Jednou bude tma

Vilma Kadlečková

(1991)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Sci-fi

Sbírka povídek obsahující jak povídky z argenitového vesmíru tak i klasickou fantasy.

Vilma KADLEČKOVÁ (*1971)

studuje FF UK v Praze. Píše již od svých devíti let, ale tegrve od roku 1987 se účastní soutěží o nejlepší povídky žánru sci-fi a fantasy. Nutno říci, že velice úspěšně. Její umístění v hlavní soutěži „O cenu Karla Čapka“ v roce 1987 vzbudilo velký rozruch, který vedl až ke srovnávání se soudobou českou špičkou žánru scifi. 1. místo v kategorii do 18 let za povídku Ten, kdo přišel z vesmíru bylo jen začátkem. Následovala pestrá škála povídek a ocenění.

Tato sbírka obsahuje všechny dosud napsané autorčiny povídky.

Vilma Kadlečková

JEDNOU BUDE TMA

LASER

PLZEŇ, 1991

©1991 Vilma Kadlečková Editor ©1991 LASER

Ilustrations &c cover ©1991 by Magda Vodrážková

ISBN 80-900201-5-1

TŘI Z AKRONÉ

Přistáli na nízkém travnatém pahorku blízko lesa, černé stíny rýsující se proti hrozivému hořícímu nebi… Pak sestupovali zvolna temnou strání dolů k řece a stébla trávy se neskláněla pod jejich kroky. Ti tři se země nedotýkali.

Aileen se tiskla do stínu velkého balvanu, v zpocené dlani drtila stříbrný medailonek a očima rozšířenýma hrůzou sledovala ty tiše se blížící postavy. Za sebou slyšela Juliin chrčiyý dech – ach, tak strašně, strašně těžký a nepravidelný.

Stmívalo se rychle. Velký nažloutlý měsíc, který již od odpoledne visel na zelenavém akronském nebi, se najednou zdál větší a zářivější – vzdálené a lhostejné oko vesmíru. Byl v úplňku. A jeho světlo stříbřilo těm třem pláště a lesklo se v jejich dlouhých hladkých vlasech. Bylo jako třpytivý prst natažený u oblohy, který daroval chladnou svatozář všemu, čeho se letmo dotýkal.

Ti tři sestoupili do údolí, byli již blízko, blíže než noc. Aileen celý vesmír prosila v myšlenkách o pomoc; modlila by se, kdyby ji to byl někdo naučil.

Ať aspoň Julii nechají být, jestli… jestli…

Prošli kolem. Aileen ovanula horká vlna proudícího vzduchu zčeřeného pohybem, vlna spojená s nedefinovatelnou vůní ohně. Jako by na tváři ucítila dotyk jejich plášťů nebo možná křídel bájného ptáka Fénixe. A ti tři kráčeli dál – vznášeli se dál – nezastavili se ani neohlédli.

Sledovala je ještě, dokud nezmizeli v temném stínu na samém břehu řeky. Pak s ulehčením vzdychla a docela bez síly klesla do chladné trávy, zabořila do ní obličej. Mezi prsty cítila jemná stébla a hlavou jí bleskla představa spousty, spousty zmuchlané vzdušné látky, v které je sladké ležet, odpočívat a na nic nemyslet.

Ten obraz byl tak věrohodný a skutečný, že mu Aileen na chvíli i uvěřila. Ale tráva voněla jinak – cize, chladně – a Julie vzadu ve stínu tiše zachroptěla.

„Julie!“

Teď bylo ticho.

„Julie!!“ Aileen se k ní rychle otočila, rukama hledala její tělo v temné trávě. Nahmatala rozpuštěné vlasy a zpocené tělo… Ledové čelo. A i teplý a vlhce lepkavý obvaz na krku chladnul.

„Nic… Už žádný dech. Nehybnost a strnulost, která nepatří k životu…“ Aileen nedokázala rozpoznat, jestli je Julie mrtvá, ale věděla, že je to tak. Roztřesenýma rukama hladila sestru po vlasech, po ramenou… Slzy jí tryskaly z očí a padaly na to něco temného a ztichlého, co bývalo Julií.

A pak, najednou, přepadl Aileen nevysvětlitelný panický strach. Chtělo se jí křičet, křičet hrůzou. Pustila mrtvolu z objetí – nepřirozeně zvrácená hlava s tichým lupnutím narazila na kámen. Aileen se zvedla a rozběhla se dál, dál od řeky i od Julie, stříbrným údolím pryč.

* * *

Vešel do přítmí podzemí jako poslední, s pohledem upřeným do země a s myslí uzavřenou. Z prázdných prostor před ním dýchal mrazivý chlad, ale on jej nevnímal. Jeho tělo bylo téměř bez citu – stejně jako prázdná tma jeskyně, stejně jako slunce nebo mrtvé kamení.

Arkhad, který kráčel první, už stanul na hladké podlaze skalního dómu. Mám zapálit oheň? zaslechli jeho otázku v myšlenkách.

„Můžeš mluvit nahlas, jsme sami,“ odpověděl Goor, druhý. „Nechť oheň hoří!“

Arkhad upřel oči na hromádku větví v rohu, dřevo se vznítilo a oranžové plameny vyšlehly vzhůru ke stropu jeskyně.

Ti tři milovali oheň, měli ho dokonce v jakési podivné úctě. Ne pro světlo a teplo –vždyť ve dne i v noci viděli stejně a necítili chlad. Oheň byl pro ně něco jiného – magický symbol krve, kterou sami neměli, nepochopitelného života, kterým opovrhovali pro jeho nedokonalost a který přesto obdivovali. Teď přistoupili až k hranici a chvíli tak mlčky zůstali stát. Zírali nehybně do plamenů a mysleli na totéž.

„Její krev je sladká,“ ozval se nakonec Goor.

„Výtečná,“ kývl Arkhad.

„Patří nám všem,“ pokračoval Goor.

„Ale vzdáme se jí, když pro to bude rozumný důvod.“

„Co nám za ni nabídneš, Laschi?“

Lasch, ten, který do domu vstoupil jako poslední, si rukou pohrával s plameny, jejichž žár necítil – pohled dál upřený do země, mysl dál uzavřenou. Z těch tří byl věkem nejstarší, přestože uplynulé roky na něm nikdo nepoznal; nestárl a neměnil se – jako celá jeho rasa. I před staletími měl stejně černé vlasy s nádechem do modra, temné hluboké oči čaroděje a bledou tvář těch, co už nejsou lidmi. Se svým úzkým obličejem a jemnýma rukama, zahalený do tmavě fialového pláště vyšívaného zlatem, vypadal Lasch jak středověký vévoda, který vstal z mrtvých v cizím světě a v cizí době. Ale i když byl vážný, často smutný, měl daleko k pouhému stínu, který navěky hledá dávné sny a teskní po uplynulém čase. Smál se rád, když bylo čemu.

Teď ale nebyl veselý.

„Zábavu,“ řekl nakonec. A jen on sám věděl, že je to lež.

* * *

Aileen přeběhla po dřevěném mostě, který přes řeku kdysi dávno postavili roboti. Vracela se k místu, z kterého ráno s Julií vyšly přesvědčené, že je opouštějí navždycky… Vracela se k zemědělské základně 307.

Cesta vedla několik desítek metrů zpět po proudu řeky a Aileen, která se tak vlastně přibližovala zpátky ke skalnímu dómu, měla hrozný strach. Tolikrát již tudy šla – ale nikdy v takovém spěchu a tak vyděšená. Nechtěla myslet na ty tři; představovala si tedy jenom přátelské a bezpečné chodby základny, těžké kovové dveře, které dokážou vnitřek uzavřít před světem, a spoustu, spoustu robotů, kteří budou lidský život bránit proti komukoliv.

Ach, proč se tam vracím? Je bezpečná, to ano. Ale i prázdná – a i když mi třebas na čas poskytne ochranu, nemohu tam přece zůstat navěky! Třistasedmička je jen jedna základna z mnoha set dalších a jen jedna z těch padesáti, na kterých je mimo robotů i lidská posádka. Jenže je to stejné, jako by byla jen jedna jediná. Nikdo mi nepomůže, protože ty ostatní základny mlčí.

Trvalo to už měsíc. Základny zmlkaly jedna po druhé; zůstala jen pravidelná hlášení robotů Zemi, ale na ta stejně nikdo neodpovídal. Bylo ticho, zoufalé mrtvé ticho. Nikde žádný lidský hlas, který by odpověděl na volání Třistasedmičky.

Aileen si to uvědomovala a děsila se pomyšlení, že zůstala sama, poslední na celé planetě, opuštěná s nějakým hrozným neznámým nebezpečím…

To oni za to mohou – ti tři, kteří nejsou lidé a kteří zabili Julii? Čekali na nás? Věděli, že se chystáme vydat na cestu k nejbližií základně?

Aileen neměla nejmenší tušení, co jsou ONI zač a jaké mají plány, co všechno vědí o lidech a proč jim škodí… Cítila jen strach a utíkala tou dokonale známou cestou k základně nejrychleji, jak to dokázala, rychleji než kdykoliv dřív.

Zbývalo vylézt na nevysoký kopec – Aileen věděla, že pak už ji uvidí, Třistasedmičku, pět pevných kopulí spojených koridory chodeb… Ještě pár kroků a pohlédla do údolí…

A viděla před sebou louku zaplavenou stříbrným světlem, jednolité, obrovské moře odražené záře, které jen černé stíny kamenů tu a tam přerušovaly…

Základna zmizela.

* * *

Lasch se posadil na podlahu s nohama zkříženýma, v dlani hořící větvičku – jako by neměl na práci nic lepšího než bavit se tím, jak skrz jeho prsty stoupá chvějivý žár.

„Když jsem vás žádal, abyste tu ženu za kamenem nechali, bylo to jen proto, že jsem dostal zajímavý nápad. Chtěl bych jednou někoho z nich chytit jen s využitím stejných možností, jaké mají i oni. Jsme proti nim příliš mocní, přátelé. Jaké potěšení máme z lovu, když předem známe výsledek? Bojovat stejnými zbraněmi – rovný s rovným – je přece nesrovnatelně zajímavější!“

„Není to špatný nápad,“ mínil Goor.

„Nesmysl,“ prohlásil Arkhad. „Rovni si nebudete nikdy jinak než zdánlivě. Až tě přejde trpělivost, stejně člověka dostihneš během několika minut. Této možnosti si vždycky budeš vědom, i když se třeba vynasnažíš na chvíli na ni zapomenout… A pokud začneš trochu prohrávat, využiješ jí. Ty a člověk si nikdy nebudete rovni.“

„Ledaže bychom to udělali takhle,“ ozval se Goor. „Necháme jí náskok – řekněme jeden den. Zítra po setmění vyrazíš ty a budeš mít pět dní času. Když ji dostihneš, dobrá. Patří tobě. Když ne – chytíme si ji my.“

„To by šlo,“ souhlasil Lasch.

„Nebudeš levitovat, telekineticky přenášet předměty ani zabíjet na dálku…“

„Samozřejmě. Vždyť pak by to nebylo nijak zajímavé!“

„…ale ani číst myšlenky. To lidé přece také nedokážou.“

„Pokusím se. Ale víte, jak to je – telepatie je něco tak přirozeného, tak neuvědomělého…“

„Vytvoříme kolem tebe telepatickou bariéru,“ navrhl Goor.

„Hned teď. Tvor zatím ještě neví, kam vůbec utíkat– a když se nedovíš, jak se rozhodne, budeš mít stejné šance jako člověk na tvém místě…“

„Výborně. Se vším souhlasím,“ řekl Lasch.

A tři ruce těch, kteří nebyli lidé, se spojily nad vysokým plamenem hranice.

* * *

Utíkala podél rozlehlých polí, před sebou v dálce vytoužený temný pruh lesa, nad kterým visel strnulý žlutý měsíc. Denním žárem vyprahlá cesta byla jeho světlem stříbrná a neměla konce.

Nikde se nic nepohnulo – mrazivé ticho viselo nad krajem a vysoké obilí, stejně jako všechno, zůstávalo nehybné. Jen čas od času je zčeřil nenadálý závan větru, který přišel odnikud a přehnal se kolem s tichým zavzdycháním – horký, podivný záchvěv v tváři Noci. Aileen ho viděla jako temný stín v zářícím moři obilí, který jak vlna letí k lesu a mizí mezi stromy.

Pak zase všechno kolem strnulo – Aileen slyšela jen svůj prudký dech a jinak vůbec nic. A cítila ledový chlad pronikající až do kostí – přestože byla zpocená a husté tmavé vlasy ji hřály na krku.

Několikrát měla neodbytný pocit, že ji kdosi už už dohání, otočila se s leknutím a zírala na pustou cestu… pak ještě zvrátila hlavu a prohlížela nebe od obzoru k obzoru.

Po třech letících stínech ani stopy – a přesto se Aileen zdála obloha hrozivá. Byla temná, jen měsíc v ní hořel ledovým svitem. A hvězdy, ty chladné, podivné, se topily v černi, byly vzdálené a cizí. Jejich dálka Aileen nelákala. A vesmír jí najednou připadal prázdný a jeho prázdnota bezútěšná.

Jak je Země daleko! Její Slunce – a co víc, její Galaxie – se nedá spatřit ani za nejtemnější noci, mezi tady a tam je nepředstavitelná propast prázdného prostoru. Kdo, kdo mi pomůže?

Aileen hleděla zoufale na hvězdy a hvězdy mlčely.

* * *

Ticho a prázdno jako mrtvé oči člověka. Nehybné nic v té části mozku, kde byl Lasch zvyklý neustále slýchat nějaké informace.

Ohlédl se po dvou svých druzích. Seděli nehybně vedle sebe u kamenné stěny, oči zavřené. Vypadalo to, jako by spali – Lasch ale věděl, že právě teď mají k spánku hodně daleko.

Otočil se k ohni, pak k východu, kde prvních několik schodů osvětlovala matná zář měsíce. Připadal si sám – strašně, děsivě sám – opuštěný jako nikdy předtím. Zároveň se mu ale ulevilo, už si mohl dovolit beze strachu odpočívat. Hlava mu třeštila z toho, jak se úporně snažil zatajit před druhy své pravé myšlenky – teď se ovšem už nemusel bát myslet na cokoliv. Telepatická bariéra ho oddělovala od okolního světa jako ocelové dveře… Jeho druhové mu pomáhali proti sobě samým, a Lasch se ušklíbl, když na to pomyslel.

Goor i Arkhad současně otevřeli oči. „Tak co, Laschi?“

„Žádné cizí myšlenky neslyším.“

„My tvé také ne, takže by to mělo být v pořádku,“ řekl Goor a usmál se. „Snad.“

„Po takové práci nějakou dobrotu. Ten druhý kus tam pořád ještě je…“ nadhodil Arkhad.

„Mrtvola!“ ošklíbl se Goor. „Fí! Měli jsme ji vysát celou, když už jsme ji jednou otevřeli, to ano… Ale teď – brr!“

„Jsi moc zmlsaný, Goore. Říkám – ještě bude teplá,“ zasmál se Arkhad a vznesl se do vzduchu. Letěl rychle k zářícímu východu… ven.

„No dobře… Tak na mě počkej!“ křikl Goor a hnal se za ním.

Zkoušel jít pěšky – na každý schod stoupnout, přenést váhu, udělat krok. Nebylo to těžké a on ten pohyb vlastně velmi dobře znal – jako všichni. I když jej nepoužíval.

Stoupal k východu pomalu. Ani nechtěl spěchat, nebylo kam. Nevěděl sám proč, ale po Juliině krvi netoužil. Když konečně dorazil nahoru, spatřil své druhy stát u temného kamene, kde se sotva před čtvrthodinou skrývala Aileen… Ne, nejen je. Ještě kdosi třetí byl s nimi – kdosi s boky širšími než pas, s prsy, tedy žena.

Julie! Ohnivý pohled upírala na Lasche, usmála se a ve světle úplňku se zatřpytily její dlouhé řezáky. Vznášela se… vznášela.se nepatrně nad zemí.

* * *

Les uvítal Aileen tichou tmou plnou stínů a tenkých ostrůvků záře mezi stromy. Koruny se spojovaly vysoko, vysoko nad její hlavou… a hučely, tesknou hlubokou píseň zpívaly ve větru, který tam někde u nebe bez přestání vál.

Aileen ten les znala, toulala se v něm už mnohokrát – přestože nikdy v noci. Teď postupovala opatrně úzkou cestičkou porostlou měkkou trávou, dech zatajený a v ruce paprskomet. K její hrůze z nich přibyl ještě strach z nočních dravců.

Spěchala. Měla už přesný cíl a mířila k němu. Zašla si kousek na jih napít se k známé studánce – a pak se zas obrátila tam, kde v dálce za kopci tušila západní základnu.

* * *

Robot prošel úzkou chodbou a vstoupil do velké haly řídícího centra základny. Tam zůstal stát čelem ke dveřím a čekal. Ne dlouho – Goor se objevil vzápětí a s úšklebkem mu poklepal na rameno. Robot to necítil – ale zaslechl tiché škrábnutí zahnutých drápů o kov a otočil se.

„Promiňte, pane. Neviděl jsem vás přicházet…“

„My nechodíme dveřmi jako dobytek,“ ušklíbl se Goor.

„Nechápu,“ prohlásil robot. „V mé paměti je uvedeno…“

„Tak si do ní tohle zaznamenej,“ poradil mu Goor a posadil se do křesla před velkou obrazovku počítače.

„Jak si přejete,“ odpověděl robot.

„Takže k našemu obchodu,“ ozval se Goor po chvíli. „Všechna původní ujednání dosud platí?“

„Pokud vím, nedošlo k žádné změně. Zásilku jsem vám dovezl a mám za úkol vyzvednout zde potraviny podle smlouvy…“

„Já tu smlouvu dodržím – proč ne? Ale mám pocit, že mne chcete okrást. Myšlenky toho člověka mlčí – přestože mrtvý není. Chci, abys mi řekl, co to znamená.“

„Zásilka je pod vlivem léků. Bylo nutněji tímto způsobem konzervovat, protože jinak by se pravděpodobně pokoušela svému prodeji zabránit.“

„Léky? Cizorodé přípravky?“ vybuchl Goor. „Takže krev je zkažená!“

„Užitné vlastnosti zboží se změnily pouze dočasně a za dva dny již…“

„Jenže já na ni mám chuť právě teď!“ vykřikl Goor. Už od včerejšího večera, kdy se vzdal svého podílu z toho utíkajícího člověka, v něm doutnal temný vztek spojený s trpkým pocitem křivdy – přestože na Laschův návrh přistoupil dobrovolně. A teď tedy se jeho zloba vybíjela. Oči mu plály hněvem, svítily jako rozžhavený kov.

Robot se nehýbal. Stál strnule a bez výrazu. Goorovi se až zdálo, že se mu ten kovový panák vysmívá.

„Rozuměj – chci dostat to, na co mám právo,“ řekl už zase klidně.

„Samozřejmě,“ souhlasil robot. „Ale nemusíte mít obavy, že by naše strana nedodržela smlouvu. Vždyť i my máme zájem na tom, aby vzájemné obchodní vztahy nebyly ničím narušeny. Jistě budete se zbožím spokojen.“

„V to doufám. Běda jestli ne!“ přerušil ho Goor.

Robot mlčel – nejspíš nenašel ve své paměti vhodnou frázi.

„Pamatuj si – my se bez vás obejdeme,“ dodal ještě Goor.

„Ano, to vím. Nuže, myslím, že jsme dojednali všechno potřebné. Jsem připraven převzít protihodnotu…“

Goor měl tu „protihodnotu“ připravenou v jedné z místností základny. Bylo to osm velkých, hnědobílých krav. Žalostně bučely, když je vypustil a hnal pomocí telepatických signálů úzkou chodbou k robotově raketě.

Byl to docela obyčejný obchod mezi Zemí a Akroné – stejný, jakých se poslední dobou uskutečnilo už plno. Kurs byl stabilní – osm kusů dobytka za jednoho člověka.

* * *

Lasch seděl na kameni u řeky trochu vzrušen, opíral se o ruce a zíral do zeleného slunce Akroné, které se téměř dotýkalo obzoru.

Až to slunce zapadne, bude čas vyrazit. Uplyne přesně den od chvíle, kdy ona – Aileen – odsud utekla.

Arkhad postával o kousek dál uprostřed řeky, lehce se nohama dotýkal její hladiny. Bavil se tím, že pohledem zabíjel ryby pod sebou. Nebylo to tak jednoduché jako lovit ptáky nebo dobytek, protože voda zkreslovala. A Arkhad se radoval z každého úlovku a smál se na celé kolo. Nosil ryby Julii, která seděla na břehu. Julie je prokusovala a vysávala jejich chladnou krev.

„Není to moc dobré,“ mínila.

„To je nezvyk,“ řekl jí Lasch. „Později přeletíme dál na sever, tam jsou pastviny. Pak ochutnáš i teplou krev.“

„A…“ zaváhala Julie, „lidská…?!“

„Ta je ze všech nejlepší. Sladká a hustá jako medovina, jiskřivá jako víno. Na celém světě neexistuje nic, co by se jí vyrovnalo.“.

„Když je to takhle – proč tedy neodletíte na Zem?“

„Jak?“

„Říkali jste přece… Goor říkal, že i sem jste přiletěli odjinud.“

„Ano. Lidé naší planety se navzájem zničili a my museli odejít, protože nebyla krev. Od té doby cestujeme… Ale galaxii opustit nemůžeme, protože vzdálenosti tam venku jsou příliš veliké. Jsme v ní uvězněni. A ostatní upíři stejně tak. Je jich tady plno, Julie. Pořád čekáme, kdy tuhle planetu vyslídí ještě někdo další. Život je vzácný a krve tak strašně málo… všude…“

„Jak se jenom dostat na Zem?“ uvažovala Julie. Vzdychla. „Tam je pro nás připravený ráj…“ Myslela na lidi, které by bylo tak příjemné zabíjet, jako na něco jiného a cizího. Nepočítala se už k nim. Stála na druhém břehu.

„Nevzpomínám si, že bych někdy slyšela mluvit o upírech vážně,“ dodala. „Pokud na Zemi vůbec někdy existovali, dávno už vyhynuli.“

„Vaši upíři byli zřejmě na dost nízké úrovni a neobjevili způsob, jak transformovat svá původní těla do magické formule,“ řekl Arkhad.

„Hm. Lidé je mohli zabít kůlem nebo nějakou zbraní ze stříbra…“ dodal Lasch a otřásl se.

„Takže mě by teď taky mohli zničit…“ lekla se Julie a pohlédla vyděšeně k svému tělu, které stále leželo na svahu nad řekou.

„Teď ano. Ale buď klidná – až se vrátí Goor, přetransformujeme tě. Nebudeš na ničem závislá, nic tě nebude omezovat. Žádná dvě těla – pouze jedno jediné a zaklínadlo. Konec se schizofrenováním.“

Julie se usmála. Tenhle rozhovor v ní probouzel pocit příslušnosti k tomu podivnému velkému společenství bytostí na hranici života a smrti. Skoro jí na chvíli připadalo, že ta nová existence, na kterou si teprve zvyká, je něco samozřejmého a obyčejného – něco, co zná odpradávna.

V té chvíli slunce zapadlo. Lasch vstal. Arkhad doletěl až k němu.

„Tak hodně štěstí. Budu si taky muset obstarat dobytek na lov – i Goor už má svého…“

„Pochybuju, že Goor bude LOVIT. Ten tak otevřít, vysát a hotovo,“ ušklíbl se Lasch.

„Otevři ji opatrně, prosím tě,“ řekla Julie. „Ne tak ohavně jako mě!“

„Počkám si, až bude spát,“ uklidnil ji Lasch. A dlouhými kroky, které spíš připomínaly let, se rozběhl soumrakem ztmavlým údolím.

* * *

Exemplář člověka byl mladý a kvalitní. Ležel v svých přepravou trochu potrhaných šatech jako gumová loutka na podlaze skladiště, ruce rozhozené, rozcuchané hnědé vlasy a doširoka rozevřené zelené oči. Vypadal skoro jako mrtvý.

Goor chvíli postál ve dveřích a prohlížel si to zboží, které právě koupil.

„Žádné, žádné myšlenky! Divná věc…“ říkal si. „Ty jejich přípravky jsou ale pořádně silné!“

Jenže tu bylo ještě něco jiného a to Goor netušil.

* * *

Obloha světlala… Bylo to svítání.

Aileen šla zvolna po travnaté louce a před rozedněním dorazila k nějakému – kolikátému už? – lesu. Zdejší krajinu moc dobře neznala, a i když se řídila podle hvězd i slunce, stejně se trochu bála, že ztratí směr.

Byla unavená. Za celou cestu spala jen několik málo hodin a teď už cítila, že si musí sednout a odpočívat… Nemohla jít dál.

V lese si našla skryté místečko v jámě u kořene vyvráceného stromu. Byl to měkký dolík zarostlý hebkou lesní trávou. Aileen přelezla mechem zarostlé kameny a skočila dovnitř. Bylo tam trochu chladno a vlhko, ale jí na tom nezáleželo. Snědla kus pečeného vepřového, které s Julií vzaly s sebou při útěku ze základny. Pak se natáhla do trávy a zírala na koruny stromů, které se jí kývaly vysoko, vysoko nad hlavou, na akronské nebe temné ustupující nocí, které světlalo víc a víc a získávalo svůj typický nazelenalý nádech…

„Pokud mne zde ONI dostihnou, asi to tak musí být“, povzdychla si. Vnímala jen únavu, která se jí sladce rozlévala v těle. Pak si vzpomněla na Julii.

Proč ji a ne mne? Vysvětlit si to nedovedu… Ale možná, že už neměli hlad… Při té myšlence pocítila tlak kolem žaludku.

Bylo to to poslední, co si ještě v polospánku uvědomila… a usnula, tvář zabořenou v mokré trávě.

* * *

Prodaný člověk, Daniel, zíral někam do stropu, který se skládal ze zprohýbaných kovových desek plných fialových ostrůvků záře. Ten strop byl závratně vysoko a Daniel se nemohl zbavit děsivé představy řítících se zdí – kovových bucharů, které nabírají větší a větší rychlost a nakonec s hroznou silou drtí všechno pod sebou… Raději zavřel oči a vnímal jen neporušenou hladkost a jednolitost podlahy, na které ležel, její nepříjemně kluzký povrch a její chlad.

Matně si uvědomoval, že se cosi hrozného a nepříjemného stalo a že by měl vstát a něco udělat. Ale nedokázal si vybavit, co by to mělo být, přestože to jistojistě věděl… Sedativa v krvi ho otupovala a všechnu jeho vůli rozbíjela v nic. Potácel se někde na hranici mezi spánkem a bděním, chvílemi si vybavoval útržky prožitků z nedávno uplynulého času – bílou kožešinu na sedadle nějakého luxusního diskoletu, hluboké oči lemované zlatými řasami, pak těsný prostor plný tmy a zapáchajícího horkého vzduchu, obrazy, obrazy neskutečné jako sen… Okamžitě je zase zapomínal.

A pak usnul a to bylo jako pád do nicoty. Pád tak rychlý a náhlý, že si ho ani nestačil uvědomit.

* * *

A znovu se setmělo, skončil další akronský den. Po bloudění v nezměrných propastech jakéhosi divného nekonečna, které bylo plné stínů a nejasných představ, si Daniel sám sebe uvědomil náhle a nečekaně. Temné propasti ztratily hloubku a vystřídala je plochá šedavá stěna… a i ta zmizela zničehožnic, když Daniel otevřel oči. Kovový strop mu připadal známý, přestože se nedokázal upamatovat, kdy ho už viděl… Na víc věcí si vzpomínal jen matně.

Ležel na podlaze nějaké veliké místnosti se stěnami z kovu. Zřejmě to bylo skladiště. V protějším rohu trčelo asi padesát na sebe narovnaných beden, které sahaly skoro až do stropu, vedle pak ještě leželo několik jen tak pohozených plastikových obalů. A mimo toho už bylo jen prázdno a mrazivé světlo fialových zářivek.

Daniel na okamžik pocítil nedefinovatelný strach. Rychle vstal. Připadal si sice unavený, ale mnohem víc byl zvědavý. Rozhlížel se po té místnosti, udělal pár kroků… Cosi ho tlačilo na lýtku v pravé botě. Zul se, chtěl to vyklepat… Na podlahu vypadly tři stroužky česneku.

* * *

Daniel obhlédl celé to kovové skladiště a dlouho marně zkoušel otevřít dveře – s tichou hrůzou, ale přitom klidně, protože docela bez naděje. Od začátku mu bylo jasné, že z té místnosti se nedostane.

Pak ještě prozkoumal ty velké bedny vzadu – a zjistil jen to, že jsou uzavřené a navíc zajištěné magnetickým zámkem. Posadil se na jednu z nich, ruce v kapsách a v každé ruce kousek česneku.

A přemýšlel. Teď už měl jasno ve svých vzpomínkách a byl si jist, že je na Akroné, na zemědělské základně Země.

Brzy už přijdou. Možná si vyberou chvíli, kdy budu spát – tak to přece dělávají. A možná se otevřou dveře každým okamžikem… Zachvěl se.

Proč tomu vůbec věřím? Čekám, až sem přijdou upíři… Jaká je to hloupost! Jak nesmyslné se to zdá!

Zvrátil hlavu dozadu a zadíval se nejdřív na fialové zářivky, pak do stropu. Zoufale se mu chtělo spát.

Ne, nesmím usnout… Jak bych se potom mohl bránit?

Zívl..

O upírech se říká, že jsou pomalí… malátní. Jestlipak stihnu vyběhnout ven, až otevřou?

Trhnul sebou, vzpamatoval se ještě z polospánku.

Pokud ta dívka lhala a oni to nejsou…

Nedomyslel to už. Spal.

* * *

V té chvíli i Aileen usínala – ne už v tom útulném hnízdečku u vyvráceného stromu, ale v měkkém mechu zase o den cesty dál. Byla unavená a zoufalá a neměla co jíst. A každou minutou jí byl Lasch blíž.

Vstoupil do lesa, kde odpočívala, a pocítil zvláštní neklid – přestože mu telepatická bariéra bránila zachytit dívčiny myšlenky i sny ve spánku. Věděl, že TADY musí hledat.

A pak ji spatřil, jak leží napůl schovaná pod nízkými větvemi mladých smrčků, hlavu položenou na ohnuté ruce… Přikradl se po špičkách až k ní a chvíli zůstal jen tak stát, sotva se dotýkal země. Nejraději by se vznesl do vzduchu a vyloučil tak jakýkoliv šramot, jakékoliv zapraskání větvičky, ale bránila mu v tom pravidla hry, ke kterým se zavázal.

Pozoroval ji. Měla husté černé vlasy dlouhé až někam na záda a docela hezký obličej… Pak se pohnula a Lasch polekaně couvl. Ale Aileen se neprobudila, jen se ve spánku otočila. Teď ležela na zádech a její křehké bílé hrdlo zářilo z lesního stínu jako nějaká veliká perla. Laschovi bleskla hlavou představa krve, té sladké opojné krve, kterou by našel v té dívce, kdyby ji otevřel. Celý se napjal vražednou touhou, bezděky otevřel ústa a otvory svých dutých zubů slastně nasál vzduch.

Sladká a hbřící životem… omamná… omamná! Živě si představil, jak ta teplá rudá kapalina protéká jeho zuby, jak hřeje a chutná skvěle a rozplývá se na jazyku.

Zavřel oči. Když neviděl ten hladký štíhlý krk před sebou, trochu se uklidnil. Já, Lasch, se nedám nikdy ničím donutit k tomu, abych udělal něco, co nechci! pomyslel si… ale byla to falešná pýcha. Kdyby nad tím uvažoval déle, zjistil by, že to není docela pravda.

Až po chvíli se odvážil oči otevřít, ale pohledu na ležící dívku se vyhýbal. Aby přestal myslet na její krev, vzal do ruky batoh, který splaskle ležel vedle, a zjistil, že uvnitř skoro nic není… Jen zmuchlaný růžový šátek a prázdný kožený měch na vodu. Nikde žádné jídlo.

Kdo ví, co to Lasche napadlo. Ten den se místo spánku vydal mnoho a mnoho kilometrů na sever, tam, kde končila pole a začínaly pastviny. A pro tu dívku zabil tele z jednoho stáda, sám vysál jeho krev a Aileen nechal maso. Opekl ho nad ohněm, kterým voněl jeho plášť, ještě před soumrakem ho položil do batohu vedle Aileen a pak se ztratil někde ve stínu tmavnoucího lesa.

* * *

Tvor mlaskal a chrochtal, svíjející se sosák rozvinutý skoro až k zemi. V nějaké podivné bázni se tiskl ke stěně z kovových plátů a plížil se podél ní dál, dál dopředu. Měl strach. On jako zvíře vycítil, že ten, kdo ho provází, má moc nad jeho životem, nad jeho vesmírem. Cítil horký pohled očí, které se na něj upíraly, vůni ohně i ledový chlad.

„Tak běž, běž, utíkej,“ pobízel Goor toho tvora s duší psa a vzhledem velkého komára. Stvořil ho před několika okamžiky jako svého služebníka, čarovnými zaklínadly mu dal jakýsi podivný život.

Kdybych tak uměl vyčarovat člověka s pravou krví, myslel si cestou, když hnal tvora před sebou dlouhými chodbami základny. Jenže člověk, kterého přivedu k životu zaklínáním, je prázdný, je bez krve – jako robot…!

Došli až ke dveřím do skladu. A Goor vnutil tvorovi touhu splnit jeho přání, přinést vzorek živé konzervy tam uvnitř a zjistit, jestli je ještě zkažená.

Otevřel mu dveře – ta vykouzlená potvora byla příliš jednoduchá na to, aby jako Goor dokázala procházet stěnami. Tvor vběhl dovnitř a Goor zůstal stát na prahu.

* * *

Mlaskání a hluboké klokotavé zvuky, které Daniel vnímal v polospánku, vzbuzovaly představu husté vazké kapaliny vařící se v obrovském kotli. Ozývaly se nejdřív slabě, ztlumené silnou stěnou, kterou musely překonat, ztrácely se v prázdnu a fialovém světle – a pak naráz zesílily. To Goor otevřel dveře a tvor vběhl dovnitř do skladiště.

Daniel se definitivně probudil dotykem něčeho chladného a nevýslovně odporného. Sunulo se to zvolna po jeho ruce.

Otevřel naráz oči a setkal se s tupým pohledem toho obludného hmyzu, tvora, kterého stvořil Goor. Vykřikl hrůzou a vyskočil, ohnal se po něm. Chytil ho za dlouhý a úzký černý sosák – sám nevěděl jak – a trhal ho, rval ho na kusy… Přitom se mu zvedal žaludek odporem.

Ach, zvíře! blesklo mu hlavou – a byla to myšlenka, která zbavovala naděje. Tedy jsem se mýlil! Věřil jsem té dívce se zlatými řasami… Česnek! Takový nesmysl!

Cosi podobného mu jen blesklo hlavou, neměl čas na to, aby třebas jen v myšlenkách vyjadřoval své pocity slovy. Zvíře se bránilo s obrovskou touhou po životě, kterou mu v té chvíli vkládal do jednoduchého mozku Goor. Ale bylo mnohem menší než Daniel a nedokázalo se už přisát k jeho kůži – teď, když procitl.

Proč se musel ten člověk vzbudit? Zrovna teď? myslel si Goor vztekle. Nemohl nic dělat. Daniel přemohl ten malý kluzký hmyz po několika dlouhých vteřinách. Hodil tělo zbavené blanitých křídel a rozlomené napůl někam do rohu.

Jak se s komárem pral, dostal se skoro až do půli místnosti – a pak se vrhl ke dveřím, které byly stále ještě otevřené.

Zavřít dveře… Nebo ho uspat, zhypnotizovat… blesklo Goorovi hlavou – ale nic z toho nedokázal. Čím dál víc se ho zmocňoval děs, jak se Daniel blížil – pocit, který ještě nikdy v tomto svém životě nepoznal… Chvěl se a tiskl se ke stěně jako předtím jeho otrok, veliký prázdný komár. Zíral Danielovi do očí a jeho pohled najednou neměl sílu. Ustoupil o krok, o dva, a prudce zatoužil obrátit se a utéct. Chtěl se ponořit do stěny a projít jí někam pryč, ale ani to už nedokázal. Goor, ten veliký mág, který vládl myšlenkám i hmotě, byl najednou bezmocný. A třásl se hrůzou před nějakým… dobytkem.

Daniel se zastavil krok od něj – bylo to už na chodbě. „Co jsi zač?“ zeptal se.

Goor, vždycky smrtelně bledý, teď téměř zprůsvitněl. „Táhni, smrtelníku,“ zasyčel.

Daniel se rozesmál. ,

„Přece jenom upíři,“ řekl. „A já tomu nevěřil!“

Goor ho pozoroval bezmocnýma očima – i zlost se z nich vytrácela.

„Jsi jenom mizerný… špinavý… dobytek!“ vyrazil ze sebe.

„To bys neměl,“ upozornil ho Daniel, na tváři ještě dohasínající úsměv. „Podívej přece. Mám česnek.“

Sáhl do kapsy a vytáhl jeden stroužek.

Goor tu nepatrnou věc sledoval jako oběť dýku svého vraha. Neměl už kam ustoupit. Za ním byla zeď, skrz kterou teď a v tomhle stavu nedokázal projít. Jeho mozek zaplavovaly vlny nějakého nikdy dřív nepoznaného pocitu, který byl ještě horší než strach a který Goora ubíjel.

„Ne… ne… nech mě…“ ještě ze sebe vypravil… a pak se sesul na podlahu, jako by byl mrtvý, jako by byl jen neživá věc.

Vzadu ve skladišti se zablesklo a tělo toho magického tvora s podobou obřího komára zmizelo beze stopy v modravých plamenech.

* * *

Daniel se sklonil k nehybnému upírovi, prohlížel si ho zvědavě a se zájmem. Goorův plášť byl studený a mrazil při dotyku jako led – Daniela napadlo, že by si ho mohl vypůjčit a stát se tak na nějakou dobu upírem, ale ta představa ho nijak nelákala.

Mnohem víc ho přitahoval amulet, který měl Goor na krku. Lesklo a třpytilo se to i v tom slabém fialovém světle, které na chodbu pronikalo ze skladiště. Podobalo se to lastuře. Daniel vzal tu věc do ruky a ucítil v dlani podivný žár. Lastura byla oblá, slabě vroubkovaná a posázená diamanty. Pak, když ji Daniel silněji stiskl, se zničehonic rozevřela… A stala se z ní kniha s tenounkými listy ze zvláštního papíru, kniha psaná divnými neznámými znaky.

Daniel ji chvíli letmo prohlížel a pak ji zas zavřel. Rozepnul řetízek, na kterém ji mág nosil, a pověsil si ji na krk sám.

Pak ještě položil jeden stroužek česneku na Goorův temně modrý kabát vyšívaný stříbrem… ta látka téměř okamžitě začala slabě doutnat. A Daniel už na nic nečekal, vstal a rozběhl se chodbou pryč.

* * *

Diskovité vznášedlo v sobě tajilo život a ten život propukl náhle v plné sile jako proud, kterému je z cesty odstraněna hráz. Kovový plášť se rozechvěl slabými vibracemi, které vycházely odněkud z hloubi soustrojí a měnily se zvolna v temné dunění… Výška toho tónu stoupala a Daniel v řídící kabině se zatím dotýkal dalších a dalších tlačítek na ovládacím pultu. Motor se probouzel z dlouhého spánku.

Pak se dveře hangáru samočinně otevřely a průzory vtrhlo do kabiny zelenavé světlo podvečera.

Daniel měl na krku tu zvláštní knihu, kterou sebral Goorovi, a v každé kapse opatroval jeden stroužek česneku. Přitom vůbec neměl představu o tom, jak nesmírně jsou všechny ty předměty cenné. O knize nevěděl nic a všechnu sílu česneku také neznal. Netušil například, že česnek působí stejně jako ta telepatická bariéra, která od světa odděluje Lasche.

Nemyslel na česnek. Letadlo bylo připravené ke startu. Daniel pravou rukou sevřel řídící páku a vedl disk ven z hangáru a vzhůru. Vznášedlo opsalo trochu kostrbatý široký oblouk a nechalo základnu daleko za sebou, letělo tiše a bylo skryté v zeleném nebi, protože vnitřní zrak upírů je spatřit nedokázal.

* * *

Byla tma a tou tmou zaznívaly zvuky probouzejícího se lesa. Aileen děsily a rozechvívaly. Vzala všechny své věci a přesunula se na samý kraj lesa. Tam, v světle měsíce, se přece jen cítila bezpečněji.

Nepřemýšlela dlouho nad tím, jak se pečené maso dostalo do jejího batohu. Bylo to jídlo a Aileen je snědla, přestože to možná bylo neopatrné… Měla hrozný hlad.

A pak spatřila oči. Rudožlutě plály v křoví vedle ní, byly jak dva žhavé uhlíky visící mezi listím.

Sevřela pevně rukověť paprskometu, který měla položený na zemi vedle sebe, připravila se… a pak vystřelila rychle, snad ve zlomku vteřiny. Křoví vzplálo a oči v plamenech zmizely, ztratily se mezi nimi nebo možná shořely.

„To bys neměla,“ řekl Lasch.

„Co? Kdo to mluví?“ Aileen vyskočila a rozhlížela se, namířený paprskomet držela před sebou jako nějakou poslední hradbu a naději.

„Neměla bys na mě střílet. Nechci ti ublížit.“

Lasch vstoupil z temného stínu do měsíčního světla s pláštěm přes ruku, s úsměvem na stisknutých rtech. Oči mu plály.

„Ty jsi jeden z nich!“ vykřikla Aileen a uskočila, ustupovala, o jeden, o dva, o pět kroků. Dál na Lasche mířila paprskometem.

„Nechci ti ublížit,“ opakoval Lasch.

„To ti mám věřit? Zavraždili jste Julii – tak zle, tak… bezcitně… Tak zbytečně!“ vykřikla Aileen zoufale.

„Nebylo to zbytečné, Aileen. My potřebujeme krev lidí… jako vy maso akronských krav. Dvacetkrát, padesátkrát, stokrát se můžeme napít zvířecí krve – ale ta sto první musí být lidská.“

Aileen se zvedl žaludek. V té chvíli povolila poslední hráz, která jí bránila v hysterii. S křikem se vrhla zpátky, na beznadějný útěk k lesu. „Stůj!“

Na jeho příkaz se zastavila okamžitě, v půlce skoku – proti své vůli. Ztratila rovnováhu a upadla, ale ihned zase vstala. Lasch došel až k ní.

„Jsi klidná,“ řekl. „Dokonale klidná. Nemáš už strach…“

A Aileen cítila, jak ji ta zvířecí, nezvládnutelná hrůza opouští. Zůstalo jen lehké mrazení v zádech a rozechvělé ruce. Lasch tiše zašeptal nějaké zaklínadlo.

Pláň byla najednou plná světla – a o pár kroků dál stála dvě křesla. „Posaď se – docela jako doma. Popovídáme si o upírech,“ řekl. Aileen se nervózně zasmála.

„Tak ty jsi upír. Upír,“ opakovala třesoucím se, nepřirozeně vysokým hlasem. Posadila se. „Upír a mág,“ dodala. Úsměv jí zůstal na tváři jako maska – napůl nechápavý a napůl šílený. Zatoužila na chvíli praštit sebou o zem a bláznivě se chechtat, nahlas, na celé kolo, aby mezi své vidiny aspoň trochu zapadla.

„Vyčaruju ti, na co si vzpomeneš. My dokážeme mnoho,“ řekl vážně Lasch. „My jsme ta nejvyšší kasta mezi upíry.“

„Superupír,“ vyrazila ze sebe Aileen.

Smích jí kloktal v tom hrdle bílém jako perla.

* * *

„Spěchej! Spěchej, Julie!“

Arkhad se ohlédl a mávl na dívku, která letěla několik metrů za ním. Julie zvolna kroužila rukama, jako by plavala. Tvářila se blaženě. „Létat je nádherné, Arkhade,“ řekla.

„Jenže Goor potřebuje pomoc, a to co nejrychleji. Létání ještě užiješ…“

„Mám takové tušení, že se mýlíš,“ řekla Julie smutně.

„Nech předtuchy předtuchami a poleť!“

K základně 320, odkud volal o pomoc nešťastný Goor, dorazili už spolu, vlétli dovnitř a hnali se chodbami hloub a hloub. A pak, pár metrů od skladiště, se naráz zarazili. Nějaká divná síla na ně dolehla jak vlna obrovské tíhy, projela jim mozkem jak výstřel. Julie vykřikla a chytila se za hlavu; ještě se nezbavila lidských návyků a neuvědomila si, že něco takového ji v novém a necitlivém těle nepomůže. Couvla a opřela se o stěnu.

Arkhad dál stál v té chodbě a zíral na nehybného Goora, který ležel na podlaze u otevřených dveří do skladiště… Udělal k němu pár kroků – i přes ten hrozně nepříjemný pocit, který při tom měl.

Goor hořel. Hořely jeho ruce a kabát a tvář, a nebyl to pravý oheň, ale kouzlo. Stroužek česneku pronikal do jeho těla jak semeno, které se zavrtává do půdy, jak oheň, který pod sebou roztavuje kov a utápí se v něm. To kouzlo jediné dokázalo prorazit necitlivost upírů a vzbudit v nich pocit, který se dal označit jako bolest. A mohlo to tak zůstat na věky – vždyť Goor byl nesmrtelný.

„Zachraň mě, Arkhade!“ vykřikl teď. „Pomoz mi! Pomoz mi, pro všechno na světě!“ Byl při vědomí, ale nemohl se osvobodit, nedokázal se ani pohnout.

Arkhad ustoupil, aby se vymanil z moci té hrozné síly. Teprve pak mohl jakž takž uvažovat.

„Jen prostředky lidí ti mohou pomoct. Ne náš oheň!“

Arkhad se rozletěl opuštěnými chodbami základny… Hledal tu drobnou věc, kterou tak často viděl u lidí, a kterou se ho jeho oběti tak často pokoušely zabít chvíli předtím, než je otevřel… Paprskomet!

Vrátil se s ním za pár minut a z dálky česnek zapálil… Vzplál jasným plamenem, tak nepodobným dřívější modravé záři – a Goor vzdychl a usmál se, pak vstal a podal Arkhadovi obě ruce. „Vysvobodils mne z pekla, příteli!“

I Arkhad se usmíval – a pak naráz zvážněl a zachvěl se hrůzou. „Goore… Goore, kde máš Orium?“

Goor rukou rychle přejel po svém krku, hledal – a nenašel – řetízek se zlatou lasturou. Na okamžik se také vyděsil, i tak úděsně bílé tváře mu zbledly ještě víc. A pak vzápětí zrudl hněvem. „Ten mizerný, odporný člověk! Ukradl mi ho, když mne omráčil tím hrozným leptavým kouzlem… A s ním i magické formule našich těl! Sotva je dovede vyvolat do hmotné podoby – vždyť je to jen člověk a ne žádný mág. Ale Orium už nechrání kouzlo proti ohni a proti zničení, ztratilo se, když jsem omdlel. Stačí, aby jej spálil… nebo roztrhal…“

Tři upíři stáli spolu v napůl temné chodbě a zděšeně na sebe zírali.

* * *

Vyrostl náhle z oblaku zvířeného prachu – jako monstrum, které se zdvíhá ze země –a pak stál uprostřed pláně, palác zářící zlatem a mramorem.

„Přála sis dům a tady ho máš,“ řekl Lasch. Seděl v křesle se svým pláštěm na kolenou, ruce bezvládně položené na opěradlech, zavřené oči a hlavu skloněnou. Skleslý a nesmírně unavený se ptal sám sebe, proč to vlastně dělal – proč jí chtěl darovat hrad. Aileen si rukou zakrývala ústa – chtělo se jí křičet, křičet.

„Já… zbláznila jsem se? Řekni! Mám vidiny? A probudím se a všechno zmizí: svět a mrtvá Julie a ty i ten dům…“

„Odsud se nikam neprobudíš,“ odpověděl.

„Laschi – ach Laschi, snad jsem šílená…“

„Proč? Všechno je to skutečnost, Aileen. Já existuji stejně tak reálně jako ty – a schody paláce se ti nerozsypou pod nohama, když na ně vstoupíš.“

Ztěžka vstal, přehodil si svůj plášť přes ramena, do jedné ruky vzal Aileenin batoh a druhou ji chytil za loket. „Pojď!“

Nebránila se. I přes látku své kombinézy cítila chlad jeho dlaně – chlad a přitom podivný žár. Rozbušilo se jí srdce…

Začala se smát.

* * *

Zůstala sama ve vysoké síni, jejíž stěny halily purpurové záclony… visely od stropu až k podlaze. Z úzkého dlouhého okna ve zdi se linula bledá měsíční záře.

Aileen stála tak, jak ji Lasch opustil, obličejem obrácená k tomu oknu, nehybná, naslouchající.

