová. „Už ve středověku.“

„V tom máte jistě pravdu, ale proč nás vězníte?“ vrátil se Emil k původnímu tématu. „Abychom se nemohli vrátit domů?“

„Naopak,“ odpověděl profesor Kuba, tentokrát okamžitě. „Právě proto, abyste se mohli vrátit, pokud se pro návrat definitivně rozhodnete.“

Profesorova argumentace Emila znovu odzbrojila. Byl v rozpacích, protože ničemu nerozuměl.

„Byl byste tak hodný a mohl mi to říct trochu jasněji, pane profesore?“ požádal po malé odmlce.

„Pokusím se. Nechcete, doufám, aby vás potkal osud těch dvou vynálezců z dvacátého prvního století. Proto bude lepší, když budoucnost nepoznáte. A právě proto vás od ní izolujeme, pokud možno přirozeným způsobem.“

„Nejde ostatně jen o vaši osobní bezpečnost,“ vmísil se do rozhovoru ředitel. „Vzhledem k tomu, že víme, jaké nebezpečí pro světový pokrok by znamenala znalost příštích událostí, nesmíme dopustit, abyste s budoucnosti seznámili svoje současníky, kteří ten vývoj a pokrok připravují. Kdybychom vás neizolovali, dopustili bychom se zločinu proti lidstvu. Ledaže… Ale o tom až později.“

„Vyložte nám karty radši hned, nemusíte nám to dávkovat,“ chytil se Emil vzrušujícího náznaku. „Ledaže co?“

„Ledaže byste se rozhodli nevrátit.“ Hanka, která dosud mlčela, najednou ožila. „To je vyloučeno,“ prohlásila rázně, dříve než stačil Emil otevřít ústa.

.“Počkej, Hanko, ne tak zhurta,“ uklidňoval ji kamarád. „Co by se stalo, kdybychom se rozhodli nevrátit?“

„V tom případě váš stroj zničíme a vás přijmeme k adaptaci,“ odpověděl ředitel. „Co to znamená?“

„Dovolte mí ještě trochu historie,“ předešel ředitele profesor Kuba. „Po zákazu pohybu v čase jeden z chronoexplorerů jeho konstruktéři nezničili, jak přikazoval zákon. Tři muži se na něm přenesli do doby našich pradědečků, do čtyřiadvacátého století, aby v něm natrvalo zůstali.“

„Přijali je?“

„Přijali. Jenomže ani jeden z nich nepřežil první rok,“

„Jak to?“

„Pradědečci jim lehkomyslně dovolili, aby se hned, bez přechodu zapojili do normálního života. A přicestovalí předkové na to nestačili. Dva zahynuli při neštěstích, které sami z nevědomosti způsobili, a třetí sešel ze světa ještě hůř.“

Jak?“ zajímala se Hanka.

Profesor Kuba na okamžik zaváhal.

„Radši o tom nebudeme ani mluvit,“ odmítl.

„Co to znamená, že nestačili na normální život?“ vrátil se Emil k předchozí profesorově větě. „Nepřizpůsobili se?“

„Ani nemohli. Odpovědnost za to nesou především naši pradědečci, protože to tenkrát nepředvídali. Představte si, že by vás někdo přivázal lanem k rychle jedoucímu autu. Stačili byste mu? I kdybyste se kdovíjak snažili, bylo by vám to něco platné?“

„Po tom třetím zbyly zajímavé zápisky, něco jako deník,“ doplnila informaci Eva Kollersová. „Právě on to výborně vyjádřil jedinou větou:.Připadám si jako slon z pralesní rezervace, přenesený zničehonic na nejživější městskou křižovatku.‘ Chápete, v čem je podstata?“

„Víceméně. A jak dlouho trvá taková adaptace na zdejší podmínky?“

„To záleží na jejím stupni. Abyste se u nás naučili žít, k tomu by stačily dva, nanejvýš tři roky. Ale abyste mohli vykonávat kvalifikované zaměstnání, trvala by adaptace tak deset let.“

„Není to trochu přehnané?“ pochyboval Emil.