„Kde je? Kam tak naráz zmizel?“ řekla do ticha. Pak sebou trhla, jako by se probouzela, rozhlédla se a vztáhla ruku… dotkla se záclony a ta se nerozpadla v nic. Byla skutečná. Aileen vzala ze stolu svícen. Znala z muzeí ty dlouhé bílé voskovice, které v něm byly zasazeny, věděla, že mohou hořet a vydávat teplo i žár. Zapálila je paprskometem a třepotavá záře se rozlila po pokoji, mihotavé temné stíny se chvěly na stěnách.

Laschův hrad… Aileen procházela chodbami a sály, které se jí zdály prastaré a neskutečně krásné – tak krásné, že to až děsilo. Roztřesené stíny ji provázely, vzduch voněl ohněm jako Laschův plášť. Aileen si vzpomněla na bílé sterilní místnosti Střediska pro výzkum vesmíru na Neptunu – a ta představa jí na tváři vyvolala divoký pološílený úsměšek.

„Jsem robopsycholožka, která má za úkol sledovat chování robotů na vzdálených periferiích,“ zašeptala. „Změny způsobené dlouhodobým odloučením od člověka, nutností samostatného rozhodování… Jenže jak směšné je právě teď nebezpečí vzpoury robotů! Jak směšné je jakékoliv známé nebezpečí! Všude kolem…“ Aileen stála u nějakého maličkého okna v chodbě a přejížděla prstem po stěně, z bílých svící kanul vosk jako matné slzy.

„Všude kolem…

Kouzla a magie.“

* * *

Zlatá pole, jasně zelené louky a modravé ostrůvky lesů, které hluboko, hluboko dole zvolna ubíhaly dozadu, čím dál víc šedly a temněly. A pak najednou byla skoro tma.

Diskolet letěl dál a dál na severovýchod. Daniel hledal nějakou další základnu. V Třistadvacítce se nedověděl nic a nic tam neobjevil, protože byla prázdná a vybrakovaná. Lidé i roboti z ní zmizeli a vypadalo to dokonce, jako by ve dvou z jejích tří kopulí řádil požár. Počítač sám o sobě zničen nebyl, ale všechny jeho vnější paměti někdo vymazal. Danielovi bylo jasné, že to udělali upíři, ale nedokázal odhadnout, jestli skutečně úmyslně.

Polohy těch ostatních základen Daniel neznal. Nikdy se o Akroné příliš nezajímal, ale těch několik desítek tisíc míst by si nejspíš nezapamatoval, ani kdyby chtěl. Věděl jenom to, že jsou na západě mírného pásu největšího kontinentu – a ta informace mu moc nepomohla.

Jedno vodítko ale přece jenom měl. Vzpomínal si, že základny jsou často zřizovány u jezer nebo velkých řek. A někde tady se z hor k moři hnala Nová Niagara – jedna z mála geografických objektů na Akroné, které měly jméno.

Když poletím po jejím proudu, možná narazím na další základnu. Kdyby jen nebyla taková tma! Za chvíli už dolů vůbec nebude vidět…

A já bych se tolik chtěl setkat s někým, kdo tu žije… Ne, nevěřím, že by tu nikdo z lidí nezůstal. Vždyť v hororech se píše, že upír může vstoupit do domu jen ve chvíli, kdy ho člověk pozve… Jistě se našel někdo, kdo s tou sebrankou vyrazil dveře.

* * *

Kabina diskoletu byla malá, sotva se dovnitř vešla dvě křesla. A Daniel si vzpomněl na jiný diskolet a na jinou kabinu – v které nebyl sám. Ta dívka se zlatě malovanými řasami, která seděla na druhém křesle, se jmenovala Betty a byla to – měla to být – jen návnada. Vlákala Daniela k sobě do bytu, aby pak zmizel cestou bohatých strýčků a nepohodlných svědků, cestou vedoucí na planetu Akroné. Ale Betty udělala ještě něco, co vůbec udělat neměla. Dala mu ty tři stroužky česneku, které mu – alespoň prozatím – zachránily život. Co ji k tomu vedlo? To Daniel nechápal. Vysvětloval si to chvíli náhodou, chvíli nějakou její pomstou nebo naschválem nebo kdoví čím. Možná to byl i pokus – vždyť to, že Akroné obsadili upíři, byla Bettina teorie a ona si ji jistě chtěla ověřit.

„Co myslíš – proč je najednou všude tak málo jídla?“ zeptala se zničehonic, když spolu letěli diskoletem.

„Přece nějaké potíže s mimoprostorem – přeskupení hmoty nebo tak. Copak ty nečteš noviny?“

„Samozřejmě že čtu.“

Chvíli jen tak seděla a rukou si pohrávala s řemínkem od kabelky. Snad ještě váhala, jestli skutečně říct to, o čem mluvit chtěla a nesměla. Pak se naklonila až těsně k Danielovi, jako by věřila, že šeptat je skoro totéž co mlčet…

„Je to docela jinak, Danieli. Akroné kdosi okupuje – kdosi odjinud než ze Země… Zavraždili všechny lidi, kteří se tam od té doby pokusili přistát, rakety s roboty zničili, hned jak se vynořily z mimoprostoru… Vláda se je v tajnosti pokouší zlikvidovat, Danieli – ale nejde to. Oni jsou jen tři a je těžké nalézt tři bytosti na veliké planetě… Navíc jim oheň neublíží, paprsek laseru jimi projde jak nic a mechanickým zbraním se smějí. A použít některé ty staré atomové pumy je nesmysl, protože Akroné zamořená zářením pro pozemšťany nemá cenu…“

„Prosím tě, odkud takovéhle věci víš?“ zeptal se Daniel nedůvěřivě. „Obchodujeme s Akroné,“ prohlásila Betty najednou docela nahlas a zabořila se do křesla.

„Kdo? Kdo s nimi obchoduje?“ zamračil se Daniel.

„Říkám ti, že my,“ opakovala Betty s pohledem upřeným do nízkého bílého stropu kabiny. „Jsme taková… společnost.“

„To je tedy divné. Nikoho k sobě nepustí – a vy jste se s nimi domluvili,“ ušklíbl se Daniel.

„Čtou myšlenky,“ oznámila Betty lakonicky. Otočila se k němu. „Věděli, že z toho budou mít užitek, když nezničí naši loď.“

„To jsou mi věci.“ Danielovi se to nezdálo. „A co takoví mimozemšťané mohou chtít kupovat?“ zeptal se s nedůvěřivým úsměvem.

„Nesměj se,“ řekla Betty a její vážnost Daniela zarazila. „Nejdřív jim stačily krevní konzervy, ale pak začali chtít živé lidi.“

„A celý ten tvůj gang začal unášet nic netušící oběti a expedoval je na Akroné, co?“ ušklíbl se Daniel.

„Ano. Vyměňujeme je za maso.“ Dívala se na Daniela, kterému z očí zrovna sršel výsměch. „Tomu ty věříš, Betty?“ zeptal se. „Nebo jen tak z legrace plácáš?“

„Říkáš, že čteš noviny. Jen si vzpomeň, co lidí v poslední době nevysvětlitelně zmizelo. A to se ještě o většině případů mlčí.“

Daniel vzpomínal a trochu ztrácel jistotu. „Kdyby to tak i bylo – nevěřím, že by nikdo nezasáhl, že by to všichni nechah jen tak. Policie… Vláda…“

„I vláda si od nás načerno kupuje potraviny z Akroné,“ prohlásila Betty.

„Co ty toho nevíš!“ usmíval se Daniel.

„Tak mi přece věř!“ zaprosila Betty.

Diskolet začal klesat, automat ho vedl dolů na střechu Bettina domu.

„Kdyby takový gang existoval a tys pro něj pracovala – proč bys mi to vůbec říkala?“

„Co já vím?“ pokrčila rameny. „Ještě něco. Já si myslím, že ti tři z Akroné nejen že nejsou lidé – ale ani žádní živočichové. Odpovídalo by tomu i všechno to, co jsem ti říkala o jejich nezranitelnosti. Navíc jsem viděla záznam z paměti robotů, kteří s nimi jednali… Jsou to upíři, Danieli. Upíři. A upíři se bojí česneku.“ Vytáhla z kabelky ty tři stroužky, držela je v dlani jako poklad. Daniel byl v té chvíli pevně přesvědčen, že se zbláznila.

„Přistáváme,“ řekla najednou zvesela. „Podívej – támhle to okno je moje!“ Nahnula se až k Danielovi, ukazovala mu rukou někam na jednu z teras. Slabé bodnutí v předloktí skoro necítil. Betty hodila prázdnou injekční stříkačku zpátky do kabelky a usmála se.

„Odpusť mi to, Danieli. Nemůžu nic jiného dělat,“ řekla.

Daniel mohl něco podobného čekat – po tom, co Betty vykládala o Akroné. Ale nečekal. Ještě pořád tomu nevěřil.

„Řekla jsem ti všechno, co sama vím… i co si jen myslím. A ty tři česneky ti dám do boty. Máš ohromnou výhodu – proti těm, co byli před tebou,“ dodala povzbudivě.

„To se mi snad zdá,“ řekl Daniel ztěžka. Bettin obličej se rozplýval v nějaké neskutečné… mlze.

„Přeju hodně štěstí,“ slyšel ještě její hlas. Zněl jakoby z dálky a Daniel si nebyl jist, čeho je v něm víc – jestli účasti nebo výsměchu. A pak se i ten hlas ztratil.

* * *

Trvalo několik hodin, než si Aileen prohlédla celý palác od přízemí až po střechu. Vystoupila i do věže, zůstala chvíli stát na ochozu a zírala do hluboké oblohy nad sebou… Ještě nikdy při pohledu na noční nebe necítila to co teď: mrazivou přítomnost čehosi, co se jí zdálo nejen neznámé, ale i nepoznatelné. V té chladné záři vzdálených hvězd tušila tajemství. Existenci magických sil, které jsou tak odlišné od rozumem pochopitelné moci vědy. Jako by tálo všechno to, co dosud uznávala, drcené silou nového spíš tušení než vědění, jako by se to rozpouštělo v nic pod ledovým dechem dalšího nekonečna. Aileen jej cítila celým tělem a děsila se všeho – nejvíc ale vlastních myšlenek. Pochybovala. Poprvé v životě pochybovala o všem.

Chození dlouhými chodbami a rozlehlými sály paláce ji unavilo. Hlava jí těkala spoustou dojmů a Aileen měla čím dál častěji pocit, že to všechno kolem je jen sen. Tak neskutečné se to zdálo.

Pozdě k ránu usnula v zlacené posteli s modrými nebesy, utahaná jak po dlouhém výletě – přestože to bylo sotva osm hodin, co se v lese probudila. A i ve snech ji pronásledovaly její myšlenky, obavy z toho neskutečna, které se před ní tak náhle otevřelo… V těch snech se kdosi v temném upířím plášti sem tam procházel po jakýchsi mostech mezi hvězdami, kdosi bez tváře a beze jména, tajemno samo. A Aileen byla zděšená a plná strachu… Chtěla za ním spěchat a nesměla… Přála si to, vedená nějakou hrůznou a zvrácenou touhou, a přitom ji zdržovala obrovská tíha, kterou s sebou musela vláčet… Proč, to sama nechápala.

A nakonec zůstala sama a zoufalá někde uprostřed nekonečna, které bylo najednou docela prázdné.

* * *

To svítání, které přišlo, bylo pochmurné a smutné. Husté bílé mraky zakrývaly zelené slunce a zelené nebe – snad měl přijít déšť.

Daniel hned zvečera přistál se svým diskoletem na rozlehlé louce u lesa a sklopil jedno z křesel do vodorovné polohy, aby mohl spát – a spal klidně, protože neměl z upírů strach. Přesvědčil se už o moci, kterou nad nimi má česnek.

Z knihy v lastuře, kterou si prohlížel před spaním, nepochopil nic. Tajemné znaky snad neměly žádný smysl a žádný řád… Daniela napadlo, že celou tu věc by možná měl spálit, a jistě by to udělal, kdyby věděl, že tím své nepřátele dokonale zničí. Jenže on o skutečné funkci Oria nic netušil.

Ráno, když se vzbudil, se se svými dvěma česneky v kapsách vypravil ven shánět něco k jídlu. Dorazil už k oblasti pastvin na severu a tak tedy po několika nepodařených pokusech zabil paprskometem jednu krávu. S úžasnou nešikovností ji také stáhl a upekl nad ohněm. Trvalo mu to skoro celý den. Zato měl ale dost zásob na svoje cestování. Nanosil je všechny do diskoletu a pozdě odpoledne louku opustil; letěl někam dál na severovýchod, přestože mraky najednou hrozivě zčernaly a v dálce se zablesklo.

* * *

Aileen seděla ve vysoké síni se záclonami a čekala. Ne, nedělala nic víc, jen tak zírala před sebe na volně splývající samet na stěnách, hrála si se svým stříbrným medailonkem a o ničem nepřemýšlela… Bála se přemýšlet.

Oblékla se slavnostně. Růžové šaty vyšívané zlatem a stříbrem, které našla ve skříni, jí padly dokonale. Měly širokou a dlouhou sukni, patřil k nim i závoj a lehounký, krémově bílý plášť… Vypadaly starodávně – jako by je kdosi schoval pro budoucnost z těch dob Země, kdy se svět dělil na království, kdy víra byla silnější než věda a máloco z toho, co se později stalo základem, mělo smysl.

Ty šaty se hodily k paláci a Aileen si je oblékla, jako by doufala, že když do něj zapadne svým vzhledem, smíří se s ním i v myšlenkách… Ze změní i sebe, že se s kombinézou ze Země zbaví i svého dřívějšího života a svého přesvědčení… A zdánlivě to tak skutečně bylo. Podařilo se jí trochu se tím oklamat. Jenže stejně věděla, že ten rozpor je mnohem hlouběji, někde v podvědomí, a že ho možná dokáže trochu zakrýt, ale ne vyřešit. Věděla, že tomu, co vidí kolem sebe, nevěří.‘

A přála si, aby přišel Lasch. Nemyslela si, že by se snad něco změnilo, kdyby se objevil, a rozhodně nevěřila, že by jí mohl – a vlastně i chtěl – pomoci. Ale ten rozlehlý, krásný a prázdný palác v ní vzbuzoval smutek – a ona už v něm nechtěla být sama.

* * *

Pak se Lasch objevil. Přišel dveřmi, přestože mohl projít stěnou. Zůstal stát dva tři kroky před Aileen.

„Ahoj… Laschi,“ řekla tiše.

„Dobré ráno. Tak jak se ti tu líbí, Aileen?“

„Je to nádherný palác,“ řekla Aileen skoro proti své vůli. „Jenže tu nejsi ráda,“ konstatoval Lasch.

Aileen kývla.

„Nikdo tě tu přece nedrží. Odejdi, jestli chceš… a místo paláce tu znovu bude louka – jako dřív.“

„Je přece pozdě odsud odejít – a neříkej, že ty to nevíš stejně dobře jako já. Od chvíle, kdy jsem sem vstoupila, cesta zpátky nevede.“

Cesta zpátky nevede. Aileen to věděla, věděla to po celou dobu. Ale až teď si to uvědomila, až teď doopravdy pochopila, co to znamená.

„Mohu se třeba tohoto světa vzdát a rozhodnout se pro nějaký jiný. Ale jednou provždy musím uznat, že existuje. Buď jej přijmu jako skutečnost, nebo…“

„Nebo se zabiješ,“ dokončil Lasch.

Aileen pokrčila rameny. Vstala, přistoupila k oknu.

„A nebo mě zabiješ ty.“

Lasch mlčel. Aileen chvíli připadalo, že vůbec v místnosti není, že zmizel jako včera. „Laschi?“ Otočila se. Stál tam a díval se na ni.

„Nevím ještě, co udělám,“ řekl nakonec. Najednou, jako by se vzpamatoval z transu, si sundal plášť a pohodlně se uvelebil v Aileenině křesle.

„Tak ses převlékla do šatů,“ konstatoval s úsměvem docela jiným hlasem.

„No, to je dobře. Sluší ti to mnohem víc.“

„To jsem ráda,“ usmála se Aileen. Najednou z ní spadl smutek a strach a krátký okamžik jí dokonce připadalo, že se vlastně nezměnilo vůbec nic, že všechno ve vesmíru existuje odpradávna a že ona to všechno odpradávna zná. Pak ten pocit zase zmizel – ale nezůstalo po něm prázdno, nýbrž nějaký sladký klid.

* * *

Zlatošedá pole letěla dozadu jako prožitý čas. Daniel je sledoval jen letmo a čekal, až se někde v dálce před ním objeví řeka. Blesky sinavě osvětlovaly kabinu. Hrom zněl hned zprava, hned zleva jako vzdálené výbuchy. Ale nic víc. Jinak byl klid. Obloha se sice chystala k dešti, ale mohlo trvat ještě několik hodin, než se zvedne vítr a než se mraky otevřou. Daniel si říkal, že pak radši přistane. Zatím ale letěl a hledal řeku.

Pak, když po dlouhé době její hladinu přece jenom spatřil, stočil diskolet ve směru jejího toku a klesl do výšky kolem dvaceti metrů. A doufal, že už brzy uvidí nějakou základnu…

* * *

Modravá mlha se rozplývala, roztahovala, rozrůstala se v beztvaré cosi, které viselo někde mezi stropem a stolem a hrozilo vyplnit celý pokoj. To něco houstlo, a jak to bylo koncentrovanější a koncentrovanější, tmavlo to víc a víc. Získávalo to konkrétní tvary, podobu…

„To je nějaká rostlina…“ řekla Aileen. „Hm.“

Byla to kopretina. Nejdřív průsvitná, modrá a obrovská. Pak se náhle scvrkla do normální velikosti, získala přírodní barvy a tiše spadla na stůl. Lasch ji vzal a podal Aileen.

„Tohle je nejjednodušší z celé magie hmoty. Pouhá transformace,“ řekl. „Mohla by ses to lehce naučit…“

„To je úžasné,“ vydechla Aileen. Když se včera před jejíma očima náhle objevil celý palác, zdaleka ji to nenadchlo tak jako tohle – bylo to příliš dokonalé. Modrá mlha jí připadala mnohem efektnější – i když Lasch tvrdil, že tak čarují jen laici, ne skuteční mágové.

„Jen mě to nauč, nauč!“ prosila.

A Lasch jí napsal na papír znaky, které nosil v paměti už celá staletí, a učil ji zaklínadla v nějaké divné řeči – a jenom se pak usmíval a těšil ji, když stvořila místo kytky jakýsi obludný válec s pěti výrůstky.

„Všechno se naučíš, ty čarodějko!“

Lasch zůstal u Aileen celé dopoledne a během toho dopoledne se něco změnilo. Ne, ne v paláci. Ne na Akroné. Ale v Aileen, v jejích myšlenkách.

Když odešel, nemyslela už na Zemi ani na rozpory mezi světem tam a tady… Myslela na magii a na Lasche.

* * *

Žádná základna. Jen řeka a jinak nic.

A přesto na jejím břehu Daniel něco spatřil. Z té výšky a v šeru se to sotva dalo rozpoznat, ale on si byl jist, že se nemýlí. Zatočil krátkým obloukem nad nízký kopec kousek dál – a tam přistál. Seběhl dolů k tomu něčemu a spatřil přesně to, co čekal, že uvidí.

Dívka ležela vedle velikého kamene a vypadala, jako by jen spala – tváře růžové a svěží, zavřené oči. Žádný zápach, žádný hmyz – a Daniel si byl přesto jist, že je mrtvá. Šátek, kterým měla obvázaný krk, byl celý od krve.

Daniel se toho těla dotkl česnekem a ono se zachvělo, jako by se v něm na okamžik probudil život. Jak zničit upíra? Daniel znal jeden prostředek z hororů, které kdysi četl: probít mu srdce dubovým kůlem.

I na Akroné rostly duby. A přestože Daniel na okamžik pocítil něco jako soucit s tou dívkou, která umřela jednou a umře podruhé, i když vůbec za nic nemůže – neváhal ani chvíli a rozběhl se k lesu.

* * *

Goor hledal Lasche – ne, ne proto, aby mu připomněl, že od chvíle, kdy Aileen utekla z podzemí, už uplynulo pět dní. Vždyť Lasch ji dostihl včas a vyhrál. Ale i kdyby to tak nebylo – Goor neměl na jídlo ani pomyšlení. Najednou byly mnohem důležitější věci a vážnější starosti. Člověk zmizel a nikdo z upírů nevěděl kam, zmizelo i Orium a všem šlo o život.

Laschovy myšlenky stínila telepatická bariéra – ale Aileeniny Goor vnímal, přestože se vůbec nestaral o jejich obsah. Letěl za nimi, letěl najisto k Laschovu paláci.

Ten hrad stvořil upír a neplatilo tedy žádné omezení. Goor vstoupil stěnou přímo do místnosti se záclonami. Aileen seděla zády k němu za stolem, před sebou papírek s magickými znaky… Ve vzduchu kousek od ní se cosi materializovalo v modrém oparu.

Byla sama.

Goor opovržlivě ohrnul ret – tenhle druh magie považoval stejně jako Lasch za neskonale primitivní. Pak teprve si uvědomil, že to vlastně čaruje ona – ta dívka, ten člověk.

Má nějaké magické formule, uvědomil si – a ta myšlenka v něm zvedla vlnu vzteku. Dávat obyčejným smrtelníkům do rukou moudrosti mágů! Kdo si to mohl dovolit? Taková zvrhlost!

Jen mu to blesklo hlavou, dál už nepřemýšlel. Věděl jen jedno – tohle se nesmí, to je prohřešek – zrada, zrada! Vrhl se na Aileen jedním dlouhým skokem, strhl ji dozadu a shodil ze židle… Věděl sice, že na ni má právo Lasch, ale v té chvíli mu to bylo docela jedno. Ostrými drápy rval a trhal její šaty, ústy hledal krk.

„Laschi! Laschi, pomoc!“ vykřikla Aileen. To Goora ještě víc rozběsnilo.

Tak Lasch, zrádce Lasch za to může! Učit lidi magii – zvíře! A vrchol je, že ona se dovolává jeho pomoci – pomoci upíra!

Aileen se zoufale bránila, Goor ji tiskl k zemi. S rozkoší si uvědomoval, jak to měkké tělo plné krve povoluje pod jeho necitelnýma rukama, jak je ta konzerva vřelá, živá, sladká. Jenom čeká na otevření.

A pak najednou ucítil, jak ho síly opouštějí, jak jeho ruce povolují a trnou. Do zad se mu upíral pohled plný vzteku ještě většího, než byl ten jeho, plný opravdové nenávisti a zlosti. Pustil Aileen a pomalu se obrátil.

Aileen okamžitě vyskočila, připravená znovu se bránit… a spatřila Lasche, jak stojí ve dveřích – vznáší se ve dveřích. Temné oči upíral na Goora.. ne, ne už temné. Světlaly, zářily víc a víc, pak už byly rudé a oranžové a nakonec téměř bílé. A Aileen věděla, že kdyby na ni TEĎ Lasch pohlédl, shořela by jako louka vysušená horkým sluncem, jako smolou napuštěná louč. Bezděčně couvla ke stěně.

Goor vztekle vykřikl a udělal rukou nějaké znamení. Zelený paprsek proťal vzduch a Lasche obklopila sršící svatozář. Aileen vyjekla hrůzou a zavřela oči…

„Když chceš boj, tak boj!“ ozval se Lasch – ten zelený oblak nějakým způsobem odrazil a Aileen si na vteřinku oddychla. Pak se znovu rozechvěla, vyděšená jako tenkrát za kamenem. Hmátla po medailonku na krku, ale nebyl tam, ztratila ho.

Co se dělo pak, nestačila sledovat. Vnímala jen, jak se dvě postavy ztrácejí a zas objevují v blescích a záři, jak na sebe útočí a zároveň se brání s nelidskou rychlostí reakcí. Aileen napůl oslepená ostrým a jedovatým světlem výbojů poznala Lasche jenom podle toho, že neměl plášť. Zřejmě si ho už nestačil obléct a byl proto v nevýhodě. Aileen, přestože toho z magie zatím pochytila jen málo, věděla, že upíří plášť trochu usnadňuje některé magické transformace.

Mágové si pomáhali zaklínadly a značkami, povolávali na svět démony a skryté síly. Nemohli se sice navzájem zabít – ale zato proklít a zatratit tak hluboce, že by nebylo návratu, že by nebylo pomoci.

Boj se dlouho zdál nerozhodný. Pak skončil náhle bez jakékoliv předzvěsti a syčení a praskot sršících výbojů vystřídalo skoro neskutečné ticho. Goor ležel na zemi s očima zavřenýma, Lasch dovrávoral ke stěně a opřel se o ni.

Aileen ulehčené vzdychla… rozběhla se k němu. Usmál se a podal jí obě ruce.

„Milá… milá… Goor už tě nechá na pokoji – viď Goore?“ řekl.

„No jo,“ ozval se Goor. „Když ses kvůli ní málem nechal přetransformovat do nějaké podoby v nižší rovině světa…“

„Chtěl mě proměnit v krysu,“ vysvětlil to Lasch Aileen.

„To je hrůza,“ zašeptala. Přitiskla si jeho ruku k tváři a vnímala rozechvěle ten spalující chlad, který z ní sálal. Lasch ji druhou rukou objal kolem ramen, přivinul ji k sobě… Očima se vpíjel do jejích a vnímal z celého světa už jen její nahá ramena a bílý krk, který už nezakrývaly krajky a límec… Byla o hlavu menší a on se k ní skláněl, skláněl…

„Dobrou chuť,“ ozval se Goor přátelsky.

V té chvíli se Lasch vzpamatoval. Odstrčil od sebe Aileen tak prudce, že skoro upadla, a sám podél stěny ustupoval dál a dál.

„Běž! Běž pryč!“ vykřikl. „Schovej se v některém pokoji, uteč přede mnou. Copak nevíš, jak jsem pro tebe nebezpečný? Nechci ti ublížit – ale proč mě tedy svádíš?“ Zavřel oči, prudce zavrtěl hlavou. „Ne, ne, ne… Zavaž si aspoň krk šátkem, ať se na něj nemusím dívat!“ dodal zoufale.

„Jak chceš,“ řekla tiše Aileen a vyšla z pokoje. Rozběhla se chodbou do své ložnice… A měla najednou pocit, že tohle už někdy prožila.

„Kdy a jak? Dívka v dlouhých šatech, palác, který patří… netvorovi…“

Doběhla do ložnice, prudce zavřela dveře, klesla na postel.

„Kráska a zvíře. To je ten příběh.“

Aileen se – sama nevěděla proč – zničehonic dala do pláče.

* * *

Goor se dál povaloval po zemi, ruce pod hlavou, nohu přes nohu. „Tys mi dal, zatracený čaroději,“ bručel mrzutě. „Kdybych to nevzdal, ještě bys mě proměnil v hejno blech…“

„Neměl sis začínat. Neměls mi chtít otevřít Aileen.“

„Tak promiň. To kvůli tomu čarování. Magie nepatří do rukou smrtelníkům.“

„Aileen je výjimka.“

„No prosím. Laschi, já tě vůbec nechápu. Co vlastně chceš?“

„To kdybych věděl,“ ozval se Lasch. Očima visel na dveřích, kterými zmizela Aileen. Pak se sesul podél stěny na podlahu a usadil se tam s nohama zkříženýma, hlavu v dlaních.

„Skoro jako by ses do ní zamiloval,“ pokračoval Goor. „Ale je to nějaká divná láska.“

„To mi povídej,“ odsekl Lasch. „Všechny své milenky jsem vysával zvolna, copak o to. Jedna mi dokonce vydržela celé dva měsíce…“ Goor překvapeně hvízdl.

„Jenže když si představím, že bych měl otevřít tuhle… Já nevím, ale je mi z toho vysloveně zle.“

„Pro všechno na světě! Taková hloupost!“

„Nemůžu si pomoct. Přitom na ni mám chuť – tos přece viděl…“

„Hm… Víš co mě napadá?“

„Nevím. Telepatická bariéra.“

V té chvíli jako by si Goor na něco vzpomněl.

„No ano, vidíš! Zrušit telepatickou bariéru.“

„Ani po tom moc netoužím…“

„Však zatoužíš. Dějí se strašné věci, Laschi. Mluvím tu s tebou o nesmyslech a přitom mám tak důležité zprávy…“

„Aileen není nesmysl!“

„Dobře, tak ne. Ale tohle je důležitější. Člověk, kterého jsem si koupil na lov, mi ukradl Orium.“

Znělo to jako zvony, které ohlašují konec světa.

* * *

Lasch chvíli postál před zamčenými dveřmi, na které marně klepal… Pak prošel dovnitř skrz ně.

Aileen ležela na posteli jako nehybná socha. Lasch ji uviděl jasně, i když byla naprostá tma, a věděl taky, že je celá uplakaná. „Aileen…“

Prudce se posadila, víc udivená než zděšená. „Ty jsi tady, Laschi? Jak ses sem dostal?“

Vzala ze stolku svíčku, začala po hmatu hledat paprskomet. Lasch nečekal, až ho najde, zapálil voskovici pohledem a zasadil ji do zlaceného svícnu.

„Prošel jsem zdí,“ řekl omluvně. „Klepal jsem, ale tys neotvírala.“

„Nechtěla jsem, abys sem chodil.“

„Proč? Zlobíš se?“

„Ne… Je mi smutno.“

„Kvůli mně?“

„Kvůli tobě… a kvůli všemu.“ Položila se na postel zase tak jako předtím. Lasch si sedl vedle ní a pozoroval ji… Ještě pořád si nezavázala krk. „Něco ti budu vyprávět… Jestli chceš,“ řekla. „O sobě?“

„Nevím… Je to pohádka.“

„Pohádka?“

„Takový příběh. O dívce, která se dostala do začarovaného hradu…“ Lasch se opřel o jeden ze sloupů, které podpíraly nebesa postele a zavřel oči. Aileen vyprávěla, jak to bylo s kráskou a zvířetem.

„Ty spíš?“ zeptala se najednou. Lasch se za celou dobu ani nepohnul. „Ne,“ řekl tiše. „Můžu ti zopakovat každé slovo, jestli chceš.“

„Jestli tě to nebaví, tak řekni…“

Teprve teď otevřel oči. „Nikdy jsem neslyšel tak zvláštní příběh, Aileen. Vyprávěj… Vyprávěj dál!“

Poslouchal až do konce stejně nehybný a strnulý, a Aileen až připadalo, že mluví jen k hluchým zdím.

„Tak to je všechno,“ uzavřela, když už dál nebylo co říct. Lasch dlouho mlčel.

„A ty věříš, že je to i příběh o mně a o tobě,“ ozval se najednou. Jeho hlas zněl divně – divně rozechvěle. Aileen mlčela.

„Taková fantazie, taková víra v lásku!“ pokračoval Lasch trpce.

A když ani teď Aileen nic neříkala, dodal ještě: „Jenže já nejsem tak dobrý. Nemám srdce jako lidé, vždyť to přece víš! Jsem upír a takový také zůstanu… s touhou prokusovat lidem krky a sát jim krev…“

Aileen pololežela, poloseděla, napjatě pozorovala jeho tvář. Úporně si přála, aby otevřel oči… a ještě víc si přála vědět, co si myslí.

„Nedívej se na mě takhle!“ vybuchl. Zabořil hlavu do dlaní a Aileen chvíli připadalo, že i on pláče.

Sotva si tohle pomyslela, strhl ruce z obličeje a podíval se na ni. „Nemysli si – ani ty nedokážeš dojmout k slzám upíra, lidská čarodějko!“ ušklíbl se. Najednou se smál.

„Když se takhle směješ, je to ještě smutnější než pláč,“ řekla Aileen.

„Ale přece jenom lepší,“ prohlásil Lasch.

Aileen pokrčila rameny.

„Nezavázala sis krk,“ řekl Lasch po chvíli.

„Netušila jsem, že sem přijdeš…“

„Teď lžeš!“

„Když to tak dobře víš – co je tedy pravda?“ zeptala se Aileen a oči se jí zúžily.

„Skutečně to chceš slyšet?“

„Ano.“

„Namlouváš si, že mě miluješ. Jako ona toho… netvora. Odhadlas to správně – milovat upíra skutečně znamená dát mu svůj život. Jenže ty si jen myslíš, že mi ho chceš dát. Bojíš se mne – a spoléháš jen na to, že tvému bílému krčku dokážu odolat… Hm,“ kývl hlavou. „Vlastně by mi to mohlo lichotit.“

„Teď mi křivdíš.“

Lasch vstal. „Sama nevíš, co chceš,“ řekl. „I když – nevím to ani já,“ dodal. „Vlastně jsem se s tebou přišel rozloučit…“

Aileen se udiveně zvedla… Rozloučit? Proč?“

„Protože musím odejít – a odejít bez rozloučení je hloupé.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Nevím… Zřejmě hodně dlouho.“ Usmál se. „Tohle je prsten mého rodu. Je to skutečně zlato – ne kouzlo. Možná, že už brzy se tenhle palác rozpadne v nic… Všechno vyčarované roznese vítr jako prach, a jen to pravé zůstane. Pak ti po mně alespoň něco zbyde… na památku.“

„Ale vrátíš se přece!“

Lasch mlčel. Vzal ji za ruku a navlékl jí prsten… Veliký diamant házel v světle svíčky odlesky na všechny strany.

„Děkuju.“ Aileen políbila Lasche na bledou tvář – a on jí v tom nebránil. Jen zavřel oči, aby neviděl tak blízko její sněhobílý krk.

* * *

Čekali na Goora, Arkhad a Julie, a doufali, že přivede Lasche.

„Lasch něco vymyslí… Lasch něco podnikne… Lasch nás zachrání,“ tvrdil Arkhad. Julie ho poslouchala na půl ucha. Nevěřila jeho nadějím, sama si připadala už ztracená, i když sotva narozená pro nový život, odsouzená a bezmocná.

„Kdybychom věděli, kde ten člověk je, stačilo by vzít paprskomet a letět za ním!“ řekla Arkhadovi.

„No ano – ale kde je, to nevíme!“

„Kdybychom se rozdělili a prohlíželi okolí každý v jednom směru, možná bychom ho už měli.“

„Možná taky ne. Lasch vymyslí něco lepšího.“

„Lasch, Lasch, Lasch. Uznávám, že je z vás nejstarší – ale nedovedu si představit, co lepšího by mohl vymyslet!“ odsekla Julie. Arkhadova neschopnost a závislost na druhých ji dráždila.

Tak čekali. A Julie věděla, že nečeká na Lasche, ale na smrt. Čerstvě zrození upíři dokázali dobře vytušit budoucnost – mnohem líp než ti staří. Julie využívala času, sem a tam létala kolem základny… Ta nová schopnost, kterou před několika dny získala, ji stále ještě fascinovala… Nestačila zevšednět.

Vznášela se vysoko, vysoko nad základnou, když ji daleko odsud Daniel zabíjel. A spadla dolů jak bezmocná růže, kterou kdosi v nebi upustil na zem… Rozplynula se ve vzduchu jako slabý paprsek světla nebo vůně.

* * *

Stáli před základnou a tiše truchlili nad Julií… A zase byli tři – Arkhad, Goor a Lasch. Nemluvili, nepotřebovali to. Myšlenky jim stačily.

Pak se naráz vznesli a vrhli se na severovýchod jako temný mrak. Letěli k skalnímu dómu tou rozbouřenou oblohou, v níž hořely blesky, letěli, protože už věděli, že člověk je tam.

Ten, koho pronásledovali, Daniel, zatím seděl v diskoletu a naslouchal, jak první těžké kapky deště duní na kovovém stropu kabiny… Nechtěl už letět dál, rozhodl se počkat, až se počasí trochu zlepší. Znovu vytáhl Orium a prohlížel si ho. Stejně neměl nic jiného na práci.

Zjistil zatím jenom to, že kniha je rozdělená na čtyři úseky. Tři stejně dlouhé a v hrubých rysech podobné, jeden mnohem kratší a docela jiný.

Ten kratší bude možná jednodušší… Třeba je to jen návod, jak číst ty další…

Daniel moc dobře věděl, že bez návodu nebo nějakého srovnání se cizí řeč a písmo nedají rozluštit. Zatím tedy zkoumal první část znak po znaku a hledal, jestli to není abeceda nebo číselná řada nebo nějaká universální poučka srozumitelná celému vesmíru. Psal si přitom bezmyšlenkovitě znaky na kousek papíru…

Zjevilo se to náhle a okamžik to zůstalo viset ve vzduchu – jakási třpytící se tyč se spirálou na konci… Zvolna to rotovalo kolem své osy, Daniel před tím uhýbal, vmáčkl se hluboko do křesla. Za několik vteřin předmět zmizel v oblaku modravé záře a zůstal po něm rychle se rozplývající nahnědlý kouř…

Ne písmo – zaklínadla! uvědomil si Daniel. Snad záleží na prostorovém rozmístění těch znaků… Nebo co já vím…

Vzal papír a tužku a začal čarovat.

* * *

Tři temné stíny se tiskly k plášti té zlatavé věci ze Země, tři páry očí sledovaly, co se děje uvnitř.

Vidíte to taky, nebo se mi to jenom zdá? pomyslel si Goor. Nic se ti nezdá! odpověděl Arkhad vztekle v myšlenkách. Ten člověk čaruje. „Ale jak hrozně! zaúpěl Goor. „Celé mé vypiplané Orium docela rozhasí…“

„Ten o magii vůbec neví nic,“ prohlásil Lasch. „Jenom to tak zkouší – buď to vyjde, nebo to nevyjde.“

„Já se na to nemůžu dívat,“ vzdychl Goor. „Takhle hrubě se snažit vytáhnout obsah magických formulí – pro všechno na světě! To je jako rozbíjet jemné přístroje v lidských základnách sekerou.“

„Ještě horší,“ mínil Lasch. „Jenže on ani neví, jak dokonalou věc má v ruce…“ dodal zhnuseně. „A jestli třeba zkomoleně vyvolá několik setin našich těl do té své kabiny páchnoucí česnekem, bude to ještě nepříjemnější.“

„Myslíš, že se mu to podaří?“ lekl se Arkhad.

„Je to docela možné… Až ti třeba zmizí malíček a vyraší ti z ucha dráp, tak mu běž poděkovat,“ odpověděl místo Lasche Goor. „Na to, aby se jemná věc zničila, stačí i ta sekera. Ať je to jak chce primitivní.“

„Nemůžeme vletět dovnitř a vzít si svůj majetek, dokud nás nějaký prašivý člověk nepozve!“ lamentoval Arkhad.

„Bezmocnost je strašná,“ kývl Lasch. „Teď už chápu, co si myslí lidé, které otvíráme…“

„Nech toho, ty filozofe!“ okřikl ho nervózně Goor. „Jak můžeš litovat dobytek zrovna ve chvíli, kdy nás jeden jeho exemplář málem vraždí, to nechápu.“

„Navíc zabil Julii,“ dodal Arkhad zachmuřeně. Všichni tři na chvíli zmlkli.

„Poslyšte, co ho zhypnotizovat a poručit mu, ať nám otevře?“ nadhodil pak ještě Arkhad s novou nadějí. Po tom, co se stalo Julii, začal být přece jenom trochu iniciativní. „Je to sice hodně nečestné, ale když jde o život…“ dodal.

„Jak tě vůbec může něco takového napadnout?“ zděsil se Lasch. „Existují věci, které nejsou přípustné nikdy! Za žádných okolností! A já nedovolím, aby někdo z vás něco takového udělal.“

„Ty jenom učíš lidi magii,“ ušklíbl se Goor.

Lasch mlčel. Najednou mu bylo nanic – ze všeho. Ze svých druhů, z magie i z lidí. Díval se na toho blázna uvnitř diskoletu, který něco kutil nad Oriem, který vyvolával na svět různé nedokonalé pokřivené vize a jistě měl při tom pocit, že ovládl všechnu moudrost světa.

I on má svoji pravdu – člověk se sekerou. A věří, že je lepší než my. Kdo, kdo z nás je větší netvor? A co je větší zlo – žít nebo nežít?

Proudy deště stékaly po skle a rozmazávaly obraz před Laschovýma očima. Existuje vůbec někde v celém vesmíru odpověď na tuhle moji otázku? Hromové dunění rozechvívalo vzduch, modravé blesky vyrážely z oblohy jak zářivé jazyky temných mraků.

* * *

Daniel přestal čarovat pozdě v noci; zhasl světlo a šel spát. Nestihl zatím projít ani celý první oddíl; začínal ale věřit, že všechno je jen otázka času.

Upíři na noc odešli do skalního dómu. Přestože jim nevadil déšť ani chlad venku, rozhodli se, že budou spát tam. Vzbudili se za svítání a hned se zase vrátili k diskoletu. Hlídali ho jako mlčenlivě stráže. Goor v ruce držel paprskomet.

Ráno bylo krásné a svěží, skrz cáry bílých mraků prosvítala zeleň oblohy. Daniel se probudil spokojený. Ještě než křeslo sklopené jako lůžko vrátil do původní polohy, vzal do ruky Orium a listoval si v něm. Znaky už mu připadaly známé – i když měl ještě chvílemi pocit, že všechno včerejší čarování byl jen sen.

Zívl a protáhl se, pak otevřel dveře a vylezl ven. Šel dolů, dolů k řece.

Nechal otevřené dveře! Otevřel je nám pomyslel si radostně Arkhad, který ležel za jedním kamenem a viděl ze svého místa vchod.

Tak se hlavně nehýbej, poradil mu Lasch v myšlenkách.

Prošel kolem mě, hlásil Goor. Kdybych tak mohl slyšet, co si myslí! Zatracený česnek…

Buď rád, že to odrušuje jenom lidi, ne nás, odbyl ho Lasch. Navíc nevím, co chceš víc slyšet – vždyť docela určitě jde k řece. Ty běž za ním a já zkusím zachránit Orium…

Dvě temné postavy naráz vyrazily ze svých úkrytů, Goor se plížil za Danielem a Lasch se vrhl k diskoletu. Dveře skutečně zůstaly otevřené, zvaly upíra dovnitř. Lasch jimi proběhl – a zůstal jako omráčený stát.

Ach… Zavrávoral, klesl na kolena. Člověk nechal jeden česnek tady… Mohlo mě to napadnout…

Nedokázal se už ani pohnout. Vzdáleně vnímal myšlenky svých druhů… Goor: Co se děje? Co je s tebou, Laschi? Česnek, pomyslel si. Ale odpověď nedostal.

Goor v té chvíli vystřelil – bezhlavě, plný vzteku. Daniel, který za sebou zaslechl kroky, se obrátil a paprsek ho minul. Vrhl se na zem a další střela mu zasyčela nad hlavou… Sáhl do kapsy pro česnek a hodil ho po upírovi. Goor vykřikl a pustil paprskomet.

Daniel vstal a došel až k němu.

„My už se přece známe, ne?“

„Nenosím v paměti dobytek,“ odsekl chraptivě Goor. Daniel se zasmál.

„Jen se vztekej, upíre. Nic to nezmění na tom, že jsi úplně bezmocný. I tví přátelé se bojí jít sem blíž!“

„Nenávidím tě!“

Goor se zmítal na zemi, v sevřených pěstech chomáče vyrvané trávy.

„Když si představím, že bys mě škrtil těmi svými pařáty, není mi tě vůbec líto,“ řekl Daniel. „Ale česnek potřebuju pro sebe, a tak si ho zas vezmu.“ Sklonil se k upírovi, sebral nejdřív paprskomet a pak česnek. Goor si oddychl – ale dál svého nepřítele pozoroval s nedůvěrou.

„Kdybych tak věděl, jak tě zlikvidovat,“ zalitoval Daniel, strčil česnek do kapsy a začal stoupat nahoru k diskoletu.

* * *

Lasch zíral bez myšlenek na velký lesklý šroub, který trčel z křesla jemu přímo před očima. Ležel na špinavém koberci a nedokázal se pohnout. Cítil jen lehké vibrace pracujícího motoru diskoletu a obrovský tlak někde v hlavě.

Člověk Daniel seděl v křesle, opíral se o opěradlo držené tím šroubem… Programoval automatické řízení.

Když s tím byl hotov, otočil se k Laschovi.

„Vstávej, upíre!“

Lasch vztekle vycenil zuby a podíval se na člověka očima, které ztrácely lesk.

„Máš na mě chuť, co? To by se to vraždilo, kdyby mě nic nechránilo, vid?“ ušklíbl se Daniel. Zasunul ovládací pult letounu do stěny, takže bylo v kabině hned mnohem víc místa. Vstal a sebral česneky, které propalovaly Laschův plášť, strčil je zase do kapsy a ukázal na druhé křeslo.

„Sedni si. Honem.“

Lasch poslechl.

„Tohle jistě znáš,“ řekl Daniel a vytáhl z pouzdra ve stěně Orium. „Ukradls to mému příteli,“ ozval se Lasch nenávistně. „Řekni radši: zabavil. Nechtěl jsem, aby mi tím škodil.“

„Škodil!“ opakoval Lasch s opovržením. „Víc tě přitahovalo, jak se to pěkně třpytí, ne? Říkám ti – Orium není žádná zbraň.“

„Tak co to tedy je?“ Lasch mlčel.

„No vida – víš to, ale nechceš říct.“

„Nevím nic,“ ozval se Lasch nejisté.

„Poslyš – vy upíři jste hrozná sebranka, ale už jsem si stačil všimnout, že neumíte lhát. Nanejvýš tak mlčet. Ale já mám čas.“

„Co ode mne vlastně chceš?“

„Já? Já za tebou přece nepřišel.“

„Tak mě nech odejít!“

„To by zase byla škoda, když ses sám tak krásně chytil – nemyslíš? Mimoto nevěřím, že odsud chceš bez Oria.“

Byla to pravda. Lasch mlčel a zíral do stropu. „Takže bys mě mohl zatím naučit s ním zacházet.“

„To tak!“

„Už jsem ti jednou řekl, že mám čas. A dá se to zařídit tak, aby ten čas mně utíkal rychle a tobě pomalu. Spousta česneku a málo krve – co tomu říkáš?“

„To má být vydírání?“

„Třeba. Hezky si to rozmysli.“

Daniel si pohrával s Oriem. Lasch ho pozoroval s tichým vztekem. Hrozně ho dráždilo, jak člověk magickou knihu otvírá a zas zavírá, jak si prohlíží zapsané znaky a jezdí po nich prstem.

Kdyby jenom tušil, co to vůbec drží v ruce! Jaký vrchol magie, jak dokonalou věc! Všechny zápisy tak elegantní, zbavené primitivní složitosti! Zdá se mu to jistě hrozně jednoduché – ano, jednoduché to je, protože v jednoduchosti je harmonie. Jsou to magické formule vyššího řádu, k jejichž objevení byla potřeba celá staletí práce… A ten křupan to navíc drží vzhůru nohama. Lasch se zhnuseně zadíval do stropu.

„Mohl bych zkusit něco vyčarovat,“ řekl Daniel.

To už bylo pro Lasche příliš. Na jediný okamžik překonal svou hroznou slabost, tíhu, která ho táhla k podlaze – vytrhl člověku Orium z ruky, i když se tím dostal mnohem blíž k žíravému česneku. Padl zpátky do křesla, ale Orium svíral v dlani a tiskl, tiskl k sobě – největší poklad, život nejen svůj. Daniel vyskočil.

„Tohle si nezvykej, prašivý upíre!“

„Já mám na Orium právo! A nesnáším diletanty, kteří se pletou do magie!“ odsekl Lasch. „Jen si tady mávej svým prohnilým česnekem…“

„Vidíš, to je nápad,“ řekl Daniel a sáhl do kapsy.

Lasch se tiskl do křesla a proklínal svou bezmocnost, proklínal vlny hrůzy, které zaplavovaly jeho mozek a které se marně pokoušel zvládnout… I sám sebe proklínal.

Když teď omdlím, všechna má kouzla se rozplynou… Ach, a i ten hrad, který jsem daroval Aileen… Kdyby aspoň ten zůstal! Ale vím, že z něj nezbyde nic…

Daniel se díval na upíra, který najednou znehybněl zrovna tak jak ten první v Třistadvacítce. Ze sevřené ruky mu vyprostil Orium… Posadil se zpátky do svého křesla a prsty zamyšleně poťukával na opěradlo.

Prozatím skvělé, pomyslel si. Rychle pohlédl na Lasche. Upír byl v křesle zkroucený, dlouhé zuby mu svítily z pootevřených úst.

„Tak tedy nevím,“ řekl Daniel nahlas. „Mám vůbec právo brát ti Orium, upíre? Dávat ti česnek na kabát, když vím, jak tě to ničí? Je to legrace, ale teď mě napadá, že vy jste zkrátka jen vyšší článek potravního řetězce než člověk. Směšné, směšné… Protože pak byste i vy byli svým způsobem v právu… Co mám dělat? Bránit si svůj krk?

Možná tě zabiju, upíre. Až přijdu na to, jak. A do konce života pak budu mít pocit, že zemřel někdo lepší nežli já… Co je platné, můj milý, že za mnou stojí proti tobě i všechny tvé oběti…?“

* * *

Aileen se udiveně rozhlížela kolem sebe. Viděla jen louku, louku, nic víc. Ještě před chvílí tu byl – pohádkový Laschův hrad. A zmizel naráz v modravých plamenech, zmizel naráz kdoví kam.

A mé šaty… Aileen se podívala na sebe. I ty zmizely.

O několik metrů dál viděla válet se svou kombinézu, rozběhla se k ní a rychle si ji navlékla. Zadumaně se posadila do trávy…

Možná se mi to jen zdálo…

Pohlédla na svůj prst. Laschův prsten nezmizel. Diamant byl čirý, nádherně vybroušený a veliký. Ve slunci se zeleně třpytil. Aileen ho přitiskla k ústům a jako by i z něj ještě cítila chlad.

Na památku… Lasch to předpovídal – tušil, že palác zmizí… Ale vrátí se přece?! Aileen vyskočila. Proč se kouzlo zrušilo? Stala se Laschovi nějaká nehoda?

Stála a rozhlížela se po nebi, hledala, hledala temný letící stín. Laschi?!

Zelená obloha zůstávala prázdná.

* * *

V horkém poledni kdosi v temném upířím plášti přicházel k Aileen a ona se celá rozechvěla… Nebyl to Lasch, ale ten druhý, Goor. „Zdravím tě, dívko ze Země,“ řekl. „Ahoj, upíre. Doufám, že mě nejdeš zakousnout.“

Goor se přátelsky zazubil. „Nebylo by to tak marné,“ prohlásil. „Ale nebudu ti dělat komplimenty, když jsem slíbil Laschovi, že tě nechám na pokoji…“

„Co je s Laschem? Kde je?“

„Právě kvůli Laschovi přicházím,“

„Co se děje? Povídej!“

Goor tedy vyprávěl všechno po pořádku – nejdřív o tom, jak se Daniel dostal na Akroné, pak o česneku, o Oriu a ranním útoku na diskolet. „Cože? A Lasch je tam – uvnitř?“

„Ano.“

„Ale proč mu nepomůžete?“

„Nejde to. Upíři nemohou tam, kam je lidé nepozvou. A navíc je tam ještě česnek…“

„Česnek! Chudáček Lasch!“

Goor mlčel.

„Co budeme dělat?“

„Zachránit ho můžeš jenom ty. Ty jsi člověk.“

Teď zase mlčela Aileeen a Goor byl tak slušný, že nečetl její myšlenky. „Rozmysli si to, rozhodni se,“ řekl jenom. „Lasch už je zase při vědomí a před chvílí jsme spolu mluvili v myšlenkách… Mám ti vzkázat, že tě neprosí o pomoc.“

„Neprosí?“ Aileen udiveně zvedla oči.

„Neber to jako odmítnutí! Naopak je to velká šlechetnost. Prosba zavazuje, ale Lasch chce, aby ses rozhodla sama a svobodně. Bez jakéhokoliv nátlaku – ne jako u lidí. Pro nás nesvobodná rozhodnutí nejsou rozhodnutí. A tak ti slibuji, že ti nikdo z nás neublíží, ať už uděláš, co chceš. Všichni se ti podřídíme.“

Goor se smutně usmál a natáhl se do trávy.

* * *

Co dělat?

Aileen seděla na té louce, kde stával hrad…

Vím, ach moc dobře vím, co všechno rozhoduji. Já, Aileeen jsem v této chvíli celé lidstvo staré tisíc let. Ne, jsem ještě víc. Jsem i jeho budoucnost.

A vidím před sebou dívku Aileen, která letí vzhůru v diskoletu zbaveném jeho majitele, která jako člověk otevírá své lásce dveře mimoprostorové rakety, brány, brány Země. A vidím i zástupy těch, kteří lidmi bývali a už nejsou… Ti všichni ji proklínají – i když, to není jisté.

Vidím nádherné paláce z pohádek na střechách výpočetních středisek, vidím spousty květin a čarovné krajiny, nad kterými se kdosi vznáší a spí.

Ale Země patří nám lidem – ne JIM!

* * *

Lasch slyšel. Vnímal myšlenky okolního světa, vnímal je i přes hroznou bolest, která ho ubíjela, a věděl, že prohrál život. Dalo se možná couvnout. Zapomenout na sliby, neposlouchat Aileen a třeba ji i zabít… Bylo by to lehké. Ale upíři nikdy žádné slovo nebrali zpátky.

Aileen rozhodla, Aileen se podřídíme…

Během několika málo vteřin Lasch jako by znovu prožil svůj život. Ten první na planetě oražového slunce ve středu této galaxie, druhý dlouhý staletí, plný kouzel a cest. „Danieli?“ řekl pak.

„Tak už jsi trochu změkl, upíre?“ odpověděl člověk ihned.

„Řeknu ti, co s Oriem.“

„Doufám, že mě nechceš oklamat!“

„Sám jsi řekl, že upíři nedokážou lhát.“

Daniel se natáhl pro česneky a strčil je zpátky do kapsy.

„V magických formulích Oria jsou zakleta naše těla,“ řekl Lasch zvolna. „První oddíl, to je cosi jako… návěští. Nebo možná klíč. Vysvětlení některých transformací vyšší magie, které jsme s Goorem sami objevili… Ale tomu, kdo nezná dokonale základy, neřekne nic. Ty… věci, které jsi vytvářel, vznikly jen nedokonalou reprodukcí informace… Byly to šumy.

Další oddíly, to je Arkhad, Goor a já… Lasch. Stačí spálit Orium a všichni zemřeme.“ Daniel zíral na Lasche nevěřícně.

„To… Proč mi to všechno říkáš? Vždyť je to sebevražda!“

„Nechci tě oklamat. Je to prostě pravda.“ Daniel mlčel.

„Rád bych…“ ozval se Lasch po chvíli ztěžka. „Rád bych, abys věděl, co mě k tomu přimělo… Nenechám tě věřit, že mě donutil mluvit ten tvůj… česnek. Asi na čtvrtině cesty mezi místem, kde jsi zabil Julii a základnou 320 najdeš dívku… Ach, teď zrovna sedí na stráni a hlavu má v dlaních, ptá se, ptá se sebe i celého světa, co to udělala… To ona si to přála, člověče.“

Daniel se zachvěl. „Upírka?“

„Ne. Pozemšťanka jako ty. Věř mi – i my známe lásku. Ale ta láska je zvláštní a neobejde se bez smrti… Někdo musí svůj život obětovat a je to vždycky ten, kdo miluje víc…“

Daniel se třásl jak v zimnici… zmocňoval se ho nějaký strašný pocit, a on sám nevěděl, jestli je to hrůza, vzrušení nebo lítost. Upír v druhém křesle ho pozoroval přivřenýma očima temnýma jak noc, trochu se usmíval…

* * *

Rozplynuli se jako přízraky, naráz všichni tři: Arkhad, Goor i Lasch. A lehoučký popel Oria rozfoukal vítr do všech stran; snad jej donesl i do vlasů plačící dívky, která klečela na té louce, kde stával hrad.

„Když umírají mágové, boří se hory,“ řekl jí Goor, než navždycky zmizel…

Jenže se nestalo nic. Nebo – kdo ví – o tom Aileen prostě nevěděla.

Najednou z celého světa zbylo je pusto, prázdno a ticho.

Ta dívka zvedla hlavu a rozesmála se.

„Země, Země je zachráněna!“ křičela ze všech sil, aby pusto, prázdno a ticho v své duši rozbila… Její hlas byl plný trpkosti a bezmezného zoufalství. „Lidstvo bude žít!“

To už jenom šeptala mezi pláčem. Vzpomínala na všechny fráze, které znala, a tiše je opakovala chladnému lhostejnému větru.

Veliký a krásný diamant Laschova rodu se jí hloupě blýskal na prstě.

RŮŽOVÁ KRYCHLE

Po nekonečných chodbách Domu se tiše pohyboval Tvor – z Pokoje do Pokoje, ze Sálu do Sálu. Kráčel po věčné, nesmyslné trase, kterou předem neznal snad ani on sám, a jako jediné stopy jeho přítomnosti za ním zůstávaly mrazivé stíny myšlenek. Trhaly se a vlály v neexistujícím větru, podobné cárům řídké mlhy – byly jako sen; Estilla je neustále podvědomě vnímala a nikdy se docela nezbavila pocitu, že Tvor je stále s ní a že ji všude provází.

Dům byl obrovský. Jeho vysoká, hladká, ostře bílá zeď se táhla do dálky na obě strany a tam splývala s blednoucím Mořem, které sledovalo nestvůrně dokonalou přímku pobřeží. Tichý čas plynul a znamenal málo, protože s sebou nenesl změnu; co lidská paměť sahala, vždycky to bylo tak. Mořské vlny sem a tam převracely písek. V obrovských prosklených oknech Domu hořelo slunce. A mimo Nebe, Moře a ten Dům nebylo už nic.

Dům:

(soupis inventáře)

– Rozlehlé Podzemí

– Dlouhé Chodby

– Pokoje a Sály

– Krysí Díry

– Široké Schody

– Terasa

– Dveře

– Dvířka

– Tajné Dveře

– Neexistující Dveře

– Sál Pravdy a Lži

– Tvor

– Stíny

– Oltáře

– Modly

– Spalovna

Jako tolikrát předtím seběhla Estilla dolů po Širokých Schodech a plná bláznivé, napůl dětské radosti se vrhla do horkého hebkého písku pláže nad horní hranicí přílivu. Zůstala ležet s rukama roztaženýma a s tváří přitisknutou k zemi; pak zvedla hlavu a dívala se na moře.

Moře je hluboká propast a propasti bývají plné pravdy a myšlenek. Všechno ti zůstane skryté, dokud chodíš jenom po břehu jako ty ženy, které se bojí o svůj účes. Pojď – blíž a dolů; ať tě neodradí, že každým krokem je toho víc, čeho se musíš vzdát! Ztrácíš části sebe sama – vlny se jich dotknou a odplaví je pryč. Nemysli na to. Nemysli na svůj účes. Není přece důležité, jestli jsi stále stejná! Jestli jsi to ještě ty. Pro moře to není důležité. Hladina ti zůstane nad hlavou jako Mystická Hranice dvou světů; v té chvíli, kdy se vzdáš i toho posledního, i svého nejniternějšího Já, tě už nic nebude spojovat se světem TAM.

Zbavíš se všech svých pout.

Konečně budeš svobodná.

Estilla vzdychla a převrátila se na záda – zvolna a slastně, s očima přivřenýma.

Venku z nádherného Domu. Z jeho skvělých zdí.

Představila si nekonečné, Dlouhé Chodby uvnitř – s bílým kobercem na podlahách, s dokonale hladkými stěnami. Lidé, kteří tam žili, měli lehká, přízračná, šedá těla prostupná pro hmotu i pro světlo. Možná v každém z nich existovalo něco individuálního, co odlišovalo jednoho od druhého – ale bylo to příliš málo zjevné, než aby to Estilla dokázala postřehnout. Podobali se sobě jako stíny, jako mnoho stínů jediného předmětu… Koneckonců se i tak nazývali: Stíny. A jenom Estilla byla jiná.

Ona a potom ještě Tvor.

Tvor:

(zaregistrované činnosti)

– Chodí

– Pozoruje

– Skrývá se. Hlídá

– Doporučuje

– Nařizuje

– Mluví

– Dělá zázraky

– Nespí

Nikdy.

Estilla se s povzdechem otočila zády k moři a ke všem jeho hlasům. To volám ji lákalo – ale ona ho nikdy nedokázala následovat. Nikdy nepřekročila žádnou Mystickou Hranici.

Místo toho z veliké kapsy vytáhla Zrcadlo a položila si ho na dlaň. Vždycky s sebou nosila Zrcadla; dvě, tři, pět – a někdy i víc.

Zrcadlo seskočilo do písku, skrčilo nohy pod sebe a nastavilo se její tváři. Estilla se s úsměvem pozorovala: svůdné a hluboké oči, dráždivé rty, zvlněné vlasy černé jako temnota propasti. Husté obočí. Vznešené rysy.

Znala každý detail svého obličeje.

„Čekám tu na někoho,“ pomyslela si. „Čekám na někoho, komu bych mohla patřit… Kdo přijde do tohoto světa tak, že překročí Mystickou Hranici. Chci být svobodná a dívat se vzhůru. Do Nebe…“

Zrcadlo se snaživě chvělo.

„Jenže nikdo nepřichází.“

Estilla vztekle uhodila rukou do písku, Zrcadlo hrubě sevřela v dlaních a strčila ho do kapsy.

* * *

Při svých toulkách Rozlehlým Podzemím občas zabloudila do Sálu Pravdy a Lži. Nebylo to až tak těžké – narazit na něj znenadání; ta místnost se každou chvíli scvrkla do malé kovově šedé kuličky, rozběhla se Dlouhými chodbami a vrazila do některých Dveří, Dvířek nebo Tajných dveří. Tam se znovu otevřela. Neustále se přesouvala podzemím a rozprskla se na tom nejneočekávanějším místě.

Někdy se v Sále Pravdy a Lži objevil i Oltář. Kolem něj se potloukala Ohavná Smrt s nasazenou Přátelskou Maskou, nudila se a zívala. Estilla občas spatřila některý ze Stínů, jak vystupuje nahoru k mramorovému stolu a lehá si na něj. Nikdy se nesnažila nějak Stíny varovat; říkala si, že přece každý z nich musí vědět, co dělá.

Ohavná Smrt přišla, strhla svoji Přátelskou Masku a zděšený paralyzovaný Stín se od ní nechal pozřít.

Pravděpodobně to mělo nějaký smysl – ale Estilla ho neodhalila. Ani o tom nechtěla přemýšlet. Bylo jí to odporné.

Přesto pro Estillu znamenal Sál Pravdy a Lži příjemnou změnu. Držela se daleko od Oltáře a hrála si s Kostkami Osudu, které tam ležely poházené po podlaze. Každá z těch Kostek znamenala nějaký pocit – a Estilla se z nich snažila sestavit co nejkrásnější příběh. Nejradši měla Smutek, Zoufalství, Nesplněnou Touhu, Bolest a Ponížení; nemohla si pomoct. S tím si užila nejvíc zábavy.

Nebyla zlá a nechtěla nikomu ublížit. Jenom jí to připadalo romantické – a ona milovala romantické věci. Navíc to zcela jistě nebyl Její Osud.

Toho by si snad všimla.

Ta hra měla jen jedinou chybu. Když byla Estilla v nejlepším, vždycky na sobě ucítila cizí pohled; neodolala, pokaždé se otočila – a spatřila Tvora, jak stojí za ní a nahlíží jí přes rameno.

„Ty…? Proč?! Proč mě pořád pronásleduješ, Tvore?“

„Protože chci. Patříme k sobě, Estillo. Jsme svázáni jedním z Temných Pout. Nikdy se mě nezbavíš!“

Měl rozbředlou, rosolovitou tvář, krví podlité oči, masité povislé rty, měkké tělo.

„Uteču!“ vykřikla Estilla vzdorně; to v ní na chvíli převládl odpor nad strachem.

„Ale neutečeš,“ řekl Tvor. „Toho se neodvážíš – a i kdyby, nemáš kam. Samotná tvá existence je spojená se mnou – stejně jako s Domem; a všude jinde je jenom nedostupné Nebe a nedostupné Moře…“

Vždycky se to opakovalo naprosto stejné; ve chvíli, kdy Tvor tohle řekl, Estilla vstala a vyběhla ven ze Sálu Pravdy a Lži. Zabouchla Dveře, Dvířka nebo Tajné Dveře a s pocitem nevýslovného hnusu si do bílé spodničky svých šatů utřela ruce, z kterých kapal šedivý sliz Tvorových myšlenek.

Ty ruce i myšlenky páchly hnilobou.

* * *

Stejně jako Estilla i Tvor bloudil nádhernými sály, jako by byl pouhým Stínem. Estilla ho často potkávala; chodil se sklopenou hlavou a povídal si něco pro sebe.

Jindy zase odpočíval. Celé hodiny dokázal sedět na široké bílé terase – na jediné terase v Domě. Díval se na Moře a iVe6e – zabořený v houpacím křesle, prsty propletené, deku přes nohy.

Estilla ho vlastně nenáviděla. Ani ne tak proto, že jí byl fyzicky odporný; víc ji odpuzovalo Temné Pouto mezi ní a jím. Nebyly to jen řeči; nějaká taková závislost skutečně existovala. Estilla věděla, že Tvor ji potřebuje – přestože nechápala, k čemu a proč – a zároveň si byla jistá, že i ona potřebuje jeho.

Choval se, jako by ji miloval. Často kolem sebe nacházela jeho myšlenky podobné šedivým závějím, které ulpívaly na věcech v její ložnici, na stěnách, na nábytku. Byla to jediná špína v celém Domě.

Sledoval ji navíc i tak, že za ní sám chodil; v Dlouhých Chodbách za sebou slyšela jeho kroky, a když se otočila dostatečně rychle, spatřila ho v dálce jako nevýrazný, rozplývající se Stín. To bylo jedno z jeho kouzel: prostě jí zničehonic zmizet před očima.

Ale nic z toho vlastně nemusel dělat; jen se tak bavil a krátil si čas. Ve skutečnosti mohl Estillu zavolat, kdykoliv měl chuť.

„Chci tě vidět!“ poručil jí v myšlenkách – a ona okamžitě nechala všeho a šla za ním jako ve snách. Nedokázala se tomu vzepřít; nedokázala jeho rozkazům odolat. Poslouchala ho… jako stroj.

Ale ona brzy zjistila, že tohle Temné Pouto není láska. Tvor netoužil ani po její Duši, ani po jejím Těle. Víc se to podobalo vztahu věci a jejího majitele; on se chtěl pouze znovu a znovu ujišťovat, že má nad ní absolutní moc. Nakonec jí to sám řekl –jednoho dne, kdy byl překvapivě sdílný.

„Ne! Já už tě nebudu poslouchat!“ vzpírala se – tak jako pokaždé.

„Jsi jako malé dítě, Estillo. Trucovité. Vzteklé. A rozmazlené. Chci tě prostě vidět –a mám na to právo, protože mi vděčíš za všechno,“ odpověděl jí.

Zarazilo ji to.

Stávalo se jen zřídka, že s ní Tvor vůbec začal mluvit; její otázky a prosby většinou ignoroval.

„Za všechno?“ ušklíbla se. Ironie jí tančila kolem hlavy jako žluté plamínky svatozáře. „Za CO všechno, Tvore?“

„Za život, kupříkladu,“ prohlásil. „Za krásu. A za svobodu.“

„Za svobodu!“ vyrazila ze sebe vztekle. Rozhodila rukama. „Jsem uvězněná v tomhle Domě, a Nebe i Moře je nedostupné. Hlídáš mě na každém kroku – jako Odporná Smrt svůj Oltář…“

Tvor se smál.

„Ale ty JSI svobodná, Estillo,“ řekl. „Máš všechno, na co jen pomyslíš. Můžeš chodit kamkoliv v celém Domě; nikdo se ti nepostaví do cesty a Odporná Smrt si tě nevšímá.“

„Nechci zůstávat v Domě!“

„A kam jinam chceš jít? Dům je celý svět.“

„Nevěřím, že mimo něj už žádné jiné místo neexistuje!“

„Možná ano – ale není lepší než tohle, Estillo,“ odpověděl. Jeho vodnaté oči mžouraly z nevýrazného obličeje.

„Stejně mi o tom pověz! Pověz mi o tom!“

„Je ještě jedno Podlaží, kde je moře kalné, písek špinavý a dům podobný našemu Domu, ale pobořený,“ řekl Tvor zamyšleně.

„Ohavný, nepřátelský svět za Mystickou Hranicí, který stvořila bytost bez soucitu. To Podlaží ti patří, Estillo – a jmenuje se Temnolur. Ve svých snech si přej jen jediné: abys ho nikdy nemusela spatřit.“

„Že mi patří? Jak to?“

„Stejně jako se mnou i s ním jsi spojena Temným Poutem. Ale jinak. Víc.“

„Víc? Mluv!“

„Nesluší se prozrazovat Osud. I ty si s ním přece hraješ. Přála by sis, aby lidé, kterým skládáš do cesty Kostky v Sále Pravdy a Lži, věděli předem, co je čeká?“

„To přece není totéž!“ odsekla. „Je to totéž,“ mínil. „Pověz mi to, Tvore!“ prosila.

Tvor našpulil masité rty a udělal:

„Ssssssssss!“

* * *

Dál chodila Rozlehlým Podzemím, Dlouhými Chodbami, Pokoji a Sály; prolézala Krysími Děrami, stoupala po Širokých Schodech a otvírala různé Dveře, Dvířka a Tajné Dveře… a snila a rozmlouvala s šedivými nevýraznými Stíny.

A celou tu dobu byla odsouzená; odsouzená potkat Raula.

Stalo se to velice nenápadně a zvláštně.

Vystoupil z jedněch Neexistujících dveří – tak tiše, že si toho v první chvíli ani nevšimla. Podobal se všem ostatním Stínům; byl pro ni průsvitný, šedivý, nezajímavý… Stejně jako ony.

Teprve později se něco změnilo – a ona si to uvědomila náhle a s překvapením. Nejdříve to bylo Jméno; přistihla se, že mu už nedokáže říkat prosté Stín. Potom Duše; Duše, o které si vždycky myslela, že ji má jen ona sama. A nakonec Tvář – jeho Tvář, o níž náhle zjistila, že je krásnější než její vlastní.

Bylo to nádherné.

A zároveň otřesné.

Ještě nikdy se na nikoho nedívala se zakloněnou hlavou.

* * *

Řekl jí, že přišel z Temnoluru – a ona se zachvěla, neboť v tom cítila nějaký skrytý symbol.

Ovšem samozřejmě se zase mýlila. Raul odtamtud přišel, utekl odtamtud, protože mu nic jiného nezbývalo. A byli i jiní, kterým také nic jiného nezbývalo, jenže utéct se jim nepodařilo.

Temnolur byl velice záhadný.

Ležel někde hluboko pod Rozlehlým Podzemím – níž nežli nejskrytější sítě Krysích Děr a níž nežli ústí všech Širokých Schodů. Dokonce níž nežli Spalovna.

Temnolur: (soupis inventáře)

– Temný Labyrint

– Úzké Chodby

– Slídivé Oči

– Pasti

– Sypké Písky

– Propadliště

– Kobky a Cely

– Sekery a Špalky

– Mučírny

– Hromádky Lidských Kostí

– Jiné Hromádky Lidských Kostí

– Neexistující Dveře

– Oltáře

– Modly

– Spalovna

Temnolur byl o dvě položky rozsáhlejší než vlastní Dům. Přesto o něm Raul – kupodivu – nikdy nechtěl mluvit.

* * *

Tak dny utíkaly a oni dělali spoustu věcí. Například:

Estilla & Raul:

(zaregistrované činnosti)

– Chodili spolu Rozlehlým Podzemím

– Chodili spolu po Dlouhých Chodbách

– Sedávali spolu v Pokojích a v Sálech

– Líbali se

– atd.

– Dívali se na moře

– Snili

– Hladila ho

– Objímal ji

– Mluvili spolu

Někdy.

Ale Raul především toužil odhalit všechna tajemství Domu; neustále otvíral nějaké Dveře, Dvířka, Tajné Dveře nebo Neexistující Dveře a nahlížel dovnitř. Estilla si jednoho dne náhle uvědomila, že on za tu krátkou dobu poznal Dům mnohem lépe než ona za celý život. Věděl o místech, na kterých nikdy nebyla – o kterých ani netušila, že vůbec existují. A i ve věcech dávno známých odhalil něco nového.

„Víš, proč má Sál Pravdy a Lži takové jméno?“ zeptal se jí kupříkladu.

„Někomu se to líbilo,“ zasmála se.

„Ale ne. Poslechni si to.“

Došel k Oltáři a kývl na Ohavnou Smrt s Přátelskou Maskou. Ta zaváhala a nedůvěřivě se na něj podívala prázdnými očními důlky. „Co chceš, člověče?“ zachrčela.

„Chci vědět, co je za touhle Mystickou Hranicí.“

„Přece svět, v kterém Lež a Pravda znamenají totéž,“ zasmála se Ohavná Smrt.

„A co tady? Tady je Lež, nebo Pravda?“

„Tady je obojí.“

„A jinde v Domě?“

„Různě. Někde je víc Pravdy a někde je víc Lži – ale taková rovnováha jako tady není nikde.“

„A v Temnoluru!“ ozvala se Estilla.

„Tam je myslím Něco Docela Jiného,“ ušklíbla se Ohavná Smrt.

Potom sevřela bezmasé čelisti a udělala:

„Ssssssssss!“

* * *

Estilla seděla na břehu Moře a Moře jí zpívalo o volnosti.

Moře je hluboká propast a propasti bývají plné pravdy a myšlenek. Všechno ti zůstane skryté, dokud chodíš jenom po břehu jako ty ženy, které se bojí o svůj účes. Pojď – blíž a dolů; ať tě neodradí, že každým krokem je toho víc, čeho se musíš vzdát! Ztrácíš části sebe sama – vlny se jich dotknou a odplaví je pryč. Nemysli na to. Nemysli na…

„To jsem už někde slyšela,“ řekla Estilla nahlas.

… svůj účes. Není přece důležité, jestli jsi stále stejná! Jestli jsi to ještě ty. Pro Moře to není důležité. Hladina ti zůstane nad hlavou jako Mystická Hranice dvou světů; v té chvíli, kdy se vzdáš i toho posledního, i svého nejniternějšího Já, tě už nic nebude spojovat se světem TAM.

Zbavíš se všech svých pout.

Konečně budeš svobodná.

Estilla sešpulila své nádherné rudé rty a udělala: „Sssssssss!“

Být svobodný znamená zbavit se strachu – ať už ten strach pochází zvenčí nebo zevnitř.

Strachu z Tvora.

Strachu z Mystických Hranic.

Strachu z Ohavné Smrti.

Strachu o lásku.

* * *

Byla to jakási stěna – prostorová Mozaika – poskládaná v jedné z místností Domu z různých oddělených částí, které se lišily tvarem, barvou i velikostí. Nikde nezůstalo prázdné místo. Jednotlivé díly do sebe přesně zapadaly – dokonale uspořádané, s uhlazenými plochami, odolávající všem zmatkům i chaosu.

Estilla seděla v jednom z nich.

Seděla v Růžové Krychli, která měla čelní stranu prosklenou; a usmívala se a dívala se ven.

* * *

Raul ji obvykle nechával stát v některém Sále, Pokoji, Dlouhé chodbě nebo na Širokých schodech.

Potom zmizel.

Ne tak, jako mizíval Tvor, nerozplynul se ve vzduchu. Prostě jen odešel.

Vždycky přesně vycítila, že to přijde; jeho objetí náhle ochablo, líbal ji tak trochu… roztržitě, díval se někam do dálky za její hlavu a vřelé myšlenky v oblaku kolem nich chladly.

Otočila se, aby viděla, co ho tak zaujalo. A spatřila Dveře; někdy docela obyčejné, jindy Tajné nebo Neexistující. A tu a tam i pouhá Dvířka.

Bylo na nich napsáno:

„Tajemství.“

To slovo na Raula působilo jako zaklínadlo; jakmile ho spatřil, nikdo a nic už ho nedokázalo zastavit. Nechal Estillu být; pustil ji a rychlými kroky se hnal ke dveřím. Neohlížel se.

Zapomněl na ni v okamžiku, kdy překročil práh.

* * *

Estilla seděla v Růžové Krychli, usmívala se a dívala se ven.

Milý Raule,

já s tebou musím mluvit! Líbat se ano, ale mluvit taky. Chtěla bych ti rozumět. Chtěla bych všechno prožívat s tebou, být u toho, co tě zajímá, mluvit s tebou o věcech, kterými právě žiješ.

Je to strašlivá dálka; jako na opačný konec Nebe a Moře – pokud Nebe a Moře mají nějaký Konec. Někde objevuješ ta svoje Tajemství… někde úplně jinde než já, myslím… Nevím, jestli to taky tak cítíš – a právě v tom to spočívá.

Že nevím nic.

My všichni – teď mluvím za tvoje zájmy – jsme prostě poskládáni tady, v téhle Mozaice, a ty si vždycky podle možností a chuti nějaký vybereš a posléze ho zase vyhodíš. Na tom není nic tak divného.

Přirozený řád světa.

Jsem Růžová Krychle.

Neuráží mě to.

Nezlobí.

Pouze fascinuje.

Pouze fascinuje.

Dopis jí vyklouzl z rukou, vyskočil ven z Mozaiky a chtěl se rozběhnout za Raulem.

„Počkej,“ sykla na něj.

Zastavil se a tázavě se na ni podíval.

„Znič se,“ poručila.

Dopis na ni zoufale upřel vystrašené oči – ale slitování se nedočkal.

„Znič se – slyšíš?!“

Dopis zavzdychal, malýma ručkama se objal kolem dokola a začal se trhat na kousky.

Estilla věděla, že za nějakou dobu se Raul vrátí, nasycený tím, co se vydal hledat, a na pár vteřin jí zase bude patřit… a začte se do ní jako do básně.

* * *

Leželi na břehu Moře.

Ani jeden z nich nebyl tak malicherný, aby mluvil o lásce.

Moře je hluboká propast a propasti bývají plné pravdy a myšlenek. Všechno ti zůstane skryté, dokud chodíš jenom po břehu jako… začalo Moře.

Raul rukou zalovil v písku. Něco klaplo a hlas ztichl.

„Cos to udělal?“ zděsila se Estilla.

„Vypnul jsem ho přece. Nebo to chceš poslouchat?“

„Moře mluví o důležitých věcech… Ale nechci.“

„Hm. Můžeš třeba poslouchat mě,“ prohlásil Raul. Rozesmál se.

„Tak mi tedy řekni pravdu – o Domu a Temnoluru!“ ozvala se Estilla vážně.

„Pravdu? Tu nikdo nezná. Ani já.“

„Ale něco si o tom přece myslíš!“

„To ano.“

„Pověz mi to!“ prosila. Pokrčil rameny.

„Dobrá – poslouchej: Temnolur je tvůj vlastní temný vesmír, Estillo. Špína z tvé vlastní duše. Sama jsi ho stvořila… z Kostek v Sálu Pravdy a Lži…“

„Tomu nevěřím!“

„Nevěř.“ Chvíli mlčela.

„A ty? Přišel jsi přece odtamtud!“ ozvala se nakonec.

„Ano. Ty kostky, které tady skládáš, Estillo, jsou asi i můj Osud. BYLY můj Osud. Ale teď už jsem volný.“

„Jako já,“ řekla s uspokojením.

„To ne. Nemysli, že sama jsi toho ušetřená! Někde jinde, v dalším Podlaží, možná kdosi sedí v tamním Sále Pravdy a Lži – a skládá tebe.“

„Ne! Já nechci. Raule…“

Pohladil ji po vlasech.

„Možná jsi to ty sama,“ řekl mírně. „Ty sama v nějaké jiné rovině. Podívej – napadá mě, že jak Temnolur, tak i tento Dům jsou jenom jakési… Stavy Mysli. Naší vlastní Mysli. Rozumíš mi?“

„Nevím. Trochu. Chci se dostat ven.“

„Ven se nedostaneš. Nanejvýš do jiného Podlaží.“

„Ale jak? Jak ses ty sám dostal z Temnoluru!“

„Vykoupil jsem se.“

„Čím?“

„Čím můžeš platit, když nic nemáš? Jenom svým ponížením. Svými zklamanými nadějemi. Svojí zapomenutou touhou. Cesta z Temnoluru do Domu, to je cesta k povrchnosti.“

„Nepřipadáš mi… povrchní.“

„Taky pocházím z propastí Temnoluru,“ zasmál se. „Ale snažím se být jiný. Ženu se za Tajemstvím, protože musím – protože je to pro mě přirozenost; ale nikdy je neodhalím až do konce. Nechci. Nesmím. Vrátilo by mě to zpátky tam, odkud utíkám.“

„To je strašné. Můžeme se tam kdykoliv… propadnout.“

„Ale ne. Ty ne. Mezi těmi dvěma světy leží Mystická Hranice… Mě stále cosi táhne zpátky, protože patřím tam – ale ty jsi před tím v bezpečí…“

„Nestojím o takové bezpečí… bez svobody!“

„Ale tohle JE svoboda! Proč chceš něco dalšího? Já musel bojovat víc, než si vůbec dovedeš představit, abych se dostal alespoň sem; do tohoto Domu, který je tobě dán odnepaměti.“

„Raule! Mluvíš jako Tvor!“

„Říkám, co si myslím. Záleží na tobě, jak daleko toužíš jít; jak daleko k podstatě věcí. Dům, Tvor a Stíny tě nudí. Ale možná, že oni všichni jsou v jádru jako my – a jejich povrchní řeči jsou jen prostředkem, jak se udržet dál od zrádných hloubek. Dál od Temnoluru. Všechno, co je hlouběji, zraňuje – dokonce i samotné poznání, že povrchnost je ta nejgeniálnější filozofie. Pokud k ní někdo dojde po takové cestě jako já.“

„To, co říkáš, je odporné!“

„Ale pravdivé. Sami sobě budujeme Mystické Hranice; co bychom byli bez hranic? Ony musí být všude, protože nekonečno je totéž co nic. Dělám věci, v které v hloubi duše nevěřím – ale to není zvrhlost, nýbrž životní nutnost.“

„Nevěřím!“

Raul sešpulil ústa a udělal: „Ssssssssss!“

* * *

„Raule! Proč ses vetřel do tohoto Domu?“

Estilla stála na jednom z míst, kde se Dlouhé Chodby křížily – odkud vedly paprskovitě na všechny strany. Věděla, co se stane, když půjde po kterékoliv z nich… Bylo to strašné.

Rozlehlé Podzemí se změnilo. K nepoznání.

Na každé cestě Estilla po několika krocích narazila na průzračnou křišťálovou stěnu, a ta stěna – to byla nějaká Raulova myšlenka, teorie nebo poznámka. Pokaždé s novým úžasem zjišťovala, že on už byl na tomtéž místě někdy dřív. Stěny byly scvrklé a rozpíchané – od zabodnutých vlajek; a na každé té vlajce stálo:

„Zde jsem stanul tehdy a tehdy, Raul.“

A ona si najednou uvědomila, že ho nenávidí. Že ho nenávidí tiše a poklidně a sladce – pro jeho dokonalost.

„Možná ho zabiju,“ napadlo ji.

„Pokud Osud nerozhodne jinak a on se mnou zůstane spojený některým z četných Temných pout.“

* * *

Žít v Domě bylo větší prokletí než žít v Temnoluru. Estilla byla stejně nesvobodná jako lidé odtamtud – a navíc neměla jejich převahu. Pro všechny vždycky byla jen Hračka. Hloupá, zlá, rozmazlená – ale ne žena, nýbrž pouhá Hračka. I její vlastní představy byly svobodnější než ona sama; a ona byla jejich otrokem, ne naopak.

„Nejvíc tě svazuje touha po volnosti,“ řekl Raul.

„A strach.“

„Řekni mi, Estillo – čeho se nejvíc bojíš? Nejvíc v celém Domě?“

„Tvora,“ odpověděla bez váhání.

„Potom proti němu musíme bojovat,“ prohlásil. V jeho ruce se náhle objevil Meč –třpytivý, ostrý, hořící ve světle jako plameny.

„Ba, ba,“ souhlasil Meč. „Musíme.“

Estilla, Raul & Meč:

(zaregistrované činnosti)

– pronásledovali Tvora

– vysmívali se mu

– uráželi ho

– ignorovali ho, když mluvil

– ničili jeho šedé myšlenky

– nenáviděli ho

– spílali mu

Hlavně Meč.

Bylo to jako snažit se probořit prstem kamennou zeď. Uvědomovali si, že takové snahy nemají smysl – že mohou jedině vyvolat nenávist a odpor; ale přesto v nich nacházeli zvrácenou, zrůdnou slast.

Tak jak to Raul říkal:

„Dělám věci, v které v hloubi duše nevěřím – ale to není zvrhlost, nýbrž životní nutnost.“

Zoufalý výkřik individualismu.

Estilla jenom přemýšlela, kam až jít – co všechno pro to obětovat. Nechovala se tak bezhlavě jako Raul; byla dívka a jako taková se nikdy nemohla obětovat cele, třebaže si to přála. Skryté mechanismy, které ji řídily – pečeť, která předurčila dávno dopředu celý její život – byla příliš silná, než aby ji Estilla dokázala zlomit.

Nikdy nemohla být TAK svobodná.

Nikdy nemohla být TAK prázdná.

Tvor seděl ve svém houpacím křesle a sledoval ji majetnickým pohledem. „Koneckonců mi musíš být vděčná za všechno,“ řekl jí.

Nebylo to poprvé.

Říkal to pořád dokola.

„Nechceme! Na ně-e-e-e-éj!“ vykřikl Meč.

V té chvíli některá z Temných Vazeb povolila.

Napřed si toho málem ani nevšimli.

Přišlo to tak strašně nečekaně.

A Raulovi už nic v ničem nebránilo.

Napřáhl svůj Meč s tím, že Tvora konečně zabije. A Tvor to vycítil; jeho šedivé myšlenky pronikaly vším (tedy i Raulovou hlavou) a proto mohl včas odhadnout jeho úmysly.

Samozřejmě na nic nečekal. Koneckonců měl povoleno dělat zázraky. Chvíli před tím, než by mu ostří Raulova Meče odseklo vodnatou šedivou hlavu, proměnil se v louži odporného slizu a stekl na podlahu.

Dělával to tak vždycky, když mu hrozilo nějaké nebezpečí.

Díky tomu byl poměrně nesmrtelný.

Raulovi před očima vsákl do bílého koberce a protekl někam do jiné místnosti.

* * *

A Raul řekl:

„Ten boj znovu probudil Temné vazby mezi mnou a Temnolurem, Estillo. Skrývaly se hluboko pod povrchem; v zapomnění; teď cítím, jak mě táhnou zpátky…“

„Raule!“ vykřikla Estilla.

„Nedá se nic dělat. Musím si vybrat; buď zůstat tady, v tomhle cizím Domě, kde všechno Tajemství končí po několika krocích zdí – nebo se vrátit do Temnoluru…“

„To snad není těžké rozhodování,“ zasmála se.

Raul pokrčil rameny.

„Ne,“ řekl.

„Odpusť mi to Estillo. Propouštím tě z tvé Růžové krychle.“

I on se roztekl.

Estille před očima se vsákl do bílého koberce a protekl někam do jiné místnosti.

* * *

A Dům se začal otřásat v základech.

Estilla cítila, jak Dům…

Dům:

(zaregistrované činnosti)

– tříská okny

– přehazuje nábytek

– třese stěnami

– práská dveřmi

– tluče do podlah

– vibruje

– klape závorami

– hází vázami

– kýve lustry

– roluje koberce

– směje se všemi svými otvory

I Stíny se nějak změnily; jejich průhledná těla získala barvu a nehybné tváře výraz. Estilla je potkávala v pobořených chodbách; vždycky stály, čekali na ni – a když se přiblížila, daly se do řeči.

Ty rozhovory byly krátké.

Ve chvíli, kdy Estilla objevila v tom či onom Stínu něco pozoruhodného, milého, originálního, pro co stálo za to vážit si jeho přátelství, Stín se rozplynul, zmizel. Na jeho místě stála Ohavná Smrt, na prsou zkřížené hnáty, stála se a šklebila se.

„Proč?“ říkala Estilla.

„Proč?“ vzlykala.

„Kolem mě trosky, všude samé trosky – a samí mrtví! Proč všichni pořád umírají? Je to od nich ošklivé. A co jsem jim udělala tak zlého, že mi umírají před očima?! Ať přestanou, proboha.

Ať okamžitě přestanou!“

Už nechci žádné trosky!!!

* * *

Vyházela z kapes všechna svá Zrcadla.

Zrcadla se třásla; nervózně se rozhlížela a hledala nějakou skulinu, kterou by mohla utéct.

Estilla to cítila. Zahnala je do kouta a nepustila je. „Ukažte mi moji tvář!“ přikázala. „Ne,“ odsekla jednohlasně ta poslušná Zrcadla. „Ukažte mi ji! Slyšíte!“

Třem Zrcadlům se podařilo proklouznout jí pod rukama; rozprchla se po pokoji a zuřivě se vrhala proti stěnám. Dům jim pomohl; stěny se náhle otevřely a nechaly Zrcadla proběhnout.

A utíkala další a další.

Nakonec zůstalo jen jedno. Krčilo se u země; nemohlo utéct, protože mělo utrženou nožičku.

„Ukaž mi můj obraz! Prosím!“ řekla Estilla.

A ono se nakonec skutečně odvážilo ukázat jí pravdu.

Estilla se dlouho dívala na ten cizí obličej…

Žena v Zrcadle byla mladá a krásná – ale chyběla jí Duše; měla prázdnou, nevýraznou tvář, která mohla stejně dobře patřit komukoliv. Byla obyčejný Stín.

* * *

Pojď– blíž a dolů; ať tě neodradí, že každým krokem je toho víc, čeho se musíš vzdát! Ztrácíš části sebe sama – vlny se jich dotknou a odplaví je pryč. Nemysli na to. Nemysli na svůj účes… lákalo ji Moře.

Estilla vzdychla.

Celý život toužila po svobodě…

A nikdy nepochopila, že skutečná volnost je v Růžové Krychli.

* * *

Takže už jí koneckonců nic nebránilo, aby to také udělala.

Vystoupila po širokých schodech nahoru na oltář, položila se na bílý mramorový stůl a kývla na unuděnou a zívající Ohavnou Smrt, která se potloukala kolem.

TEN, KDO PŘIŠEL Z VESMÍRU

Svítalo.

Nad hladinu moře se vyhouplo temné cizí slunce a políbilo zemi… Byl to konec čekání.

Ráno přineslo falešné vysvobození z dlouhé a mrazivé noci; světlo se rozhořelo na křehkém krajkoví ledu a krvavě rudé nebe vzbuzovalo zdání strašlivého, nepředstavitelného žáru, v kterém pukají skály a vaří se ohnivá láva. Ale to se jen obloha odrážela na zrcadlech z ledu a na hladině studené prosolené vody. Slunce samo bylo chladné; jeho tmavý kotouč visel na obloze jako umělá, bezúčelná věc… jako atrapa. Paprskům chyběla vlídnost.

Ohnivý bod putoval napříč nebem a jeho vzkaz hledal uši ochotné naslouchat. Zmizel v záři, ztratil se v narudlé obloze, klesal níž a níž k obzoru… Vesmírná stanice Asiab. A ti, kteří ji sledovali, věděli, že neporušitelné zákony mechaniky ji za jedenáct hodin znovu vynesou nad obzor – až k temně rudému kotouči slunce, zas a zase, den za dnem, jak plyne nekonečný čas… Dlouhý, táhlý výkřik nějakého ptáka porušil vznešené, majestátní ticho a zařízl se do chladného rána. Břeh byl posetý třpytivými krystalky ledu zářícími jako rubíny v rudých paprscích alfy Centauri.

Vysoko na nebesích bledé hvězdy zasvitly naposledy a pohasly. Ale nebe se přesto nezbavilo jejich skryté, vyčkávavé přítomnosti; stříbrnýma očima dál sledovaly zemi, samy neviditelné… a ta země byla jiná než včera.

Člověk na břehu moře – byl-li to člověk – ten, kdo přišel z vesmíru, ležel s očima zavřenýma na zmrzlé půdě vedle trosek, které ještě před nedávnem byly tělesem, řítícím se bezbřehou prázdnotou mezihvězdného prostoru. Slabý byl tlukot jeho srdce a neznatelný jeho dech, nic si nepřál ve svém podivném spánku, nic necítil a o ničem nevěděl. Blízko kolem obcházela smrt a čekala na chvíli, kdy to srdce přestane bít a tělo se změní v kus ledu…

Slunce stoupalo po své tisícileté dráze a jeho paprsky se lámaly na černé, ohořelé věci z hvězd.

* * *

Třicet kilometrů hlouběji ve vnitrozemí se totéž slunce odráželo na sklovitém povrchu kopule; duhové odlesky světla se podobaly plamenům divokého ohně, který nenasytně stravuje všechno cizí. Lidé uvnitř se probouzeli a oči měli prázdné; jako řetěz s olověným závažím za sebou vlekli všechny dny, které museli prožít, a plní ospalé nudy se s tvářemi bez výrazu ploužili vstříc času bez událostí. Připomínali ryby, které uvízly v bahně na mělčině – ale sami o tom nevěděli; bylo to vlastně směšné.

Jejich osudy byly spojené s plechovými ohradami, které obklopovaly kopuli. Tam uvnitř tepal jiný život; nevýbojný; mělký; přeléval se sem a tam v nízkých jednoduchých obydlích. Jen jako nevýrazný rozostřený obraz zůstala vzpomínka na něčí tvář se smaragdovou pletí a hořícíma očima – na tvář, za kterou se ještě skrývaly myšlenky.

Agaskové.

Sami nebo v hloučcích seděli před svými domy, z kovových misek jedli karwilovou kaši a nastavovali záda rannímu slunci. Pak se rozešli po své práci.

* * *

Malá agaska spěchala chodbou s hadrem v jedné a kbelíkem v druhé ruce, a ten její spěch působil rušivě v ospalém světě obyvatel kopule. Nikoho nepotkala; nikdo ji nemohl okřiknout. Klouzala se po leské podlaze, zabrzdila těsně u truhlíku s umělými květinami a pustila kbelík na zem tak prudce, až voda vystříkla. Utřela louži nohou a zaťukala na modré dveře dvakrát tak velké jako ona.

„To jsem já, agaska Hiri,“ odpověděla na otázku zevnitř a natáhla se po svítícím knoflíku na stěně. Byl vysoko; stěží na něj dosáhla.

Dveře se pohnuly a agaska sledovala se zbožným obdivem, jak zajíždějí do zdi. Vzala kbelík a vstoupila.

Ráda uklízela v pokoji slečny Mabel; raději než u slečny Evy a Cassie. Tahle pozemšťanka na ni byla hodná, a pak – měla tolik krásných a skvělých věcí k prohlížení! Slečna Mabel stála u zrcadla a malovala si rty lesklou růžovou rtěnkou. „Posad se zatím, Hiri,“ řekla.

Agaska si poslušně dřepla na bobek. Pozorovala, jak si její paní češe své husté plavé vlasy a zapíná je sponkou. Přála si být také tak krásná jako slečna Mabel: mít její jemnou růžovou kůži, jasné zelené oči a tenké prsty s barevnými nehty.

A vůbec žádnou srst.

Hiri dokázala velice dobře postřehnout rozdíly mezi různými lidskými obličeji – a neunikla jí ani sebemenší změna v něčím výrazu; bylo to ale přesto bezvýznamné, protože ze svých pozorování neuměla nic vyvodit.

Kdyby to uměla, sotva by jí tak prázdná tvář jako Mabelina mohla připadat krásná.

Mabel se naposled podívala do zrcadla a sklapla pouzdro na šminky. Otráveně ho pohodila na stůl. Hřeben pustila na zem… Hiri to uklidí.

Vyšla z pokoje a s rukama v kapsách zamířila ke schodišti. Měla na sobě novou kombinézu, kterou jí ten den ráno přinesla agasská švadlena: s velkým límcem, vzdušnými rukávy a širokým opaskem. Úzké kalhoty jí těsně obepínaly nohy… bylo to vyzývavé a Mabel to věděla. Spokojená a sebejistá naslouchala pomalému tanečnímu rytmu, který její tenké podpadky vyťukávaly na kovové podlaze; nepřemýšlela o ničem, protože jenom tak se mohla ubránit všepronikajícímu, věčnému pocitu marnosti.

Před třemi lety přišla Ruth Dashová na snídani s vlasy obarvenými namodro o s obličejem natřeným zelenými stíny.

Vypadala otřesně.

Byl to skandál.

Někdo by měl co nejdříve udělat něco podobného.

Minula otevřený výtah a zvolna, beze spěchu sestupovala dolů po schodech. Agaska Hiri, kterou Mabel nechala ve svém pokoji, neměla pocit marnosti. Nechápala lidi; chyběl jí onen zvláštní druh jasnozřivosti, který by jí umožnil podívat se cizím bytostem do duše. Navíc ji to ani nezajímalo – nebo přinejmenším ne moc. Chtěla mít rychle hotovou svou práci.

Ustlala, potom vyleštila nábytek a sklo, sebrala pohozené věci a začala vytírat podlahu.

* * *

Mabel vstoupila do jídelny… nepozdravila a nikdo to od ní ani nečekal. Přesto mnozí zvedli hlavu a přejeli ji zkoumavým pohledem; muži její postavu, ženy její šaty; byly to pátravé, zvědavé oči, kterým nic neuniklo. A ona pohodila hlavou a prošla se před nimi houpavým krokem; pak se zarazila před jakýmsi plakátem, který visel na stěně, otočila se zády k lidem a strnula v elegantním postoji.

Pohledy po ní sklouzly a vrátily se zpátky k talířům.