„Vůbec ne. Museli byste se učit úplně všechno od začátku, docela jako děti. Uvědomte si, že je tu rozdíl pěti set let, skoro dvaceti generací. Za tu dobu se na světě leccos změnilo, především ve vědě. V lidech konečně taky, i když ne tolik.“

„K čemu to vyptávání, Emile,“ ozvala se znovu Hanka. „Přece tady nezůstanem. Můžeme se vrátit hned, pane řediteli?“

„Teď hned?… ne, to bohužel nejde.“

„Mohla bych vědět proč?“

„Musíme ještě vyřešit jisté otázky. Ale dlouho to trvat nebude.“

„Jaké otázky?“ naléhala Hanka.

„Nezlobte se, ale to vám prozradíme později,“ vyhnul se ředitel odpovědi. „Pro dnešek by to snad mohlo stačit, jděte si raději odpočinout.“

„Nejsme unavení.“

„Ale odpočinek stejně potřebujete. Paní docentka bude ještě pokračovat v měření.“

Hanka se obrátila k Emilovi:

„Hladovka?“

„Ne,“ řekl Emil odhodlaně. „Pojďme si odpočinout.“

XXIV

„Kde se v tobě vzala najednou taková povolnost?“ vyčítala Hanka Emilovi, když je Marta nechala o samotě. „Snad tě nezhypnotizovali?“

„Říkali přece, že se můžeme vrátit, tak nevidím důvod, proč jim dělat výstupy.“

„Sám jsi navrhl hladovku.“

„V případě, kdyby s námi nechtěli mluvit. Jenže oni s námi mluvili, a docela rozumně.“

„A ty jim věříš.“

„Proč bych jim neměl věřit? Zatím nelhali.“

„Protože nám taky nic neslibovali.“

„Tím spíš nemám důvod jim nedůvěřovat, když nám konečně něco slíbili. Můžeme přece trochu počkat, ten jejich výzkum nás nazabije. A třeba se při té příležitosti ještě něco zajímavého dovíme, jako zrovna dnes.“

„Co když tě budou chtít přesvědčit, abys tady zůstal natrvalo? Tak se mi zdá, že zrovna ředitel by si nás tu nejradši nechal. Mám strach, abych ho o to za pár dní sama nezačala prosit. Kde máš jistotu, že nám nebudou dávat něco do jídla?“

„Takovou jistotu mít samozřejmě nemůžeme,“ souhlasil Emil po chvilce přemýšlení. „Máš snad nějaký nápad, jak se proti tomu chránit?“

„Mám. Okamžitě se vrátit, dokud nás duševně nezpracují.“

„Jenže na to, jak jsi slyšela, nepřistoupili. Nemám chuť se znova vracet do takového postavení jako na kosmodromu. Nebo snad chceš, aby nám ještě jednou ukázali svoji technickou převahu? Co naplat, jednou jsme slabší, takže můžeme něco získat jedině vyjednáváním. To je pravda stará jako svět.“

Když vstával ze židle, všiml si Emil knihy ležící na stereovizoru.

„Kde se tu vzala ta knížka?“ zeptal se Hanky.

„Nevím. Asi ji tady nechala Marta. Ano, už si vzpomínám, měla ji v ruce, když jsme jeli výtahem.“

Emil po knize zvědavě sáhl a otevřel ji. Na modravém titulním listě si přečetl název ANTROPO HISTORIC COMPEND a dole rok vydání: 2479. Rozevřel knížku v polovině — všechny listy byly stejně namodralé, asi to bylo zdravější pro oči — a snažil se poznat, v jakém jazyce je psaná. Na každém řádku se setkával s několika známými slovy, nejčastěji latinského původu, ale celek se nepodobal ani čisté latině, ani žádné z hlavních řečí dvacátého století. Zdálo se mu, že obsahuje částečně upravené výrazy z různých známých jazyků.

Podal knížku Hance.

„Nepoznáš náhodou ten jazyk?“

.Hanka obrátila několik listů a na každém se očima zastavila.