Teprve potom začala vnímat text, před kterým stála – bylo to archaickým stylem psané oznámení načmárané elektrickým perem na zadní stranu staré, matně opalizující desky vyřazené z analyzátoru chemického složení: „Všem obyvatelům svobodné kolonie na D-alfě Centauri se na vědomost dává, že 6. dne páté dekády 533 (Kolonie na D-alfě – podobně jako většina ostatních – dlouho používala vlastní letopočet; v něm rok 533 odpovídá roku 2608 letopočtu Země…

Letopočet Země (ltZ) se později rozšířil po celém Ilieru. Pro svět ovládaný Astuanerem, jehož hlavním principem je Hra, se zdá být příznačné, že východiskem pro tak významný systém počítání času se nestal okamžik zrodu nějaké důležité ideje či hnutí, nýbrž naprosto bezvýznamná událost, která sama o sobě téměř nezasáhla do duchovního vývoje civilizace: start první mezihvězdné lodi…

(Marigo~sueve~sin~lio~jíaj – Stručné dějiny Ilieru, sv. 3)) se koná taneční zábava…“

Vzdychla.

Naplnilo ji to podivnou… beznadějí.

Měla jsem si ty šaty nechat na večer, pomyslela si.

Rozhlédla se; bylo tu sice hodně volných míst, ale hledala podle svého zvyku nějaké, na kterém už dlouho neseděla. Spatřila Ruth Dashovou, jak snídá u jednoho stolku s velitelem a něco mu tiše povídá. Ti dva byli až příliš dobří přátelé. Velitel naslouchal s mírným úsměvem, sem tam něco prohodil nebo přikývl. Mabel na okamžik zatoužila přisednout si k nim – ale tušila správné, že ve třech by už žádné skvělé téma k rozhovoru nenašli.

Posadila se k prázdnému stolku. Ihned se k ní vrhli agaskové s podnosy a konvicemi… vzala si to první, co jí nabídli. Jedla otočená ke stěně.

* * *

Jedinou místnost šestnáctého patra jako prstenec obtáčela kruhová chodba – chodba, jejíž stěny byly zároveň stěnami kopule. Mabel vypnula osvětlení a otevřela průzory. Krvavě rudé paprsky složky B alfy Centauri vtrhly dovnitř a proměnily strohé stěny chodby ve vodopád přelévající se lávy.

Stála a dívala se, podobná přízraku utkanému z ohně. U nohou jí ležela rozlehlá pláň, kterou lidé z hvězdoletu Asiab nazvali Robinsonova… tehdy, když se rozhodli nevrátit se. Vpravo – na východě a jihovýchodě – byla pole, vlevo se do dálky táhly ohrady s agasky; jejich obyvatelé pobíhali sem a tam, řadili se do skupin a odcházeli na svá pracoviště. Mezi nimi se proplétalo několik dozorců.

A ona cítila, jak ji zaplavuje únava; odvrátila oči, vstoupila do kruhové místnosti a planetu nechala za dveřmi.

Ta místnost byla prostorná, šedá a nevlídná.

Řídicí centrum obrany.

Z obrovského stříbrného talíře ovládacího pultu se zvedala narůžovělá rosolovitá hmota vyboulená do tvaru čočky… Výstup počítače. Počítač sám prorůstal celou základnou; jeho operační jednotka ponořená v živném roztoku se nacházela hluboko v podzemí a z ní se jako chapadla napříč všemi patry táhly organické spoje. Existoval už v dobách, kdy na místě nynější základny stála jen neobydlená automatická stanice pozemšťanů; kopule později vznikla kolem něho, obklopila ho a pozřela. Ale on nenamítal nic proti tomu, aby ho používali vzbouřenci z Asiabu.

Ani Země nic nenamítala.

Byla příliš daleko.

Počítač zaregistroval Mabel a jeho růžový rosol se zachvěl. „Vítám tě, Mabel,“ ozval se. „Stýskalo se mi po tobě!“

Pohodila hlavou a mlčela. Kdysi dávno, před léty, se ho vyptávala na jeho pocity; byl to jeden ze vzácných okamžiků, kdy měla náladu na hlubokomyslné rozhovory. A on začal vlnit rosolem a recitovat jakousi báseň: Počítačovou romanci. Tvrdil, že vznikla na Zemi kdysi ve středověku, ale byla natolik špatná, že ji mohl vytvořit i on sám.

Jeden verš utkvěl Mabel v paměti:

„Všechno mám v programu, program je duše má,

celá má povaha jen v něm je ukrytá…“

Dávala ten úryvek k lepšímu na nějakém večírku – a kdosi to nepochopil a řekl: „Tak tohle je skutečná Pravda o některých lidech v kopuli.“ Potom se smáli.

Mabel si přitáhla židli k ovládacímu pultu a opřela se o něj lokty. Seděla vedle nehybného počítače, celé dlouhé minuty zírala před sebe a čas nechala plynout… Byl to její dávný nepřítel a ona s ním bojovala lhostejností – jako by doufala, že to bude on, kdo se unaví a vzdá jako první. Měla tu nějakou práci; bylo jí ale tak málo, že nemusela spěchat.

Nikdy nemusela spěchat. Nebylo kam.

Základní princip jejího světa – Teorie Stabilizace – říkala, že změny jsou nežádoucí.

Před několika desetiletími, kdy uplynula dost dlouhá doba na to, aby se pozemské lodi mohly dostat do blízkosti Alfy Centauri, se v téže místnosti nepřetržitě střídaly několikačlenné hlídky; zde umístěné přístroje monitorovaly okolí kopule, jejich zprávy se přidávaly k informacím Asiabu o blízkém vesmíru a proudily do řídicího centra, které se tehdy z bezpečnostních důvodů nacházelo hluboko pod povrchem v samotném srdci základny. Trvalo to celé roky a bylo to drahé a vyčerpávající… A zbytečné.

Útok ze Země nepřišel.

Nepřátelé byli daleko – možná příliš slabí, než aby dokázali vyslat svoje lodě, a možná příliš lhostejní.

Postupem času se veškerá obrana omezila na udržování silového pole nad lidmi ovládanou oblastí; nebylo to příliš energeticky náročné, protože pole tvořilo téměř uzavřený systém. Počítač sám ho dokázal uhlídat – a v případě útoku vyhlásit poplach. Řídící centrum obrany se přesunulo do nejvyššího patra kopule… změnilo se v prázdné slovo; kdyby neexistovala jeho legenda, rozplynulo by se v nic.

Jen ona, Mabel Buckova, přicházela denně a kontrolovala jednotlivé sektory pole. Byla to práce sotva na hodinu; stačilo prohlédnout záznam za uplynulých devětatřicet hodin.

Mělo to stejně nepatrný smysl jako přebírání písku.

Potom volno – volno celý dlouhý zbytek dne.

Dělala to složitěji: prohlížela sektory na mapě a pak si nechávala přehrát všechny záznamy o kontaktu s polem. Takové případy bývaly tři, čtyři, ne víc – většinou ptáci, zřídkakdy i větší zvířata; srazili se na svých toulkách s nepropustnou bariérou a ta je odrazila zpátky omráčené nebo mrtvé. Takové prohlížení už zabralo téměř celé dopoledne.

Růžová čočka počítače se zavlnila, zprůsvitněla a zjasněla. Uvnitř se objevil narudlý povrch planety. Obraz se nepatrně chvěl; byla to země ze stínů a světel v závoji nachových mraků. Téměř stokilometrový úsek pokrývala průsvitná blána ochranného pole rozdělená na sektory sítí zářících křivek. Meteoroidy, které během noci pronikly řídkou atmosférou D-alfy až k území lidí, označovala na mapě široká doutníkovitá stopa; bylo jich několik, ale pole je všechny dokázalo zachytit.

Potom najednou zahlédla Mabel dlouhou jemnou rýhu: nazelenalou, později sytě modrou. Zdaleka nebyla rovná a v několika místech se dokonce lámala v ostrém úhlu… Na jejím konci nesvítil roztříštěný kruh, skvrna označující výbuch; slábla a bledla plynule. Vypadalo to, jako by někdo kreslil linku elektrickým perem, potom se zarazil, a když se do podkladu propálila díra, pokračoval zase dál a jinam.

Ale Mabel zírala na rýhu a nehledala k ní přirovnání.

Seděla tak nepředstavitelně dlouho, než pochopila, co to znamená.

Bylo to těleso, které proniklo ochranným polem.

Manévrovalo. Během letu prudce měnilo směr.

„Obrázek máš?“ zeptala se.

Mapa sektorů zmizela a byla vystřídána barevnou trojrozměrnou fotografií. Mabel čekala něco takového, ale přesto ze sebe douho nemohla vypravit ani slovo. „To snad…“

Jenom zírala na obrazovku. „To je přece…“

Pravidelné, geometricky přesné tvary tělesa… Mabel nikdy neviděla letoun takové konstrukce. Dívala se na něj s široce rozevřenýma očima, hltala a do paměti si vrývala každou křivku, každou plochu, jeho tvar. A pochopila, že právě na tohle vždycky čekala.

Seděla a ruce se jí třásly.

„Co o něm víš?!“

„Těleso zaregistrováno ve 29.43 místního času ve vzdálenosti 600 kilometrů od planety; hmotnost 200 kg, délka dvaapůl, šířka půldruhého metru…“ řekl počítač.

„Dvěstě…?“ opakovala Mabel. Hluboce se zamyslela. „To je nějak strašně málo, ne?“

„Je to málo,“ souhlasil.

„A…“ začala. Hlavou jí bleskla nějaká myšlenka, ale vzápětí zmizela. Mabel nebyla zvyklá dovádět úvahy do konce. „Hm. Je to málo. Je to skutečně málo,“ opakovala. Pak se zarazila.

„Poslyš, jak to že to není víc?!“

„Nevím,“ odpověděl počítač.

S nakrčeným čelem se pomalu propracovávala k poznání, které by komukoliv jinému blesklo hlavou hned při prvním pohledu na tu věc.

„Vždyť přece… takhle malé… Vždyť to ani nemůže mít motory! Slyšíš – má to motory?“

„Nikoliv. Podle mých analýz není těleso vybaveno žádným pohonným ani manévrovacím zařízením,“ odpověděl počítač – po krátkém zaváhání, které Mabel nemohla postřehnout.

Prohlížela si loď – malý čtyřboký jehlan, který ležel na jedné ze svých trojúhelníkových stran.

„Jak to ale potom dokázalo letět?“

„Nevím.“

„Musí být nějaké vysvětlení!“

„Nevím o něm.“

Rosol počítače se náhle scvrkl a stáhl do sebe… obraz tělesa se rozostřil. „Co je s tebou?“

„Se mnou? Nepozoruji žádné závažné změny,“ odpověděl.

V jeho hlase zaznívaly emoce jen zřídka a slabě; teď ale Mabel zřetelně rozpoznala jeho nejistotu. Natáhla se přes pult a pohladila ho po rozechvělém rosolu.

„Nepozoruji žádné změny,“ opakoval. Znělo to podivně skřípavě… téměř hrubě. Mabel pohodila hlavou; neměla nejmenší chuť zabývat se duševními stavy počítače. „Dobrá,“ řekla. „Tak co o tom ještě víš?“

Bylo z toho dlouhé a zbytečné vyptávání; mezi jejími četnými otázkami se sice nakonec našlo několik podstatných, ale počítač na ně odpověď neznal.

Jak mohlo tak malé těleso proniknout ochranným polem? Proč ho vlastně monitorovací přístroje nezachytily dřív? Kde vzalo energii na všechny své manévry – na prudké, nečekané obraty na místě?

A proč, pro nekonečný vesmír, už dávno někdo nevyhlásil poplach…?!

Poplach.

Když se na to zeptala počítače, jeho rosol se svraštil a schoulil; byl stravován vlastní nejistotou.

Neodpověděl.

Jenže ani ona, Mabel, nevyhlásila poplach.

Celou dobu jí v hlavě seděla utkvělá myšlenka – myšlenka hodná jejího intelektu a ješitnosti; prorazila bariéry věčné otupělosti a způsobovala, že se jí vzrušením třásly ruce:

Najít tu loď.

* * *

Hiri domyla podlahu a postavila kbelík se špinavou vodou ke dveřím. Její práce tady vlastně skončila; měla vzít svůj hadřík, hodit ho do vody a zmizet z pokoje.

Ale slečna Mabel byla pryč – a Hiri věděla, že se před polednem nevrátí. Pod zrcadlem měla svoje barvičky – byly tak lákavé! Hiri si je prohlížela každý den; občas k nim nějaká přibyla, jiná se rozbila nebo z ní zmizela všechna barva.

Agaska se ještě bázlivě ohlédla po dveřích, a pak vzala ty krásné věci do ruky. Opatrně otevřela pouzdro a vytáhla na světlo modré oční stíny. Nabrala si na špičku dlouhého několikačlánkového prstu a namalovala si převislé, vrásčité oční víčko. Prohlížela se zkoumavě v zrcadle, kroutila se a natřásala… připadala si tak krásná jako slečna Mabel. Vzala do ruky hřeben a začala pročesávat svoji stříbřitou hedvábnou srst – jemné chmýří, kterým měla porostlé temeno hlavy a zbytek těla.

Prohrabala celou Mabelinu tašku a vyndala všechny šminky. Druhé oko si nabarvila na hnědo. Jen zelené stíny nechala ležet; na její smaragdové kůži by beztak nebyly vidět. Šklebila se do zrcadla a různě se pitvořila, dala si do srsti sponky a na hlavu čelenku.

„Jsem jako člověk,“ myslela si.

„Jsem člověk, protože jako člověk vypadám.“

* * *

Snažila se jít pomalu a klidně a tvářit se znuděně – ale bylo to těžké. U počítače strávila téměř hodinu, ale nic dalšího už se nedověděla. Nakonec si nechala vytisknout mapu se souřadnicemi té věci z vesmíru, pevně odhodlaná ji najít. A sama.

Po poplachu by velitel zorganizoval výpravu, která by předmět prozkoumala. Účastnili by se jí odborníci s patřičným vzděláním a dokonalým vybavením…

Ale ne Mabel Bucková.

Ne zbytečná a bezvýznamná Mabel Bucková.

V horním patře skočila do výtahu. Naštěstí byl prázdný a tak nikdo neviděl, jak netrpělivě přešlapuje a rozechvěle počítá zbývající poschodí. Už nikdy víc prázdné šedé dny.

Chodba k jejímu bytu byla opuštěná; Mabel skrz ni proběhla a dlaní prudce udeřila do tlačítka u dveří.

Konec čekání!

Vtrhla do pokoje…

* * *

… a na prahu zůstala překvapeně stát.

Také Hiri se zarazila; šminky jí vypadly z rukou. Uskočila až ke stěně a přikryla si hlavu rukama.

„Co to tu děláš, Hiri?“ zeptala se Mabel, i když jí to bylo úplně jasné. „Nezlobte se na mě, slečno Mabel…“

Mabel udělala několik kroků k ní; Hiri se přikrčila za stůl. „Čeho se bojíš, Hiri?“ řekla. „Já se nezlobím!“

Skutečně se nezlobila. Jen se otřásla odporem, když si pomyslela, že si Hiri její šminky patlala na svůj ohavný zelený obličej a dotýkala se jich svraštělýma rukama. To, že jí agaska každý den stlala postel, jí kupodivu nevadilo.

Ale byl to jen slabý pocit.

„Hiri, všechny ty věci budou tvoje, když mi dojdeš do skladu pro cestovní kombinézu,“ řekla. „S vyhříváním,“ dodala. „Opravdu?!“ vyhrkla Hiri.

„Ano. Ale ještě něco. Nikdo nesmí vědět, že je pro mě. Slyšíš? Řekneš: Musím svojí paní přinést kombinézu, jinak mě bude bít. A strážný ti ji dá – vždyť je to taky agasek. Kdyby se tě ptal, jak se jmenuji; řekneš, že nevíš.“

Zamyslela se. Nervózně přešlápla.

Vzpomněla si na rozechvělý, svraštělý rosol v řídicím centru… plný strachu a podivných emocí.

„Jestli bude skladník tvrdit, že každý výdej musí oznámit počítači, poradíš mu, ať to klidně nahlásí bez jména. Počítač na všechno zapomene,“ dodala s jistotou. Hiri kývla a vyběhla na chodbu.

* * *

Mabel klečela na zemi před skříní a vyhazovala čerstvě poskládané věci z přihrádek a zásuvek ven. Přemýšlela, co všechno potřebuje s sebou. A hromada uprostřed pokoje hrozivě rostla.

Musím mít mapu… ano, tu samozřejmě.

Rozložila před sebou plán, který jí vytiskl počítač; poloha lodi byla nepřehlédnutelně vyznačená.

Je to asi třicet kilometrů daleko – na břehu moře.

Hodila mapu na hromadu, vzala do ruky několik věcí a zase je pustila. Byla rozčilená; neovladatelně se jí třásly ruce.

Dalekohled, napadlo ji. Kompas. Dobré boty. Něco na psaní. Teplé oblečení. Jídlo… Ale nemohu přece jít do kuchyně a chtít jídlo na tři dny! Tak jen vitamínové prášky… A vodu…

Vyndávala věci, prohlížela je a přebírala.

Byla to pro ni jenom hra.

V hloubi duše stále ještě nevěřila, že ta loď je skutečná.

* * *

Přízračné vrcholky pohoří Teokalí se zdály být neskutečně blízko – vystřižené z temně fialového plochého nebe. Pak se odněkud z prázdna vyloupl mohutný skalní blok, sklouzl po ohnivě planoucí síti a několik dlouhých, bezrozměrných vteřin se řítil dolů… poklidnou vizi nebe a hor vystřídal obraz jeho šedivého, drsného, prohlubněmi a rýhami zbrázděného povrchu. Dotkl se okrajů údolí, ale uvnitř kupodivu zůstalo světlo; bylo všudypřítomné, oslepující a studené. Dlouhé tenké stíny se chytaly věcí, obklopily je ze všech stran a křížily se navzájem – a mezitím skála jako obrovský píst padala dolů, klesala zvolna jako těleso probíjející se hustou, vazkou kapalinou. Člověk utíkal a přesto se nemohl pohnout z místa. Skála ho zastihla, tlačila ho k zemi svojí příšernou silou, drtila jeho kosti na prach… a potom se obraz roztříštil a byl vystřídán jiným.

Dívka se jménem Nunkit stojí na téže skále nad propastí. Její světlé vlasy oslnivě planou v paprscích bílého slunce, které pozemšťané nazvali Fomalhaut. Naklání se dolů, do nedozírné hloubky, pak se zlehka odrazí a letí. V ruce drží krystal… je to malá, planoucí hvězda, jejíž paprsky se prodírají ven mezi Nunkitinými prsty.

A zase jindy: hučící vodopád v lesích blízko Draí~changského Bodu. Burácející příval bílé, zpěněné vody – těžký, nebezpečný, vražedný jako ostří obouručného meče. Plaval tamtudy kdysi, když byl ještě dítě – z pouhé pýchy a zvědavosti; přitahovalo ho tajemství, které se skrývalo pod hladinou. Toužil bojovat s tvorem sídlícím v tůni. Navždy mu utkvěla v paměti vzpomínka na sevření dlouhých kluzkých chapadel, na nekonečné okamžiky, kdy s nimi zápasil – bez dechu a napůl v bezvědomí, s prázdnýma rukama, protože ztratil nůž. Pak přišla Nunkit, přivolaná jeho myšlenkami. Zachránila mu život a zabila toho tvora… jenže ne nadlouho; za nějaký čas se znovu objevil v tůni, obnovený přáním některého z argia~luů.

Argenitaři bývají nesmrtelní.

Nunkitina tvář na vodní hladině: obraz se chvěje, tříští, rozpadá na drobné odlesky světla a barev. Je ticho.

Oči nemají sílu odtrhnout se od planoucích plošek krystalu.

Jmenoval se Roman, ale říkali mu Aš~šád; Aš~šádgu~ly~maiíldan – Ten, kdo přišel z vesmíru. Zarážela je jeho bezmocnost, jeho uzavřená mysl. Nevěděli nic o těch ostatních, kteří zemřeli se spáleným mozkem ve vraku své oslepené lodi – snad jen to, že se stali obětí Hiwaiw; zachráněného chlapce ale přijali za vlastního a vychovali jej k svému obrazu.

S tichou zuřivou neústupností se jim pokoušel vyrovnat. Přesto byl nepředstavitelně osamělý.

V obrovském žáru měkne a rozpouští se hmota, která tvoří pláň – a ta pláň se mění v rozteklou, zrádnou, horkou bažinu. Jenže cesta ke Golente Gerze vždy vede přes podobná místa; je to ergwia~tar~ríne~ghavát~jánam, Krajina v bouři.

Přichází Nunkit… pouhý vysněný přelud; ohnivé oči upírá na skálu. Skála se nakloní, na jejím povrchu se objeví prasklina. Neozve se jediný zvuk.

„Musím hledat Zemi,“ řekl Aš~šád.

Loď se řítí z výšky – a člověk ji nedokáže zastavit. Je-li to ještě člověk. Téměř ho omráčila síla, která chránila planetu.

Ticho: hluboké, přízračné. I řítící se kamení tady jen měkce a tlumeně zaduní. Kde je ozvěna? Hledej zvuk. Křič a znič tak tu bariéru ticha, která všechno pohltí! Rozbij ji a nech znít zvony… vodopád v Draí~changu. Volej Nunkit, křič její jméno na celý svět. Přestože burácení raketových motorů pohltilo prázdno.

„Zadej úlohu počítači,“ ozval se někdo.

„Kdo to mluví? A řečí Země?“ zeptal se Aš~šád. „Poznávám ten hlas…“

Další lavina kamení se řítí z výšky.

Fomalhaut… „Běž k Draí~changskému Bodu, Romane. Vezmi si argenit. To je nejcennější bohatství této země – jediné, které ti Hiwaiw může dát. Vezmi si krystal a budeš všemocný.“

„…osamělý.“

„Ale Země…“

„… vesmír je nevlídný a plný chladu. Zůstaň na Hiwaiw. Zůstaň v Draí~changu!“ Hlasy, tolik hlasů.

„Ne, nemohu tady zůstat,“ řekl Aš~šád.

Lavina kamení povolila, praskla bariéra ticha. Křik ptáků – blízký, zřetelný – jako by vtrhl naráz do tichého, dlouho uzavřeného pokoje. Zvuky jejich křídel ae rozléhají prázdnem.

Přílivová vlna hučí ve skalách. Tříští se a burácí… Chladná voda zalila ledové krystalky, vesmírnou loď i cizáka. Písek pod jeho rukou povolil.

Ležím na mořském břehu, uvědomil si Aš~šád.

Slyším ptáky zpívat… moře burácet… Ne, tohle není Hiwaiw.

Naráz si vzpomněl na všechno.

Rukou zašátral vedle sebe; mezi prsty mu proklouzávala zrnka písku a ledové krystalky. Led…

Prudce otevřel oči… světlo ho oslepilo. Díval se přímo do velkého krvavě rudého slunce, které viselo nízko nad mořem.

Jenže tohle není ani Země.

Pak si uvědomil ještě něco dalšího.

Denros – to strašlivé prázdno.

Cosi mu chybělo: byl zvyklý na dně svého vědomí cítit přítomnost hřejivé, volně přístupné energie; vnímal ji vždy jako vlídné, přelévající se moře v teplých pastelových tónech, z kterého mohl brát ve chvílích vyčerpání.

To náhlé, strašlivé, šedivé prázdno!

Krystal. Nemám argenit.

Na okamžik ho zaplavila panika – ochromující ledový strach; vzápětí se ale vzpamatoval a přinutil ke klidu. Síla mnohaletého návyku mu pomáhala; zavřel oči a v několika vteřinách dosáhl naprostého soustředění. Zpomalil tep svého srdce, které mu zběsile tlouklo někde v krku, a vlny hrůzy ustoupily.

Zůstalo chladné, zkoumavé, nezúčastněné vědomí.

Věděl, co bude následovat; kdysi ho před tím varovali.

Ležel nehybně. Cítil, jak se do jeho nitra prodírá chlad – ne, nemělo to nic společného s ledem a studeným mořem kolem; bylo to mrazivé, všepronikající prázdno, které se zvolna a nezadržitelně měnilo v bolest. Palčivé prsty nicoty se dotýkaly jeho vědomí –zpočátku jen zlehka, jako by zatím jen klouzaly po povrchu a hledaly citlivý bod; jak ale vteřiny utíkaly, byly čím dál vtíravější.

Horečka z prázdna.

Důvod, proč se obyvatelé Hiwaiw vyhýbají vesmíru.

Nunkit by to spálilo mozek.

Nedovolil už pronikavému hlodavému strachu, aby ho znovu ovládl. Byl připravený na to, co přijde; vsugeroval si přesvědčení, že nic z toho není důležité. Měl neskutečný pocit, že jeho nejvlastnější, opravdové JA se osvobodilo od času i Osudu – že pouze z dálky sleduje dřívějšího Aš~šáda a nemá s ním už mnoho společného. Vklouzl do role pozorovatele, který se zájmem, ale bez účasti zkoumá stále stejného bezmocného živočicha. Mohl celkem přesně odhadnout jeho reakce; Viděl ho už bezpočtukrát bojovat s bolestí.

Náhle a bez varování se chladné prsty prázdna změnily v drásající pařáty; zbledlý a rázem zmáčený potem cítil, jak se mu hladově zaťaly do mozku. Věděl, že je to jen klam; že to jenom jeho mysl zvyklá na neustálou přítomnost argenitového pole takto reaguje na změnu; že on sám je ta bolest; přesto ho ale zaplavily vidiny krutých útočících tvorů, dravých ptáků s dlouhými zobany, spáry a ohyzdnými křídly, kteří přišli odněkud zvenčí, aby s ním zápasili. Ale on byl přece bezbranný; svůj nůž ztratil u Draí~changského vodopádu.

Netrvalo to dlouho; přízraky se brzy rozplynuly v ohni. Z jejich drápů se staly plameny – všespalující, ničivé, neúprosné… s nelidskou pomalostí ho stravovaly. Obzor se ztratil za rudou hořící stěnou… a ta splynula s paprsky cizí hvězdy; Aš~šád nevnímal nic než to světlo a plameny, které ho pohltily. Věci ztratily svůj rozměr a svět proměněný v peklo se na nevyčíslitelně dlouhou dobu ocitl kdesi mimo vesmír, mimo cokoliv – v bodě, kde čas přestal plynout a stal se nesnesitelnou věčností.

* * *

Cesta byla široká a ušlapaná četnýma bosýma nohama. Vedla podél agasských ohrad na sever – tam, kde se v dálce zvedaly k nebi roztřepané sloupy různobarevného kouře. Byly tam nějaké továrny, ale Mabel je neznala; nikdy v životě je nenavštívila. Věděla, že ještě dál na severu jsou uranové doly, kde také pracují agaskové; ti ale bydleli přímo tam a s lidmi v kopuli se nestýkali.

Mabel přeběhla cestu a vklouzla do ohrady. Hiri jí byla v patách; Mabel ji vzala s sebou, aby jí měl kdo nést batoh.

Nedělaly nic až tak zakázaného; lidé vycházeli z kopule často a leckdy bez důvodu. Mabel se ale nikdy netajila svým odporem k D-alfě – a nyní ji děsila představa, že ji zahlédne někdo známý a začne se jí vyptávat na účel téhle nečekané cesty.

Proto nemohly jít ani přímo přes Robinsonovu planinu, ani po severní cestě; tam všude mohli být lidé. Zbývalo jen plížit se skrz prázdné agasské ohrady. Naštěstí se nemusely bát, že se na druhém konci nedostanou ven; ohrady byly jen o málo vyšší než člověk a měly nesčetně otvorů.

Z kopule vyklouzly zadním vchodem – poté, co strávily dvacet minut přemlouváním a nakonec i uplácením agasského hlídače, který si chtěl zapsat jejich odchod. Chvíli nato zmizely ve stínu a ztratily se tak předpokládaným – přestože neexistujícím – slídivým očím.

* * *

Den zestárl a slunce vystoupalo výš… jeho temný, krvavě rudý kotouč byl obrovský.

Aš~šád ležel na mokrém písku a bez myšlenek zíral do nebe. Červené světlo dávalo jeho propadlým tvářím téměř démonický výraz; lesklo se v doširoka rozevřených očích – falešné zdání zla. Kalné moře se podobalo hustému, líně se přelévajícímu asfaltu… blyštivé vlny zaplavovaly pláž.

Naříkavé hlasy ptáků.

Paprsky příliš studeného slunce stvořily ponuré rudé šero… svět zaplavený krví a temně šedými stíny.

Vlny jsou tiché… zvoní v nich písek a led.

Neuvědomoval si chlad, přestože jeho promáčené šaty se mrazem spojily a ztuhly jako dřevo. Naopak měl pocit všepronikajícího, příjemného tepla.

Skončilo to. Jsem ještě naživu, uvědomil si… ale nic to pro něho neznamenalo. Ta myšlenka nedokázala rozbít bariéry otupělosti.

Otupělosti.

Dlouhé minuty byl na samé hranici smrti.

Potom pomalu, bez úsilí, jakoby proti své vůli začal v sobě probouzet představu žáru – vnitřního tepla, které jako nezadržitelný proud vyvěrá odněkud ze solární uzliny a rozlévá se zvolna na všechny strany. Bylo to samovolné a bezděčné – zvyk častým opakováním změněný v reflex – ale zachránilo ho to. Jak se do jeho těla vracel cit, iluze příjemného tepla zmizela; roztřásl se zimou a ta ho probrala a vyburcovala.

Vyburcovala k dravé touze po životě.

Rozdmýchával v sobě vnitřní oheň, nechal ho pronikat až do konečků prstů; teplo se šířilo v příjemných, hřejivých vlnách. Nakonec povolily i zmrzlé šaty, které ho svíraly jako krunýř. Zvedl se na kolena – ještě příliš slabý, než aby dokázal vstát – a odsunul se pryč z dosahu vln.

Neměl nic, co by mu pomáhalo. Krystal zmizel.

Zůstal ležet s tváří zabořenou do písku… z jeho rychle schnoucího oblečení stoupala pára.

* * *

Později.

Stál vedle své lodi, rukama se opíral o její zprohýbaný plášť. Točila se mu hlava.

Denros. Jsem tak unavený…

Neměl odkud brát energii; zůstal opuštěný v mrazivém prázdnu. Zavrávoral.

Vedle jeho ruky byla v přídi díra – temná rozšklebená trhlina se zkroucenými okraji. Lehce přejel prstem přes drsnou zčernalou hranu…

Tahle věc už nikdy nebude létat – i kdyby se ji podařilo opravit. Bez krystalu argenitu je stejně zbytečná jako písek a kamení všude kolem.

Jsem navěky uvězněný tady… v téhle cizí zemi.

Bez argenitu se nedá uniknout.

Nahlédl dovnitř… setkal se s dusnou zatuchlou tmou. Nedokázal si vybavit, jak se dostal z lodi ven na mořský břeh. Pravděpodobně sám otevřel průlez a sklouzl dolů do písku; tu událost ale smazaly pozdější horečnaté vidiny tak dokonale, že mu na ni nezůstala žádná vzpomínka.

Nepamatoval si vlastně ani samotný let z Hiwaiw – ale na tom koneckonců nebylo nic divného; jako vždy při cestování pomocí gan~sengare~mea (an~sengare~mea – tzv. „myšlenková projekce“; přesun sebe sama z místa na místo mimo Základní prostor (na rozdíl od gan~sengare~rinó, teleportace, která znamená přesun jiných osob nebo věcí s tím, že ten, kdo ji provádí, sám zůstane na místě).) trval skok z jednoho místa na jiné nepostřehnutelně krátký okamžik.

Pak jsem se vynořil v kosmickém prostoru – a navíc jinde, než jsem chtěl. To nebyla Země.

A loď se zřítila dolů… hladové pole ji k sobě přitáhlo. Nebo možná naopak mé vlastní podvědomí v mrákotném stavu při gan~sengare~mea vyhledalo pole.

Opřený o černý ohořelý plášť lodi zíral na nekonečnou plochu moře, která se někde v nezměrné dálce stýkala s obzorem, a na mírně stoupající zvlněný písčitý břeh… ale sotva to vnímal.

Teprve teď si uvědomil slabé a nezřetelné myšlenky bytostí, které vytvořily pole. Musel se na ně soustředit, aby je mohl číst; bez krystalu to pro něho znamenalo nezvyklou námahu. Zněly jakoby z velké dálky… roztříštěné, téměř nezachytitelné.

Ale tvorové přemýšleli v řeči, kterou Aš~šád znal – i když jejich úvahy nebyly určeny jemu.

Nudné… nic se neděje… Cassie mě tak irituje! Taneční zábava dnes večer… ohrady jsou otevřené a agaskové… S tímhle na mě nechoďte, vyřidle si to se skladníkem. Vystavět obrovský komplex budov, kopule začíná být příliš těsná pro patnáct stovek lidí… Ze stanic na hranicích přijdou…

Přes sedmdesát procent v zemědělství.

Agaskové jsou pracovití, ale je jich málo. Měli bychom nachytat nějaké nové.

Aš~šád naslouchal, aniž by rozuměl – a pokoušel si představit ten svět. Kdo jsou agaskové?!

Našel několik neúplných, nepřesných definic a rozmazaný vjem, obraz zeleného tvora s hebkou stříbřitou srstí.

Agaskové… šťastnější než my. Hloupí… méněcenní.

Ten agasek místo aby něco dělal stojí a kouká… holota líná!… vraťte se na tu louku, kde jste byli včera, a posekejte zbytek… Karwil už začíná hnědnout; za týden, nanejvýš za dva začne sklizeň.

Pojď sem, agasko! Ukliď to!

Zmizte mi z očí, vy zelení lumpové!

Myšlenky lidí nepřinesly odpověď – jen nové otázky.

Agaskové z donucení pracují, žijí v ohradách – jsou to snad zločinci? Nesmysl… Domorodci.

Otroci?!

Snažil se zaslechnout myšlenky samotných agasků, ale neslo to s sebou ještě větší problémy než čtení úvah obyvatel kopule – snad proto, že agaskové nebyli lidé. Navíc často používali svoji řeč: chudou, nepřesnou a primitivní; Aš~šádovi sice připadala čímsi povědomá, ale nerozuměl jí.

Nakonec přece jen nějaké myšlenky našel, ale ty se týkaly jen prostých věcí a jevů, ne vztahů.

Musíme tady vykopat příkop, povede tudy potrubí… Já za nic nemůžu, jsem jenom obyčejná hloupá agaska… nekřičte na mě!

Lidé rozkazují a nic nedělají… ale tak to musí být.

Aš~šád cítil, jak ho zaplavují vlny odporu; v celém tom světě bylo něco nepřirozeného, něco zvráceného. Ostře si uvědomoval svoji bezmocnost; věděl, že jeho pátrající vědomí klouže jen po povrchu a že podstatné věci pro něho zůstávají nezjistitelné. Kdesi – pod zdánlivě klidnou hladinou věcí, jednoduchých myšlenek a událostí, které ohledával – se skrývalo cosi dalšího a nesrovnatelně ohavnějšího… ale on, unavený a bez krystalu, k tomu nedokázal proniknout.

Zaplavila ho nechuť a beznaděje.

Jediná podvědomá touha: nechci se s nimi setkat.

Stala se z ní myšlenka, dostala podobu slov – a on ji přijal chladně a bez emocí jako předtím bolest.

Nechci se s nimi setkat!

Ustoupil o několik kroků, s rukama vztaženýma na dálku nadzvedl svou loď z písku a nechal ji, aby zvolna a těsně nad zemí klouzala k moři. Bez energie krystalu to bylo těžké – těžší, než čekal; pohybovala se trhaně a nemotorně a on ji sotva udržel ve vzduchu. Dostal ji nad hladinu – a pak to vzdal a nechal ji spadnout do moře; narazila do kalných vln a vzápětí zmizela ve stříbrorudé tříšti. Trhlinou se dovnitř valila voda. Odtlačil ji ještě rychle dál od břehu… pak po osmi metrech ji instinktivně prudce zbrzdil, protože před ní v poslední chvíli vycítil neviditelnou překážku.

Pole. V těchto místech končí… odděluje území lidí od samotné planety.

Vzpomněl si na ptáky, jejichž hlasy slyšel ráno; náhle si uvědomil, že létali jenom nad mořem.

Nemohou skrz pole.

Na rozdíl od nich já se dostal dovnitř… což samozřejmě neznamená, že se dostanu i ven.

V té chvíli mu na tom ale nezáleželo. Díval se, jak se potápí jeho loď.

Stopy smazány, pomyslel si s potlačovanou hrůzou. Ruce se mu třásly únavou.

Život bez krystalu bude strašný.

* * *

Ohrady agasků už skončily, takže Mabel s Hiri nezbývalo než jít po severní cestě; kopule už ale naštěstí zmizela z dohledu a tak se nemusely bát prozrazení. Na všechny strany se táhly obrovské, nekonečné lány polí… deprimující pohled; vpravo temně šedé obilí, vlevo karwil – vysoké stvoly, kulaté listy, rudohnědé bobule. Úroda ještě nebyla zralá a tak se sotva dalo čekat, že se v polích objeví skupinka agasků nebo nějaký člověk.

Mabel přesto neustále pronásledovala představa lidí plížících se kolem; uvažovala nad tím, jak by ji asi viděl pozorovatel schovaný v obilí:

Krásná plavovlasá dívka (Mabel pohodila hlavou) na odvážné výpravě (usmála se), oblečená ve slušivé přiléhavé kombinéze… (napadlo ji, že v ní možná vypadá trochu tlustá, ale tu myšlenku okamžitě zahnala). Má pružnou kočičí chůzi a lehce skáče přes kameny (Mabel poskočila, přestože země byla dohladka udusaná a rovná).

Jen její a Hiriny kroky rušily přízračné ticho.

Občas se jako lehké ledové pohlazení zvedl vítr a pročísl obilí.

Po hodině a půl se vpředu objevily kopce; karwilové pole vpravo vystřídala louka protkaná tu a tam vápencovými skalami, které v rudých paprscích alfy Centauri vypadaly jako beztvaré sochy natřené nevkusnou růžovou barvou. Tady Mabel a Hiri opustily severní cestu; mířily k moři a to leželo severovýchodně.

Náhle věci dostaly další stín: mezi kopci vpředu vycházelo druhé slunce. Zpočátku se zdálo jen nepatrně jasnější něž to první; jak ale stoupalo vzhůru, minutu od minuty světlalo…

Pak jeho malý bledý kotouč konečně stvořil den a světu daroval barvy, které mu skutečně náležely.

* * *

Nevypočitatelný a vrtkavý Osud miloval paradoxy.

Aš~šád, který si zoufale nepřál setkání, potkal Mabel a Hiri několik hodin poté, co zničil svoji loď.

Mabeliny myšlenky byly povětšinou prázdné a bezobsažné… koneckonců se od ní těžko dalo čekat něco víc; proto mu trvalo velice dlouho, než si uvědomil její přítomnost. On sám šel tím směrem, kde tušil sídlo lidí – odhodlaný pozorovat je z dálky a nenechat se odhalit.

Nebyl koneckonců na nikom závislý. Ze svého pláště strhl zlatou ozdobu a použil ji jako virguli; tak snadno našel vodu a sledoval ji až k roklině, kde v tenkém prameni vyvěrala na povrch. Pak na chvíli zmizel v jednom z četných polí a natrhal jakousi zeleninu. Byly to velké plody podobné dýním; Aš~šád jeden z nich rozkrojil svým nožem a vzal kousek do úst. Měly mazlavou bílou dužinu a chutnaly jako nasládlý nedopečený chléb.

O Mabel a Hiri se dověděl ve chvíli, kdy ty dvě byly sotva půl kilometru daleko od něj – a v první chvíli ho zaplavila zoufalá touha utéct… nebo se alespoň schovat mezi kameny a naházet na sebe listí. Jejich přítomnost provázel neodbytný pocit trapnosti a prázdnoty; Aš~šád se ušklíbl, ale jeho odpor naprosto přebíjela neovladatelná… veselost.

Sám pro sebe se začal tiše smát.

Denros! Hledá mě taková sůva!

Mohl si její obraz vyvolat z protonace, ale byl na to líný. Potom jí také mohl vsugerovat, aby zapomněla, co přišla hledat, a vrátila se do kopule – ale ze stejného důvodu neudělal ani to.

Mabel Bucková.

Absurdnost té situace mu připomněla Hiwaiw: stylizované osudy a věčnou hru s maskami. Většinou se nedalo rozpoznat, kdo je a kdo není člověk – a všichni navíc ledacos předstírali. Aš~šád nemyslel, že by snad Mabel dokázala také něco předstírat; její strašlivá jednoduchost se ale sama o sobě podobala masce a to ho fascinovalo.

Téměř… přitahovalo.

Všechno, co dělal, bylo naprosto iracionální. Pouhá hra.

Plný náhlé zvědavosti a smíchu stoupal na kopec, který se zvedal mezi nimi a bránil jim, aby se navzájem spatřili; na jeho vrcholku potom zůstal stát napůl skrytý za jednou z četných rozeklaných skal.

Zahalil se do svého potrhaného pláště… kdysi tmavá látka měla barvu trávy a byla tu a tam protkaná bílými pavučinami, které nakreslila mořská sůl.

Čekal.

* * *

Spatřila ho – nehybnou postavu v záplavě oslepujícího světla. Druhé slunce stoupalo a bylo jako žhavý terč; jeho paprsky hledaly cíl, který by mohly proměnit ve falešný oheň, a našly jej v cizincových vlasech a na drobných ploškách zlatých předmětů.

Překvapení ji na okamžik přikovalo k zemi. Stála a dívala se – a také Hiri, která nesla na rameni batoh a se skloněnou hlavou mlčky šlapala za ní, se zarazila a zvedla oči.

„Slečno Mabel, to je ten mimozemšťan?“ zeptala se.

Mabel mlčela. Nebyla schopná přemýšlet.

Člověk na kopci se pohnul; zvolna začal sestupovat k nim. Lehký vítr nadouval jeho zelený plášť. Pak najednou – nepostřehly, kdy přesně – se odlepil od větrem rozvlněné trávy a vznesl se do vzduchu.

Vznesl se do vzduchu.

„Pro nekonečný vesmír! On… letí,“ hlesla Mabel. V první chvíli zatoužila utéct – ale nedokázala se vzpamatovat natolik, aby byla schopná to udělat.

Měl dlouhé světlé vlasy a opálenou, ale jinak nepříliš hezkou tvář: ostrý nos, vysedlé lícní kosti, úzkou bradu. Byl mladý; mohlo mu být sotva dvacet let. Jeho hluboko zapadlé temné oči ale v sobě neměly nic dětského. Byly pronikavé, zkoumavé… a nebezpečné.

Nelidské.

A potom ještě to oblečení: zelený plášť, pod ním kabátec vyšívaný zlatem, tmavé široké kalhoty a kožený opasek, za kterým vězel nůž. Na krku měl zlatý řetěz s přívěskem ve tvaru vztažené dlaně… byl to spíše odznak moci, hodnosti nebo přesvědčení než ozdoba.

Přistál tři kroky před Mabel.

„Hledaly jste mě. Tady mě máte,“ prohlásil.

Jeho hluboký hlas s divným cizím přízvukem ji vyburcoval natolik, že začala zoufale uvažovat.

„Máme,“ opakovala. Ale nic ji na tom nezarazilo. Nervózně se zasmála.

Ohlédla se po Hiri – ale agaska rozhodně nevypadala na to, že by se chtěla zapojit do rozhovoru. Shodila batoh z ramene, opřela ho o kámen a dřepla si do trávy… dlouhými prsty uškubla stéblo a začala ho žvýkat. Mabel ji chvíli pozorovala. Byl to způsob, jak získat trochu času – ale ona jej beztak neuměla využít.

V hlavě jí znělo stále totéž.

Pro nekonečný vesmír. On létá.

Nechal jí čas – hodně času, aby se vzpamatovala. Stál tiše a bez hnutí. Díval se na ni.

Bezradná stejně jako předtím se alespoň představila; pak se také cizince zeptala na jméno a ten jí řekl jakési dlouhé, divně znějící slovo, které vzápětí zapomněla. Věděl o tom.

„Říkej mi Roman,“ poradil jí. „Ty… jsi pozemšťan?!“

„Ne. Rozhodně ne víc než ty.“

„Ale mluvíš pozemským jazykem.“

„Jedním z pozemských jazyků,“ poznamenal. „Ale je to poprvé po mnoha letech. Téměř jsem ho už zapomněl.“ Zamyslela se.

„Ale nepřiletěl jsi ze Země!“

V očích mu blýsklo skrývanou veselostí. „Ne.“

„Tak odkud?“

„Z Hiwaiw.“

„Hivají?“

„Čtvrtá planeta Fomalhautu.“

„Fomalhautu?“

„To je hvězda,“ řekl – s lehkým úžasem nad tím, že ona, která každý den přijímá hlášení automatů monitorujících okolní vesmír, nezná jména hvězd.

„Aha,“ řekla. „Viděla jsem tvoji loď. Počítač mi ji ukázal,“ dodala bez souvislosti.

Ale neptala se na záhadu pohonu – ani na způsob, jakým loď dokázala proniknout ochranným polem… Její pohled se přimkl k zlatému řetězu na Aš~šádově hrudi.

… Krásný… k černé – ne, k tmavě fialové hladké halence. K plesovým šatům… zaslechl její myšlenky. V duchu se zasmál zaujetí, s jakým ta marnivá dívka vymýšlela použití pro kardnas~lu z Golente Gergy – pro kardnas~lu, který získal z rukou Nejmocnějšího poté, co prošel Krajinou v bouři, Ergwia~tar~ríne~ghawát~jánou…

„Líbí se ti?“ zeptal se. „Riskovala bys pro něj život? Pověz mi – chtěla bys ho, kdyby ses pro něj musela vypravit ve větru a bouři přes pláň plnou pastí, jedovatých rostlin a dravců…?“

Vytřeštila oči; v jejích myšlenkách vycítil naprostý zmatek. Co je to za nesmyslnou otázku?!

Ale na odpověď nečekal; zasmál se, sundal řetěz a podal jí ho.

„Dárek. Pro tebe.“

„Ale…“

„Nechceš ho?“

„Ano, jenže…“

„Je to jen věc. Na věcech nezáleží – zvláště když jsou to navíc i… symboly. Eraughoon učí, že by měly být rozhazovány tím marnotratněji, čím obtížnější bylo je získat.“

Mabel se usmála. Marně se pokoušela srovnat si to v hlavě – to Aš~šád věděl z jejích myšlenek; a také se jí to nepodařilo, protože se neurazila.

Navenek pokrčila rameny a řekla:

„Ano, to je hluboká pravda.“

Potom, když jí Aš~šád navlékal řetěz na krk, měla náhle pocit, že všechno pochopila – a tak ve chvíli, kdy se jí dotkl, položila svoje ruce na jeho. Přitiskla si je na prsa.

„Díky,“ řekla. Oči se jí zúžily… dostaly koketní, téměř ďábelský výraz. Aš~šád ji zamyšleně pozoroval… ani on se neubránil úsměvu. Bavilo ho to, přestože neměl chuť se s ní pomilovat; bylo to skvěle absurdní. „Nemáš strach?“ zeptal se.

Zaskočilo ji to – jako všechno. Všiml si, že pokaždé, když je v rozpacích, si kouše dolní ret.

„Strach? Z čeho?“

„Ze mne.“

Přikládala tomu jiný význam než on; v očích se jí zablýsklo. Přitiskla se k němu. „Ach… ano. Mám,“ hlesla.

Přivinul ji k sobě, přestože mu to připadalo víc směšné než vzrušující. Pak bezděky zachytil útržky jejích myšlenek:

… do trávy. Vypadá, že by mohl… Potom uvidíme. Skvělá historka… a hlavně ho vzít ukázat do kopule.

Ta protivná Cassie…

… ta protivná Cassie zezelená závistí, až jí budu TOHLE vyprávět…

I tohle je skvělá historka, pomyslel si Aš“šád. Neurazilo ho to; tahle prázdná dívka ho nemohla urazit. Se smíchem vyprostil své ruce z jejího sevření.

„Podívej, Mabel – umím číst myšlenky,“ prohlásil. „Do kopule nepůjdu a ty o mně s nikým nemluv. Ani s Cassií!“

Mabel zůstala jako opařená; krev se jí nahrnula do tváří.

„Číst… myšlenky,“ hlesla nechápavě.

„Nelam si s tím hlavu,“ řekl. Ohlédl se po Hiri – agaska dřepěla na zemi ve stejné pozici jako předtím, žvýkala trávu a bez zájmu na ně zírala. Ve všem, co se stalo, bylo něco nepřirozeného. Něco odporného.

Aš~šád cítil, jak se jeho veselost zvolna mění v hrůzu.

* * *

Stál za stolem ve své pracovně, ruce měl založené a tvář nehybnou. Když Mabel přišla, nabídl jí křeslo – ale sám se neposadil; na to byl příliš neklidný.

„Předpokládám, že víte, čeho se bude týkat náš rozhovor, slečno Bucková,“ řekl.

„Ano,“ hlesla.

„A určitě také víte, co vám vyčítám…?“ dodal. Pak ho napadlo, že ji podcenil – ale obával se zbytečně, protože Mabel kývla.

„Ano, veliteli.“

Stalo se to nějakým pro ni zcela nepochopitelným způsobem; snad ji kdosi viděl odcházet (ale proč tak samozřejmou věc hlásil veliteli?!) nebo někdo znovu kontroloval ochranné pole (ale kdo a proč?!). Rozhodně ve chvíli, kdy přišla do svého pokoje a sundala si kombinézu, spokojená, jak všechno hladce prošlo, zaťukal na její dveře agasek s pozváním do velitelovy pracovny. Šla tam odhodlaná nemluvit o Aš~šádovi. Nyní, zabořená v hlubokém křesle pro návštěvníky, se necítila právě dobře; ruce se jí třásly a méně než kdy jindy byla schopná přemýšlet.