„Vypadá to jako nějaká směs jazyků,“ řekla nejistě. „Není to esperanto?“

„Není,“ prohlásil Emil s jistotou znalce, protože so na střední škole esperantem jeden čas trochu zabýval. „Tady vypadají slova jinak, i když mají někdy stejné kořeny.“

Vtom se otevřely dveře a do pokoje vešla Marta.

„To jsem si mohla myslet,“ řekla nevrle, když uviděla knihu v Hančiných rukou. „Samozřejmě jste se na ni museli hned vrhnout, abyste nepromarnili příležitost. Nezlobte se, ale to nemělo být pro vás, zapomněla jsem ji tady.“

„Moc jsme se z ní nedověděli,“ uklidňoval ji Emil. „Co je to za jazyk?“

„Interparla.“

„To je něco jako nové esperanto?“

„Do jisté míry. Interparla je mezinárodní jazyk vědy, krásné literatuře ani v běžném hovoru se neužívá a snad ani užívat nebude. Zato se v interparle vydávají všechny vědecké práce, aby odpadla nutnost překladů. Mimochodem dnes už stejně zbytečných.“

„Proč zbytečných?“

„Protože nové vědecké termíny vznikají přímo v interparle, a ve většině národních jazyků se pro ně ani nenajde odpovídající protějšek. Takový překlad by byl jenom slepenec dvou jazyků, a všichni odborníci stejně interparlu ovládají. Ale už dost, moc jsem se rozpovídala. Prozrazuju vám budoucnost, kterou nemáte znát.“

„Kvůli interparle nás nikdo pronásledovat nebude.“

„Kdoví. Ani fanatičtí stoupenci esperanta?“

„Ti naštěstí nemají moc… Poslyš, Marto, jak ty jsi vlastně stará?“

„No dovol, takovou otázku dámě?“ podívala se Hanka na Emila pohoršené.

„Já se k tomu přiznat ještě můžu,“ zasmála se Marta. „Dvaatřicet.“

„A jak je to dlouho, co jsi dostudovala?“

„Tři roky.“

Emil nevěřil vlastním uším.

„To u vás trvá studium tak dlouho?“ snažil si ověřit výsledek tichého odčítání.

„Povinná škola dvanáct let, vyšší studium podle oboru a kvalifikace, průměrně deset.“

„Pěkná budoucnost Do poloviny života se učit.“

„Tím přece učení nekončí. Nové poznatky musíme studovát pořád. Ale život je dnes taky trochu delší než za vašich dob“

„Kolik roků se teď žije?“

„Mimo město a při tělesné práci se dočká leckdo i sto padesátky. Pár takových čiperných stařečků právě vyšetřuje doktor Okone z našeho ústavu. Ve městech je život bohužel kratší. Nezdravé prostředí, a tělesná práce jenom na lékařské doporučení.“

„Cože, jenom na doporučení?“ divil se Emil. „A co když se někdo k duševní práci nehodí? Když mu to třeba moc nemyslí?“

„Právě v takových případech se vydává doporučení. Ale simulovat se slabá inteligence nedá, každý diagnostický počítač to hned odhalí. Teď už ale vážně stop, konec, už ze mě nic nedostanete. A neprozraďte mě u paní docentky, že jsem u vás zapomněla tu knížku.“

„Neboj se, žádnou knížku jsme přece neviděli,“ ujistil ji Emil.

„Jedu dolů. Dovolím si vás potom ještě pozvat, zopakujeme si část včerejších vyšetření.“

„Proč je chcete dělat znova?“

„Ne ne, je mi líto, ale žádnou informaci už ode mě neuslyšíte. Zatím na shledanou.“

Marta odešla, ale zamknout za sebou nezapomněla, v tom byla až příliš důsledná.

„Myslím, že z ní ještě něco vytáhneme,“ poznamenal Emil. „Ta když se rozpovídá, tak leccos prozradí, musí se jenom šikovně začít.“

„Máš možnost. Seber všecku svoji chytrost i osobní kouzlo a vypáči z ní, proč nás tady drží. Tak se mi zdá, že to není jenom kvůli antropologickým výzkumům.“

„Zítra se jí na to zeptám. Dnes už by toho bylo moc, musíme znát míru.“

Když se asi po hodině ozval za dveřmi šramot, byli oba přesvědčeni, že přichází Marta, aby je odvedla na slibované vyšetření. Místo ní se však v předsíňce objevil neznámý muž středního věku.

„jsem asistent profesora Kuby,“ představil se. „Byli byste tak hodní a šli se mnou na chvilku k chronoexploreru?“

S nesmírným, ale pečlivě skrývaným vzrušením vyšli za novým známým z pokoje a nechali se vést. Snažili se přitom co nejpřesněji zapamatovat cestu. Nebyla dlouhá. Zabočili do sousední chodby a zadním schodištěm vyšli na plochou střechu. Tam konečně spatřili chronobus. Byl napůl rozmontovaný a vedle něho, na veliké plachtě z umělé hmoty, ležel vyložený obsah všech přihrádek.

„Je mezi těmi věcmi něco, k čemu máte bližší citový vztah?“ zeptal se asistent.

„Nerozumím vám,“ přiznal se Emil. Nemohl se na otázku ani pořádně soustředit, protože znepokojující stav chronobusu v něm okamžitě vyvolal příval nepříjemných myšlenek.

„Myslím předměty, které byste si chtěli nechat, kdybyste si měli vybrat.“

„Lékárničku,“ řekla Hanka po krátkém přemýšlení. „Nic víc.“

„A vy?“ obrátil se asistent k Emilovi, když odložil lékárničku stranou.

„Já nic. To nejsou moje věci.“

„Děkuji vám. Můžeme se vrátit.“

Stejnou cestou je asistent doprovodil zpět do pokoje, rozloučil se a znovu zamkl.

„Rozumíš tomu?“ zeptala se Hanka.

„Ani za mák,“ odpověděl Emil.

XXV

Když se ptali Marty, prohlásila, že o chronobusu vůbec nic neví, a když Emil naléhal dál, urazila se.

„Jestli si myslíš, že vám lžu, tak bude lepší, když se mě nebudeš radši na nic ptát.“

Pro dnešek byla tedy Marta jako informátorka ztracená. Bylo třeba počkat do zítřka, a to nebylo nijak lehké Měření, které Eva Kollersová zopakovala, aby si ověřila včerejší výsledky, netrvalo ani hodinu; zbytek dne strávili Hanka s Emilem v nejrůznějších dohadech, které sice nevedly k ničemu, ale přesto jim pořádně podráždily obrazotvornost a nervy. Dlouho nemohli usnout a i ve snu je pronásledovaly dotěrné představy rozebraného chronobusu.

Ráno se s nimi Marta přivítala docela normálně, beze stopy včerejšího rozladění.

„Ředitel schválil návrh paní docentky; uděláme už jenom kondiční vyšetření,“ oznamovala. „Dnes začneme, pozítří s tím skončíme.“

„A potom se hned vrátíme domů?“ využil Emil příležitosti k úmyslně naivní otázce.

„To s výzkumem nesouvisí, o vašem návratu rozhoduje profesor Kuba. O přesném termínu jsem ale nic neslyšela, prý s tím mají jakési potíže.“

„Jaké potíže?“ kul Emil železo.

„To nevím.“

„A nemohla by ses na to, prosím tě, zeptat?“

„Ale no tak, nepřeháníte to už zase? Víš přece, proč vás izolujeme.“

„Protože nesmíme znát dějiny posledních pěti set let Proto se na ně taky ani neptáme. Chceme jenom vědět, kdy nás pustíte, a to s tím přece nesouvisí. Nebo snad nemluvím logicky?“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Marta po kratším přemýšlení.

„Tak nebuď papežštější než papež. Zeptej se jich, až budeš mít příležitost.“

Dál už o tom Emil nemluvil, aby se Marta, málem už získaná na jejich stranu, znovu nezatvrdila. Sjeli do pracovny k dopolednímu vyšetření.