„Můžete to tedy vysvětlit?“

„Já… já nevím, jak se ta loď dostala dovnitř,“ hlesla.

„To nevíme nikdo. Zajímá mě vysvětlení vašeho podivného chování.“

Dlouho ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

„Šla jsem tam, protože jsem ji chtěla vidět… na vlastní oči,“ řekla nakonec.

Velitel se zarazil; nevěděl nic o Mabelině cestě. Okamžitě se ale vzpamatoval.

„Uvědomujete si, že to bylo přinejmenším… nezodpovědné? Měla jste povinnost vyhlásit poplach, a vy jste se tam místo toho vypravila – podívat se! Ohrožujete tím všechny v kopuli. Těleso pocházející z vesmíru může být radioaktivní nebo obsahovat neznámé mikroorganismy… Může být smrtelně nebezpečné!“

Mabel se zachvěla.

„Nemyslela jsem na to,“ přiznala. „Tak… Tak tu loď zničte.“

Zatímco se ona poddávala hrůze, on měl čas k přemýšlení. Už nestál za svým stolem; přecházel sem tam po místnosti.

„To se nám sotva podaří,“ odsekl. „Ze severní oblasti okamžitě vyrazila bezpečnostní četa agasků. Prohledala pečlivě celé okolí… jenže nenašla nic.“

„Nic?“

„Podle údajů počítače se měl předmět nacházet na povrchu; na otevřené rovině. Je nesmysl, aby ho za tak krátkou dobu pohltilo moře,“ dodal.

„Ano… nesmysl,“ souhlasila.

„Takže – kde je ta loď?“

Mabel zalapala po dechu.

„Já přece nevím! Vždyť jsem ji ani neviděla!“

„Jakto? Došla jste přece až k moři.“

„Ne… ne docela.“

„Tedy alespoň na dohled!“

Mabel cítila, jak se jí třesou kolena. Otázky následovaly příliš rychle za sebou; byly jako proud, který ji strhává s sebou… a o kterém se nedá říct, kam vlastně směřuje. Nedokázala nic předvídat, nedokázala se bránit; koneckonců ji ani nenapadlo se o to pokoušet.

„Ne. Ne. Vrátila jsem se, když jsem byla ještě asi kilometr od moře.“

„Proč?“

„Byla jsem unavená.“

„Unavená! To se mi nesnažte namluvit, slečno Bucková. K moři je to patnáct kilometrů – a vy jste ušla čtrnáct a pak jste se těsně před cílem otočila a vrátila. Proč?!“ Mabel mlčela.

„Proč jste se vrátila?“ opakoval.

„Nevím.“

„To není odpověď,“ řekl. Zastavil se krok před ní. Dívala se mu do očí… Neprozradit člověka z vesmíru!

Velitel se ušklíbl.

„Slečno Bucková, vzpamatujte se. Na D-alfě je někdo cizí a my ho musíme najít. Nevím, jaké představy máte o společenství, v kterém žijete už dvacet let, a o nebezpečí, jaké nám hrozí ze strany Země; pokud si je ale neuvědomujete, máte nejvyšší čas se probudit. Povězte mi všechno, co víte!“

„Nevím nic.“

„Proboha! Nejste snad tak hloupá. Vždyť jste se přece s tím člověkem z lodi setkala!“

„Ano, ale…“ vyhrkla Mabel. Kousla se do rtu.

Velitel mlčel; masku údivu na jeho tváři vystřídalo očekávání.

Zvolna jí to docházelo. Schoulila se v křesle a bezmocně se rozplakala.

* * *

Bylo pozdě odpoledne.

Hiri obcházela byty, v kterých měla ráno uklízet, a rychle dávala všechno do pořádku – celá roztřesená strachem z toho, že se na ni lidé budou zlobit. Slečna Mabel, která jí ráno slibovala ochranu před rozkacenými majiteli neuklizených pokojů a neustlaných postelí, ale zmizela neznámo kam a na starosti své agasské pokojské okamžitě zapomněla.

Před bytem Cassie Sharkové Hiri dlouho přešlapovala, než se odhodlala stisknout tlačítko u dveří. Už několikrát se setkala s nedůtklivostí téhle své paní; i kdyby nad neumytou podlahou všichni ostatní velkoryse mávli rukou, od ní se to čekat nedalo.

Dveře zmizely ve stěně.

„Neumíš zaklepat?!“ ozvalo se okamžitě z pokoje. Cassie seděla na nízké stoličce uprostřed rozházených věcí a malovala si rty.

„Promiňte, slečno Cassie. Promiňte. Nevěděla jsem, že jste doma. Dobré odpoledne,“ hlesla Hiri.

Cassie zvedla oči.

„Jakto, že jdeš tak pozdě?“

Hiri přešlápla.

„Já…“

„Bylas líná, viď? Nechtělo se ti nic dělat – že mám pravdu?“ ušklíbla se Cassie. Hodila rtěnku do kabelky a prohlížela v zrcátku svou tvář; měla velké, až příliš výrazné rty, tmavé oči, úzký obličej a drsnou hrubou pleť, kterou ani nánosy krémů nedokázaly vylepšit. Štíhlými prsty vjela do účesu a uvolněné prameny tmavých vlasů s jistotou vrátila tam, kam patřily.

„Nezlobte se, slečno Cassie. Byla jsem na výpravě,“ řekla Hiri.

Cassie se na okamžik zarazila.

„Ano? Na jaké výpravě?“

Hiri zaváhala.

„Na jaké výpravě?“ opakovala Cassie. Odložila zrcátko a své pichlavé oči upřela na agasku.

„Se slečnou Mabel. Hledat cizí raketu.“

Raketu…?!

Cassie strnula. Pak se usmála; její podráždění se rázem změnilo ve vlídnost. „Posaď se, Hiri. Pověz mi o tom něco!“

Agaska se několik vteřin rozmýšlela – ale její jakási… loajalita pod Cassiiným pohledem rychle tála.

Postavila kbelík na zem a dřepla si vedle.

Ve stejné chvíli, kdy Mabel vyprávěla o Aš~šádovi veliteli, říkala ona totéž Cassii.

* * *

Ten den se zprávy tiché pošty rozběhly po kopuli.

… Mabel Bucková, ta holka z obrany, objevila cizáka.

Nesmysl? Ale Cassie… a velitel by nikdy…

Proniklo ochranným polem.

Z vesmíru… prý z Fomalhautu, ale možná i ze Země – vždyť… naším jazykem. Někde tady v okolí… můžete potkat… schovaný kdekoliv v karwilovém poli.

Kdekoliv! Nebezpečný.

… sice člověk, ale kdo ví, co všechno dovede. Podezřelé… vyděšená… její agasská služka. Také telepatie a levitace… letěl ve vzduchu.

Jestli ze Země, potom pozemšťané…

Ze Země a zkoumající – přece stále naši nepřátelé. Příliš otupěli, příliš spoléhali…

Jenže oni nezapomněli.

Ano, skutečně nebezpečný. Sami po cestě… schovávat za kamenem.

NEBEZPEČNÝ!

Vyprávělo se o jeho divných schopnostech; kusé, od emocí oproštěné informace, které Cassie vytáhla z Hiri, se v ústech lidí vzápětí změnily v legendu. Ale to nebylo to hlavní, co vzbuzovalo strach.

Aš~šádův příchod především znamenal změnu a jakákoliv změna vyvolávala nerovnováhu. Byla v rozporu s nejniternějším principem, s Teorií Stabilizace. D-alfské společenství mělo příliš křehké základy; držela jej pohromadě iluze stability, rovnováhy a neměnnosti. Existovalo – setrvávalo – jen proto, že se zatím nepřihodilo nic, co by tuto iluzi rozbilo.

Zatím.

Někteří obyvatelé kopule věděli, jiní jen podvědomě cítili, že cizákova přítomnost může znamenat konec jejich světa.

* * *

Večer.

Přišla většina obyvatel kopule – ze zvědavosti. Stoly byly odsunuty ke stěnám a jídelna se tak změnila ve společenský sál; uprostřed zůstalo prázdné kruhové místo pro ty, kdo by si snad chtěli zatančit.

Ale netancoval nikdo.

Mluvili o cizákovi.

Poslali pro Hiri; stála uprostřed početného hloučku vedle Cassie Sharkové, stejně jako ostatní naslouchala jejímu barvitému, donekonečna se opakujícímu vyprávění a tu a tam kývla, když se k ní Cassie obrátila pro potvrzení svých slov.

Jenže ta senzace v sobě skrývala nebezpečí.

Za každým slovem byl strach.

Později přišla sama slavná Mabel Bucková; už se vzpamatovala z rozhovoru s velitelem i z odpoledne stráveného v nemocničním oddělení, kam byla… odeslána… přímo z jeho pracovny. Byla sebejistá, vlídná, koketní. Blahosklonně odpovídala na otázky, které pršely ze všech stran – a usmívala se i na lidi, jejichž slova v sobě měla ostří ironie, protože takové skryté věci nedokázala postřehnout.

Byla šťastná.

S uspokojením cítila závistivé ženské pohledy, které klouzaly po zlatém řetězu třpytícím se na jejích hladkých bílých šatech… Nepřála si nic víc.

* * *

Na jiném místě kopule – jako ostrov v moři všeobecného neklidu a zmatku – seděli dva lidé a tiše o něčem mluvili. Jedním z nich byl Arne Loirene, velitel; čekal ve své pracovně na zprávy narychlo vyslaných skupin lidí a agasků, které pátraly po cizákovi. Jeho společnice, Ruth Dashová, svírala dlouhými prsty sklenici a bezmyšlenkovitě ji nakláněla ze strany na stranu.

„Řekni mi upřímně, Arne – myslíš si, že skutečně přiletěl z Fomalhautu?“ ozvala se.

Velitel zaváhal.

„Těžko říct,“ ozval se nakonec. „Jedna věc je ale jistá – znám současný stav kolonizace vesmíru: na planetách Fomalhautu žádná pozemská základna není.“ Ruth svraštila obočí.

„Tys volal…?“ nedokončila.

„Zatím ne.“

„A uděláš to?“

„Jistě. Ale můžeme vycházet i z těchto informací, přestože jsou několik let staré. Nevěřím, že se za tu dobu mnoho změnilo.“

„Zbývá některá z blízkých planet, kde mají pozemšťané kolonie.“ Počítala na prstech. „Možná… ze soustavy Tau Ceti nebo Epsílonu Eridani. Z Altairu, Siria, Arkturu, Rany… Z delty Pavonis. Z Alaraphu.“

Velitel se opíral o stůl; díval se na ni, ale neposlouchal příliš pozorně.

Věděla to.

„Dobrá,“ řekla. Unaveně postavila sklenici. „Ach, Arne. Koneckonců mohl přiletět i ze Země.“ Velitel se rozesmál.

„Pro nekonečný vesmír – Ruth! Tohle jsou neblahé důsledky alkoholu. Přemýšlej. Ten člověk nemůže být ze Země!“

Jeho očím se smích vyhýbal. V nitru byl chladný… plný obav.

„Mabel Bucková pravděpodobně nemá ani zvlášť silnou vůli, ani příliš velký postřeh,“ pokračoval. „Průměrná žena z kopule: inteligence šedesát dva, zájmy žádné, pokud nepočítáme módu a sex. Nepříliš vzdělaná, nepříliš osobitá, bez jakýchkoliv výraznějších znaků nebo dokonce schopností – bez fantazie, bez zájmu o cokoliv. V hloubi duše možná ctižádostivá – ale zároveň svázaná strachem, aby nevybočila z řady. Ta její podivná výprava k moři se možná skutečně dá vysvětlit psychologicky jako důsledek frustrace, touhy po seberealizaci, dlouhodobé neuspokojené potřeby být obdivována, uznávána… co já vím.

Jenže přitom je také možné, že byla někým… něčím… zmanipulována.“ Podíval se na Ruth: její obličej byl klidný, ale v očích se chvěl odlesk jeho vlastní hrůzy.

„Poslal jsem ji i její agasskou služebnou do nemocničního oddělení a tam při vší diskrétnosti udělali všemožná vyšetření. Zdá se, že v nich není nic… cizího; koneckonců – byla to ta méně pravděpodobná varianta… ovlivnění. Jsem přesvědčen, že spočívá v něčem jiném. Ten vesmířan nejen že dovede číst myšlenky a levitovat… ale je především schopen zasahovat do lidského vědomí.“

„Nemůžeš to tvrdit s takovou jistotou!“ vyhrkla Ruth.

„Nemohu,“ souhlasil Arne. „Ale je to logické.“

„Potom…“ ozvala se.

„Potom skutečně nemá nic společného s pozemšťany.“

„V tom jsme se tedy shodli,“ usmál se velitel trpce.

Několik vteřin bylo ticho.

„Možná to ani není člověk,“ nadhodila Ruth.

„To už ne. Já věřím, že je tím, čím se zdá být.“

„Věříš! Arne, pokud dokáže ovlivňovat naše vědomí, pak neexistuje nic, čemu by se dalo věřit!“

„Snad přece jen něco. Bucková ho podrobně popsala. Na oblečení má vycvičenou paměť,“ řekl s úšklebkem. „Měl na sobě velice podivné šaty: tmavě zelený plášť, zlatem vyšívaný kabátec, široké kalhoty, opasek… a především za tím opaskem nůž. Pamatovala si to do nejmenších detailů.

Aby ten, kdo není člověkem, vypadal jako člověk, musí buď skutečně změnit svůj vzhled, nebo ostatním vsugerovat falešný obraz. V každém případě ale potřebuje najít vzor – což pro tvora, který ovládá telepatii, není nijak obtížné. Jenže on se nedržel vzorů. Kdyby ho potkala a on se vzhledem i oblečením podobal obyvatelům kopule, bylo by mi to mnohem podezřelejší. Ale…“

„Možná se snažil vzor nějak ozvláštnit, aby…“ vyhrkla. Vzápětí zmlkla a usmála se. „Omlouvám se. Jistěže by ho nepotkala. Kdyby se vmísil mezi nás, nic bychom nepoznali.“

„I v tomhle jsme se tedy shodli,“ poznamenal Arne. „A navíc existuje ještě další, trochu slabší důvod – pro nečlověka by bylo velice obtížné spojit původní a pozměněné části falešné podoby tak, aby vypadala přirozeně… a především by si neobstaral nůž.“

Ruth kývla.

Vzdychla… bylo v tom ulehčení.

„Ale to, že je člověk, ještě neznamená, že není potřeba se ho bát,“ dodal velitel. Naklonil se přes stůl k ní, chytil ji za ramena.

„Ruth. Musíme ho za každou cenu najít. Je nebezpečný. Je cizí“

„Já vím. Nic přece neříkám.“

Ozval se komunikátor; po každých deseti minutách se hlásili velitelé průzkumných oddílů.

Nikdo z nich mimozemšťana neobjevil.

„Ano,“ navázal velitel, když přerušili spojení. „Je tu ještě jiná věc. I když souvisí s tou první. Přemýšlel jsem, co asi udělají mimozemšťané, když přistanou na planetě, jako je D-alfa. Představ si to: měla bys zničenou vesmírnou loď a věděla bys, že nedaleko od místa nešťastného přistání žijí inteligentní bytosti…“

„Šla bych za nimi.“

„Já také. Všichni lidé by to tak udělali. I roboti, i hloupí agaskové. Dokonce…“ přes rty mu přelétl úsměv, „dokonce i celé komando pozemských vyzvědačů… Udělali by to třeba jen proto, aby nevzbudili podezření. Ale ten člověk nepřišel.“ ‚ „A ty nedokážeš rozhodnout, jestli je to projev inteligence nebo naopak hlouposti,“ rozesmála se Ruth.

„Nesměj se. Je víc než důležité vědět, jestli je o jeden tah pozadu nebo naopak před námi.“

„To je špatně položená otázka, Arne. Odpověď nedostaneš, dokud nebudeš vědět, co je vlastně zač – a zatím neexistuje způsob, jak to zjistit… snad jen přímo se ho zeptat. Dokonce nevěřím, že by nám mohli poradit… oni.“

Zmlkla a rozhlédla se. Velitel se ušklíbl.

„Chováme se jako spiklenci. A cizák přitom možná celou dobu čte naše myšlenky,“ poznamenal.

„Chtěla jsem něco jiného,“ řekla Ruth. „Otázka nezní, jestli je nebo není chytré sem nepřijít – ale proč to neudělal. Možná nás považuje… za příliš málo inteligentní. Za nebezpečné. Nemyslím, že by se nás snad bál – ale chce mít volné ruce. Možnost svobodného rozhodování. A teď – proč volné ruce?“

„To je otázka, která mi ani na okamžik nedopřeje klid,“ řekl velitel. „Musíme ho najít… musíme ho najít a prozkoumat. Představuje nebezpečí nejen pro nás, ale i pro Zemi.“

Ruth se bezmyšlenkovitě natáhla po své sklenici – ale ta byla prázdná a ona neměla chuť nalévat si další. Postavila ji zpátky a obličej zabořila do dlaní. Znovu se ozval komunikátor; velitel se ohlásil a vyslechl zprávu další neúspěšné skupiny pátračů.

„Najít,“ hlesla Ruth, když hlas člověka z pobřeží pohltilo ticho. „Pro nekonečný vesmír – jak?!“

„Hledat musí všichni. Všichni. Lidé. Agaskové. Žijeme v kruhu o poloměru třiceti kilometrů – a to není tak velká oblast, aby se v ní někdo mohl nadlouho skrýt.“

„Jak je… donutíš?“

„To nebude těžké, Ruth. Už v téhle chvíli na tom Mabel Bucková pracuje.“ Ruth prudce zvedla hlavu. „Mabel Bucková?! Kde vlastně je?“

„Dole ve společenském sále.“

„Přesvědčuje lidi? Ona?“

„Jistě – ovšem neví o tom. Při našem pohovoru dnes odpoledne jsem jí doufám dostatečně zdůraznil, že musíme zabránit panice. I ona jistě tuší, že nebezpečí ze strany Země je nesmírné… Ovšem poplašné zprávy by se neměly šířit. To rozhodně ne. Dost na tom, že na D-alfě se pohybuje pozemský vyzvědač. Ale Mabel Bucková je přece rozumná dívka. Má zodpovědnost a moji plnou důvěru…

Můžeš se spolehnout. Nikomu neřekne ani slovo.“

Ruth povytáhla obočí a oči se jí naplnily smutkem; byl to příliš nešťastný výraz, než aby mohl skrývat něco jiného než smích.

„Ubohý Arne! Obávám se, že se mýlíš! Svěřovat důležitá tajemství té osobě je nezodpovědné.“

„Myslíš? Upřímně řečeno – také už začínám pochybovat. Co když šíří poplašné zprávy po kopuli? Pro nekonečný vesmír. Takhle se v ni zklamat,“ vzdychl.

Začali se smát.

* * *

Chladné hvězdy třepotavě žhnuly na cizí, narudlé obloze.

Aš~šád uvítal tu noc, přestože s sebou přinesla mráz; mohl se skrývat v jejích stínech, protože lidé byli ve tmě slepí. Z myšlenek pátračů věděl, že je pronásledován – ale znal také směr jejich hledání: rozdělili se do rojnice a postupovali dál do vnitrozemí.

Utíkal.

Vyhnul se ostrým bledým světlům prohledávajícím pobřeží; několikrát unikl těsně předtím, než záře žahla jeho předchozí úkryt a proměnila jej v přehlednou otevřenou pláň. Ale noc mu přála; přes všechnu snahu pátračů ho zachránila. Vznesl se do vzduchu; brzy zjistil, že oni oblohu neprohlížejí. Přeletěl vysoko nad jejich hlavami zpátky k moři.

Nikdo ho nespatřil a on se potom ukryl do karwilového pole, které prohledali chvíli předtím; z jejich myšlenek věděl, že jsou rozhodnuti postupovat stále do vnitrozemí a že se nebudou vracet.

Usnul skrčený pod vysokými stvoly karwilů, které stály jako svíce, stříbrné ve světle hvězd… zmrzlé, pokryté jinovatkou.

* * *

„Rád bych uvedl na pravou míru různé dohady a zkazky, které kolují po kopuli,“ řekl velitel. Rozhlédl se… cítil na sobě nesčetné pohledy lidí v sále. Oni všichni čekali napjatě a bez dechu; seděli za jídelními stoly, pozorovali ho, mlčeli.

„Nemá smysl předstírat, že se nestalo nic vážného. Situace je vážná – vážnější, než mnozí z vás tuší. Včera v noci krátce před třicátou hodinou bylo ve vesmírném prostoru zaregistrováno cizí těleso umělého původu. Mířilo k D-alfě. Přes své malé rozměry prorazilo ochranné pole – což svědčí o tom, že disponovalo obrovskými zdroji energie.“

Z nesčetných úst se vydral povzdech; v sále se zvedla tichá, mohutná vlna hrůzy, šplíchla u velitelových nohou a opadla.

„Podle údajů počítače přistálo na pobřeží. Ovšem,“ odmlčel se, „– na pláži dlouho nezůstala. Ten, kdo v ní přiletěl, se ji rafinovaně pokusil skrýt. Našli jsme ji potopenou hluboko v moři.“

Odpovědí byla nová vlna v sále.

„To ještě není všechno,“ přerušil velitel hlasy. Počkal, dokud znovu nenastalo ticho. „Během noci tuto loď opustila cizí bytost, která se v současné době volně pohybuje v okolí kopule. Podle tvaru té lodi i lidského vzezření vetřelce se dá předpokládat, že přišel ze Země.“

Jeho slova jako ostré údery dopadala do nehybného ticha a na všech stranách rozsévala strach. Zvýšil hlas.

„Země! Nepřátelská planeta, jejíž obyvatelé čekají na sebemenší příležitost, aby nám mohli škodit! Aby nás mohli zbavit naší svobody! Vyzvědač ze Země se pohybuje po D-alfě a hledá naše slabá místa. Ptáte se – proč ukryl svoji loď?! Proč nepřišel do kopule?! A proč se i on sám skrývá? Odpověď je jasná jako den: má strach! Strach z odhalení. Kdyby měl čestné úmysly, dávno by přišel za námi!“

Rozhlédl se. Pokračoval tišeji a zdánlivě o něčem jiném – jakoby zahanben tím, že se nechal tak strhnout:

„My a pozemšťané máme podobný zevnějšek – ale v nitru se lišíme víc, než by se zdálo. Oni nikdy nedospěli k vnitřní vyrovnanosti, kterou nám dává Teorie Stabilizace; nepronikli – narozdíl od nás – k samotné podstatě vesmíru. Nemají svědomí; nemají zábrany; a člověk, který sem přišel, se nebude zdráhat porušit řád našeho světa a tím jej… zničit.“

Dovedně stupňoval napětí; pohrával si s jejich emocemi, rozdmýchával hrůzu. Nyní to cítil na všech stranách: nenávist. Nenávist k cizákovi.

Zvolna mohutněla, stávala se čím dál silnější – vzdouvající se moře. I on sám v té chvíli věřil vlastním slovům.

„Naším slabým místem jsou agaskové. Je jich mnohem víc než nás – a zdá se pravděpodobné, že pozemšťan se pokusí využít jejich sílu proti nám. Sami jistě víte, jak nepatrný smysl by taková akce měla; každý, kdo zná Teorii Stabilizace, může odhadnout konečné důsledky! Představte si tedy, že by se agaskové vzbouřili, srovnali kopuli se zemí a vytvořili něco, čemu by se ze začátku říkalo svobodný stát. Jenže ani to nebude absolutně dokonalé; jediné, čeho lze dosáhnout, je pouze snížit míru nedokonalosti… ale ta potom už není podstatná, protože změna je pouze kvantitativní… Víme své o bojích za svobodu, která nikdy svobodou nebude.

Ale toto všechno pozemšťan neví. Umí číst myšlenky; umí ovlivňovat vědomí jiných bytostí. Můžete to vidět na vlastní oči; setkal se s jednou ženou z kopule a snažil se zmanipulovat ji, získat její důvěru! Ona naštěstí obstála – ale obstojíme všichni?! Možná poštve agasky proti nám. Možná i nás samotné ovlivní a uvrhne zpátky do barbarství!

Přátelé! Obracím se k vám, obracím se ke každému jednomu z vás v této temné chvíli. Musíme udělat všechno, co je v našich silách; musíme ho najít a překazit jeho plány.

Je naší povinností tomu zabránit!“

Poslední větu musel křičet – a přesto zanikla v jejich vášnivém, frenetickém potlesku.

* * *

Stála u stěny a rozhlížela se. Neznala Mabel Buckovou – ale nepotřebovala se na ni ptát; pohledy četných lidí ji označily lépe, než by to dokázal jakýkoliv symbol, nápis nebo znak. Po Arnově projevu zájem o ni na chvíli trochu opadl… a Ruth toho okamžitě využila, aby se dostala do její blízkosti.

Přestože ona neznala Mabel, Mabel znala ji.

„Slečno Ruth!“ oslovila ji. „Jsou to strašné události, viďte? Ale velitel měl tak krásný projev! Tak dojemný!“

„Ano,“ řekla Ruth. Špičková ukázka demagogie, dodala vduchu. „Máte krásný řetěz, Mabel.“

„Dostala jsem ho od vyzvědače,“ zapýřila se Mabel. „Chtěl si tak koupit moji důvěru!“

Ruth se něžně usmála. „To se mu jistě nemohlo podařit,“ řekla. Vzala tu věc do dlaní… nemohla od ní odtrhnout oči.

Vztažená ruka. Šipka s hrotem obráceným dolů.

„Ale je to moc pěkný řetěz. Celý ze zlata,“ řekla.

„Myslíte, že je pravý?!“

„Jistě.“ Ale ten symbol… Kde jsem ho už viděla – pro nekonečný vesmír?!

„Ach ano, vy to musíte vědět, slečno Ruth! Jste přece geoložka.“

Možná. Možná jsem ho viděla na těch… vykreslený… jemný reliéf v rohu… Zachvěla se.

„Dobře ho hlídejte, drahá Mabel. Hodně štěstí,“ řekla. Polichocenou a zmatenou ji nechala uprostřed sálu… sama pospíchala ke dveřím.

* * *

Probudil se za svítání, snědl několik karwilových bobulí a vydal se k plechovým ohradám agasků. Zajímali ho ti tvorové, a měl jedinečnou – a možná i jedinou – možnost se o nich něco dovědět.

Lidem, kteří ho stále ještě nepřestali hledat, se vyhýbal.

V ohradě se právě vydávala snídaně; agaskové stáli tupě v dlouhé řadě a jen jejich děti se strkaly, povykovaly a hádaly se o pořadí. Aš~šád je pozoroval ze stínu za jedním z domků… a v té chvíli se něco nesmírně známého dotklo jeho mysli; s údivem zíral na jejich smaragdové tváře, na jejich shrbené postavy – a viděl je jiné než vypadali.

Vznešenější.

Ale byla to příliš dávná minulost.“

Pak se vzpamatoval; nebyl čas na klamné pocity. Z jejich myšlenek nedokázal nic vyčíst – a přišel, aby se vyptával. Uviděl starší shrbenou agasku s šedou srstí; stála u domku vedle ohrady s miskou plnou kaše, ale nejedla.

Rozhlížela se po obloze.

Z jídla se kouřilo.

„Hej! Hej, agasko!“ zavolal Aš~šád tiše. Zvedla hlavu.

Zamával na ni, „Tady!“

Podívala se nejdřív na Aš~šáda, potom zpátky na misku s jídlem.

„Co ode mne chcete? Jsem už stará. Nemusím pracovat.“

„Nechci práci, ale informace.“

„Informace?“

„O agascích. O kopuli,“ odpověděl. Rozhlédl se – ale neměl proč se bát; lidé nebyli blízko.

„Jsem jenom hloupá agaska. Nevím nic, co by vás mohlo zajímat,“ řekla a odvrátila se.

„Ale ano, víš. Pomoz mi, prosím tě.“

Stařena strnula; bylo to nezvyklé, příliš nezvyklé pro její uši.

„Jsem tu cizí,“ dodal ještě.

„Nepřicházíte z kopule?“ zeptala se agaska s údivem. „Odkud tedy?“

„Z vesmíru.“ Rukou ukázal nahoru – tam, kde za pevným příkrovem pole tušil hvězdy.

Agaska se zachvěla; v jejích očích se objevila hrůza a pak ještě něco neurčitého. Došla až k Aš~šádovi, vrásčitou rukou ho chytila za loket.

„Pojďte se mnou,“ řekla.

* * *

Jini dva v téže chvíli sestupovali dolů větrací šachtou po zarezlých, zřídkakdy používaných ocelových příčkách. Nemohli jinudy; k místu, kam se potřebovali dostat, již několik desítek let žádná další cesta nevedla.

Jeden z prvních kolonistů – Denis Loirene – zevnitř zablokoval dveře.

Stalo se to se souhlasem Země, ale ostatní to nevěděli.

Potom také nevysvětlitelně zmizely plány podzemí.

Přes mnohé řeči o rovnosti zůstávaly některé věci tajné – skryté očím obyčejných obyvatel kopule; a potom je navíc smazal čas a lidem vymizely z paměti.

Větrací šachta končila ve stropě malé prázdné místnosti; k poslední příčce byl ale přivázán provazový žebřík a po něm se dostali až dolů: napřed velitel, za ním Ruth. Kužel studeného světla z jejich elektrické lucerny se dotkl stěny… odhalil vypínač a oni pak rozsvítili zářivky, které vyhnaly stíny ze všech koutů.

Prošli krátkou chodbou, minuli ony hermeticky uzavřené dveře, které kdysi vedly někam do skladiště, a vstoupili do jiné, větší místnosti. Neměla žádný další vchod; tahle tajná část podzemí nebyla rozsáhlá.

Zastavili se a naslouchali – ale bezbřehé hluboké ticho kolem neporušil žádný zvuk.

Pak velitel přistoupil ke stěně, odklopil kryt z ovládacího pultu nějakého přístroje a začal oživovat to, co po dlouhé roky bylo mrtvé; kontrolky vzplály a vzduch se naplnil chvěním rozbíhajících se strojů. Obrazovka nad pultem se rozsvítila… rozhořela se ostrými falešnými barvami.

Byl to prastarý komunikátor, který sloužil k okamžitému spojem mezi vzdálenými místy ve vesmíru. Pocházel ještě z doby před příletem Asiabu; bylo určeno, aby díky zásahu dávno mrtvého Denise Loirena přečkal údobí zuřivé nenávisti, na které jinak doplatily mnohé věci připomínající Zemi. Z hlediska obyvatel kopule bylo v samotné jeho existenci něco nedovoleného, zrádného… téměř hříšného: tajemství skryté před očima těch, kdo věřili, že se Země navždy zbavili.

Ruth Dashová se posadila do křesla; nebylo zaprášené, přestože se jej v posledních několika letech žádný člověk nedotkl. Rukama svírala opěradla – napjatá a rozechvělá víc, než si připouštěla. Ale nebyl to nepříjemný pocit. Mrazilo ji v zádech; milovala všechno zakázané.

V tříšti barev před sebou se snažila rozeznat obrysy lidí a věcí.

Obraz zjasněl náhle a nečekaně; vypadalo to, jako by se v průvanu prudce rozletělo dlouho zatemněné okno. Nějaká žena nahlédla dovnitř – její pohled putoval z nesmírné dálky až k nim a potom sklouzl po šedých stěnách té nevlídné sklepní místnosti. Promluvila – měla příjemný zvučný hlas:

„Země, sekretariát Úřadu pro kolonizaci vesmíru.“

„Zde D-alfa Centauri. Máme problémy. Spojte mě přímo s Radou.“

Na Zemi bylo několik vteřin ticho. Tvář pozemšťanky se změnila; vlídný úsměv vystřídala nejistota… téměř panika. Žena se otočila k někomu mimo obraz a řekla mu pár slov, která neslyšeli.

Potom znovu pohlédla na Loirena.

„Ověříme to. Zatím počkejte.“

Trvalo to jen krátce. Potom její tvář vystřídal jiný obraz: honosná místnost, stěny obložené mramorem. Sídlo Rady.

* * *

Aš~šád seděl uvnitř domku – na podlaze, s nohama zkříženýma.

„Lidé měli krásné věci, které rozdávali agaskům. Barevné dlouhé korále, krásné lesklé nože i hračky pro děti… Říkali: bude to všechno vaše, když nám pomůžete postavit kopuli,“ vyprávěla stařena. „A agaskové šli.“

„A dál?“

„Ubytovali nás v pohodlných ohradách. Nemusíme lovit divoká zvířata. Nemusíme se bát.“

„Netoužíte někdy… po svobodě?“

Stařena ho pozorovala; její svraštělý zelený obličej byl bez jakéhokoliv výrazu.

„Svoboda je jinde,“ řekla. „Svoboda je, když.můžeš zemřít. Když můžeš přemýšlet. My agaskové jsme svobodnější než lidé v kopuli, Aš~šáde. Přicházíš z vesmíru; myslela jsem, že to víš.“

„Svoboda pracovat na poli, když si lidé vzpomenou a odvedou vás tam,“ ušklíbl se.

„Jistě. Považují nás za své otroky a naše těla pro ně pracují – ale my sami jsme díky tomu osvobozeni od povrchních starostí. Lidé z kopule musí vynaložit nesmírné úsilí na řízení; není lehké naplánovat všechno tak, aby malá oblast, kterou ovládají, uživila je i nás. Jsou pohlceni, rozmělněni starostmi o hmotu. Oni se vyčerpávají organizací, my vyčkáváme. Jsme svobodnější, Aš~šáde! Můžeme přemýšlet a snít.“

„Mluvila jsi o cetkách a barevných korálech – ne o snění!“ řekl pobaveně.

„Barevné korále jsou dobrá věc. O nic méně důležité než filozofie, moc nebo zlato. Všechno je jenom hra.“

„Hra,“ opakoval. „Připomínáš mi zemi, z níž jsem přiletěl, agasko.“

„Také jsi víc podobný nám než lidem v kopuli,“ prohlásila. „Je ti do smíchu nad naším životem, ale není ti bytostně cizí.“

„Měl jsem… krystal argenitu,“ řekl Aš~šád zvolna. „Byl to zdroj energie a tedy i zdroj věcí. S jeho pomocí jsem cestoval vesmírem… mohl jsem si stvořit jídlo… nebo oblečení… nebo vyvolat snové vize.“

„Víš, co je to svoboda,“ usmála se stařena. „O lidech si nemyslíme nic lichotivého, ale necítíme k nim zášť. Rozumíš mi?“

Aš~šád kývl.

„Jsou jako tvůj argenit,“ dodala.

Její oči se třpytily v šeru a byly rudé jako ohnivý opál.

* * *

Zavřela dveře a opřela se o ně. Rozhovorem se Zemí byla otřesená víc, než si připouštěla.

Amorální.

Přestože ne tolik, abych se nemohla… připojit.

Zamkla. Došla k zrcadlu a podívala se na sebe: štíhlá postava, vláčné pohyby, elegantní modrošedé šaty bez ozdob. Dlouhé nohy a dlouhá šíje a dlouhé prsty. Měla jemný, dokonale souměrný obličej a hladké rovné vlasy v barvě mědi. Nikdy se nelíčila, ale ráda nosila velké náušnice nebo šperky z hrubých přírodních kamenů.

Kdyby místo na D-alfě žila na Zemi, pravděpodobně by často chodila do kaváren, mluvila o politice nebo umění, seznamovala by se s malíři a stála jim nahá modelem… a také by pravděpodobně milovala poezii. Později – vdaná a bohatá – by se zase pravděpodobně nevyhnula dobročinnosti.

Jenže Ruth byla odsouzená žít na D-alfě a jako d-alfanka byla unavená. Venku se rozpoutalo peklo – začínal hon na cizáka; ale ona, která pronikla až k samotným kořenům té věci, v sobě nenašla sílu jít a přidat se k ostatním. Odvrátila se od zrcadla – nenáviděla svůj obraz; lehla si v šatech na ustlanou postel a zavřela oči.

Hlavou jí bleskla letmá, nezachytitelná myšlenka – představa jakési věci; věci, na kterou zapomněla.

Potom si to vybavila.

Včerejší večer… Mabel Bucková. Její zlatý řetěz…

To náhlé prozření ji vymrštilo z postele; plná neklidu a neuhasitelné zvědavosti se vrhla ke skříni. Vyházela složené šaty a nějaké další zbytečnosti…

Věc byla schovaná až na samém dně – ukrytá tak, aby ji nikdo cizí nenašel. Ležela mezi starými deskami z analyzátoru chemického složení… tvarem se jim koneckonců podobala.

Ruth ji opatrně vzala do ruky; seděla uprostřed rozházených věcí, chovala ji na klíně, přejížděla po ní bříškem prstu.

Deska.

Byla hladká, studená, vzhledem připomínala mléčné sklo. Z jejího nitra se na povrch prodíralo chladné fialové světlo. Skrývalo se v ní víc, než se na první pohled zdálo; snad energie nebo tajemství; důkazem bylo už to, že Ruth o ní nikdy s nikým nemluvila, přestože neměla žádný racionální důvod k mlčení.

Z náhlého popudu na ni položila ruku – temný obrys vystřižený z jasné fialové plochy. Natáhla palec a ostatní prsty přitiskla k sobě… ten tvar připomínal šipku. Nebyla jediná; opakovala se znovu na rubu desky – vyrytá v jednom z jejích rohů.

Ovál proťatý šipkou.

Tady vyrytý v desce, jinde vytepaný ze zlata.

Všudypřítomný.

* * *

Vesmířan se plížil stínem agasských domů. Šel vlastně stejnou cestou jako den předtím Mabel Bucková, přestože opačným směrem; ovšem nevěděl o tom.

„Mohla bych tě tady skrýt,“ řekla mu agaska. „Sem hledat nepřijdou. Ale myslím, že o to nestojíš. Možná potkáš svoji hrdinskou smrt.“

Vrásčitýma rukama se dotkla jeho tváře.

Smála se.

A on cítil nenávist sálající z kopule – cítil ji jako tmavý štiplavý dým, který v hustých kotoučích padá k zemi a je leptavý jako jed. Jenže opravdu se nechtěl skrývat. Jeho budoucnost byla neodhalitelná – ale neznamenala nic víc než jednu z četných neodhalitelných budoucností.

Hledali ho všichni. Někteří lidé a většina agasků vytvořili rojnici a pročesávali celou oblast od kopule směrem k hranicím daným ochranným polem; jiní lidé neorganizovaně a na vlastní pěst propátrávali ohrady. Byli vyzbrojeni vším, co se dalo použít jako zbraň: většinou lopatami, holemi, kladivy; jen málokteří měli skutečné lasery a skoro nikdo si nevzal nůž, protože bojovat jím neuměli.

O některých věděl; dokázal zčásti vytušit, v kterých místech se asi pohybují, přestože bez krystalu a navíc v běhu bylo těžké číst myšlenky.

Brzy poté, co opustil stařenin dům, narazil na tři agasky. Když ho spatřili, na okamžik strnuli – a pak se s křikem vrhli k němu a obklíčili ho. Naštěstí nebyli ozbrojení a ani příliš odhodlaní; skočil k plechové stěně ohrady, aby měl krytá záda, a vyslal do jejich otevřených myslí pocit strachu. Zmlkli; zarazili se, jako by je udeřil do tváře… potom couvli.

Ruce jim klesly.

Proklouzl mezi nimi a prchal dál – utíkal na jih k zatím neviditelné kopuli.

Kopule. To bylo jediné místo, kde se mohl skrýt.

* * *

Náhle a neočekávaně se střetli.

Člověk se schovával za jedním z domů – skrčený ve stínu, neviditelný; Aš~šáda pravděpodobně spatřil z dálky a potom se rozhodl počkat a překvapit ho. Pevně svíral železnou tyč… i v rukou toho, koho nevychovali jako válečníka, to mohla být nebezpečná zbraň.

Aš~šád vycítil jeho přítomnost pozdě – ve chvíli, kdy ten člověk už zaslechl jeho kroky. Kdyby zvolnil, varoval by ho – a tak běžel dál; teprve při posledním skoku před koncem toho domu se mohutně odrazil a vznesl se do výšky.

Železná tyč dopadla, ale zasáhla jen vzduch.

Člověk neměl čas na údiv. Jeho nepřítel zmizel a on nevěděl, že v té chvíli levituje přímo nad ním; pouze v posledním okamžiku jasného vědomí spatřil u svých nohou nepatřičně velký stín.

Prudký náraz ho strhl k zemi, mrštil jím proti ostrému kamení. Aš~šád se ve vzduchu otočil, s jistotou dopadl na nohy a z opasku vytrhl nůž – ale nebylo už potřeba bojovat dál.

Člověk zůstal ležet tiše a bez hnutí.

* * *

Dům byl otevřený a prázdný.

Aš~šád vtáhl člověka dovnitř, rychle ho svlékl a vzal si jeho kombinézu; pak našel v domě odřený batoh a do něho nacpal své vlastní šaty. Napadlo ho sice, že by je mohl nechat tomu hlupákovi – ale věděl, jaký osud by mu tím připravil: lidé plní nenávisti by ho mohli zavraždit dřív, než by jim stačil cokoliv vysvětlit.

Svůj kardnas~lu marnotratně daroval Mabel – a o to silněji v nitru cítil závaznost všeho, co ten symbol představoval. Na Hiwaiw se dověděl ledacos o Osudu; v boji by zabil bez váhání, ale ošklivila se mu takováhle smrt.

Otevřel dlouhou bednu, kterou agaskové používali místo skříně. Neměli mnoho osobních věcí – většinou cetky, korálky, sklíčka, kamínky. Naházel je do plachty, kterou stáhl z postele, a pak celý ten ranec ukryl pod kožešiny v rohu. Člověka uložil do bedny… a potom s prsty přitisknutými na jeho spánky pronikl svým vědomím do jeho mozku.

Spi, poručil mu. Až se probereš z omráčení– spi. Probudíš se za třicet hodin od této chvíle, ne dřív.

Rozhlédl se po místnosti; bylo… uklizeno.

Svůj nůž schoval do boty, vzal batoh a vyšel z domu.

Venku ještě objevil železnou tyč. Nebylo mu nic platné bojové umění; neměla tu správnou délku, aby s ní skutečně mohl zacházet jako s tyčí. Byla ale koneckonců dost těžká a dala se používat místo kyje.

Nejbližším východem opustil ohradu a pokračoval dál po severní cestě.

Neměl už důvod plížit se ve stínu.

* * *

Seděla na posteli a prohlížela si své nehty – dlouhé, odstávající, postříbřené… neušlechtilé.

Mabel Bucková.

Ani ona se nepřidala k pronásledovatelům; nelákala ji ani v nejmenším představa dalšího dne stráveného mimo kopuli.

A hlavně představa, že se měla s tím člověkem znovu setkat. I tak byla slavná.

Kardnas~lu jí ležel na kolenou a tížil ji svoji váhou – ne mnohoznačností a skrytými významy, protože ty si neuvědomovala. Fascinovatě se pohledem vpíjela do hladkých, vyleštěných ploch i do jemně vyrytých a vytepaných tvarů. Vlastnictví té věci ji blažilo a hřálo. Napadlo ji, že některé ze znaků na obvodu kruhu mohou být písmem, ale necítila nejmenší touhu ho rozluštit a číst.

Krásný dárek! Ale od takového… takového…

Mrazilo ji v zádech.

Pro nekonečný vesmír! Jak jsem s ním mohla mluvit… dotýkat se ho… nechat ho, aby mě málem…

Pohlédla na dveře. Přestože věděla, že jsou zamčené, vstala a šla se o tom ještě přesvědčit.

Ne. On je daleko. Někde venku. Možná už mrtvý… Naštěstí.

K uklidnění provázejícímu tu myšlenku se přidala blažená jistota, že cizák za této situace rozhodně nebude chtít svůj řetěz zpátky. Zívla.

Nechala kardnas~lu vklouznout do dlaně, natáhla se na postel a přitiskla tvář k chladnému polštáři… zalykala se nudou.

* * *

Bylo těžké najít ji podle myšlenek.

Aš~šád stál v liduprázdné chodbě, vděčný za ticho a stín, a s očima zavřenýma a vědomím nastraženým hledal – jako by naslouchal nejasným, z dálky šeptaným slovům. V kopuli téměř nikdo nezůstal – padesát, šedesát lidí, kteří byli nepostradatelní v práci nebo měli nějaký důvod nejít; ostatní se přidali bez pobízení a nařizování, protože je hnala nenávist a strach.

Nenávist a strach.

Cítil, jak ho atmosféra toho místa oslabuje. Nebylo v tom nic iracionálního: prostý úbytek energie, které měl beztak málo. Kopule do sebe vsávala jeho sílu… vyvolávala depresi; působila ponuře a chladně jako staré, dávno nevětrané sklepem‘. V principu bylo pro Aš~šáda snadné najít Mabelin pokoj – stačilo přečíst tu informaci z protonace; i to ho ale unavilo, protože neměl krystal.

Skleslý a vyčerpaný nakonec našel cestu; před výtahem na okamžik zaváhal… jenže nic z toho, co ve světě techničanů mohl potkat, ho nedokázalo překvapit příliš.

Zaklepal na její dveře. Otevřela.

Několik vteřin stáli proti sobě…

Pak Mabel začala ječet.

* * *

Její pronikavý, nervy drásající křik se rozléhal prázdnou chodbou, odrážel se od holých kovových zdí. Oznamoval všem, že se stalo něco strašlivého: že možná ten, kdo přišel z vesmíru, pronikl do kopule. A když potom vzápětí jekot utichl a vystřídalo ho těžké chvějivé ticho, lidé, naslouchající bez dechu u stěn svých pokojů, si s hrůzou uvědomili, že ta žena je pravděpodobně… mrtvá.

V doslechu bylo sotva patnáct lidí. V té chvíli někteří z nich – byla jich většina –zamkli dveře a zůstali tiše stát ve stínu; a v jiných se naopak zvedla vlna vzteku a zášti a oni vyběhli ven, v ruce první věc, která se dala použít jako zbraň.

Aš~šád utíkal ke schodišti a jeho kroky duněly na kovové podlaze; měl pocit, že celá ta vratká techničanská stavba se otřásá v jejich rytmu. Nějaký člověk se mu postavil do cesty – vynořil se z boční chodby; v rukou třímal úzkou kovovou vázu, která byla stejně málo zbraní jako Aš~šádova železná tyč. Zaútočil dřív, než tomu Aš~šád mohl zabránit – nebyl čas odehnat ho nebo zhypnotizovat; kyje na sebe s třeskotem narazily a člověk z kopule zakolísal. Druhý Aš~šádův úder ho odhodil dozadu – bezvládného, s roztříštěnou hlavou.

Další čtyři se seběhli ke schodišti vedle výtahu; předpokládali, že cizák bude utíkat tím směrem. A on to skutečně udělal, přestože o nich věděl.

Nikdo z nich nebyl bojovníkem; neuměli zacházet se zbraněmi a ani žádné neměli; kdyby na to ale přišlo a Osud se postavil na jejich stranu, mohli Aš~šáda koneckonců utlouci nábytkem. A on si to uvědomoval a smál se.

Zastavil se na konci chodby; před ním byl prázdný čtvercový prostor, ústí další chodby, výtah, schody do vyššího patra na jedné straně, schody dolů na druhé. Ti čtyři strnuli rozestaveni v náhodném půlkruhu, s nejrůznějšími věcmi v rukou; dívali se na něj, překvapeni tím, že se zastavil… a že se navíc dal do smíchu, místo aby začal prchat nebo bojovat.

Ale věděli, že je to on. Lidé nebyli jako agasští vrátní – nenechali se oklamat převlekem; ve tvářích svých soukmenovců dokázali číst. A v téhle tváři, v těchto očích viděli něco příliš… cizího.

Aš~šád znal jejich myšlenky; byli zaražení, snad na chvíli překvapeni, ale nijak přátelští. Pohled upíral na jednoho z nich – na toho, který stál nejblíž schodů. Tentokrát měl čas, a přestože se mu bez krystalu zoufale nedostávalo energie, času bylo dobré využít. Zvedl ruku dlaní obrácenou k d-alfanovi… S dohasínajícím smíchem ve tváři ho shodil dolů.

Zděšený výkřik toho člověka se slil s výkřiky ostatních; v první chvíli si nedokázali srovnat v hlavě, co se stalo. Bylo to iracionální, nepřirozené, nepochopitelné – vidět někoho zřítit se ze schodů bez zjevných příčin, jakoby odvátého větrem… v bezvětří; strženého dolů někým, kdo se k němu ani nepřiblížil. Zaplavila je hrůza a odpor – touha zabít, zničit toho cizáka dřív, než bude mít čas proniknout do jejich mozků, rozleptat zvolna jejich vědomí, ovládnout je svým pohledem. Odpor vyvolal nenávist; příliš se ho štítili, než aby ho mohli nechat uniknout, nechat dýchat stejný vzduch.