Tentokrát je Eva Kollersová zavedla do jiné místnosti, připomínající svým zařízením částečně tělocvičnu a částečně laboratoř. Jak brzy poznali, dnešní měření mělo zjistit jejich tělesnou sílu a vytrvalost při různém zatížení. Cviky, které od nich docentka vyžadovala, namáhaly postupně různé skupiny svalů a registrační přístroje zaznamenávaly jejich výkonnost. Samočinný počítač současně vyhodnocoval stupeň únavy, projevující se především změnami srdečního rytmu a krevního tlaku. Po každém cvičení odpočívali tak dlouho, dokud stopy únavy zcela nezmizely; přístroje přitom zapisovaly i čas, který k tomu Hančin a Emilův organismus potřeboval.

„Nic naplat, jste silnější a vytrvalejší než my,“ řekla jim při jednom odpočinku Eva. „Překvapení to pro nás sice není, ale stejně je to zajímavé, autentické potvrzení směru tělesného vývoje.“

„Ten je vidět i bez přístrojů,“ dodala Hanka. „Máte štíhlejší ruce a nohy než my. A hlavy díky tomu vypadají zas trochu větší.“

„Všimla sis toho?“

„Samozřejmě. Ale taky mě to nepřekvapilo, dost jsem se ve škole nahleděla na obrázky našich předků. Směr vývoje byl na nich dost nápadný.“

„Ano, svaly se nám zmenšují, a hlavy rostou,“ potvrdila Eva. „Co není tolik potřebné, to zakrňuje.“

„Přijde čas, že člověk- neunese vlastní hlavu,“ zavtipkoval Emil.

„Budeš se divit, ale není to tak absurdní nápad, jak si možná myslíš,“ odpověděla mu Eva. „Hlavou se člověku pohybuje opravdu čím dál obtížněji. Proto taky jediné svaly, které se s každým stoletím zvětšují, jsou právě krční svaly. Zatím to ještě není tak vidět, vývoj není tak rychlý, ale za dalších pět set let by už mohl být rozdíl dobře patrný.“

„Mimochodem, co byste udělali, kdyby se tady místo náš objevili návštěvníci z třicátého století?“ zeptal se najednou Emil.

Eva na okamžik zaváhala a potom váhavě odpověděla: „Museli bychom je okamžitě zničit i s chronoexplorerem a celým jeho obsahem.“

„Proč?“

Tentokrát Eviny vnitřní zábrany zřejmě převážily.

„To vám bohužel vysvětlit nemůžu,“ řekla po chvilce mlčení. „Musela bych vám prozradit události, které vás nebo vaše potomky teprve čekají. Ale abych vám přece jenom odpověděla… zkrátka a dobře, takoví cestovatelé by pro nás byli velice nebezpeční.“

Hanka s Emilem si vyměnili významné pohledy. O své cestě do středověku se zatím nezmínili ani Evě, ani nikomu jinému. Mlčky došli ke shodnému názoru, že bude lepší ponechat si své tajemství i nadále.

„Co naplat, musíme se s tím spokojit,“ komentovala Hanka vyhýbavou odpověď.

Přístroj signalizoval, že příznaky únavy ustoupily; přistoupili tedy k dalšímu svalovému cvičení. Marta si o přestávce mezi měřením odskočila a přišla až po delší době. Eva Kollersová, která musela svou asistentku u registračních přístrojů zatím zastoupit, ji za pozdní příchod slušně, ale důrazně pokárala.

Brzy se ukázalo, kde se Marta zdržela. Když Hanku a Emila doprovodila do pokoje, prozradila jim:

„Mluvila jsem s asistentem profesora Kuby.“

„Co říkal?“ zeptali se Hanka i Emil jako jedněmi ústy.