Vrhli se na něho. Aš~šád levačkou tasil nůž; železnou tyčí odrazil ránu prvního z nich a na zlomek vteřiny nechal svou hladovou čepel pít jeho krev. D-alfan zavrávoral… klesl na kolena; nevěřícně zíral na temnou, rychle se rozlévající skrvnu na prsou. Druhý na okamžik zaváhal – a rána Aš~šádovy tyče ho vzápětí odmrštila dozadu. Třetímu se podařilo zaútočit a udeřit vesmířana do ramene. Ale neuměl bojovat – nemohl se měřit s Aš~šádem; byl jako těžkopádný beran, který soupeří s kobrou. I jeho našlo ostří nože a proťalo mu hrdlo.

Odehrálo se to všechno v několika vteřinách; člověk shozený ze schodů sotva stačil vstát a vrátit se. Nyní stál a zíral na nehybná těla v kalužích krve. Jeho pohled se setkal s Aš~šádovýma očima…

Vykřikl. Bylo toho víc, než dokázal snést; odhodil kus nábytku, který stále ještě směšně svíral v rukou jako zbraň, a s myslí zaplavenou panickou hrůzou se rozběhl dolů po schodech.

Ještě zbýval jeden.

Někde… vzadu.

Aš~šád si uvědomil nebezpečí a bleskově se otočil – ale člověk se nesnažil bojovat. Utíkal k ústí vzdálenější chodby. V té chvíli Aš~šád vytušil jeho úmysl a vrhl po něm železnou tyč, aby ho zastavil – ale minul. Člověk doběhl ke stěně, vyrazil sklo a opřel se o spínač poplašného zařízení.

Jekot sirén se ozýval zpočátku slabě, jakoby váhavě, ale každou vteřinou nabýval na síle; Aš~šádovi bleskla hlavou představa mohutného líného zvířete, obrovitého jako sama kopule, které se zvedá z jejích dolních pater, probouzí se… a potom křičí, křičí s hlavou obrácenou ke hvězdám.

Je vlastně s podivem, že na něco tak prostého nepřišli dřív, pomyslel si.

Neváhal ani na vteřinu; přeběhl přes prázdné prostranství, prosmýkl se kolem výtahu na schodiště… a vedený víc intuicí než rozumem se vrhl vzhůru.

* * *

Kdesi pod sebou slyšel hlasy; to se sbíhala ta hrstka lidí přítomných v kopuli. Spěchali do přízemí; volali agasky, uzavírali vchody. Aš~šád proběhl dvě patra… a v tom třetím spatřil ženu: stála a čekala.

Měla prázdné ruce.

„Vesmířane! Pojď!“

Zaváhal – ale její myšlenky v sobě neskrývaly zradu. Rozběhla se; vedla ho na konec chodby k nouzovému schodišti a potom rychle dolů do prvního patra. Nikdo tam nehlídal; lidé byli dole, mluvili, organizovali pátrání… v nitru plní strachu. D-alfanka proběhla chodbou a vtrhla do jedněch dveří. Aš~šád vklouzl za ní. Zamkli a rozsvítili… potom s úlevou zůstali stát.

Ta místnost byla malá a téměř prázdná; jen u stěny ležely nějaké bedny, železné skládací schůdky, různé nástroje a kbelíky. Aš~šád ten pokojík nijak zvlášť neprohlížel; věděl, že tady nic zajímavého nenajde. Otočil se k té ženě a poprvé jí pohlédl do tváře.

Byla mladá… měla rudé vlasy.

„Jmenuji se Ruth Dashová,“ řekla. „Tohle místo je bezpečné; můžeš tady zůstat, vesmířane, jestli chceš, do doby, než se situace uklidní.“ Usmál se; vzal ji za ruku a přitiskl svou dlaň na její. „Jsem Aš~šád; Aš~šádgu~ly~maiíldan,“ řekl. „Díky, Ruth.“ Prudce vydechla.

„Ani se nezeptáš, proč to dělám?“ ušklíbla se.

Pohlédl jí do očí – a našel ostražitost, zvědavost a smích; čekala klidně, až ji prozkoumá, a neodvrátila hlavu.

„Něco ode mne potřebuješ,“ řekl konečně.

„Něco! Nevíš ani,co to je? To ti dá tolik práce přečíst moje myšlenky?!“

„Nečetl jsem je.“

„Ze zbabělosti?“ V očích se jí zablýsklo; mluvila s ním tak, jako on mluvil s Mabel. Rozesmál se.

„Ne ze zbabělosti, Ruth,“ řekl. „Jenom jsem se chtěl nechat překvapit.“

„Hloupý důvod.“

„Naopak; první předznamenání toho, co ode mne chceš vědět,“ řekl. „První stín Šipky.“

Zarazila se.

„Takže přece jen víš o té desce!“

„Vlastně ano. Těžko nevědět. Leží ti to v hlavě. Křičí to v tvých myšlenkách.“ Mlčela.

„Přinesu ji… časem,“ řekla nakonec. „Teď na to není ta pravá chvíle. Možná máš hlad… nebo žízeň?“ Pohledem sjela po jeho kombinéze. „Jsi zraněný?“ Zavrtěl hlavou. „To není moje krev.“

V dlani stále ještě svíral nůž; pečlivě ho otřel o kalhoty, vyleštil jeho chladnou lesklou čepel a pak ho zasunul do boty. Ruth ho pozorovala mlčky a bez výrazu. „Kolik jsi jich zabil?“

„Ne víc, než bylo nutné. Pokud chtěli zůstat naživu, neměli na mě útočit.“

„Lidé z kopule nejsou válečníci, Aš~šáde. Nevím, z jaké barbarské země jsi přišel a nevím, co znamená Šipka; pouze mi to všechno připadá strašlivě… plné rozporů. Moje představa o bytostech schopných cestovat vesmírem se neslučuje s představou boje a krve,“ řekla. Poslední stopy smíchu v jejích očích zmizely.

„Boj je záchrana pro ty, kdo utíkají z hlubin. Špínu smyje lépe krev než slova,“ řekl.

„To není dobrá filozofie, vesmířane.“

„Nevynášej soudy o věcech, které neznáš!“

„Vidím toho dost,“ ušklíbla se. „Jsi cizák. Vetřelec. A vrah. Z lidí, které jsi zabil, by žádný nebyl schopen zabít tebe – ani kdyby měli tu možnost. Ani kdyby jsi před nimi stál bezmocný, možná spoutaný, a oni tě spravedlivě odsoudili. Nikdo by proti tobě nedokázal zvednout nůž…“

„Nůž jistě ne. Zatím zvedli jenom vázy, železné tyče a židle,“ zasmál se.

Ruth se zarazila. V jejích očích se objevil odpor… téměř nenávist.

„Jsi cynik.“

„Cokoliv jiného je pokrytectví,“ řekl. „čtu tvoje myšlenky. Ty sama nevěříš ničemu z toho, co říkáš! Oni by to samozřejmě udělali, Ruth. Samozřejmě.“

„Mýlíš se.“

Oči se mu zúžily. Svraštil čelo; když pak promluvil, jeho hlas byl plný trpkosti.

„I jejich myšlenky jsem četl. Díval jsem se jim do svědomí – těmhle lidem, kteří se bojí krve! Bojí se jí tolik, že raději zavřou oči, když teče. Nikdy nepřemýšleli o tom, jak je cenná; vždyť ji koneckonců nikdy neviděli. Vyhýbají se krvi – ale ne proto, že by si vážili života. Naopak. V hloubi duše jím pohrdají, Ruth. Vzrušuje je cizí smrt a přemýšlejí o ní s příjemným mrazením v zádech, pokud ovšem oni sami mají čisté ruce; a těma čistýma rukama jsou schopni zabíjet mnohem špinavěji než já: bez úcty, bez vznešenosti, podle, zezadu.“

„To není pravda!“

Aš~šád se na ni díval s podivným, těžko definovatelným výrazem. „Co o tom můžeš vědět, Ruth?“

„Rozhodně víc nežli ty! Já je přece znám! Vždyť jsem jedna z nich. Mohu mluvit o sobě – a já vím s jistotou, že bych tě nedokázala zabít.“

„Nemluvil jsem o tobě. Ale dobrá. Řekněme, že bys skutečně nezabila ani mě, ani… Arna Loirena,“ řekl s úsměvem. Napětí z jeho tváře zmizelo; bylo vystřídáno pouhou… únavou. „Nechci se s tebou přít, Ruth – zatím. Ještě na to nepřišel ten pravý čas.“

Pozorovala ho – a marně se snažila uhodnout něco z jeho myšlenek; neměla nadání na takové věci: Přesto za tou cizí nehybnou tváří vytušila sílu – a zachvěla se jakousi podvědomou, nikdy předtím nepoznanou bázní.

„Víš skutečně všechno? Vidíš do budoucnosti?“

Pohlédl jí do očí a rozesmál se.

„Ach, denros! Nemluv takové hlouposti!“

* * *

Pronikl do kopule… tři lidé mrtví.

Napřed za Mabel Buckovou… pravděpodobně vyděšená… říkala, že nechtěla… potom omráčil nebo omdlela. A ti tři ostatní… tři z pěti.

Zavraždění.

Jeden v chodbě s rozbitou hlavou. Druhý probodený. Třetí… s podříznutým hrdlem, v kaluži krve. S hlavou, s hrdlem, probodený.

Mrtví.

… naprosto odpovídá stylu, jakým Země vždy vystupovala. Barbarské… násilnické…

Věděli, proč opouštějí…

… možná jakási pomsta ze strany Země.

Nebezpečný… rozvrátit naši… Ne už někde v karwilovém poli, někde za kamenem – ale přímo tady, deset, dvanáct kroků od nás… na schodišti, kterým denně chodíte.

Naslouchající.

Vyčkávající…

Číhající na další příležitost!

Věděli, že ho musí najít; uzavřeli všechny východy, prohledali kopuli. Jenže pravděpodobně jim proklouzl pod rukama; nenašli ani jeho, ani žádné jeho stopy. Postavili hlídky, ozbrojili se lépe a byli opatrnější. Každý viditelně nosil identifikační kartu s fotografií, aby nedošlo k nějaké další záměně.

Pak se uzavřeli do nekonečného bázlivého čekání. Ti inteligentnější z nich věděli, na co vlastně čekají: na chvíli, kdy se na nějakém místě kopule najde další… krev.

Jenže čas utíkal a nic takového se nestalo.

* * *

„Spí,“ řekla Ruth.

Dívali se na vesmířana; ležel skrčený v koutě zadní místnosti, hlavu položenou na předloktí, oči zavřené.

„A má jiné šaty,“ dodala.

Uplynul necelý den od chvíle, kdy ho z pokojíku v prvním patře odvedla větrací šachtou do tajných podzemních prostor. Nyní se vrátila, přinesla jídlo a svoji desku… a přivedla s sebou Arna Loirena.

Přestože mluvili šeptem a pohybovali se bezhlučně, probudili ho; vesmířan otevřel oči, zívl a posadil se. Šaty, které na sobě měl, byly nádherné: zelený plášť, široké tmavé kalhoty, zlatem vyšívaný kabátec. Vyndal je z batohu a oblékl si je zřejmě jen proto, že byly pohodlnější a čisté. Mělo to v sobě ale i něco symbolického; jako by říkal: Už se nemusím skrývat.

„Přinesla jsem jídlo a tu desku,“ ozvala se Ruth. „Tohle je Arne Loirene. Řekla jsem mu všechno, co vím… o tobě i o desce.“

Vesmířan se nepostřehnutelným pohybem postavil na nohy; ozdobné zlaté spony na jeho plášti blýskly v matném světle. Pozdravil se s nimi a jeho pohled sklouzl po lesklé fialové ploše desky… ale nedotkl se jí, přestože mu ji Ruth podávala.

„Později,“ řekl. „Posadte se zatím.“

Nechal jim otočná křesla před falešnou stěnou, která skrývala obrazovku vysílače: sám si sedl na zem s nohama zkříženýma. Mlčeli – a ani on nic neříkal; měl skloněnou hlavu a oči zavřené.

„Tolik mě nenávidíte, veliteli,“ ozval se náhle. „Ale nemusíte se obávat mých… nelidských schopností. Nemám dost energie k jejich probuzení.“

„Co se týče nenávisti a obav – nebudu vás přesvědčovat, že je to omyl,“ řekl velitel chladně. Seděl zabořený v křesle, s rukama položenýma na opěradlech, a svůj pronikavý pohled upíral na cizáka. „Ví se, že umíte číst myšlenky. A i kdybyste skutečně žádné další nelidské schopnosti neměl, tahle sama o sobě je dostatečně… odporná.“

Vesmířan zvedl hlavu; na jeho tváři se – kupodivu – objevil úsměv.

„Může být i příjemná,“ prohlásil. „Nemusíte o nic žádat a dokonce ani nic říkat nahlas – a já přesto vím, co si v hloubi duše přejete, abych udělal.“

„A uděláte to snad?“ ušklíbl se velitel.

Aš~šád neodpověděl. Úsměv z jeho tváře se vytratil.

„To, co mi v téhle chvíli dává převahu – a tím i naději, že mě lidé z kopule neumlátí nábytkem – s telepatií nijak nesouvisí: nemůžete mě předhodit JIM, protože jsem viděl tuhle místnost i se vším, co v ni je,“ řekl.

Velitel svraštil obočí; byla to pravda. Právě na tohle myslel – a napadlo ho to vlastně už dávno; ve skutečnosti hned v okamžiku, kdy se dověděl o Aš~šádově přítomnosti v podzemí.

„Ruth vás měla ukrýt jinde,“ řekl.

„Kde? Snad ve svém pokoji? Jste tak dobrý řečník, veliteli! A přitom vpravdě neuvěřitelně… naivní. Ruth mluvila o tom, že lidé v kopuli jsou mírní a civilizovaní– a na důkaz, že tomu – hm – opravdu věří, mě ukryla sem. Jenže vy si to kupodivu skutečně myslíte! Nevíte, že byste ji vzápětí našel oběšenou, uškrcenou, nebo – řekněme –shozenou z okna? Vlastně byste ji možná ani nepoznal. Měla by trochu rozbitý obličej.“

„Jste hlupák, mimozemšťane.“

Aš~šád se usmál a blahovolně pokrčil rameny. „To mělo být varování,“ řekl.

„Chcete nám vyhrožovat?!“

„Varování není vyhrožování. Navíc tyhle věci přece nezávisí na mně. Nebyl jsem to já, kdo probudil jejich nenávist.“

„Že ne?! Vy jste přišel z vesmíru! Vetřel jste se do naší země. Vnikl do kopule. Zabil naše lidi!“

„Zřítil jsem se z vesmíru. Chtěl jsem letět na Zemi, ne na D-alfu. A nikdy bych na nikoho z vás nevztáhl ruku, kdybyste na mne neuspořádali hon.“

„Tohle nebyla sebeobrana, Aš~šáde!“

„Už s Ruth jsme mluvili o zabíjení,“ řekl vesmířan – a jeho hlas byl náhle vážný a plný chladu. „Dal jsem těm třem to nejlepší, co ode mne mohli dostat: hrdinskou smrt. Být zabit chladnou zbraní je skoro tak dobré jako zemřít v souboji grorji~saot~t.“

„To je odporné!“ vykřikla Ruth. Ozvala se poprvé po dlouhé době; během celého toho rozhovoru mlčela. Aš~šád na ni pohlédl, ale v jeho tváři se nic nezměnilo; podobala se neživé, z bronzu odlité masce.

„Amorální,“ dodala Ruth.

„Narodil jsem se… v kosmické lodi techničanů,“ řekl zvolna a bez souvislosti. „Byli to lidé jako vy, letěli ze Země k Fomalhautu. Dorazili k cíli, když mi bylo sedm let. Na čtvrté planetě objevili život a rozhodli se přistát – nebo snad jen přiblížit; nevím. Jenže zemřeli. Zabila je síla, kterou… kterou nechápali; o které nevěděli nic. Sami obyvatelé Hiwaiw netušili, že gan~saljah, že argenit~mijat… může pro někoho znamenat nebezpečí.“

Odmlčel se.

„Vyprávím vám to z jiného důvodu, než si myslíte,“ řekl pak s úsměškem. „Nechci ve vás vzbudit soucit. Snad v tom není příliš pýchy, když tvrdím, že si ho nezasloužím!“

V jejich očích se objevil zmatek.

„Já…“ hlesla Ruth. Zmlkla.

„Vychovali mě na Hiwaiw,“ řekl vesmířan. „Přesto vím ledacos o Zemi i o své vlastní minulosti; známe některé poměrně účinné způsoby získávání informací. Jenže jak Země, tak i má minulost pro mě znamená cizí břeh. Zajímavý cíl pro výpravu za slávou; jeden z mnohých cílů. Ta síla, o které jsem mluvil, to je argenit. Krystal. Naučil jsem se ho ovládat a tím jsem se změnil. Říkám vám to proto, abyste si konečně uvědomili, že mě nemůžete soudit podle sebe. Nejsem jako vy; nemám s vámi mnoho společného, přestože se vám podobám vzhledem. Jsem cizí. Všechno, co udělám, vám bude připadat amorální.“

Jeho tvář byla klidná – ale oči se mu leskly; prozrazovaly skrývané vzrušení… možná zášť.

„Mluvili jste o mrtvých,“ řekl. „Jsou stále ještě tady, se mnou, v podobě energie. A navždy už se mnou zůstanou.“

Ruth se zachvěla. Cizákův hlas měl podivné zabarveni; zněly v něm jakési děsivé, hluboké tóny, které naháněly strach – a ona seděla paralyzovaná, neschopná pohybu. Jeho oči ji přitahovaly jako oči hada; byly zářivé, neproniknutelné, plné té neznámé síly, kterou nazval jménem: argenit~mijat. A ona najednou cítila, jak se jí zmocňuje panika; bezmezné zděšení ji zaplavovalo, zatemňovalo její vědomí, pronikalo až do konečků prstů.

Nehýbal se; připomínal sochu; seděl s nohama zkříženýma, zahalený v plášti splývajícím z ramen – nelidský, neotřesitelný, chladný; vyzařovalo z něho jakési neznámé číhavé… nebezpečí. Z jeho tváře se vytratila barva bronzu – přestože strnulost kovové masky jí zůstala. Ruth si náhle uvědomila, že vesmířan je přízračně, neskutečně bledý, jako by se sám měnil v stín.

Jako by sám byl jedním z těch, o kterých mluvil… pohlcen všudypřítomnými mrtvými.

V nekonečné vteřině nesmírné hrůzy ji napadlo, že on už není člověk; že je démon, ztělesněné zlo, které vstoupilo nepozváno mezi bytelné a pevné stěny kopule a způsobilo, že se chvějí v základech; oči upírala na jeho ruce, které měl položené na kolenou, a viděla je zbrocené krví.

Rychlým pohybem si vyhrnul široký rukáv – a ona si uvědomila, že to není přelud; že opravdu vidi krev, prosakovala skrz chatrný obvaz, barvila jej temnou červení. Jeho krev.

Pro nekonečný vesmír! Říkal přece, že není zraněný, blesklo jí hlavou. Ale byla příliš zděšená, příliš v moci jeho hypnotizujícího hlasu, než aby jakoukoliv myšlenku dokázala dovést do konce.

„Mrtví si zaslouží úctu, protože prošli Branou. Na Hiwaiw existuje rituál, který očistí ty, kdo zabili nepřítele v boji,“ řekl Aš~šád. Jeho hlas zněl slavnostně – zvučný, ostrý jako křišťál, chladný, odrážející se od prázdných stěn.

Pak se slova utopila v tichu.

Stáhl obvaz a oni spatřili jeho paži znetvořenou třemi čerstvými, hlubokými šrámy. Měly.rozšklebené okraje, byly černé sraženou krví. Vyvolávaly představu příliš velké fyzické bolesti, než aby to ještě bylo… cudné.

„Mluvili jsme při našem prvním setkání o smrti, Ruth,“ dodal. Obrátil se k ní; jeho oči hořely. „Neřekl jsem ti tehdy, že tohle udělám – ale myslel jsem na to. Je to Graíil~len~taít~jing~belš, Připomínka. Za každého mrtvého.“

Slova dozněla a s posledním vytrácejícím se tónem se zlomilo kouzlo. Ruth zírala na rány na Aš~šádově ruce a v té chvíli už neexistovala žádná vznešenost, žádná symbolika, žádný význam, který by mohl zakrýt nesmírnou přírodní syrovost celé té záležitosti. Představila si ho, jak o samotě v tomto pokoji bere nůž, chladným ostřím ho přikládá ke své kůži a pomalu řeže maso – bylo to strašné, bylo to nechutné; necítila lítost ani obdiv, ale nesmírný, vše přebíjející odpor; otřásala se hnusem; zvedal se jí žaludek a ona věděla, že jestli v příští vteřině neodvrátí oči, začne zvracet. Sebrala všechnu svoji sílu, aby od toho odtrhla pohled… s tichým výkřikem hrůzy otočila hlavu a očima se bezděky přimkla k velitelově tváři.

A ta jí sice nevrátila klid, ale pomohla jí se vzpamatovat: byla chladná.

Plná bezmezného pohrdáni.

Výsměchu.

„Jste skutečně jiný než my,“ řekl Arne Loirene pomalu a s jízlivostí. „Tak trochu… barbar.“

Několik vteřin bylo ticho. A pozadí se změnilo; slova dostala jiný význam, ostrá barva krve vybledla a změnila se v pouhou… šeď.

Bylo to pryč.

Když Aš~šád promluvil, jeho hlas zněl tiše a chraplavě; nebylo v něm už ani stopy po onom podivném vytržení. Zůstala jen nesmírná únava.

„Myslím, že jsem zcela určitě… barbar,“ připustil. Ušklíbl se. „A také myslím, že z vašeho hlediska to skutečně je amorální. Jenže jsme příliš rozdílní, než abychom mohli vést spory o morálce.“

Sklonil hlavu, přemohla ho slabost; pokusil se zavázat si svůj obvaz, ale nedařilo se mu to.

„Vy přece neznáte nic, co by se dalo nazvat morálkou,“ řekl velitel chladně. „Je dětinské myslet si, že nějaké nesmyslné sebetrýznění…“ Aš~šád prudce zvedl hlavu.

„Už ani slovo o těchto věcech, Arne Loirene. Nemáte právo mě soudit.“ Velitel ho pozoroval pobaveně, plný ironie.

„Hm. Berete mi právo na myšlenky? A také samozřejmě… na názor? Ach ano; co jiného se vlastně dá čekat od barbarů,“ dodal polohlasně – jakoby jen sám pro sebe. „Má pravdu, Arne,“ hlesla Ruth.

Seděla schoulená v křesle, stále ještě zděšená, neschopná pohybu; první nával odporu už ale pominul a ona znovu dokázala pohlédnout Aš~šádovi do tváře. A on ostře cítil její oči a slyšel její myšlenky; byla až příliš vnímavá, až příliš inteligentní, a on si náhle uvědomil, že jeho sugesce jí otřásla víc, než zamýšlel. Kupodivu to v něm probudilo… lítost.

„Možná jste viděli víc, než jste měli – a rozhodně o mně víte víc, než je vám příjemné,“ řekl. „Omlouvám se za tu… otevřenost.“

Podařilo se mu konečně pevně zavázat uzel, a potom stáhl rukáv až k zápěstí. V obličeji byl nepřirozeně bledý a pod očima měl kruhy jako po dlouhém bdění. Byly to známky vyčerpání a bolesti – jediné, které nedokázal skrýt. Choval se skutečně právě tak, jak se dalo čekat od barbara: chladně, povýšeně, s nepochopitelnou necitelností k sobě samému; a přestože to bylo tak nesmyslné a tak odporné, nedal najevo ani v nejmenším, že je na konci sil.

„Jenže otevřenosti se nevyhneme ani v dalších věcech,“ pokračoval. Jeho hlas byl tichý a ochraptělý… podivně prázdný. „Původně jsem s vámi chtěl mluvit o něčem jiném. To bude pro vás důležitější, přestože sotva příjemné.“

„No prosím – tak mluvte,“ ušklíbl se velitel.

„Především tohle,“ řekl Aš~šád. „Podle mého názoru by se obyvatelé kopule měli dovědět pravdu o Zemi.“

Několik dlouhých vteřin bylo ticho.

Aš~šád cítil, jak do nejposlednějších buňek jeho těla proniká chlad, a pokusil se bleskově v sobě vyvolat představu vnitřního tepla… ale ani to ho nezahřálo.

„Pravdu o Zemi všichni znají,“ řekl velitel s jízlivým úsměvem. „Je to planeta ovládaná zdegenerovanou, barbarskou rasou, která touží zotročit a osídlit ostatní obyvatelné světy; nebýt vzpoury našich předků a jejich odvahy postavit se na obranu d-alfské svébytnosti, chamtivost pozemšťanů a jejich lačnost po moci by vedla k…“

„Arne Loirene!“ přerušil ho Aš~šád tiše – s nepatrnou, sotva postřehnutelnou výčitkou. „Zatím mluvíte se mnou, ne s lidmi z kopule. Já pravdu o Zemi znám.“

Velitel zmlkl; jeho tvář se stáhla nenávistí, oči se mu zúžily.

„Dobrá,“ ušklíbl se. „Tak tedy vážně. Co chcete udělat, Aš~sáde? Předstoupit před ně a říct: Vážení přátelé, dnes nastal okamžik senzačního odhalení. Stali jste se obětí podvodu a všechno, pro co žijete, je lež. Vzpoura prvních kolonistů, na které si tolik zakládáte, byla ve skutečnosti naplánována už na Zemi. A Země sama není peklo s otráveným vzduchem a zamořenou vodou, v kterém těžce přežívají zlostné, po kosmovládě toužící zrůdy; to všechno jsme vám jenom tak namluvili, abyste se netoužili vrátit a byli spokojeni tam, kde jste – v téhle pustině. Země je ve skutečnosti kvetoucí planeta nesrovnatelně krásnější než D-alfa; její obyvatelé jsou s námi ve spojení a čekají na výsledek tohoto experimentu… takže můžete jít a promluvit si s nimi o něčem. Například o smyslu života,“ dodal jízlivě.

Aš~šád ho pozoroval zkoumavě, soustředěně… s nesmírným úsilím, které jim zůstalo skryto, četl v jeho vědomí.

„Z toho, co říkáte – a také co si myslíte – je vidět, že i vy sám přístup Země pokládáte za… nečistý,“ řekl nakonec bezbarvě. „Jenže také si myslíte, že jakákoliv lež je lepší než pravda, protože pravda bude pro obyvatele kopule nesnesitelná. Takový závěr je zcela v intencích vaší Teorie Stabilizace.“

„Víte o kopuli skutečně všechno?! Proslídil jste kdejaký mozek, Aš~šáde, viďte?“

„Odbočujete, veliteli.“

„Nemáte právo jakkoliv zasahovat do našich věcí!“

„Už je pozdě. Zasáhl jsem.“

„Ano?! Smím se zeptat jak?“

„Jistě: tím, co bylo po ruce,“ odpověděl vesmířan. „Mohli jste s takovou věcí přece počítat – když už jste mysleli i na to, že tajemství tohoto místa vyzradím obyvatelům kopule.“

Odmlčel se – a pak se najednou usmál; v jeho očích se nečekaně objevily jiskřičky rozpustilého smíchu. „Denros! Byl jsem strašlivě zvědavý,“ přiznal se.

„Ty jsi…“ hlesla Ruth.

„Ano. Přesně to. Mluvil jsem se Zemí.“

* * *

Opatrně a tiše se kradla chodbou; zvěsti, které se šířily po kopuli, naleptaly i její mozek a ona byla nebývale ostražitá. Místo střevíčků s vysokými podpatky nosila plátěné trepky, které nedělaly hluk, a v kapse měla kamenné těžítko, kterým se dalo rozbít sklo nad spínačem poplašného zařízení, a někdy – při troše šikovnosti – také spánková kost. Jiné zbraně s sebou nebrala, protože zacházet s nimi beztak neuměla; spoléhala se raději na své štěstí, pronikavý hlas, přitažlivý vzhled a prázdné ruce.

Nebála se příliš; patřila sice mezi ty inteligentnější z obyvatel kopule, ale setrvačnost myšlení, pěstovaná v ní od dětství, která byla jedním z mnoha nenápadných důsledků Teorie Stabilizace, jí sugerovala přesvědčení, že nic se nemůže stát. Podvědomě hledala vesmířana – přála si setkání s ním; hnala ji zvědavost. Vždyť právě ona to byla, kdo v kopuli rozšířil zprávu o jeho příletu; to ona se vyptávala agasky Hiri na podrobnosti z Mabeliny výpravy a pak je dávala k lepšímu ve společnosti:

Cassie Sharková.

Bydlela v prvním patře a vracela se z neodkladných návštěv a pochůzek, které si vymyslela, aby sama sobě zdůvodnila neustálé cestování po kopuli. Tiše stoupala po schodech, obutá ve svých trepkách; našlapovala lehce a její kroky nebyly slyšet. Zahnula do chodby ve chvíli, kdy velitel a Ruth Dashová vycházeli ven z jedněch dveří.

Pozdravila je nahlas a s úsměvem.

Milé setkání.

V očích Ruth viděla zmatek; napadlo ji, že ti dva se tam uvnitř milovali, ale ihned to zavrhla; bylo by to absurdní. Pokud se pamatovala, vedly ony dveře jen do malé místnosti bez nábytku, kam si agasské pokojské dávaly věci na uklízení a…

… a kam nikdy nikdo nechodil.

Zašla do svého pokoje, počkala nějakou chvíli a pak se vrátila. Chodba byla prázdná.

Nikdo ji nesledoval, když otvírala dveře té místnosti. Vešla dovnitř, rozsvítila, rozhlížela se po všech koutech. Jenže tam skutečně nic nebylo: nějaké kbelíky, košťata, skládací schůdky, hadry. Pokrčila rameny; vlastně ani nevěděla, co zvláštního by v té místnosti asi tak mohlo být… kromě vesmířana samozřejmě.

Zklamaná vyšla ven – ale tu myšlenku dovedla do konce; opravdu nebyla hloupá. Uvědomila si, že předtím vlastně podvědomě přijala jistý předpoklad ohledně velitele a Ruth. Jako většina žen i ona přikládala velkou váhu intuici… a intuice jí říkala, že tohle skutečně je správná stopa: že ti dva dělají něco nekalého. Cassie nevěděla nic o vesmířanovi, který na konci cesty vedoucí z té prázdné místnosti v téže chvíli upadl do neklidného spánku beze snů, vděčný za to, že je konečně sám, že nemusí nic předstírat. Nevěděla o něm – a tedy o něm nemohla ani mluvit. Přesto zůstala připravená, obezřetná, plná podezření – zmítaná nesmírnou zvědavostí.

Skrytá za dveřmi svého pokoje.

Vyčkávající.

* * *

Dlouho do noci seděl ve své pracovně – sám, s hlavou zabořenou v dlaních, s očima zavřenýma.

„Ten barbar!“ zamumlal polohlasně. Nechal ruce spadnout na stůl a ušklíbl se – jako by právě tohle byl konečný výsledek jeho dlouhých úvah:

Ten odporný barbar.

V jeho představách dostala Aš~šádova tvář krutý, úskočný výraz – a oči byly chladné a plné opovržení; leskly se v šeru, propalovaly se do vědomí. Cítil je kdesi za sebou… upřené na zátylek, klouzající po zádech. Bylo to natolik sugestivní, že se několikrát bezděky ohlédl – a nakonec vstal a prošel všechny kouty, aby se ujistil, že je v místnosti sám.

Potom se posadil tak, aby měl za zády zeď.

Přesto si připadal bezbranný: vystavený útokům čehosi neviditelného, ohledávaný cizími myšlenkami.

Ve vzpomínkách slyšel svůj vlastní hlas plný ironie: „Proslídil jste kdejaký mozek, Aš~šáde – viďte?“

A jindy:

„Víte o kopuli skutečně všechno?!“ S nenávistí:

„Nemáte právo zasahovat do našich věcí!“

Nemáš právo zasahovat do našich věcí, Aš~šáde! Ty – cizák a vetřelec.

A potom Aš~šád s rukama položenýma na kolenou, s lehkým úsměvem:

„Už je pozdě. Zasáhl jsem. Mluvil jsem s těmi, kdo považují za své právo rozhodovat o D-alfě: se zástupci Rady.“

Arne si to vybavoval zřetelně a přesně: vlastní jízlivý hlas, Aš~šádovy odpovědi… každé slovo.

„Co jste jim řekl, pro nekonečný vesmír?!“

„Pravdu… o sobě.“

„Předpokládám, že to považovali za ne zcela vydařený vtip.“

„Mýlíte se. Rada nemá ani zdaleka tak pevnou pozici, jak se domníváte.“

„To vám řekli?“

„Otevřeně ne, ale vytušil jsem to.“

„Čtete myšlenky i na dálku?!“

„To nedokážu. Nemám tak vynikající schopnosti. Byla to pouhá… intuice.“

Alespoň že tak.

„Intuice šetří čas. S techničanskou logikou dospějete nakonec ke stejnému závěru –ale pomaleji.“

„Spolehnu se raději na ni.“

„Dobrá.“ Aš~šád pokrčil rameny… jedním ramenem. „Když jsem pozemšťanům řekl, odkud jsem přiletěl, překvapilo je to – ale méně, než jsem čekal. Paniku vyvolalo teprve zjištění, že cesta mi trvala pouhých několik hodin; rozumíte – paniku, nikoliv nedůvěru.“

„A dál?“

„Později přiznali, že už mají jisté… zkušenosti s planetami Fomalhautu; ztratili tam několik automatických sond a dvě lodi s lidskou posádkou.“

„Lhali. Cesta k Fomalhautu pozemskými raketami trvá několik stovek let.“

„Kdysi to tak bylo. Ale jsou to staré informace. Pozemšťané v nedávné minulosti objevili způsob cestování… jiným než Základním prostorem.“

„Chcete mi namluvit, že mají krystaly argenitu?“

„Ach, denros – samozřejmě, že ne! Objevili jednu z nižších rovin světa: mimoprostor. V téhle době je vesmír mnohem menší, než si myslíte, Arne Loirene. Země už není desítky let cesty daleko. Dělí nás od ní pouhé… dny.“

Krátký skok mimoprostorem.

Pouhé dny.

Velitel nechal své ruce sklouznout do klína; opřený o zeď zíral do kalného sera své pracovny. Tehdy, během samotného toho rozhovoru, byl klidný; z jeho slov sršela ironie, protože si nepřipouštěl, že všechno, co bylo řečeno o Zemi, je skutečně pravda.

Šok přišel až později.

„Jistě si sami dovedete představit, jaké následky má objev mimoprostoru pro Radu,“ dodal vesmířan.

Rada. Vrcholně kompetentní orgán v oblasti tajných projektů kolonizace vesmíru.

Velitel se ušklíbl.

Aš~šádova tvář zůstala bez výrazu.

„Rada se nachází v kritické situaci,“ řekl. „Je možné, že ti, kdo o osídlování cizích hvězdných soustav kdysi rozhodovali, to předvídali – a že to byl dokonce jejich záměr. Kdysi bylo nutné utajení, ale ta doba už je pryč… a tak Rada musí padnout. Zatím sice zřejmě má používání mimoprostoru pod kontrolou, ale dlouhodobě je to neudržitelné. Časem začnou mimoprostor využívat i jiné skupiny lidí a ty potom přiletí sem, na D-alfu…

Bude pro vás lepší, když se to stane brzy. Otevře se vám vesmír. Ale k tomu všemu může ve skutečnosti dojít až za mnoho let.“

Ach – ty víš dobře, co je pro nás lepší, že?! Chceš nás zachraňovat? Spasit? Zavoláš pozemšťany sem?!

„Chtěli, abych jim pomohl navázat kontakt s Hiwaiw…“

Jaké štěstí pro tebe, Aš’šáde! Vetřel ses na D-alfu… vetřeš se vzápětí i na Zemi.

„Nemyslíte, že to bylo nejspíš proto, že vás považovali za blázna?“

„To bych si jistě mohl myslet, kdyby s nějakým neurčitým slibem přerušili spojení; ale oni se naopak sami ozvali znovu – několik hodin po našem prvním rozhovoru. Rada se brání svému pádu… všemi prostředky. Její postavení je pravděpodobně natolik nejisté, že se neohlíží na důkazy; zoufale se snaží zachytit jakékoliv sebeslabší naděje. Věří, že spojení s jinak nepřístupnou Hiwaiw ji zachrání… alespoň na nějaký čas.“

Přestože je toho zřejmě málo, co může Hiwaiw ortodoxním techničanům dát…

„Měl jsem podmínku,“ dodal Aš~šád.

„A to…?“

„Navázání oficiálního kontaktu s D-alfou.“

„Jak šlechetné.“

Jak odporně… nechutně… šlechetné.

Ty ohavná nelidská zrůdo… kdo ti dal právo zasahovat do našich věcí…?!

Bylo za tím vším ještě něco dalšího; Arne Loirene to cítil – nyní, v tichu postupující noci, osamělý ve své pracovně.

Dálkovým ovládáním odkryl průzor… na hladké stěně kopule spatřil svoji bledou tvář. Věděl, že ho pronásledují jen jeho vlastní myšlenky; jeho vlastní paranoidní představy; ale nebylo to proto o nic lepší.

Potom zhasl světlo a pohlédl do mrazivé hloubky D-alfského nebe…

Bezpočet ohlasů, které mu zněly v uších, ho usvědčovalo z jakési další… lži.

„Podle mého názoru by se obyvatelé kopule měli dovědět pravdu o Zemi,“ řekl Aš~šád.

Arne Loirene slyšel ve vzpomínkách jeho chraplavý, unavený hlas… a pak sebe jízlivě odpovídat: „Pravdu o Zemi všichni znají.“

Pravdu o Zemi všichni znají.

A znovu Aš~šád – s lehkou výčitkou: „Ale Arne Loirene. Tohle je přece lež.“

Lež.

Ten odporný barbar.

Velitel cítil, jak se v něm znovu probouzí doutnající vztek… nesmírná nechuť, která se zvolna mění v nenávist.

Aš~šád: směšný ve svých barbarských hadrech, ověšený zlatem a cetkami jako marnivá holka; s rukama od krve blábolící o pravdě… dřepící na podlaze jako špinavý agasek.

„Na Hiwaiw existuje rituál, který očistí ty, kdo zabili nepřítele v boji…“

Arne Loirene si bezděky představil sám sebe na Aš~šádově místě: sedí na chladné podlaze; bere do ruky nůž. Pocítil lehkou nevolnost; pro něho to byla až příliš ohavná vize. Na okamžik se poddal ledovému strachu, který v jeho mysli provázel představu krve… a vzápětí se zděšeně rozhlédl po prázdné pracovně, jako by byl přistižen při něčem nedovoleném. Zachvěl se potlačovanou hrůzou; marně se snažil zadusit ji… pohrdáním.

Cítil kolem sebe cizí pátrající vědomí – prsty toho, kdo dovede číst myšlenky, jak se přehrabují v temných věcech v jeho nitru a vytahují na světlo jeho bezbřehý strach z pádu, z opovržení, z bolesti. Vesmířan se založenýma rukama, s očima plnýma smíchu.

Plnýma… porozumění.

S chápavým úsměvem zkoumající cizí zbabělost.

Zaplavila ho další prudká vlna nenávisti.

Ty odporná zrůdo! Odporná, špinavá barbarská zrůdo! pomyslel si s nesmírnou záští. Vzápětí se zarazil; myšlenky nemusely být jen jeho; přemožený strachem z možné pomsty se schoulil do sebe a zoufalý vlastní bezmocností zůstal sedět s očima zavřenýma, opřený o chladnou zeď.

V téhle chvíli mě přece nemůže sledovat. Je unavený a zesláblý. Zraněný. A bez krystalu. Spí.

Spí!

Ruce se mu třásly.

„Z toho, co říkáte, je vidět, že i vy pokládáte přístup Země za nečistý,“ prohlásil Aš~šád.

„Z toho, co si myslíte, je vidět…“

Nedostatek odvahy.

„… že jakákoliv lež je lepší než pravda…“

Ve skutečnosti to není jen milosrdná lež.

„Takový závěr…“

Neřeknete to nahlas.

„… v intencích vaší Teorie Stabilizace…“

Ze zbabělosti.

* * *

Probudil ho lehký dotyk chladné dlaně na čele – ale on přesto ještě potom zůstal s očima zavřenýma a předstíral, že spí. Viděl, i když se nedíval; nečetl sice myšlenky, ale přesto ostře vnímal pocity té dívky: nejistotu, něhu, váhavost. Jenže pak vycítil také soucit spojený s obdivem – a v tom bylo něco velice… špinavého; alespoň pro něho. Až do hloubi duše znechucený otevřel oči a prudce se posadil. Otočil k ní hlavu – ale ona v jeho tváři nedovedla číst.

„Přinesla jsem ještě nějaké věci – jídlo, vodu… přikrývku… Musí ti být zima, když ležíš na podlaze!“ ozvala se.

„Ach, Ruth,“ řekl tiše. „Díky.“ Zívl, vzal láhev s vodou a napil se.

„Tak strašně hluboká byla ta propast! Nečekal jsem, že na to vzápětí zapomeneš,“

Ruth se posadila na zem vedle něho – stejně jako on s nohama zkříženýma. „Nezapomněla jsem. Ale myslela jsem na to, že ti tu musí být zima – ne na nějaké propasti.“

Pohlédl jí do očí.

„Dost těžko můžeme jeden druhého vůbec pochopit,“ odpověděl chladně. „Není pravda, že jsem četl myšlenky kdejakých lidí z kopule a že o vás vím všechno – přestože Arne Loirene je o tom přesvědčen. Nemám argenit. Nemám nic, z čeho bych mohl brát energii… to jsem vám už říkal. Co se týče tebe, Ruth – byl jsem si téměř jist, že už nepřijdeš. Mabel Bucková se koneckonců se mnou také nechtěla setkat… podruhé.“

„Skutečně asi nečteš myšlenky, Aš~šáde,“ ušklíbla se. „Mimochodem – nevidíme se podruhé, nýbrž potřetí. A já nejsem Mabel Bucková.“

Něco v jejím hlase změnilo pozadí. Aš~šád si to okamžitě uvědomil; bylo to příjemné. Pocit nesmírné nerovnosti, neslučitelnosti a cizoty se vytratil… alespoň na okamžik; jediným slovem jej sice mohl vrátit zpátky, ale nepřál si to ani v nejmenším.

„Začala jsem být zvědavá,“ dodala. „Nepředstavitelně a nesnesitelně zvědavá. Zajímá mě všechno, co se týká Fomalhautu a tvojí cesty. Všechno, Aš~šáde! Pověz mi o té věci – víš, kterou myslím?“

„Argenit,“ hlesl.

„Ano. Argenit.“

Zaváhal.

„Dá se těžko popsat, Ruth. Není to vlastně artefakt. A není to dokonce ani žádná… chemická látka. Nikdo ho nevyrobil. Byl stvořen; z vůle Astuaneru vznikl z energie myšlenek.“

„Kdo je Astuaner?“

„Síla, která určuje drobné osudy bytostí a věcí.“

„Snad Bůh?“

„Možná.“

„Takže argenit je něco jako talisman. Náboženský, kultovní předmět,“ řekla zamyšleně – jako by jen sama pro sebe. Zaznělo v tom náhlé zklamání… Aš~šád se rozesmál.

„Ach ne! Neuctíváme Astuaner tak, že bychom se klaněli argenitu! Cítím představu, jakou o tom máš: hořící ohně, tančící šaman, obětní oltář… bezmocný bůh.

A bezcenné kamení.

Lidé z Hiwaiw pořádají občas slavnosti a obřady, protože jsou malebné – ale v tom není nic, co by se dalo nazvat podstatou. K té nikdy nepronikneme, Ruth; to je to nejžárlivěji střežené tajemství. Nemohu ti říct nic, co by se dalo nazvat pravdou o divošském náboženství na Hiwaiw. Nemáme náboženské obřady, protože celý náš život je takovým obřadem; nepotřebujeme oběti, protože my sami ležíme na oltáři. Nesnažíme se nalézt Astuaner, protože nechce být nalezen – ale přitom ho stále hledáme, protože jen neúčelné věci mají smysl. Bůh je přitom možná rozptýlen – nikoliv snad ve věcech nebo v přírodě, ale v nekonečném množství… osudů.“

Pokrčil rameny a usmál se.

„Ale ty vlastně toužíš slyšet raději něco o argenitu,“ řekl. „Často se nazývá prostě krystal – ale ve skutečnosti to není žádný kámen nebo nerost. Podobá se sice velkému vybroušenému drahokamu – s hladkými plochami, s ostrými hranami – ale je to jen pouhá energie; pouhá… myšlenka. Bez urážky, Ruth: jsi techničanka, a techničané chtějí definice, které by vystihly účelnost věci. Není těžké vymyslet takovou definici pro argenit. Je to zdroj energie.“

„Mluvil jsi o energii už dřív,“ odpověděla zvolna. „Možná myslíš to, že pro věřící může být posvátný symbol zdrojem jakési…“

Aš~šád se usmíval; v jeho očích byla vlídnost a podivný, bezbřehý mír.

„Argenit není symbol,“ přerušil ji tiše. „Argenit je věc. Existuje sám o sobě a sám pro sebe. Je příliš svébytný, příliš neproniknutelný – příliš transcendentální, než aby mohl být pouhým symbolem pro něco dalšího.“

„Ach, Aš~šáde! Skrývá se v tom všem nějaký logický rozpor. Říkal jsi, že argenit nebyl vyroben lidmi a zároveň to není přírodní látka. Takže to musí být pouhá myšlenka; substance; idea věci…“

„Tohle jsou příliš obecná slova, než aby mohla znamenat věc. Mluvím o energii, ne o idejích. O vnitřní energii, kterou v sobě mají všechny bytosti. Lidé z Hiwaiw se naučili ovládat ji, rozdmýchat ji v sobě jako oheň. Z přebytků této energie po mnoho věků trvání hiwaiwské civilizace vznikaly krystaly argenitu. Je možné brát si ji z nich zpět – ve chvílích, kdy člověk potřebuje udělat… stvořit… něco, na co jeho vlastní síla nestačí. To byl způsob, jak jsem cestoval vesmírem. Moje loď nepotřebovala motory.“

Náhle rozuměla. Dívala se mu do očí a vycítila změnu: vlídnost se z nich vytratila a jeho pohled bloudil daleko v mrazivém nekonečnu. Zmocňovalo se ho stejné vytržení jako včera, když mluvil o mrtvých – a ona poslouchala okouzleně… plná úžasu. V té chvíli intuitivně vytušila zlomek nesmírných možností a nedozírných obzorů, které se otvíraly před lidmi, jako byl Aš~šád – i přesto, že nemohla vidět hluboko a zdaleka nevěděla všechno.

„Mluvíš o krystalech, jako by to bylo něco nesmírně vzácného… a posvátného,“ hlesla.

„Je to posvátné,“ řekl. „Alespoň pro mě.“

Mluvil velice tiše – s nepochopitelnou bázní nebo dokonce… pokorou.

„Argenit sám je vznešený a tajuplný. Má tvar jehlanu a přitom je beztvarý. Září svým vlastním světlem a přitom je v něm jen nekonečná bezbřehá noc. Prázdnota. Dálka. Může tě povznést do závratných výšek nebo naopak srazit do prachu… dopřeje ti absolutní moc, nevýslovné štěstí, závrať – a mnohá vítězství a slávu… a vzápětí ti naopak dá poznat ponížení tak nesmírné, tak naprosté, že máš pocit, že už nikdy nenajdeš odvahu zvednout oči a podívat se komukoliv do tváře. Můžeš získat tak nekonečně mnoho… nebo naopak ztratit víc, než si vůbec myslíš, že máš. Je dobré vyhýbat se skutečným cílům, protože ten, kdo touží poznat pravou podstatu světa, je zpravidla neustále klamán… a s každým krokem kupředu se vzdaluje tomu, co hledá. Ve chvíli, kdy uvěříš, že stačí natáhnout ruku a zmocnit se pravdy, je pro tebe nenávratně ztracená… a argenit tě vydá napospas přízrakům… červům, kteří rozhlodají tyůj mozek… drakům… hadům s chladnou hladkou kůží… nezměrné nicotě.“

Vzdychl.

„Můžeš ho také nosit zavěšený na zlatém řetězu jako odznak své moci, ale ve skutečnosti ti nepatří. A také ho můžeš vzít a sevřít v dlani – a když víš, jak ho ovládat, rozteče se na tvé přání jako tající sníh…“ dodal zamyšleně.

Dlouho bylo ticho.

„Nikdy jsem neslyšela o něčem takovém,“ ozvala se Ruth konečně – s pocitem, že v této chvíli podivného a nečekaného porozumění bude jakékoliv nahlas vyřčené slovo znít nesmírně… prázdně.

Ale byl to falešný pocit, protože pozadí se změnilo. Světlo v Aš~šádových očích pohaslo a vytratilo se; zůstaly jen jiskřičky veselosti.

„Sotva jsi o něm mohla slyšet,“ řekl. „Zdaleka ne o všem, co je s argenitem spojeno, je dovoleno mluvit, a také zdaleka ne všechno je vůbec vyslovitelné.“

Ruth se zarazila.

„Zakazuje to… náboženství?“

„Náboženství?! To rozhodně ne. Je to jen jakási obecná vlastnost argenitu. Svazuje informace o sobě.“

„To je zvláštní.“

„Kdyby ses s ním setkala, připadalo by ti to naopak velice přirozené,“ řekl tiše. „A nejen… tohle.“

Byla to možná narážka na včerejšek, na tu záležitost s mrtvými. Ruth se otřásla. Zřetelně se jí to vybavilo – stále odporně živé a čerstvé.

Nepříjemná vzpomínka.

Tady, mezi týmiž chladnými zdmi, v myšlenkách stále ještě slyšela znít jeho zvučný hlas nabitý emocemi – hlas mluvící o tak nesmírně cizích záležitostech. Navždy jí už měl zůstat v hlavě: ostrý, burcující, nikdy nezastřený zapomněním. Zatím o tom jen nevěděla. Zatím v jeho slovech necítila nic, co by ji mohlo někdy v budoucnosti… pronásledovat.

„Co je s tvojí rukou?“ zeptala se… považovala za svou povinnost se zeptat.

Vesmířan pokrčil rameny.

„To všechno patří jim.“

Ruth se ušklíbla. Napadlo ji, že Aš~šád asi často mívá záchvaty fanatického vytržení, a připadalo jí to směšné. Pravděpodobně četl její myšlenky – nebo je možná jenom s jistotou odhadoval, protože se jí jasně zrcadlily v tváři – ale neříkal nic.

I teď bylo pozadí jiné.

A ona se tomu nakonec podvolila a usmála se, plná znovu probuzené zvědavosti.

„Chtěla bych někdy vidět argenit. Mohl bys ho zkusit hledat i na D-alfě,“ nadhodila.

V duchu pátrala v tom nesmírném množství nejrůznějších hornin a nerostů, které se jí jako geoložce kdy dostaly do rukou; vzpomínala na vzorky, které ji kdysi zaujaly, a přemýšlela, jestli mezi nimi nemohl být i krystal – s jiným jménem, nenápadný… nikým neodhalený.

Vesmířan zavrtěl hlavou.

„Nemyslím, že by tu zůstaly,“ řekl. „Je pravda, že krystaly mohou být tak zajištěné, aby jejich existenci nikdo neodhalil. Jenže tahle planeta není opuštěná. Kdyby tu byl argenit, někdo by ho používal.“

„Agaskové?!“

„Ano.“

„Pochybuji, že zrovna oni jsou ti praví!“

„To těžko můžeš posoudit, Ruth,“ namítl jemně.

Pokrčila rameny; neměla chuť se s ním přít. „Řekni mi, Aš~šáde – proč ty sám vlastně nemáš žádný krystal? Nemyslím, že bys opustil Hiwaiw bez něho!“

„Měl jsem ho. Ale přišel jsem o něj.“

„Jak?“ Zaváhal.

„Nevím, co přesně se stalo. Ve věcech existují trhliny, régó~or~rinógó: jsou to bládherin~sertid’meiló, Prsty chaosu, které se často spojují s Astuanerem. A v dokonalých věcech mohou být tyto trhliny nesmírně hluboké a Prsty chaosu dosahovat nepředstavitelně… daleko.“ Viděl její nechápavý výraz a dodal: „Tím chci říct, že krystal má svá slabá místa. Podlé všeho by měl být netečný k jakýmkoliv prostředkům techničanů; měl by stát zcela mimo ně – nadřazený, nedotknutelný, inertní. Ale není to tak. Ve skutečnosti se dá snadno zničit. Mohl se rozbít o ochranné pole nad vaší základnou.“

„Ochranné pole,“ opakovala Ruth dutě.

Něco v jejím výrazu Aš~šáda zarazilo. Letmo se dotkl jejího vědomí a vycítil stín skrytých myšlenek… příliš nezřetelných, než aby je dokázal přečíst okamžitě a bez námahy.

Dřív, než je začal zkoumat, ozvala se sama. „Co víš o tom poli?“

Několik vteřin uvažoval… potom jí řekl pravdu. „Nic. Jenom to, že existuje. Nezkoumal jsem ho.“

„My ho zkoumali. Já a Arne. Potají – jako všechno. Také jsme se ptali Země. Ale víme o něm právě tolik co ty.“ Aš~šád se zarazil. „Chceš říct, že to pole…“

„Ve skutečnosti není naše.“

Okamžik bylo ticho.

„Mohlo mě to napadnout,“ řekl nakonec.

„Zdálo se ti… podezřelé?“

„Ne, to ne. Jenže…“ zaváhal.

„Zatímco jste byli pryč, snažil jsem se dovědět něco o podstatě tohoto místa,“ řekl zvolna. „Kopule je plná starých a podivných věcí. Všechny je ale zastiňuje jedna z nich – jakési… jádro. Cítím, že tu musí být; zapadá do vzorce, který odpovídá tomuto místu, a který je možné intuitivně vnímat jako…“

Zmlkl, protože v jejích očích viděl zmatek.

„Je těžké to popsat, Ruth. Kdesi v blízkosti se nachází objekt, který lidé z Hiwaiw nazývají Aganšu~hwaalja. V jazyce techničanů pro to nejsou slova. Snad by se dalo říct… beztvaré. Měnící se.“

„Beztvaré,“ opakovala. Zachvěla se odporem.

„Není to nic, čeho by ses měla bát,“ dodal rychle. „Nic až tak… ohavného.“

„Je to… přímo v kopuli?“

„Ano.“

„Kde?!“

„Nevím přesně‘. Pátral jsem jen všeobecně po existenci věcí. Nehledal jsem to.“

Polkla.

„Nemůže to být nebezpečné?“

„Samo o sobě ne.“

„Muselo se to ale přece nějakým způsobem dostat dovnitř. Nevšimli jsme si ničeho, co by…“

„Nikdo si toho nemohl všimnout. Je to uvnitř od nepaměti.“

„Ach tak,“ ušklíbla se. „Koneckonců – nikdy jsem nevěřila, že ten vysílač je jediným… tajným objektem, který tady pozemšťané zanechali.“

„Nemluvil jsem o pozemšťanech,“ přerušil ji Aš~šád tiše. „Nemluvil jsem dokonce ani o lidech. Je to skutečně staré.“

Ruth se zarazila.

„Chceš říct… starší než původní základna?“

„Ano.“

„Pro nekonečný vesmír,“ hlesla.

Potom, po chvíli váhání, dodala tiše: „Není možné, abychom o tom nevěděli, Aš~šáde. Ta věc… to… se musí nějak projevovat.“

„Bezděky se to přizpůsobuje tomu, co od toho očekáváte… protože ve skutečnosti to spí.“

Několik vteřin na něho zírala… v jejích doširoka otevřených očích viděl hrůzu. Spí. Bezejmenné cosi – beztvaré, měnící se. Pro nekonečný vesmír.

„Probudíš to, Aš~šáde?!“

Na nepostřehnutelný okamžik zaváhal. Potom mávl rukou.

„Ach ne – proč bych to dělal? Staré, podivné a spící věci je lepší nechat být.“

Smál se, aby ji zbavil strachu; v bezstarostné a falešné veselosti nechal utonout svou vlastní… nejistotu.

* * *

Byla skrytá mezi stíny, utopená ve tmě svého pokoje. Seděla na nízké stoličce, opřená o zeď vedle dveří… dveře byly nepatrně pootevřené a škvírou pronikalo dovnitř světlo z chodby.

Čekala.

Krátce po půlnoci spatřila Ruth Dashovou: šla lehce a bezhlučně, obutá v sandálech, a na zádech nesla batoh plný věcí. Zaváhala, rozhlédla se… a pak vklouzla do té malé místnosti.

Minuty utíkaly.

Bylo to nepochopitelné.

Tam uvnitř přece není nic!

Není tam nic – nic, kvůli čemu by tam Dashová měla chodit… kvůli čemu by tam měla zůstávat déle než několik vteřin.

Cassie se chvěla napětím. Už nedokázala dál čekat; vstala, přes šaty si přehodila župan a vyšla na chodbu. Chtěla zaklepat, ale v poslední chvíli si uvědomila, že je to vlastně hloupost – že se to od nikoho neočekává tak pozdě v noci a v místnosti, která je prázdná. Opřela se o tlačítko na stěně…

Jenže dveře se neotevřely. Byly zamčené zevnitř.

Ani teď nezaklepala; místo toho vklouzla zpátky do svého pokoje, zavřela za sebou a zazvonila na noční službu.

„Shodila jsem konvici a na podlaze je voda. Pošlete sem někoho!“

Trvalo to nekonečně dlouho. Cassie stála opřená o stěnu a neklidně přešlapovala. Pak se v šeru na konci chodby objevila rozespalá agaska; zívala a tvářila se nevlídně. Na provázku na krku se jí houpal malý lesklý předmět: magnetický klíč, kterým se daly otevřít všechny dveře patra.

Cassie se usmála.

„Omlouvám se za to noční buzení. Víš co? Odemkni mi tyhle dveře, já si vezmu hadr a udělám to sama. Běž spát.“

Agaska se zarazila; nebyla zvyklá dostávat takovéhle rozkazy. Jenže přemýšlet nad tím bylo až příliš obtížné, a tak mlčky kývla a odemkla.

„Zapomeň na to,“ poradila jí ještě Cassie. Počkala, až uklízečka zmizí…

Potom vtrhla do toho pokoje.

A vzápětí se zarazila, protože uvnitř nikdo nebyl; Ruth Dashová zmizela i se svým ve švech praskajícím batohem. Kovové schůdky, které obvykle stály opřené u stěny, kdosi přemístil doprostřed místnosti a rozložil je; na jejich nejvyšší příčce ležela stržená kovová mříž. Pak Cassie zvedla oči a ve stropě spatřila temné ústí větrací šachty.

* * *

Zhasli zářivku a místnost ztratila své tvary, pohlcená na okamžik neproniknutelnou tmou. Potom se znovu objevilo světlo: chladné, sinalé, přízračné. Bylo cizí; už nepatřilo… techničanům. Procitalo pod Aš~šádovými prsty, jasnělo a mohutnělo jako zvolna rozdmýchávaný oheň…

Po nezměrně dlouhé době spánku se probouzela deska.

„Jestli chceš ostřeji vidět, vezmi ji do ruky – ale bude ti potom zima,“ ozval se vesmířan.

„Zima?!“

„Bere si energii,“ vysvětlil. „Nemáme argenit.“

Usadili se na zemi naproti sobě s nohama zkříženýma, téměř se dotýkali koleny. Položil jí desku do dlaní.

Věděla už, k čemu slouží ta věc; mluvili o tom předtím.

Říká se jim Dardské desky, podle Darden, Dardey, zapomenuté země kdesi nad rovinou Galaxie. Tam kdysi vznikly první z nich… ale známé jsou i na Hiwaiw.

Podobají se knihám techničanů.

Obsahují informace.

Seděla nehybně s očima upřenýma do nekonečné dálky… do prázdného prostoru, který se otvíral uvnitř desky.

Vtahoval ji do sebe.

Spatřila drobné odlesky světla a uvědomila si náhle, že jsou to hvězdy; dívala se do bezedné, nezměrně hluboké propasti vesmíru. Na okamžik ji přepadla závrať, ale nebyl to nijak zvlášť ostrý pocit. Neměla své tělo, vznášela se v prázdnu – a její vědomí zaplavil klid. Ponořená do bezrozměrného ticha a podivných představ nechala plynout čas, jako by to byl vlažný a líný proud široké řeky, který pleská o příď člunu a do kterého je příjemné namočit prsty. Jenže neznala řeky ani lodě.

Byla D-alfanka.

Šipka spojovala četné minulosti, které nepatřily k Ruth; třpytila se jako zapomenutý plod na nejvyšších větvích jiného stromu s jinými kořeny. Lidé nevěděli nic o vesmíru – byli slepí k těm věcem… a okradení: příliš mladí, než aby si mohli něco pamatovat.

Snad jen nahlédnout.

Potají.

„Existují různé druhy desek. Některé jsou nepřístupné warghírům; ( Warghír (v tomto významu) – člověk, který neumí zacházet s argenitem) jiné se naopak dají snadno probudit a vizi, kterou obsahují, může vyvolat kdokoliv. Tohle je jedna z nich; otevře se před tvýma očima,“ řekl Aš~šád.

Z temnoty se vynořovaly nejasné, mlhavé tvary věcí.

* * *

Slunce znamenalo život… blyštělo se v průzorech lodi. Její obrovský trup se zdál hladký a lesklý – a přitom měl nezřetelné tvary, jako by byl upředený z třpytivé, světlo odrážející mlhy. Ta loď sama se podobala přízraku; zvolna a bezhlučně pronikala snovým prostorem vize.

Měla slepé oči, trhliny ve svém ocelovém plášti, ohořelou příď. Jako zářící závoj ji obklopovala její vlastní legenda: tušení podivné minulosti, vzpomínka na jakési dávné a přesto neutichající boje.

Ze všech stran znělo do ticha šeptem opakované jméno: Quateht~wea~šalond~jíaj~w~wan.

Obraz lodi vystřídala něčí tvář… Ruth se zachvěla hrůzou.

Přes propast času se dívala do cizích očí. Věděla o nich, že už jsou mrtvé; tohle byl pouhý jejich stín. Připomněly jí Aš~šáda – Aš~šáda v okamžicích jeho podivného fanatického vytržení: byly divoké, planoucí, plné skryté síly. Měly temně rudou barvu doutnajících oharků, které zbyly po požáru… z kterých sálá žár do mrazivé noci.

Ale neděsily ji jenom oči; strašlivá byla celá ta tvář.

Její obraz nosila v sobě – připomněl se jí jako nezřetelná vzpomínka na cosi, co nikdy neprožila. Bylo to pouze svázáno s tímto místem, s D-alfou.

Jemné rysy, až příliš vysoké čelo… a vlasy jako nadýchané bílé hedvábí. Obličej se smaragdovou kůží.

Pravzor těch, které tak dobře znala… stín z dávné doby, kdy ještě nebyli tím, čím dnes.

Agaskové.

Ani prach, ani kamení.

Uvědomila si, že ta tvář patří ženě; srovnala ji bezděky s tváří Hiri a zděsila se, protože rozdíl byl propastný. Nepřípustný.

„Aš~šáde! Počkej!“ hlesla. Její hlas zněl drsně a chraplavě; měla vyschlo v ústech.

Aš~šád nepatrně pohnul rukou a vize se zachvěla; tvář agasky se rozostřila a rozpadla na pouhé odlesky smaragdového světla, jako by to byl jen odraz na rozvlněné vodní hladině.

„Ano…?“

Ruth mlčela. Malátně zavrtěla hlavou.

Aš~šádovy dlaně sklouzly na desku a dotkly se opalizujícího povrchu. Pod jeho prsty se znovu probouzelo světlo – třpytivá mlha plná smaragdů. Zvedl ruce a nejasné tvary přeludu se vzedmuly; mohutněly a rostly, jako by je táhl za sebou na neviditelných nitkách.

Tvář uvnitř se pohnula.

Bylo to pouhé zdání života.

Později spatřili tu ženu, jak stojí v jedné z vnitřních prostor lodi. Byla vysoká a štíhlá, oblečená v přiléhavých šatech dlouhých po kotníky… z jejích ramen splýval plášť. Neměla žádné šperky a neměla ani žádné zbraně. Jen v sepjatých rukou držela nějaký drobný předmět; svírala ho v dlaních, ukrývala ho před zvědavýma očima…

Z nesmírné dálky zazněl její hlas:

„Rendermétó! Rendermétó á~aš~metéwd~itia~šaw~tel~garió, á~aš~tersentewaj~len~gawajíaj á~aš~harperi~erteng~aíwa~ifid~letó~songaret, or bládhese~untriont…“

Mluvila zpěvavě, s podivným vláčným přízvukem.

„Zdravím vás! Zdravím vás všechny, kteří jste se setkali, když jste prošli touto… tímto předělem; všechny, kteří jste se dostali tak daleko…; všechny, kteří hledíte… nocí… do mých očí – nyní, v temné přítomnosti,“ překládal Aš~šád chvatně. „Je to starobylá řeč. Nerozumím všemu,“ dodal. „Povím ti to později, Ruth.“ Se svraštěným obočím naslouchal té nekonečné, nesmyslné písni ze stále stejně stoupajících a klesajících tónů – řeči, která pro Ruth byla jen jednolitým proudem splývajících slabik.

Potom žena náhle zvedla ruce až k očím a ukázala to, co skrývala v dlaních: malou lesklou věc.

Měla lesklé plochy… zářila svým vlastním světlem.

Krystal.

A obraz zmizel; vystřídala ho jiná vize.

Loď klouže jakýmsi neskutečným, mnohobarevným prostorem. Strhává ji proud, v kterém převládá oranžová a jasně fialová… unáší ji s sebou.

To není vesmír.

A loď je nezadržitelně přitahována k jakémusi temnému ústí – tam, kde proud přepadává přes okraj a řítí se do hlubiny. Je ta nevyhnutelné, neúprosné jako Osud.

Přichází ten okamžik: několik dlouhých vteřin balancování na tenké hraně… na ostří nože.

A potom pád.

Kosmický koráb se bez jakéhokoliv zvuku řítí dolů k povrchu planety… je přízračné, neskutečné ticho. Naráží na hladinu oceánu, která v paprscích slunce vypadá jako jezero lávy… zvedají se vlny a rozpadají se na ohnivou tříšť.

Viděli tu ženu se smaragdovou kůží, ale byli tam také jiní jí podobní; mrtví, zranění, živí.

Agaskové… floraíni.

Stála na břehu moře – na místě, kam dosahovaly jen ty nejvyšší vlny – a příboj jí burácel u nohou. Sklonila se; do dlaní, které se v tom divném rudém světle zdály skoro černé, nabrala vodu. Vlasy jí pleskaly ve větru, zakrývaly obličej… oči, slzy, rozpraskané rty.

„If alí Quateht~wea~šalond~jíaj~w~wan,“ (Jsem Quateht~wea~šalond~jíaj~w~wan (= „Pramáti těch, kteří jsou ztraceni“)) řekla tiše.

Vítr odvál slova i obraz, takže nakonec nezůstalo nic – nic kromě moře, slunce, dohasínajících hvězd.

Snad jenom její drobné stopy, které se táhly napříč pláží jako dlouhá šňůra korálků…

Její stopy v písku.

Pak se ozvaly jiné zvuky – kroky mnohých lidí, přerývaný dech, něčí vzteklý výkřik… Slova ve známém jazyce.

„Tady jsou!“

„Zrada!

Vyhlaste poplach!“

Někdo rozsvítil zářivky na stropě. Ruth zůstala na okamžik oslněná světlem, paralyzovaná, neschopná pohybu.

To už nebyla vize.

Zvolna zvedla oči…

Dívala se do zlostí stažené tváře Cassie Sharkové.

* * *

Několik vteřin bylo ticho.

Ruth bleskla hlavou vzpomínka na vizi, na loď balancující na okraji propasti. Své okolí vnímala jako v mlze; ze všech pocitů jí zůstal jen jediný – slabý, nezřetelný:

Mám studené ruce.

Potom se ten mrtvý okamžik klidu stal minulostí; někdo vykřikl a lidé, které Cassie přivedla, vtrhli dovnitř.

Vzduchem projel fialový záblesk… to se světlo odrazilo na ploše desky, kterou Aš~šád mrštil do nejhustšího klubka u dveří; s tichým zasvištěním prořízla vzduch a našla si cíl. Zasažený člověk vykřikl. Ostatní na okamžik zaváhali – ale vzápětí se vrhli kupředu: napůl v panice, napůl zaslepení vztekem.

„Vstávej!“ vykřikl Aš~šád. „Musíme pryč.“

Sám už byl na nohou a v ruce svíral nůž. Levačkou chytil Ruth, která byla stále ještě ztuhlá hrůzou, a táhl ji k východu.

Někdo z těch lidí mu zastoupil cestu a vysloužil si tím studený polibek Aš~šádova ostří; zhroutil se dozadu, do měkkého prázdna cizích rukou.

Ale byly i jiné ruce; chytaly Aš~šáda za nohy, rvaly mu z ramen plášť… snažily se odtrhnout od něho Ruth. Cítil jejich drobné slabé údery; obsypali ho… jako hmyz. Měli i věci, kterými by ho dokázali omráčit, kdyby jim dovolil přiblížit se a proniknout jeho obranou. Oháněl se po nich nožem; byly to jen mělké a lehké rány, ale stačily k tomu, aby ti hlupáci couvli.

Báli se krve.

A Aš~šád neměl chuť někoho z nich zabít; toužil je jenom… odehnat.

Probil se do chodby; Ruth nechal vklouznout dovnitř a sám pak ustupoval za ní, čelem obrácený k těm lidem. Táhli se za ním, namačkali se do chodby, ale nesnažili se ho zadržet. Neodvážili se přiblížit víc než na dva kroky.

V druhé místnosti nikdo nebyl; všichni se předtím jako ovce nahrnuli dozadu.

Aš~šád se ušklíbl.

Ruth zatápala rukama po provazovém žebříku, který vedl do větrací šachty. Lezla nahoru… třásla se jako v zimnici; trvalo nekonečně dlouho, než se dostala na poslední příčku.

A potom Aš~šád: opustil ústí chodby, kde se mohl skvěle bránit, a rozběhl se k žebříku. Lidé se vrhli za ním.

Slyšel pronikavý ženský hlas, v kterém zaznívala hysterie:

„Nenechte ho utéct!“

„Stáhněte ho dolů!“

Něčí prsty ho chytily za kotníky; visel na okamžik jen za svou zraněnou ruku, protože v té druhé držel nůž, a marně se snažil ty hlupáky setřást. Nakonec se mu to podařilo –skřípl jejich drzé pařáty mezi tvrdými podrážkami svých bot. Neměl v té chvíli čas ani sílu se tomu smát; jinak by to dozajista udělal.

Někoho kopl do obličeje – slyšel zasténání a kletby; pak se vyšvihl nahoru, z jejich dosahu, a nechal to moře hlasů pod sebou.

V zuřivém chvatu vyšplhal k Ruth; zachytil se okrajů železného rámu, ve kterém kdysi bývala mříž ventilátoru, a nabroušeným ostřím svého nože přesekl provazy žebříku. Zdola se ozval mnohohlasý výkřik vzteku a hrůzy… ale on neposlouchal; vyhoupl se nahoru a plazil se pryč, tam, kam ho vedla Ruth – v potrhaných šatech, po kolenou.

* * *

Stála uprostřed velitelovy pracovny – změněná k nepoznání, ochablá jako loutka; se svěšenými rameny, se zpocenými prsty.

„Pro nekonečný vesmír,“ hlesla. „Pro nekonečný vesmír, Arne!“ Hlas se jí třásl… přetékal emocemi; a Aš~šád, nehybně opřený o stěnu vedle dveří, cítil ve své mysli chladné chvějivé doteky její bezbřehé hrůzy.

A pak také velitelův pohled – tvrdý, nepřátelský, nenávistný.

„Oni sem přijdou. Jsou v té místnosti s vysílačem. Dostanou se odtamtud… strop není až tak vysoko; a pak poběží sem, protože Cassie viděla nás dva vycházet z…“

Zmlkla.

Neovladatelně se jí třásly ruce.

„Lidé by se měli dovědět pravdu o Zemi,“ řekl velitel. Jeho hlas byl chladný… plný pohrdání. „O to vám přece šlo. Tak ať se ji tedy dovědí. Ať sem přijdou.“

„Arne Loirene,“ ozval se Aš~šád tiše. „Máme – počítám – hodinu času; ne víc. Potom sem skutečně přijdou. Všichni. Když tu někoho najdou, zabijí ho.“

Velitel na vteřinu zaváhal. Ale nedokázal snést ten pohled; pohled do té odporné, nehezké, pyšné snědé tváře; nemohl vystát ten vtíravý tichý hlas, který měl pravdu… cítil, jak ho zaplavuje bezmezná nenávist. Zatoužil udeřit ho… rozbít mu hlavu; vyrazit ho ze dveří… a ta touha jako blesk přeskočila do jeho očí, žhnula v nich…

Ty odporná zrůdo!

Odporná, hnusná vesmírná zrůdo – co si vlastně myslíš… o lidech?!

„Zůstanu tady,“ řekl nečekaně klidně.

„Arne… prosím,“ hlesla Ruth.

„Mlč. Vypadněte odsud. Oba.“

„Když tu zůstaneš, nikomu a ničemu přece neprospěješ!“ vykřikla. „Pozemská loď přiletí za pouhých několik dní… a Aš~šád zná nějaké místo, kde se do té doby můžeme skrývat…“

Hlas jí selhal; byla příliš zaskočená svou… bezmocností; potom ji přepadl pláč a ona jako nějaká cizí, nezúčastněná bytost slyšela sama sebe vzlykat – křečovitě, neutišitelně… zbytečně.

Pak se ozval Aš~šád – z nezměrné dálky, s hlasem plným posměchu:

„Ach – tihle lidé utopení v nenávisti! Jsou dočista pomatení. Ale není to až tak špatná… hra.

Mají koneckonců právo vybrat si svou smrt.“

* * *

Utíkali – napřed nekonečnými chodbami, potom po schodišti vzhůru… do nejvyššího místa kopule.

Otevřeli dveře, kam nikdy nikdo nechodil…

Kromě Mabel Buckové.

Kruhová místnost byla prázdná – tak jako po většinu času; sálala z ní opuštěnost a nuda… pozadí protkané šedí.

Zastavili se před kovovým prstencem, na kterém jako na stole spočíval narudlý rosol.

„Vítám vás,“ ozval se počítač. „Vítám tě, argia~lu. Rendermétó! Čekal jsem dlouho.“

Aš~šád se naklonil přes pult… rukama se dotkl svraštělého povrchu. Rosol se zachvěl; byl plný divokých, nevyslovitelných emocí. Aš~šádovy prsty po něm sklouzly… „If šaw mejía sola, Aganšu~hvaalja.“ (Přišel jsem tě osvobodit, Beztvaré – Měnící se.)

Rosol se vzedmul… jeho povrch se slabě třpytil.

„Zapomněli,“ řekl. „Agaskové zapomněli. Jedli příliš mnoho karwilu… ztratili schopnosti, které kdysi měli. Je to už velice dávno.“

„Já vím. Viděl jsem Quateht~wea~šalond~jíaj~w~wan, Pramáti. Říkala, že tahle planeta je jedna z prastarých Pastí. I já jsem podlehl Prstům Chaosu, Aganšu~hvaaljo… Vždyť víš.“

Rosol už nebyl tím, čím dřív; jeho tvar se zvolna měnil. Beztvaré – Měnící se opustilo prostor, v kterém spočívalo celá staletí… rozlévalo se do šířky, nabývalo na objemu. Uprostřed se objevil otvor.

Byla to honosná, mohutná brána – mramorové sloupy, těžké železné dveře vykládané zlatem… nebo možná jenom jejich zdání.

Otevřely se.

Aš~šád a Ruth vstoupili dovnitř.

* * *

Čekali… čekali na přílet pozemské lodi.

Aš~šád, opřený o hladkou stěnu z vyřezávaného dřeva se v myšlenkách toulal jinde… slyšel ozvuky boje, který v té chvíli dohasínal v jedné z místností kopule.

Arne Loirene mohl pocházet z Hiwaiw, napadlo ho.

Se zavřenýma očima viděl – bylo to snadné tady, uvnitř Aganšu~hvaalji, protože ona mu pomáhala. Stál vedle toho pyšného člověka z kopule ve chvíli jeho nesmyslné smrti; slyšel volání rozběsněného davu těch podvedených a také na okamžik spatřil tvář ženy, která nehybnému, krví zbrocenému tělu zasadila poslední úder: Mabel Bucková.

Právě ona.

Mabel Bucková

Na její hrudi se třpytil kardnas~lu… Kardnas~lu z Golente Gergy, který připomínal pomíjivost věcí, směšnost všech cílů, Osud a Hru.

Řekl o tom Ruth, která plakala s hlavou na jeho rameni… která toužila zůstat s ním, protože jí byl tak odporný.

V jejích očích viděl zívající propast.

On sám byl propast.

JEDNOU BUDE TMA

Jsem docela sám a mám strach. Všichni ti lidé ze světa záře, reklam a rozsvícených oken jako by teď ani nežili; aspoň pro mě to tak je, protože nikdo z nich mi nemůže pomoci. Vrátil jsem se do té části Města, kam oni v životě nevkročili; ano, jistě ani nevědí, že vůbec tohle místo existuje.

Utíkám ulicí, pustou prázdnou ulicí, v které je jen tma a já. Strašlivé ticho na ní leží, a já ho čeřím svými kroky jako život nekonečné prázdno vesmíru. Starodávná dlažba se matně leskne v slabé, slabounké záři Měsíce a hvězd… To světlo stačí k tomu, abych viděl na cestu, ale ochránit mě nedokáže. A z těch prastarých lamp, které tu a tam vyrůstají z chodníku jako stíny, už nefunguje ani jediná.

Kameny dlažby jsou oblé, hladké, kluzké – a kovové podrážky mých bot na nich duní, duní, duní… Kdybych se zastavil, bylo by ticho jako na samém počátku světa – a nebo možná na samém jeho konci.

Jak hrozivá je tma! Tma je JEHO živel, ONO je dítě tmy. Každou chvíli se může –přede mnou, za mnou, kdovíkde – ozvat: „Jsem tady, Martine…“ Utíkám a vím, že nem kam utéct.

Linda je mrtvá. Táhne mě to k zemi jak celá lavina kamení, a já bych přitom tak rád unikl někam daleko, někam, kde bych zapomněl – nejen na ni, ale na všechno. Na ohořelé trosky a pobořený dům, na drobný vibrující předmět, který jsem držel v ruce, na vyděšený obraz sebe samého ve skle výlohy. Na barevná světla periferií, na hloupé reklamy, které se mi snad vysmívaly – a které jsem nechal daleko za zády… Na tmu kolem, hrozivou, děsivou, plnou JEHO.

„Jednou bude tma,“ řeklo. Je tma a já mám šílený pocit, že ONO je mi stále v patách. Pocit, že se HO už nikdy nezbavím – jako něčeho, co nosím navěky v sobě, navěky a odedávna. Stalo se už málem mou součástí – a přitom je cizí, strašlivě cizí. Nevím o NĚM o moc víc než první den… Jaký mrazivý chlad dýchá z neznáma! A ONO je Neznámo samo.

Je kruté. Zabije mne, až mne nebude na nic dalšího potřebovat, jako vyhodíme prázdný obal do kuchyňského anihilátoru. Nadešla ta chvíle teď? ONO mne pronásleduje, vyčkává – ví, že já to tuším. Je jako šelma, která svou oběť obchází a která zaútočí až v té nejvýhodnější chvíli… Pohrává si se mnou.

Zabilo Lindu, Lindu, kterou jsem měl rád. Nepotřebovalo ji. Proč jsem jen v té chvíli nebyl s ní? Byl bych mrtvý, ale ne nešťastný. Teď jsem na dně. Bránit se neumím. Snad na celém světě není místo, kam by ONO nedosáhlo svou pazourou s dlouhou úzkou dlaní a tenkými prsty. Dítě noci, přízrak, který sám sobě říká Gretas…

Ze všech strašných nocí je tahle nejhorší.

* * *

Znal jsem své Město. Nebo jsem si spíše jen myslel, že jej znám. Je veliké a krásné, domy svítí bíle a okna odrážejí slunce. V koridorech ze sigma-pole, které jsou umístěny nad střechami těch domů, se tiše pohybují autolety; široké ulice dole jsou lemovány záhony květin a trávníky. Nikde špína, nikde odpadky. Vždyť čistících robotů je dost.

To Město se mi vždycky zdálo dokonale jednoduché a přehledné. Nové ulice periferií se křížily ve stejných vzdálenostech a v pravých úhlech, stejně rovné, stejně dlouhé, stejně široké. Podle vzoru starodávného New Yorku měly jen čísla… Ani Městu jako celku nezůstalo staré jméno; dostalo označení podle Celosvětového geografického katalogu.

Stejná jako Město mi připadala i naše doba; šestadvacáté století, věk objevů a vynálezů a vědy a biologické revoluce a kdoví čeho všeho ještě. Dokonale utříděné poznatky ze všech oborů, skvěle očíslované ulice. Nikde ani zrnko prachu. Žádný temný kout, žádné plížící se stíny…

Zmizely skoro všechny pochybnosti; ty, co zbyly, se týkaly jen detailů. Otevřené cesty všude, kam pohlédneš – do nitra vesmíru i do nitra člověka…

A mne to nepředstavitelně vzrušovalo. Byl jsem šťastný, že náš svět je právě takový… A byl jsem i pyšný – na dílo lidí a vlastně i na to, že já jsem také člověk a že pracuji právě ve Výzkumném ústavu umělé biologické inteligence. Tam, pod jeho arzoprenovou střechou, vzniká nový počítač – mozek, který má blíž k člověku než ke stroji. „Dítě lidského génia,“ psali novináři už před rokem… Kus toho dítěte dřepí zabalený v hermetickém pouzdře někde ve sklepě, další části, hlavně organické tkáně, teprve vznikají… To je šestadvacáté století.

Ach, Město! Viděl jsem tě jako jednoduchý systém, který nemůže mít tajemství. A pak se najednou někde v tvých zdech objevilo cosi CIZÍHO – kdoví odkud a kdoví proč – a ty celé jako by ses zachvělo v základech.

* * *

Zdálo se mi o Gretas – dávno, dávno! V tom snu procházelo ulicemi mého Města, potkávalo lidi i roboty – a po něm zůstávala spoušť. Vstoupilo i do budovy Výzkumného ústavu umělé biologické inteligence, kráčelo bílou halou, kterou tak dobře znám. Vypadalo jako stín – průsvitné a slabé jako vánek. Jenomže nikdo z lidí ho nedokázal zastavit.

A já se vzbudil uprostřed noci, chtěl jsem otevřít okno – a pak někdy se objevilo, stejně jako v mém snu. Plavně vyskočilo na lustr, zářivé fialové nic s dlouhým fosforeskujícím ocasem. Houpalo se sem a tam a bylo jako ohnivé kyvadlo, které někdo z cizího vesmíru prostrčil k nám a nechal ho tu, ať dělá, co umí.

* * *

„Jsem tady,“ oznámilo hloupě místo pozdravu – a dál sedělo na lustru, kývalo ocasem a cenilo zuby. Vlastně bylo odporné – mělo oválnou hlavu s velkými ústy a očima temnějšíma než okolní pokoj. Obešlo se bez uší, bez obočí, bez nosu… a bez vlasů. Fialové tělo bylo drobnější než lidské, ocas dlouhý a huňatý. Připadalo mi až, že z něj srší jiskry.

Tenkrát jsem ještě neměl strach. Jen jsem se divil a nic nechápal a byl zvědavý.

„Ahoj… Jmenuji se Martin,“ řekl jsem, protože mě nic lepšího nenapadlo – a myslel přitom na to, že různá zjevení vídají většinou blázni.

„Já jsem Gretas,“ řeklo.

„A co jsi zač?“

„Duch.“ Dál na mě vystrkovalo své nazelenalé zuby… Jako by se smálo. Jinak mělo obličej nehybný – ze skla vyfouknutou masku; připomínalo mi uctivého služebníčka ze středověkých filmů, který právě lichotí svému pánovi.

„Jaký duch? Nějakého mrtvého?“

„Ne. Nikdy jsem nežilo v podobě člověka. Nejsem osoba. Zákony mé existence přesahují hranice vašeho vědomí a poznání…“

„Transcendentní,“ řekl jsem. Bylo v tom trochu ironie – transcendentní potvora! Tvor na mě upíral temné oči. Najednou byly plné zloby.

„Nejsem potvora! Jsem Gretas.“

Arzoprenová roleta na okně, o kterou jsem se opíral, teple hřála – a mně přesto po zádech přeběhl mráz.

Ono – ta věc – čte mé myšlenky!

Mlčelo. Znovu se začalo usmívat – jako by je těšil ten nepříjemný pocit, který jsem měl.

„Co vlastně chceš? Proč jsi přišlo?“ řekl jsem ztěžka. Použil jsem středního rodu – tak jako ono samo, když o sobě mluvilo. „Nepřišlo jsem,“ prohlásilo lakonicky. „Tak tedy, proč ses zjevilo.“

„Abych tu bylo.“

„A co tu děláš?“

„Sedím.“

„Proč?“

„Proto.“

Teď najednou mluvilo jako trucovité malé dítě – po tom, co na mě vyplivlo slova jako existence a vědomí. A i když jsem se ještě hodně vyptával, nedověděl jsem se o něm nic. Gretas všechny mé domněnky chvíli připouštělo a vzápětí zase popíralo, jeho odpovědi na otázky byly neurčité a daly se vyložit všelijak. Věru jsem nevěděl, co si vlastně myslet.

A pak mě napadlo to nejlogičtější a nejpravděpodobnější. Jenom jsem žasl, že až tak pozdě.

Gretas neexistuje – to jen já si ho vymyslel! Je to halucinace… Sen…

„To není pravda. Existuji nezávisle na tobě,“ odpovědělo Gretas rázně na mé myšlenky. V tom nebyl žádný jinotaj; zřejmě mu taky záleželo na tom, abych tuhle jednu informaci pochopil a přijal.

„Tak mi to dokaž!“

„Prosím,“ usmálo se. Nebo spíš ušklíblo.

A já slyšel, jak se kácí nábytek. Nějaká neviditelná síla povalila židle i stůl, vyházela hromadu věcí ze skříně a shodila hypertelefon. Rozsvítil jsem – Gretas zmizelo. A najednou bylo ticho.

Jen sklenička, která se z mého stolku kdovíjak dostala až nahoru na skříň, slabě drnčela.

* * *

Chodby prastarých domů jsou jako jícny jeskyně; dýchá z nich vlhkost a chlad. Jsou plné mrtvého klidu a prachu z vydrolených zdí, který leží na podlahách už celá staletí. Dřevo je zpuchřelé a železo rudé rzí… ty jenom čekáš, kdy se schody zřítí a jejich trosky tě pod sebou pohřbí.

Ty domy nikomu nepatří. Jen o přízracích jsem slyšel, o nehmotných bytostech, které obývají všechna pustá místa… Jsou jejich vzpomínkami, jsou odlesky dávné slávy, mají tváře předků a mluví hrubou drsnou řečí starých národů. Kdysi jsem o nich četl –v knihách psaných pro zábavu, kterým nikdo nevěří. Jenže tady je třeba potkám. Kdoví – možná je Gretas jedno z nich.

Znám dům s vyviklanými dveřmi a vymlácenými okny, který sotva stojí, jeden v řadě, nenápadný a prastarý. Znám cestu k němu – až skoro na konec ulice, kde je čtverec hustě zarostlé země, té jediné živé, divoký, zapomenutý park. Nedávno jsem tu byl, kráčel po hladkém dláždění a obcházel tu rozbujelou houštinu plevele… ach, mám hrůzu z tohoto světa, který lidé opustili.

V tom domě žije Barbara. Co ona vlastně je – žena nebo přízrak – kdo ví? Uvěřil bych čemukoliv. Teď už ano.

Jenže ona mi to nepoví.

* * *

Jedno jediné okno svítí do tmy. A já běžím k tomu obdélníku, který záře kreslí na ulici, ze všech sil. Je jako zhmotnělá třpytivá naděje, je blízko. Teď cítím oči bytostí temnot všude kolem sebe mnohem zřetelněji.

Skočil jsem do té zlaté záře, v hlavě už jenom představu dlouhých fialových prstů, které patří Gretas – obrovskou nezvládnutelnou HRŮZU.

„Barbaro!!!“

K oknu se pomalu, pomalu blíží stín.

* * *

Gretas nespěchalo, aby mi řeklo o věci. Nejdřív mě pozvolna zatáhlo do všech příprav a já se nijak nezdráhal, protože mnohem víc než vystrašený jsem byl zvědavý. Je to jenom dobře; vsadím se, že i kdybych tenkrát věděl, co se dál bude dít, vyhnout bych se tomu stejně nemohl.

„Tak. Něco od tebe budu potřebovat,“ řeklo, když se objevilo podruhé.

„Ale!“

„Nic těžkého. A pro tebe to třeba bude i zajímavé,“ dodalo. Už se nehoupalo na lustru; sedělo na stole a dlouhými tenkými prsty si žmoulalo konec huňatého ocasu.

„Půjdeš, do ulice 796, k domu S-144. Napiš si to radši.“

„Co tam?“

„Jenom navštívíš jednoho člověka. Kryštofa Horáka.“

„Kdo to je?“

„Býval vědec. Teď už jen troska; devadesát osm let.“

„Hm. A co bych měl u něj dělat?“

„Nemusíš se zdržovat. On ti dá jen takový předmět… Indikátor biopole.“

„Indikátor biopole,“ opakoval jsem ironicky. Bylo to směšné. „Řekni mi, Gretas, kde by ho asi tak sebral!“

„To jsem zařídilo já. Teď už na tom nezáleží. Ty jen ten indikátor vezmeš k sobě a já ti pak řeknu, co s ním dál.“

„To mě ani nenapadne. Takový přístroj jako I-B stojí nejméně třicet tisíc. A určitě ho nemohl důchodce najít v parku pod keříkem.“

„Za určitých okolností ano! Ale prakticky máš pravdu,“ souhlasilo Gretas.

„Takže mi hezky pověz, jak jsi tu věc získalo – nebo nikam nepůjdu.“

„Ale já už přece žádný indikátor biopole nemám,“ rozhodilo rukama. „Má ho Horák. Zeptej se jeho… Jestli ti to poví,“ dodalo škodolibě.

„Vůbec se mi to nelíbí. Co když půjdu a ohlásím to?“

„Komu?“ vyprsklo Gretas. „Policii?“

„Třeba!“

„Mělo jsem tě za chytřejšího. Co bys vlastně chtěl – ohlásit?“

„Krádež. I-B se nedá sestavit doma na koleně. Musel odněkud zmizet… Z vědeckého ústavu.“

„Myslíš, že ho Horák ukradl? Z desetkrát zajištěného sejfu? Kvůli pokusům na rybičkách?“ posmívalo se Gretas. „Kdo ti tohle uvěří!“

Samozřejmě mělo pravdu.

* * *

„Pan Horák?“

„To jsem já.“

Díval jsem se do vrásčité a vpadlé tváře, v které byly výrazné jen oči. Starý vědec mi otevřel sám, i když měl na obsluhu hned dva roboty; zřejmě se tak často nestávalo, aby ho někdo přišel navštívit.

A já najednou nevěděl, co dál. Zeptat se na Gretas…? Co udělá ten stařec – začne se smát?

„Jak se jmenujete vy?“ řekl. „Martin Vávra.“

„Tak pojďte dál… Pojďte.“ Mluvil tiše a nejisté – snad proto, že byl tak starý. „Čekám na vás,“ dodal.

Bylo to dva dny po rozhovoru s Gretas; zahnal jsem myšlenky na nějaké zločinecké organizace a pasti a tajné obchody s kradenými přístroji a vypravil jsem se tam. Gretas si to dobře spočítalo – vědělo, že jsem zvědavý, že v tom všem vidím hlavně dobrodružství a vlastně to podvědomě vítám.

Maličký byt až skoro u střechy vysokého domu, hluboko, hluboko dole 796 ulice. Usadil jsem se v pokoji s velkým oknem z tmavého skla; Horák vypnul oba roboty a otevřel skříňku zavěšenou na stěně.

„Tady to máte.“

Indikátor biopole ležel opuštěně v prázdné přihrádce, matně černá krabička velká jako dlaň. Horák ji opatrně nadzvedl roztřesenými prsty, pak ji zase položil.

„Vemte si to radši sám. Mně se klepou ruce… Ještě bych to upustil,“ dodal.

Zůstal stát u skříňky – jako by čekal, že se zvednu, seberu tu věc z poličky a zmizím z jeho bytu. Jenže já ani trochu nechtěl jen tak odejít! Toužil jsem dovědět se o Gretas něco víc – a tady byl zřejmě jediný člověk, s kterým jsem o něm mohl mluvit.

„Rád bych se ještě na něco zeptal, pane Horák.“

„O I-B nic nevím! Přinesl ho nějaký kluk, kterého jsem v životě neviděl!“ ozval se stařec okamžitě, jako by se bránil.

„Hm. Ale I-B jako takové znáte, ne?“

„Kdysi jsem s ním taky pracoval,“ připustil. „Jenže to bylo ještě veliké jako tahle skříň a neohrabané a…“ Mávl rukou. „Radši se mě na nic nevyptávejte. Paměť už mám děravou…“

Opřel se oběma rukama o opěradlo křesla. „Vemte si tu věc, udělejte, co chce Gretas, a o nic se nestarejte. To máte nejlepší,“ poradil mi.

Bylo to divné, divné, slyšet jméno Gretas také z jiných úst než z jeho vlastních nebo ze svých! A stačilo to k tomu, aby se v mých představách Gretova napůl snová existence změnila v nejskutečnější skutečnost. Už jsem nebyl jediný člověk, který viděl přízrak.

„Budu se zajímat o Gretas! O něj i o jeho plány. Není to člověk. Je to tajemná a cizí bytost… Hlavně proto jsem přišel – abych se něco dověděl.“

„Gretas nechce, abych s vámi o něm mluvil.“

„Nechce! A jak tomu může zabránit?“ ušklíbl jsem se.

„Zabránit přímo ne. Ale pak se může pomstít.“

„Gretas – a mstivé?“ Představil jsem si je, jak se houpe na lustru nebo jak si žmoulá zelený ocas. Vyzáblý fialový tvoreček.

„Myslete si co chcete. Copak já! Beztak jsem už na světě moc dlouho. Víte, že já ještě pamatuju oddělená města? Prahu a Beroun a Kolín a Benešov…“ Začal vypočítávat na prstech. Došel k druhému křeslu a s obtížemi se posadil. „Rozumíte?“ zeptal se. „Když mě zabije, žádná škoda. Ale vy jste ještě mladý.“

Ta jistota, s jakou mluvil! Nepředstavitelně mě to dráždilo. Jako bychom oba už byli odepsaní jen proto, že tady sedíme a povíme si pár slov! Skoro jsem ho v té chvíli nenáviděl.

„Jen mi povězte, co víte, pane Horák. Ono se Gretas nezblázní. Kdyby pro něj nějaké utajení mělo tak velký význam, určitě by mě sem neposílalo.“

„To si myslíte. Je to prostě jen jednoduché, předat vám I-B takhle a tady. Dál už si vás Gretas ohlídá,“ prohlásil. „Ale nemyslete si, že před vámi chci něco tajit. To mělo být jenom varování.“

„Tak děkuju.“

„A stejně chcete, abych o Gretas mluvil?“

„No pochopitelně.“

„Tak poslouchejte: Gretas je všudypřítomné!“

Tvářil se tak nějak slavnostně a napřímil se v křesle; nechával svá slova jaksepatří vyznít. Pak se zase shrbil a celý jako by povadl.

„To je všechno?“ zeptal jsem se. „Skoro ano.“

Nemohl jsem se ubánit myšlence, že tu mařím čas.

„Jak se to dá ověřit?“

„Ověřit! Uvidíte, že Gretas bude přesně vědět, o čem jsme tady mluvili. Sleduje každý náš krok. Ví všechno.“

„Že čte myšlenky – na to jsem taky přišel,“ řekl jsem nazlobeně.

„Ne, nejde o telepatii! Ale když už jste o tom začal – myšlenky určitě nečte vždycky. Navštěvovalo mě dost často a chtělo vědět nějaké věci o biopoli… A třeba na mě doráželo, i když jsem tvrdil, že nevím, že si nevzpomínám… Kdyby vědělo, že nelžu, nevyptávalo by se zbytečně. Nakonec si asi stejně muselo najít člověka, který toho ví o biopoli víc…“

„A čím je tedy ta schopnost číst myšlenky podmíněná?“

Horák jenom pokrčil rameny.

„Aha. Ještě něco o Gretas víte?“

„Ano. Ale toho už jste si nejspíš všiml taky. Gretas chodí jen v noci.“ Trochu mě to zarazilo. No ano, byla to pravda – ale myslel jsem, že je to jenom náhoda.

„Když rozsvítíte, tak zmizí. Ani nemůže pohazovat nábytkem. Bojí se světla… Jednou jsem taky zkoušel posvítit na něj baterkou; začlo ječet, ať toho nechám… Ale fosforeskující předměty a červené světlo, to mu nevadí. Když je otevřené okno a svítí sem Měsíc, tak taky klidně přijde…“

„Vy o něm mluvíte, jako byste ho tu měl denně. Ochočené.“

„Vždyť ho tu denně mám! A už dlouho! Ale ochočené není… Kdysi jsem si myslel, že jsme úplní přátelé; starý člověk, kterému už na ničem nezáleží, se může kamarádit s kdekým. Nikoho už se nebojí… Jenže Gretas, to je něco jiného. Časovaná bomba. Někdy z něj mám hrůzu; to když na sebe vezme zvlášť ohyzdnou podobu a zlobí se. Rachotí nábytkem, rozbijí kdeco, vyje, straší…“

„Ono může měnit podoby?“

„No jistě. Někdy ho požádám, ať se změní v Boženku… Víte, to byla má stará. A to si pak sedne do křesla a dělá, jako že plete…“ Stařec se usmíval, jeho tvář byla najednou plná klidu a pohody. Myslel na Gretas s podivnou něhou.