„Zatím ještě nejsou hotoví.“

„S čím?“

„S přípravami na vaši zpáteční cestu. Nepřišli ještě na způsob, jak to udělat.“

„Na jaký způsob?“ podivil se Emil. „Můžeme se přece vrátit stejně, jako jsme se dostali sem, naším chronobusem. Stačí, když ho zase smontují.“

„Chronoexplorery jsou přece zakázané. K návratu byste ho prý použít mohli, ale není tady záruka, že ho nepoužijete znovu.“

„Můžeme se nějak zavázat, třeba přísahat.“

„To není dostatečná záruka. Nemuseli byste slib dodržet, nebo by mohl váš chronoexplorer použít někdo jiný. Stroj musí po vašem návratu přestat existovat.“

„Jak to chtějí udělat?“

„Nad tím právě bádají. Už od včerejška. Pozvali si na pomoc inženýry, ale zatím prý nic nevymysleli.“

XXVI

Příštího dne začala Eva Kollersová zkoumat Hančiny a Emilovy duševní schopnosti. První přišly na řadu nejjednodušší testy k měření rychlosti reakcí na náhlé, nepředvídané podněty Jednotlivé úkoly se příliš nelišily od psychotechnických testů pro žadatele o řidičský průkaz, při kterých Emil zrovna nedávno dobře obstál Nebylo na nich nic těžkého, stačila jen soustředěná pozornost. Další úkoly byly už obtížnější a čím dál složitější. Každá série testů byla jiná a ověřovala jiný druh schopností zkoušeného.

Chvílemi cítili Hanka s Emilem únavu, ale přesto řešili stále náročnější úkoly celkem úspěšně, i když jistě pomaleji než ti, kdo jsou na podobné testy zvyklí. Teprve k polednímu Emil uvázl u příkladu s dvanácti kuličkami. Jedenáct z nich, jak se dozvěděl předem, má přesně stejnou hmotnost, dvanáctá — která se od ostatních na pohled ničím neliší — je buď těžší, nebo lehčí. Zkoušený měl pomocí vah se dvěma miskami najít kuličku odlišné hmotnosti a zároveň zjistit, je-li lehčí, nebo těžší. Vážit se ale smělo jen třikrát. Po dvaceti minutách marných pokusů Emil prohlásil, že úkol je nesplnitelný, že ho lze vyřešit jedině čtverým vážením. I Hanka s jeho názorem souhlasila. Eva Kollersová se shovívavě usmála, přistoupila sama k váze a po třech přeskupeních kuliček na miskách odhalila kuličku, která byla lehčí. Emil požádal, aby mu docentka předvedla vážení ještě jednou, a pokoušel se v něm odhalit nějaký nelogický nebo pochybný úkon. Nepodařilo se mu to, musel nakonec uznat, že úkol je řešitelný.

„Pro dnešek to stačí,“ prohlásila Eva. „Pár testů nám ještě zbylo, ale ty si uděláme zítra ráno, až budete čerstvější.“

„Nedopadli jsme asi nejlíp, že?“ zajímala se Hanka. „Jistě jsme hluboko pod vaším průměrem.“

„Pod průměrem jste, ale jen docela málo.“

„Možná že to na divochy z dvacátého století není tak nejhorší výsledek,“ utěšoval se žertem Emil. „K jednodušší práci byste nás připustili?“

„Snad, aspoň já bych vás bez větších výčitek svědomí doporučila,“ odpověděla Eva stejným tónem. „Ale samo-’ zřejmě až po adaptaci.“

„Až po adaptaci… ,“ předstíral Emil zklamání. „Škoda, myslel jsem, že začneme hned zítra…“

„Zítra se podíváme, jakou máte fantazii,“ přešla Eva Kollersová do vážného tónu. „Budou to testy na schopnost konstrukce a projektování.“

„Projektování čeho?“

„To poznáte. Mimo jiné i dokončení nedovyprávěného příběhu.“

„Podívejme se. Snad nezkoumáte i spisovatelský talent?“

„Ne, ale představivost, protože bez ní se těžko dá projektovat něco nového. Volit už známé řešení dokážou stroje, k tomu není zapotřebí lidský mozek. A počítače jsou kromě toho mnohem rychlejší… Marto, jsi hotová?“

„Ano, už se zvedám. Můžeme jít, vážení předkové.“

Marta je vyvezla nahoru, rozloučila se — ale za několik minut byla v pokoji znova.

„Mám pro vás zprávu,“ oznamovala. „Hádejte, co je nového?“

„Vracíme se?“ vyskočil Emil.