„Máte tady veselo,“ řekl jsem. Ani mě nenapadlo mu nevěřit.

Horák vzdychl. „Vlastně je mám rád… a ono mě nejspíš taky. Jenže je hrozně náladové. Tohle… všechno, co jsem vám řekl, bude možná brát jako zradu. Taky to zrada je. Pomáhám vám vlastně proti němu… Ale ta záležitost s I-B nevypadá dobře. Sice nevím, jak by nějakým I-B mohlo škodit lidem, ale to je možná jenom začátek. Jednou to tak dopadne – uvidíte. Gretas bude proti nám… všem.“

Mlčel jsme a všechno v duchu probíral… Prorocké předpovědi bez důkazů jsem neměl nijak rád, ale informace mě potěšily. Vlastně jich nebylo zas tak málo; sotva jsem mohl čekat víc. Ale nějaké nebezpečí ze strany Gretas – tomu mě tenkrát ani nenapadlo věřit.

„Ještě vám něco poradím,“ ozval se stařec. „V Městě existuje jedno docela malé městečko. Mrtvý bod.“

„Jak to myslíte?“

„Jak to říkám. Zapomenutá čtvrť. V Městě se přece pořád někde něco staví nebo přestavuje a tak. A tohle místo nějak vynechali.“

„To je přece nesmysl!“ Horák pokrčil rameny.

„Je to jenom takový ostrůvek. Proti Městu docela titěrný. Ale zabloudit by se tam asi dalo – i když ne na dlouho. Je to v jednom z těch původních starých měst, v Praze. Říká se tomu tam Vršovice. Já se tam narodil, víte? A tuhle jsem tam jel; povídal jsem si – ještě se tam naposled podíváš, dědku, a pak budeš moct umřít.“

Přemýšlel jsem marně, proč mi tyhle věci vlastně vykládá.

„Žije tam čarodějnice. Ženská, která možná něco ví o Gretas,“ vysvětlil to Horák. „No dobře,“ kývl jsem. „Zajedu se tam podívat.“

„Vy mi nevěříte!“

„Ale ano…“

„Rozumějte – tenkrát, když jsem tam byl, jsem o Gretas ještě nic nevěděl. To ona o něm mluvila… Připadala mi taková –“ poklepal si rukou na čelo. „Jenže později jsem si to dal dohromady… Ona musela Gretas znát!“

Nijak mě to nenadchlo. Nevěřil jsem, že bych se mohl něco dovědět od kdovíjaké potrhlé stařeny – a nevěřil jsem ani, že existuje ta opuštěná čtvrť. Ale pak jsem se tam jednou přece jen vypravil… Naštěstí a naneštěstí.

* * *

„Dobře,“ řeklo Gretas. I-B ležel na stole v mém pokoji. „Hm. A co za to?“

„Chtěl bys nějakou odměnu? Peníze?“

„Copak ty můžeš nějak sehnat i peníze?“

„Na tom není nic divného. To může v jisté míře každý. Kdybys radši žasl nad tím, jak se umím houpat na lustru!“ řeklo a vycenilo vesele zuby. Mělo nějakou dobrou náladu. „Umíš se houpat hezky,“ prohlásil jsem. Dál se smálo a vyskočilo na lustr. „Víš, o čem jsme mluvili s Horákem?“ zeptal jsem se.

„Všechno!“

„A máš něco proti tomu, co mi říkal?“

„Všechno.“ Úsměv mu z tváře zmizel. „Proč jsou lidi tak upovídaní, Martine?“ Bylo to poprvé, co mě oslovilo jménem. Ale na odpověď nečekalo. „A vy jako byste se proti mně spikli. Jako byste mi chtěli škodit! Nejvíc vás zajímá, co nemohu, co mi vadí, co nemám rádo. To je přece hnus.“

„Jakýpak hnus. Prostě nás to zajímá; lidi zajímá všechno na světě.“

„Až budou všichni vědět, že tu jsem, budou chtít, abych šlo pryč. Pryč z jejich Města!“ ozvalo se Gretas po chvíli. Lustr se jen lehce kolíbal – a ono na něm sedělo, skleněná socha smutku.

„Ne. Určitě tě tu nechají,“ uklidňoval jsem je. Ale vlastně jsem tomu sám nevěřil. A Gretas se začalo smát.

„Lépe když se nic nedoví. Zná mě jen pár lidí – a mají málo informací. Čím méně, tím víc jsem v bezpečí. To přece chápeš. Tak o mně radši nemluv.“

Snad čekalo, že mu to svatosvatě slíbím – ale já radši mlčel. Po všech těch Horákových řečech jsem mu už nevěřil docela.

„Tak teď co s I-B,“ řeklo. „Zas budeš muset někam cestovat… Tentokrát dál. Je to hloupé. Podívej – docela na jihu tohoto kantonu, skoro u hranic, je vesnice Nová Lhotice. Spojení do té oblasti je dost špatné; musí se jet elektrobusem po prastaré asfaltové dráze. Ale vím přesné časy odjezdů. Ty tam dorazíš a pak budeš pátrat po okolí. Někde je tam předmět, který vysílá biovlny. Indikátorem ho najdeš okamžitě, protože pole kolem něj je tak silné, že zastíní všechny ostatní zdroje v blízkosti. Asi i celou tu vesnici.“

„Cože?!“

„Nevím to naprosto jistě. Ale je to pravděpodobné.“

„Co je to vůbec za věc? A kdo ji proboha pohodil v lese?“

„Proč bych ti to vlastně neřeklo? Stejně ti to bude jasné, sotva se na ni podíváš. Lidé to nebyli, Martine.“

* * *

Ale ještě jedna cesta před tou do Lhotice.

Léto právě začínalo a to odpoledne bylo horké a slunečné; já seděl v autoletu a řítil se koridorem sigma-pole. Ulice dole se míhaly čím dál rychleji a pak začaly splývat. Po hodině kabinka autoletu zvolnila – to dorazila k místům, kde končily nové čtvrti a začínaly starší. Bývalá Praha… Koridor už zdaleka nebyl tak přímý a dostal se do mnohem menší výšky; ta odpovídala rozměrům zdejších domů.

Pak už jel autolet jenom krokem. Kodrcal se nějakou odbočkou, která se táhla už skoro po zemi. Domy tady všude – sešlé, ale ještě obydlené – byly staré snad několik století. Nakonec se přede mnou objevil tmavý tunel; autolet se do něj ponořil a trvalo to věčnost, než zase na druhém konci vyjel ven. Pak zastavil u ohavné betonové plošiny… To byly Vršovice.

* * *

Barbara stojí ve dveřích, v zdvižené ruce lampu. Schodiště září a v každé puklině ve zdi leží černý stín. Doběhl jsem skoro až k ní, na posledním schodu jsem se zastavil.

„Máš ještě tu Věc, Barbaro?“

„Proč?“

„Musíš ji okamžitě vyhodit, odnést, zakopat… já nevím…“

„Co se děje, Martine?“ Ruku s lampou nechala klesnout, schodiště dole zmizelo v šeru.

„Linda je mrtvá,“ řekl jsem.

„Cože?!“ Zírala na mě doširoka otevřeným očima.

„Linda je mrtvá,“ opakoval jsem tiše, jako bych si myslel, že to nechápe, že si neuvědomuje, co vůbec říkám. Ale to já sám si to neuvědomoval. To já sám to pořád nedokázal pochopit.

Vklouzl jsem podél ní do otevřených dveří bytu. Vešla za mnou a postavila lampu na stůl… žluté světlo se pomalu začalo měnit na modré.

Já si sedl do křesla a zíral do toho divného plamene Barbařiny lampy, který se třepetal a klepal a byl jako z jiného světa. Možná SKUTEČNĚ byl z jiného světa. Kdeco je odtamtud.

Ale nepřemýšlel jsem nad tím. Nepřemýšlel jsem nad ničím. V hlavě jsem měl nezvykle prázdno.

* * *

Vršovická stanička byla opuštěná a zjevně také nepoužívaná. Koridor tady končil a autolet musel vycouvat až na hlavní trať, protože protisměrná dráha odsud vůbec nevedla. Sešel jsem z nástupní plošiny dolů po špinavých betonových schodech a ocitl jsem se v jakémsi tmavém a ponurém dvoře. Budova naproti, to byla emitorová stanice. Dlouhý válec koridoru, který jsem rozeznával jen podle odlišného lomu světla, mizel uvnitř v obrovském černém tunelu.

Rozhlédl jsem se po tom prostranství, na kterém jsem stál – válely se tu ještě zbytky ze stavby a hromady suti, které nikdo neuklidil. Měl jsem pocit, že tohle místo leží snad na samém konci světa – tak se mi zdálo nehostinné. A kdybych nevěděl, že jsem uprostřed moderního velkoměsta se sedmnácti miliony obyvatel, tvrdil bych, že to kolem je nějaký středověký zapadákov.

Vyšel jsem z toho dvora úzkým průchodem mezi dvěma domy, v kterém se válely staré igelity spolu s kamením a vybouraným zdivem. Dostal jsem se na širokou, prázdnou ulici. Z okrajů chodníků tu a tam vyrůstaly olovnaté stromy – napůl mrtvé, napůl zelené – a listí, které z nich kdysi spadlo, se dávno změnilo v lehounký poprašek hlíny. A pak tu byla tráva a ta se drala všude: z mezer v dlažbě, z omítky domů, z chodníků. Město v Městě se pomalu rozkládalo – a nebylo tak těžké představit si je za pár dalších století, pobořené, rozpadlé, proměněné v prach a v divokou džungli.

Bloudil jsem tím městem sám a sám, a ono bylo pusté a mlčelo. Nevím, co jsem vlastně očekával. Jestli jsem si myslel, že spatřím na chodníku dřepět starou čarodějku u kotle s lektvary, sotva vkročím do té první ulice… Nebyla tam. Tloukl jsem na všechny dveře, mačkal zrezivělé zvonky a házel kamínky do nižších oken… Těch domů bylo spousta – desítky ulic a další, které je křižovaly.

Pak jsem se vracel oklikou k té starobylé staničce. A měl jsem mizerný pocit, že jsem ztratil čas a zbytečně vyhodil peníze za cestu – i když šlo jenom o hloupých pár drobných…

„Haló!“ ozvalo se za mnou. Otočil jsem se; utíkala za mnou černovláska v modré kombinéze, ne, vůbec ne stará.

To že je ta čarodějnice…?

„Dobrý den!“ volala. „Neodcházejte, člověče, když už jste přišel!“ Mluvila se sotva postřehnutelným cizím přízvukem. Šel jsem jí naproti.

„Dobrý den. Co vy tady?“

„Já tu bydlím,“ zasmála se. Teď už byla až u mne a já si ji mohl zblízka prohlédnout: mladá, ale nijak zvlášť hezká, snědá, s velkým ostrým nosem a šikmýma očima. Jinak byla o pěkný kus menší než já; když si chtěla pronlédnout ona mě, musela pořádně zaklonit hlavu. Něco na jejím obličeji mě ale zaráželo… teprve po chvíli jsem si uvědomil, že má až neúměrně dlouhé řasy. Jako motýlí křídla.

„Bydlíte? Tady v těch troskách?“

„Ano. Čarodějnice Barbara,“ dodala a uklonila se s rukama zkříženýma na prsou. Černé vlasy jí přitom spadly do obličeje a pak zase zpátky. „Mohu vám nějak pomoct?“

„Proč myslíte, že potřebuju pomoc?“

„Kdo sem přijde, většinou něco potřebuje.“

„Já ne. Jsem tady ze zvědavosti.“

„Hm. Tak přece jen něco,“ zasmála se. „Potřebujete informace, abyste byl spokojený. Ale tím lépe. Zvědaví lidé jsou prima.“

Tak jsem se seznámil s Barbarou.

Barbara se snad čarováním opravdu zabývala nebo co; měla v bytě celé haldy prastarých knih popsaných podivnými znaky, nad všemi dveřmi visely zaječí pacičky a nad okny česnek. V pokojích se sušilo koření a na podivném zařízení připomínajícím pec bublaly hrnce. Ne, neodhalil jsem, co za tím vlastně vězí. Jestli je to nějaký nový způsob vědeckého zkoumání, jestli je to opravdové čarodějnictví – a nebo bouda pro něco úplně jiného. Neobjevil jsem, co Barbara dělá, proč to dělá – a ani z čeho vlastně žije. Nepochopil jsem nic.

* * *

I tenkrát jsme se posadili ke stolu a Barbara zapálila lampu – přestože se ještě nesetmělo ani zdaleka. Byla to divná lampa; barva jejího světla se pomalu, ale zato stále měnila. Z růžové přešla do zelené, pak do fialové a tak dál.

„Barbaro, co víš o Gretas?“ zeptal jsem se přímo.

Opřela se lokty o stůl a usmála se. „Tak proto jsi tady!“

„Vlastně ano.“

„Hm. Gretas je duch.“

„To mi řeklo taky. Ale přece takový nevědecký názor…“

„Že chceš slyšet něco vědečtějšího zrovna od čarodějnice, to je dost divné,“ mínila. „Tak mi jenom pověz, co si myslíš!“

„Podle mě jde jen o to, jak se věci nazývají,“ prohlásila. „Říkej místo DUCH třeba MYSLÍCÍ OBJEKT ODLIŠNÉHO TYPU S VIDITELNOU PODOBOU BEZ LÁTKOVÉ STRUKTURY. Bude to naprosto stejně výstižné, stejně nepřesné, nic moc neříkající – a vědecké.“

„Taky názor,“ kývl jsem.

Pak mi ještě různé věci o Gretas řekla – ale vesměs to, co jsem slyšel už od Horáka. Ještě před setměním jsem se rozloučil – přesvědčený, že Barbara už nic neví a že já ji vidím naposled.

V tom obojím jsem se mýlil.

* * *

Linda se chtěla setkat s Gretas.

Až po návštěvu u Barbary jsem jí všechno vyprávěl. Předtím jsem tak nějak nenašel příležitost ani čas – i když jsme se setkávali aspoň jednou za den. Není tak jednoduché začít mluvit o přízraku.

Linda byla tak fajn holka! Kdyby MNĚ někdo vykládal o fialovém duchovi se zeleným ocasem, nejspíš bych se mu vysmál. Ale Linda mi věřila – a chtěla Gretas za každou cenu vidět.

„Nejsem okrasné zvířátko, které se ukazuje známým,“ řeklo Gretas.

„Linda není jen tak nějaký známý. Je skoro moje žena.“

„No a?“

„No nic. Jenom že jí můžeš věřit.“

„Nemůžu.“

„Vždyť ji ani neznáš!“

„Je to ženská a všechny ženské jsou hysterické. Není na ně spolehnutí. Mimoto tuhle znám.“

„Odkud?“

„Jakto – odkud? Já jsem všude zároveň. A vidělo jsem ji několikrát s tebou, tak jsem se jí začalo všímat. Nevěřím jí ani trochu.“

„Tak ty mě špehuješ!“ Zlobilo mě to – ale mnohem víc mě uráželo, že Gretas Lindě nevěří.

„Nezlob se. Já za to přece nemohu.“

„Aha!“ ušklíbl jsem se.

„Podívej se. Ty také třeba vidíš celou svou ruku – a všimneš si zrovna toho místa, kde máš pihu. A třeba ani nechceš. Tak mě přestaň obviňovat. A nenuť mě, abych se kdekomu předvádělo.“

„Linda nechce nic jiného, než vidět přízrak. Vždyť na tom přece není nic špatného. Starému Horákovi zpodobňuješ jeho dávno mrtvou manželku, aby měl radost, dokonce snad štrikuješ punčochy…“

„Dost!“ vykřiklo Gretas. „Po tom, co dělám a nedělám, ti vůbec nic není!“ Najednou bylo vzteklé – snad se za tu boženkovskou podobu stydělo nebo co. Jenže já nemlčel.

„Tobě taky není nic po tom, co dělám já. A ještě mi taky něco dlužíš. Přinesl jsem I-B a pojedu do Lhotice. Tenkrát jsme to zamluvili – ale říkám ti: peníze nechci.“

„Radši abych se předvedlo Lindě!“ ušklíblo se Gretas. „Jaká pocta pro mne!“ Opravdu mu to asi dost vadilo.

Ale předvedlo se. Objevilo se v mém bytě, kde jsme na něj s Lindou čekali, v té nejobludnější podobě, jakou si vůbec dovedu představit.

* * *

Po tomhle mě samozřejmě ani nenapadlo jet do nějaké Lhotice. Gretas mě hrozně rozzlobilo; na tom, co jsem chtěl, nebylo přece nic tak špatného! A ono udělalo takový podraz. Linda byla hrůzou bez sebe, pak se namíchla a nechtěla mě ani vidět. Dva dny trvalo, než jsem si ji udobřil – i když jsem vlastně za nic nemohl.

Gretas se objevilo až první noc po víkendu – kdy mu došlo, že jsem nikam nejel a nepojedu.

„Tohle jsme si nedojednali!“ ječelo.

„Tamto také ne!“ odsekl jsem.

„Ale ano! Řeklo se – zjevit se. O tom, jak nebyla řeč!“

„Jenže Linda se hrozně vyděsila!“

„Dobře jí tak. Hloupá hysterka. Nemá chtít vidět přízraky!“

„Neříkej Lindě hysterka. A přízraky nemá chtít vidět nikdo. Takže vypadni z mého bytu.“

Gretas našpulilo tlamičku. „Je to můj byt stejně jako tvůj!“ odseklo.

„A jaks na to přišlo?“

„Jak tys přišel na to, že ne?“ posmívalo se.

„Nepřispíváš mi na činži,“ ušklíbl jsem se.

Takhle jsme se hádali. Pak se Gretas rozzlobilo ještě víc a začalo být opravdu hrozivé. Oči se mu rozhořely… najednou byly temně rudé.

Rozhodlo se asi, že mi z bytu udělá spoušť. Z divoce rozhoupaného lustru na dálku povalilo skříň, strhlo záclony a shodilo ze stěn všechny obrázky. Z poliček vyházelo, co se vyházet dalo, židlemi třískalo o sebe – a to všechno v krátké chviličce; sotva jsem si to stačil uvědomit.

„Gretas, přestaň! Hned toho nech!“ vykřikl jsem do toho hluku. Můj hlas se v něm ztrácel.

Zašátral jsem rukou po stěně, ke které jsem se přitiskl… Našel jsem vypínač a rozsvítil.

Zřejmě v poslední chvíli; židle, která mi letěla na hlavu, spadla krok přede mnou na zem. A já si najednou uvědomil, že tohle už má hodně daleko k nějaké legraci. Že Gretas je skutečně nebezpečné.

Rozsvítil jsem všechna světla v bytě.

* * *

Spal jsem s hlavou přikrytou polštářem, aby mi světlo nesvítilo do očí… A pak jsem cítil, jak ze mne něco jemně, ale vytrvale ten polštář stahuje. Posunul jsem ho –nepomohlo to. Nakonec jsem se posadil…

Kolem byla tma.

„Co to má znamenat, Gretas?“ řekl jsem nahlas do ticha. Tma mlčela. „Nechal jsem všechna světla svítit!“ dodal jsem. Najednou mi bylo úzko. Gretas se objevilo uprostřed pokoje.

„Žádný oheň nehoří věčně,“ ozvalo se nezvykle vážným hlasem. „Víš, kolik světel už zhaslo, aby mohla přijít tma?“

„To myslíš… jak?“

„Tak, že jednou vždycky přijde tma. A já s ní.“

„Nesmysl…“

„Běž a podívej se na ulici,“ řeklo.

Vstal jsem a vytáhl azoprenovou roletu… I tam venku byla tma. Žádné okno nesvítilo, žádná lampa, žádná reklama – a byl to pohled tak divný, tak nezvyklý, že mě až zamrazilo. Jako by celé Město vymřelo!

„Co jsi to udělalo? Ty odporná, zatracená potvoro!“

„Nenadávej mi!“ rozkřiklo se Gretas. „Porucha v elektrárně. To se přece může stát!“

„Může. Když někdo přeruší vedení – stejně jako bezpečnostní systém, aby se dal ukrást I-B.“

„O I-B nemluvme. Od začátku jsi věděl, jak to s ním je. Teď už je to vyřízená záležitost. A co se elektrárny týče – tak běž a řekni jim, že dráty nahlodal duch! Zavřou tě do té budovy pro blázny.“

Mělo pravdu a já se s ním nehádal. Připadal jsem si najednou hrozně sám a bezmocný – ve světě lidí, kteří nevědí nic o Gretas. A Gretas všude, Gretas všemocné. Rozlezlé jak nějaká nemoc. Jednou bude tma. Ano. Co se proti tomu dá dělat?

„Nic,“ odpovědělo na mé myšlenky. „Můžeš se jenom snažit vycházet se mnou v dobrém. Sloužit mi jako všichni, které si vyberu. Za to – výhody. Nemusí to být peníze, když nechceš. Můžeme se dohodnout.“

„Pěkné výhody. To jsem viděl.“

„Bylo to jenom proto, že šlo o tu hysterickou ženskou. Ale můžu se třeba změnit do její podoby –“ Gretas na okamžik zmizelo, a pak najednou přede mnou stála Linda, snová, neskutečná Linda. Dokonalá kopie – ale bylo v ní něco cizího. Skoro až odporného.

„Radši se zase změň zpátky.“

„Však najdu něco, co se ti bude líbit,“ řeklo Gretas už zase ve staré podobě. „Tohle prostě chtěl Horák…“

„Já nejsem Horák!“

„Budsi, co chceš. Ale zítra do té Lhotice pojedeš.“

„A pokud ne?“

„Pak se asi budeš celý život muset vyhýbat tmě,“ ušklíblo se Gretas. „Třeba se ti to bude dařit celé roky, Martine – ale jednou to nevyjde.“

Smálo se, cenilo své nazelenalé zuby. Tenkrát poprvé jsem cítil, jak se mě zmocňuje hrůza a proniká mnou od hlavy až k patám.

* * *

Elektromobil do Nové Lhotice – a v něm jsme seděli my: Linda a já. Sice vedle sebe, ale přesto jako cizí. Jeden druhému jsme se báli podívat do očí.

Tak krásný to mohl být výlet! Kolem nás jen lesy, louky a pole; na nich se pěstovaly pravé zemědělské plodiny pro lidi, kteří na to měli. Zelená země plná slunce, modré nebe… A přesto jsem nikdy neměl tak strašný pocit jako teď. Hnus sám nad sebou, nad tím, co dělám. A stud.

„Nemusíme přece Gretas ten předmět dávat, i když ho přivezeme. Odevzdáme ho v nějakém vědeckém ústavu, bude tu pro celé lidstvo a ne pro nějakého fialového ducha…!“ opakoval jsem si – ale co to bylo platné, když jsem tomu stejně nevěřil? Gretas samo si už Věc vezme odkudkoliv…

V té chvíli mě konečně napadlo to, co mě mělo napadnout už dávno.

„Proč Gretas, které může zhasnout celé Město a ve tmě předměty libovolně přemisťovat, Gretas, které je – prý – všudypřítomné… potřebuje nás na to, abychom mu něco nosili z lesa…?“

* * *

Dva pěticentimetrové čtyřboké jehlany postavené základnami proti sobě a spojené krátkým širokým válečkem. To byla ta jeho Věc.

Vytáhli jsme ji z dokonale zamaskované skrýše mezi mechem obrostlými kameny v lese. Sotva jsme ji našli – byla napůl zahrabaná v zemi.

Očistil jsem ji kapesníkem; měla tmavý matný povrch, do kterého kdosi vyryl nějaké znaky. Slabě, slabounce vibrovala – a I-B se chvěl ve stejném rytmu jako ona. Ručička ukazující intenzitu pole byla daleko za maximem… Až na doraz.

„Ukaž,“ natáhl ruku Linda. Vzala Věc do dlaní – Věc, kterou možná ve svých –končetinách – držely dávno před ní kdovíjaké cizí bytosti… Vzrušovala už jen tím, že byla.

„Kdybychom ji tu tak mohli nechat,“ vzdychla Linda. Řekl jsem jí hned v elektrobusu, co mě napadlo; bylo jisté, že dokud je Věc v lesích u Lhotice, Gretas na ni nemůže. „Kus vesmíru. Vůbec neodráží světlo – vidíš?“ pokračovala Linda a hladila věc špičkou prstu. Pak vzala každý jehlan do jedné ruky a pokoušela se s nimi otočit…

Věc se rozpadla. Naráz, zničehonic, z ní byly dvě poloviny, dva jehlany. A ještě něco se v tom okamžiku stalo. I-B, který mi vibroval v kapse, zmrtvěl a znehybněl. Když jsem se podíval na stupnici, ručička stála na nule.

* * *

Byl už skoro večer, když jsem dorazil domů. Vyjel jsem výtahem do svého poschodí… a tam, opřená o zeď vedle mých dveří, stála dívka. Zvedla hlavu… Barbara! „Ahoj,“ řekla.

„Ahoj… Co tu děláš, čarodějko?“

„Čekám na tebe.“

Oblečená byla docela jako obyčejná žena z Města; krátké stříbrné šaty, kabelka, lodičky. Když jsem si to srovnával s jejím bytem ve Vršovicích, měl jsem dost divný pocit.

„Nebudu tě dlouho zdržovat,“ řekla. „Jen by mě zajímalo, jestli nevíš něco o Lhotici.“ Až mě zamrazilo. „Co by to jako mělo být?“

„Znáš vůbec to jméno?“

„Dneska jsem tam byl.“ Nevěděl jsem, proč bych to měl před ní tajit.

„Výborně. Kvůli Gretas?“

„Pojď radši dovnitř!“

V mém bytě se posadila a já jí nabídl kávu; nenechala se ale ničím vyrušit.

„Kvůli Gretas?“ opakovala znovu.

„Proč tě to vlastně zajímá? Samozřejmě kvůli němu. Tobě taky dává… úkoly?“

„Ne,“ rozesmála se. „Do téhle chvíle snad ani nevědělo, že žiju. Teď mě tady ovšem vidí a všimne si mne – no, co se dá dělat.“

Dala si nohu přes nohu a rozhlížela se po pokoji. „Ale ty taky neposloucháš Gretas na slovo, jak vidím,“ řekla. Byt ještě nesl stopy včerejšího Gretova řádění: zeď byla na jednom místě odřená, sklo na poličce prasklé, dvířka skříně ulomená a židle bez nohy.

„Jestli myslíš ty zničené věci – to se stalo tuhle noc. Neměl jsem ještě čas zavolat opravárenské roboty…“

„Teď už Gretas bude spokojené? Co po tobě chtělo?“

„Dovézt takovou věc… Mimozeského původu,“ řekl jsem – a cítil jsem při tom, jak rudnu. Bylo to tak ponižující – sloužit Gretas a ještě se k tomu přiznávat!

„Ví toho asi hodně,“ řekla Barbara zamyšleně. „Máš to?“

Vyndal jsem z kapsy jehlan; byl jen jeden, druhý si ponechala u sebe Linda. Postavil jsem ho na stůl… Barbara po něm nedočkavě hrábla.

„To je všechno? Byly přece dva, ne?“

Nijak mě nepřekvapilo, že to ví. Nepřekvapovalo mě už nic.

„Jsi mimozemšťanka?“ zeptal jsem se.

„Čarodějka,“ odsekla. „Byly dva!“

Zdálo se mi, že je hrozně nervózní.

„Druhý jehlan má Linda. Moje holka.“

Barbara se na chvíli zarazila.

„Kde bydlí?“ zeptala se pak. Jehlan pustila do kabelky a zase ji zaklapla.

„To ne, Barbaro,“ řekl jsem. „Ta věc ležela v lese a já ji tam našel. Patří mně – nebo ještě lépe: patří všem lidem. Nenechám tě, abys ji odnesla do Vršovic kdoví komu a kdoví proč…“

„Radši ji dáš Gretas, ne?“ ušklíbla se.

„Nevím. Teď bych každopádně uvítal, kdybys mi konečně řekla, co se vlastně děje. A o co konkrétně jde tobě.“

„To je přesně to, co nemůžu, Martine. Ale věř mi – ten přístroj je hodně cenný a mě ani nenapadne, abych ho zničila. Musí to dostat zpátky pravý majitel. To je přece správné – nemyslíš?“

„Myslím na lidi. Ti by se měli hlavně dovědět, co se to povaluje v lesích.“

„Nevím, jestli by jim to bylo ku prospěchu. Každopádně – když zůstane Věc u tebe, Gretas ji zničí. Biopole, které vysílala, mělo docela jinou strukturu než jakékoliv pozemské – a Gretas rozhodně moc nesvědčilo.“

„Teď už ale nic nevysílá!“

„Je odpojený zdroj energie. To je ten druhý jehlan. Až se oba správně spojí, funkce se obnoví. Spojíme je v mém bytě; tou dobou už by tam mělo být potřebné zařízení…“

„Aha,“ řekl jsem jenom.

Usmála se. „Každopádně rychle zajdi za tou… Lindou. A pak do Vršovic!“ Věřil jsem jí. Co jiného? Koneckonců lepší čarodějka nežli duch.

* * *

„Lindo?“

Volal jsem ji okamžitě hypertelefonem, ale nebyla ještě doma. Bydlela mnohem dál od elektrobusového nádraží než já a cesta jí trvala dlouho. Nečekal jsem na nic a jel k ní.

* * *

Už na rohu ulice jsem viděl davy lidí, které se seběhly; něco se dělo. A já, plný hrůzy, jsem se proplétal mezi všemi těmi zvědavými… Dům, v kterém Linda bydlela, hořel.

Byl jako obrovská pochodeň, plný žáru, rudého světla, plamenů a jisker. Měl najednou sotva deset pater – všechna ostatní zmizela. Ne, nevím jak. Nevím, kam se poděla. Ani jsem o tom neuvažoval – neuvažoval jsem o ničem. Jen jsem stál a díval se… Někde tam byla Linda!

Pak jsem se znovu prodíral skrz zástupy lidí, razil jsem si cestu bez všech ohledů, protože jsem měl šílený strach. Dorazila už domů? Je teď tam uvnitř? Byl jsem si skoro jist, že je to tak – ale nedokázal jsem si to připustit.

Vyptával jsem se na ni hasičských i lékařských robotů, ale to bylo jako mluvit s hluchou, prázdnou lhostejnou skálou… Ani lidé kolem nevěděli… Letěl jsem k nejbližšímu hypertelefonu, probojoval jsme se k němu – volal jsem do všech nemocnic v okolí. V jedné už byli lidé zachránění z Lindina domu – ale Linda sama nikde. Linda mrtvá.

* * *

O mnoho hodin později. Z domu zbyly trosky, popel a ohořelé zdi, vzduch se tetelil mizejícím žárem a nočním nebem stoupal bílý dým. Celou tu dobu jsem tam zůstal – i pak, když už zvědavci odtáhli a roboti začali čistit spáleniště. Zakrátko – za pár dní, možná týdnů – tu vyroste nový dům, to jsem věděl. Seděl jsem na chodníku s hlavou v dlaních – co mi bylo po lidech, kteří chodili kolem mě! ,

Nakonec jsem vstal a šel jsem – s rukama v kapsách, nešťastný, docela sám. Kam –to kdybych věděl!

Za všechno mohlo Gretas. Jistě se pokusilo zničit Věc… Zničit Věc! A ještě tu polovinu, která byla zdrojem energie! Jaké obrovské síly se tím asi uvolnily! Energie nahromaděná v nějakém jiném prostoru – nebo kdoví co. Ach, kéž by všichni mimozemšťané odtáhli pryč z naší Země a vzali s sebou hloupé krámy, které jim patří!

Když jsem myslel na mimozemšťany, vzpomněl jsem si na Barbaru. Ona má druhou polovinu Věci… CO KDYŽ PRÁVĚ TEĎ HOŘÍ I JEJÍ DŮM?!

Rozběhl jsem se k nejbližší zastávce autoletů.

* * *

„Kde máš tu Věc? Proboha – musíš ji vyhodit někam pryč!“

Barbara dál seděla za stolem, ani se nepohnula. Lampa teď byla brčálově zelená.

„Tak slyšíš?“

„Ano. Nekřič na mě.“

„Celý tenhle dům může vyletět do povětří! Copak to nechápeš? Stačí jen trochu tmy… Tak kde to je?“

Vstal jsem a začal prohledávat pokoj, otevřel jsem skříň a vyndával vzorně poskládané hromádky Barbařiných šatů ven.

„Nech toho! Tam to není!“

„Tak kde?“

Přes obličej jí přelétl div ne nenávistný výraz.

„Vedle v pokoji,“ odsekla. Otevřel jsem dveře…

Byla to snad laboratoř. Uprostřed stál divný přístroj a nad ním se skláněl… ne, člověk ne. Byl to tvor s širokým hruškovitým trupem a krátkými končetinami, s velkou lebkou a černou, neskutečně hladkou kůží. Otočil se ke mně, když jsem vstoupil, zabodl do mě světlé oči.

„Pan Errrfer z Regula,“ ozvala se zezadu z pokoje Barbara.

„Já jsem Martin Vávra,“ řekl jsem sklesle.

„Vrrrm,“ prohlásil mimozemšťan. „Těší mě,“ přeložil to automatický tlumočník, který mu visel na krku.

* * *

„Musíte tu věc nějak zajistit! Nebo ji Gretas zlikviduje,“ ozval jsem se. Mimozemšťan počkal, až mu to automat přeloží. „Je zajištěna,“ řekl pak. „Mimoto sem Gretas přece nemůže.“

„Nemůže? Jak to?“

„Není tady arzopren. Proto jsme si taky tohle místo vybrali jako základnu… Oba dva.“

„Co s tím má pro všechno na světě společné arzopren?“ Errfer z Regula zamrkal bílými řasami. „Jak to, že to nevíte?“

„Nic podstatného jsem mu neřekla,“ ozvala se Barbara z pokoje.

„Myslíte, že by se na vás ostatní zlobili?“ usmál se Regulan. Usmíval se divně – neměl skoro rty.

Prohlédl ještě přístroje a vyšel z laboratoře ven. Posadil se ke stolu vedle Barbary.

„Učila jsem se, že zasahovat do vývoje cizí civilizace…“

„My máme taková pravidla taky,“ prohlásil Errrfer a docela lidsky pokrčil rameny. „Jenže se to nesmí brát tak doslova. Když sem tam něco povíte jednomu zvědavému cizinci, nic moc se toho nestane. On bude mlčet – protože kdyby to někde vykládal, vysmějí se mu.“

„Počkejte. Vy nejste ze stejné civilizace?“ zeptal jsem se.

„Já jsem z Miry – jak vy říkáte,“ vzdychla Barbara. Tvářila se rozpačitě; Errrferovy demoralizující řeči ji asi dost vyváděly z míry. „Ale co stojíš – posaď se,“ řekla mi. „Věc nevybuchne. Patří Regulanům a pan Errrfer si ji už ohlídá.“

„Hm. Co je tedy s tím arzoprenem?“

„Arzopren je umělá velmi složitá organická sloučenina, která špatně vede teplo, zvuk i elektrický proud a používá se jako izolační materiál v…“ začala Barbara.

„To jsme se učili ve škole,“ přerušil jsem ji.

„Radši jinak, Barbaro,“ ozval se Regulan, kterému to všechno automat překládal. „Město je složitý systém, který se skládá z mnoha a mnoha různorodých částí. Kvantita a složitost byla již tak velká, že celý systém přešel na vyšší kvalitativní úroveň… a arzopren, to bylo to, co jej spojilo. Jako neurony. Gretas a Město je totéž.“

Podíval jsem se na Barbaru. Hrála si s pentličkou od své blůzy, oči sklopené. „Je to pravda,“ řekla. „Arzopren je Gretovo oko i ucho. Pokud se biologický objekt – tedy člověk – přiblíží těsně k němu, biopole protne struktury arzoprenu, oba systémy na čas splynou a Gretas se může napojit na centrální nervovou soustavu objektu…“

„To je tedy celá ta telepatie!“ ozval jsem se. Gretas četlo mé myšlenky, když jsem stál u okna a opíral se o arzoprenovou roletu…

„A co naopak? Proniknout do vědomí Gretas…“

„To zkoušíme. Lépe řečeno – zkoušela to minulá expedice. Gretas jim to stejně nedovolilo – a v současné době rozhoduje rada vědců, jestli nejde o omezování svobody myslící bytosti,“ usmála se Barbara. Pomalu přestávala být tak přešlá – i když jistě dál měla pocit, že říkat mi cokoliv o Gretas je něco nedovoleného.

„A světlo? Proč Gretas vadí?“

„Proud fotonů narušuje strukturu polí, která si Gretas vytváří,“ odpověděl Errrfer. „Fyzika elementárních částic je pro mě obor téměř neznámý a o interakcích mezi fotony a částicemi biopole nevím už vůbec nic – ale každopádně má Gretas přístup k energetickým zdrojům Města a z polí, která dokáže generovat, vytváří svou viditelnou podobu…“

„Jak jste vlastně tohle všechno zjistili?“

„Co se týče polí – jsme v jejich výzkumu mnohem dál než vy…“

„Myslím Gretas jako celek. Máte tolik podrobných informací… Ono vám je jistě nedalo!“

„My jsme prováděli simulaci na počítači,“ odpověděla zas Barbara. „Naše počítače jsou biologické – takové, jaké vy právě stavíte. Mohou odvodit i náhodné vývojové skoky.“

„Když jsme u těch počítačů,“ ozval se Errrfer, „…to, co stavíte ve Výzkumném ústavu umělé inteligence, to bude do jisté míry samostatný celek se znaky živého organismu…“

„To víme.“

„Kdybyste nevěděli, bylo by to dost špatné!“ usadil mě Regulan. Teď mi jde o souvislost s naší… záležitostí. Podle informací, které máme o Gretas k dispozici, se dá předpokládat, že oba systémy nesplynou… Počítač jako samostatný myslící objekt se nestane součástí Gretas a pokud bude fungovat podle vašich předpokladů, bude se dokonce pronikání Gretas do svých obvodů bránit.“

„To je dobře, ne?“

„Samozřejmě. Jenže Gretas se to jistě líbit nebude. Zcela logicky by uvítalo další rozšíření svých možností – jako každý živý tvor. Biologický počítač moc programů nemá, ale základní operační systém přece jenom ano. Gretas bude zřejmě požadovat změny v supervizoru – tedy v tom nejdůležitejším programu, který řídí činnost počítače…“

„A tu změnu bude chtít od tebe. Ty jsi programátor,“ dodala Barbara.

„To je přece hloupost! Existuje plno kontrolních systémů a programů a…“

„Tuhle část si Gretas obstará samo. Nikdo na nic nepřijde.“

„Můžu tedy čekat, že mi co nejdřív nabídne novou práci…“

„To je dost pravděpodobné,“ souhlasila Barbara. Errrfer kývl.

„Nejlepší by bylo Gretas zničit,“ řekl jsem.

„V tom my vám pomáhat nebudeme,“ prohlásil Regulan. „Nejen že nesmíme zasahovat do vývoje civilizací. Gretas je navíc myslící bytost – a všechny myslící bytosti jsou pro nás nedotknutelné.“

„A ty, Barbaro?“

„Pro mě platí totéž.“

„To je nádherné!“ řekl jsem ironicky. „Necháte Gretas, aby se roztahovalo po našem Městě! Ještě je možná podporujete! Ale ono zabijí lidi – zabilo mou dívku! A to necháte tak?“ Teď, když jsem si znovu připomněl, že Linda už není, měl jsem chuť vzít tu odpornou lampu, která právě měnila barvu z oranžové na fialovou, a omlátit ji těm dvěma o hlavu. Ta Věc, kvůli které se to stalo, jim přece patřila!

„Uklidněte se. Vedou vás nyní osobní zájmy a neuvažujete logicky. Každá civilizace si musí svoje problémy vyřešit sama,“ poučil mě Errrfer. „Ale pokud vám mohu poradit – pro vás bude nejlepší i nadále Gretas ve všem poslouchat. Nemáte jiné východisko.“

„To mu mám sloužit? Poslouchat jako otrok?“ vykřikl jsem vztekle.

„Už jsi to přece jednou udělal,“ pokrčila Barbara rameny. „Uděláš to zase. Nic víc. Tak se přestaň rozčilovat.“

„To všechno, co jste mi tu o něm řekli, bylo jen proto, abyste teď na závěr konstatovali, že se nedá nic dělat?“ zuřil jsem.

„Máš nějaký návrh?“ zeptala se Barbara.

„Odstranit všechen arzopren! Nebrat Gretas na vědomí, když se objeví – ať vyvádí jak vyvádí!“

„Nic víc?“ ozval se Errrfer. „Co víc?“

„Nic víc vás nenapadá, pane Vávra?“ Regulan se usmíval.

„Ještě – sepsat zprávu, všechno ohlásit, ustanovit komisi na výzkum Gretas… Pomocí inzerátů najít všechny lidi, kteří se s ním kdy setkali, a dohodnout se, co dál…“

„Poslouchá se to hezky,“ řekla Barbara. „Ale všechno je to nereálné. Uvědom si konečně, že ti nikdo neuvěří. Gretas se neobjeví tam, kde nechce – a tak je nikdy nespatří lidé, kteří by měli. To je jedna věc. Za druhé – odstranit arzopren v tomhle stádiu rozšíření by bylo téměř nemožné, i kdyby se to dělalo oficiálně. Ale jestli začneš po nocích spalovat arzoprenové předměty, nemáš šanci vůbec. Za třetí – jestli cokoliv z toho, cos nám tu říkal, přece jenom podnikneš, první temnou noc ti nějaký letící předmět rozbije hlavu. Uznáváš to?“

Mlčel jsem. „Uznávám,“ řekl jsem nakonec – po dlouhé, dlouhé době. „Ale přesto nemůžu nedělat nic. Jsem přece člověk – a ne pes.“

„Právě proto, že máš větší inteligenci než zvíře, nemůžeš bojovat s něčím, s čím se bojovat nedá,“ prohlásila Barbara, která to srovnání nepochopila. „Myslíš, že jeden člověk může zastavit celou přehradu?“

Otočil jsem se k Errrferovi. „Vy s tím souhlasíte?“

„Pochopitelně. Je to naprosto logické. Navíc je Gretas tak kuriózní forma života, že naši vědci nedopustí, aby byla zničena…“

„Nedopustí! Je to přece parazit! Příživník!“ rozhonil jsem se znovu. „A co jiná Města? V těch Gretas není?“

„Nikde se tak nerozšířil arzopren. Ale možná je to jen otázka času,“ odpověděl Errrfer.

Beze slova jsem vstal. Regulan mi najednou připadal odporný – a stejně tak i celé tohle doupě mimozemšťanů. Ano, Gretas je pravý div světa – když se na něj pohlíží z dálky. Ty dva jistě těší, že existuje! Ale pro mě je to nemoc našeho světa, odporné prokletí, z kterého není úniku.

„Děkuju za informace,“ řekl jsem.

* * *

Zase sám, sám v temných a pustých ulicích prastarých Vršovic. Ale teď už klidný –nebo aspoň klidnější než předtím. Docela jistě proto, že nemám skoro co ztratit.

Nezbavil jsem se svého strachu, vím, že zase přijde – jen co vkročím do Města, které patří Gretas. Snad bych měl odejít; existují přece jiná Města a v těch žádný duch nevládne. Kdoví, kolik lidí přede mnou, na které Gretas vycenilo své nazelenalé zuby, to udělalo! Nedivím se jim. Ani mně není lehko, když vím, že všude – ale docela všude kolem – je něco, co sleduje každý můj krok a každé mé slovo. Co jen čeká a pak zaútočí – jen co si za mě najde náhradu, a možná i dřív. Odporný netvor, který bojuje různě: chvíli slibuje, chvíli vyhrožuje, chvíli budí soucit.

Ale já teď vím, že mu nesmím věřit – tak jako jsem věřil v prvních dnech. Plnit jeho přání je totéž jako škodit všem lidem, kteří v Městě žijí.

Postavit se proti Gretas je marné – co bych si namlouval. Ono může všechno a já nic.

Jsme kameny jedné jediné hráze a ta hráz drží přehradu – aspoň podle toho přirovnání, které Barbara vymyslela. Voda jednou vymele i nejpevnější zeď – a tahle zdaleka nejpevnější není, to vím dobře sám. Nedělám si iluze. Hodně lidí se přidá ke Gretas; z přesvědčení, ze zištnosti, ze strachu.

Ale nebudu to já.

* * *

Došel jsem k té ohavné a špinavé vršovické staničce, na které přece jen svítilo pár lamp, zmáčkl jsem přivolávač a čekal, až autolet přijede. Otevřel jsem dveře – v kabince byla tma! Dokud je autolet prázdný, jezdí neosvětlený – a právě v té době možná někdo žárovičku rozbil. NĚKDO! Ale v ulicích Města bude světlo, to jsem věděl – a tak mě to nechávalo klidným.

Nastoupil jsem, zabouchl dveře… Autolet se rozjel krokem. Zavřel jsem oči a myslel ještě na Gretas – na všechno to, co předtím. A pak na Lindu – na Lindu, která je mrtvá… Teď jsem mohl třebas plakat. Byl jsem sám.

Autolet couval po jednosměrné trati, lampy na stanici se vzdalovaly… A pak naráz mě pohltila tma.

Ten tunel!

Dlouhý a temný tunel kousek od Vršovic – jak jsem na něj mohl zapomenout…? Pro všechno na světě!

Autolet se do něj zvolna noří hloub a hlouběji, jako by se propadal do nějakého hrozivého nekonečna. Kolik součástek autoletu je z arzoprenu! Konce téhle děsivé tmy se nedočkám.

SVĚT JE ZLATÝ DŮL PRO TOHO, KDO Z NĚJ UMÍ BRÁT

Plameny modravého ohně tvořily čtverec a uprostřed něj stála Sarah Jane, v tupé tváři napětí a v očích prázdno. Zkřížené ruce s roztaženými prsty zvolna zvedla před obličej, dlaně ven – a pak je vymrštila s divokým výkřikem proti ohni. Plameny vyšlehly výš a převládla v nich žlutá – divná žlutá pro magii života.

„Teď zaklínadlo, Sáro. Zaklínadlo,“ poradil někdo. Sarah Jane, náhle probuzená z omámení, si konečně vzpomněla, co musí udělat a proč. Zvolna odříkala pracně naučenou formuli… ohnivá stěna tála. Za ní spatřila klidnou soustředěnou tvář Galdana Riennena, bledou a děsivou v tom nezemském světle, a ruce, vztažené proti jejím. Pomáhal jí; ne, ona nevěděla, jak je ve skutečnosti zhnusený a plný odporu ke kouzlům, která Khory přivádějí na svět.

Najednou si byla jistá sama sebou a připadala si silná, silnější než přízraky a čas.

Bytost, která se vynořovala z plamenů, měla průzračné tělo a nepřítomný pohled přeludů. Ale nejasné obrysy rychle získávaly barvu a prostorovost. Bylo to všechno jen zdání – zdání skutečnosti a života; málo ale záleželo na tom, co je opravdové a co ne.

„Daisy,“ zašeptala Sarah Jane.

Bloudící oči Khory ji našly a zasvitla v nich jiskra jakéhosi poznání.

„Sestřičko.“

Plameny zhasly a zmizely beze stopy; Daisy tu stála, živá a skutečná Sářina sestra, stará dvacet jedna let jako ve chvíli své smrti. „Pojď! Pojď nahoru!“

Sarah vzala Daisy za ruku a táhla ji ke dveřím.

„Dáme si víno, podíváme se ven – máme tak málo času!“

Khorové vydrželi v lidském světě sotva dvě hodiny; pak mizeli beze stop jako stíny.

Odešly, spěchaly po schodech; dveře za nimi zapadly a Galdan Riennen zůstal sám. Oběma rukama se unaveně opřel o stůl, na kterém ležela Velká Déza – základní, nejcennější, nejskvělejší kniha magie. Kdysi snad miloval Sarah Jane, ale teď už dávno ne; čím dál víc se mu hnusily její věčné vzpomínky na ztracené šance a mrtvé lidi. Rozhovory s Khory mu připadaly odporné – a zbytečná snaha naučit se dobře pár jednoduchých formulí směšná. Jenom proto ji ještě vystál ve svém domě, že byla tak naivní, nezáludná a upřímná – podivná výjimka mezi tvrdými lidmi jeho světa. Takové vlastnosti přinášely klid; od ní jediné mu nehrozilo žádné nebezpečí. A to občas oceňoval, přestože vcelku si jí nijak moc nevážil.

* * *

Šel tím skvělým rozzářeným sálem a pohledem se vyhýbal mágům, které potkával. Jeho nejistota a strach zůstávaly ukryté za neproniknutelnou tváří – a chladné nepozemské oči barvy nebe za soumraku neprozrazovaly o nic víc. Bývalo to tak vždy, vždy mezi lidmi; hluboko skrytá, věčná hrůza ho provázela jako mlčenlivý stín, jako navždy přisouzený společník. Zvykl si na ni dávno