„Ano, už zítra. Konečně našli způsob, jak to udělat.“

„Jaký způsob?“

„To vám říct nemůžu. Dovíte se to až na poslední chvíli.“

„Proč?“

„To vám taky nesmím prozradit.“

„Není těch tajemství trochu moc?“

„Já o nich bohužel nerozhoduju. Zkrátka zatím to tu ještě vydržte, a ráno na shledanou.“

Teď, když nejistota, která je tak dlouho trápila, ztratila opodstatnění, když se mohli konečně uklidnit, stalo se něco docela jiného. Hance i Emilovi začaly selhávat nervy, s každou hodinou vzrůstala jejich netrpělivost, v hlavách se jim líhly nové a nové obavy a pochybnosti. Nezmění se něco v tajemných plánech jejich hostitelů? Podařilo se jim opravdu najít „způsob“, který hledali? Ani Emil, ani Hanka si nedovedli představit, o jaký „způsob“ může jít - a to jejich pochybnost jen zvyšovalo. Co když se profesor Kuba zmýlil a zítra si svého omylu všimne?

K půlnoci byli oba na pokraji duševních sil, vyčerpaní, a přitom nervózní; už ani nepočítali s tím, že by se jim podařilo usnout. Hanka tedy zazvonila na dispečerku a požádala ji o nějaký prášek pro spaní — pro sebe i pro Emila. Dispečerka nejprve odmítla „jste ještě mladí, co byste si kazili zdraví, však se těch jedů ve stáří ještě napolykáte dost a dost“, potom ale slíbila, že se telefonicky poradí s lékařem. A nakonec se vrátila se dvěma tabletkami. Tablety měly opravdu uklidňující účinek, takže se časem dostavila i ospalost. První začal klidně oddychovat Emil, o něco později usnula Hanka, kterou nejistá naděje vyvedla z rovnováhy o trochu víc.

Ranní testy se jim ani trochu nedařily, protože měli v hlavě docela jiné myšlenky. Podle dosažených výsledků by museli být ohodnoceni jako osoby s pořádně omezenou představivostí, což Evu Kollersovou velmi překvapilo. Příčinu své roztržitosti jí pro jistotu nevysvětlovali, aby Marta nebyla náhodou pokáraná za předčasné prozrazení návratu. Raději zůstali v očích docentky Evy pra-lidmi neschopnými tvůrčí fantazie — a ani jim to moc nevadilo, protože v duchu už byli jednou nohou doma.

Druhá noha musela zatím ještě počkat. Po skončených testech je Marta doprovodila zpátky nahoru, ujistila je, že na datu návratu se nic nezměnilo, a vrátila se do pracovny. Přes dvě hodiny pak Hanka s Emilem seděli jako na jehlách, lapali zvuky pronikající z chodby a zklamaně se po sobě podívali pokaždé, když něčí kroky minuly jejich dveře.

Konečně odemkl asistent profesora Kuby.

„Dobrý den,“ zasmál se. „Tak co, velevážení praještěři, vracíte se, nebo zůstáváte s námi? Zatím ještě můžete svoje rozhodnutí změnit.“

„Díky za nabídku, snad až příště,“ pokusil se Emil z posledních sil zavtipkovat.

„Žádné příště už nepřichází v úvahu. Museli jsme se o to postarat.“

„Škoda, lépe řečeno, dobře nám tak.“

„V tom případě račte za mnou. Se vším, co jste si přivezli.“

„Nic víc, než to, co máme na sobě.“

„Tím líp, aspoň se obejdeme bez kontroly zavazadel. Nic od nás nesmíte propašovat.“

Tentokrát nevystoupili na střechu, ale sjeli výtahem do přízemí. Chronobus, zase už smontovaný, stál na malém dvorku. Vedle něho čekali profesor Kuba, docentka Eva a Marta.

„Nastupte si prosím na palubu,“ vyzval je Kuba a pohledem přitom diskrétně zrentgenoval postavy hostů v oblasti kapes. „Nic našeho u sebe nemáte?“

„Nic.“

„Tady je tvoje lékárnička,“ Marta podala Hance známou skříňku s červeným křížem. „Jestli ji chceš zachránit, nepouštěj ji z ruky.“

„Proč?.“

„To vám vysvětlí profesor.“

Oba se podívali na profesora Kubu.

„Přesně za minutu po posunutí páčky na ciferníku bude váš chronoexplorer automaticky zničen,“ řekl profesor. „Minuta vám stačí na návrat i na to, abyste se od stroje vzdálili. Doporučuji vám s odchodem neotálet, jestli nechcete přestat existovat. Je všechno jasné?“

„Je,“ potvrdil Emil. Věděl, že podstatu automatického zničení chronobusu jim profesor stejně neprozradí, aby se stroj nepokusili zachránit.

„V tom případě můžete startovat. Přejeme vám hodně úspěchu a štěstí mezi vašimi současníky. V jiné době byste nikdy šťastní nebyli, věřte tomu. V budoucnosti nutně musíte být zaostalí a bezradní, v minulosti nebezpeční. A především nikde nebudete tak potřební jako ve své době.“

Když si podali se všemi ruce na rozloučenou, obrátil se Emil s tlukoucím srdcem k řídicí desce a položil ruku na časovou páčku.

„Dej pozor na nulu!“ připomenula mu Hanka.

„Tentokrát se nespletu.“

Rázným pohybem páčku přesunul. V tom okamžiku všechno zmizelo a obklopila je tma. A potom, podobně jako kdyby se probudili po dlouhé jízdě vlakem, viděli, že jsou někde docela jinde. Emil nové místo neznal, ale Hanka hned prvním pohledem zjistila, že jsou v parku poblíž jejich domu, jen kousek od místa, z něhož před několika dny proti své vůli odstartovali do minulosti.

„Odejděte okamžitě na vzdálenost třiceti metrů!“ zahřměl náhle zpod paluby poněkud pozměněný hlas profesorova asistenta. „Tady vám hrozí za čtyřicet sekund smrt.“

Seskočili z chronobusu a dali se do běhu přes velký trávník. Zastavili se až u skupiny stříbrných smrků.

„Je to třicet metrů?“ zeptala se Hanka.

„Určitě,“ ujistil ji Emil. „To jsem zvědavý, co se stane.“

Za malou chvíli uviděli krátký záblesk podobný výbuchu velkého množství hořčíku. A hned nato se chronobus bleskurychle roztavil, asi jako úlomek vosku vhozený na rozpálenou plotnu. Když se po delším váhání přiblížili k místu záblesku, našli už jenom nevelký hnědý, ještě slabě dýmající příškvar neurčité hmoty. Půda kolem byla do červena vypálená a ještě o několik metrů dál jim šustila pod nohama ožehlá a zvadlá tráva.

„Vypadalo to na nějakou termickou reakci,“ konstatovala Hanka, která byla zběhlejší v chemii. „Co tomu jenom řekne táta?“

„Ať se na to přijde podívat sám. Aspoň jsme mu ušetřili nebezpečnou zkušenost. Mohlo to přece dopadnout mnohem hůř.“

JERZY JESIONOWSKI

BLOUDĚNÍ V ČASE

Svazek č. 117

Ilustroval Teodor Rotrekl. Graficky upravil Jan Hejda Obálku navrlil Jaměs Janíček. Z polského originálu Przy-goda w czasíe vydanéHo nakladatelstvím Czytelnik ve Varšavě roku 1970. přeložil Jiří Fiedler Vydal jako svou 5503. publikaci Albatros, nakladatelství pro děti a mládež v Praze roku 1978 Odpovědní redaktoři Josef Šubrt a Hana Krubnerová Výtvarný redaktor Jaromír Zápal Technická redaktorka Jitka Pavlíková Ze sazby písma Public vytiskla Severografia, n. p., závod 1, Liberec. 8,31 AA (text 6,24, ilustrace 2,07), 8,3tí V A. Náklad 50 000 výtisků 1. vydání, 13-892-78 14/54 Brožovaný výtisk 7,— Kčs

© Albatros,1978 Translation © Jiří Fiedler, 1978 Illustrations © Teodor Rotrekl, 1971

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai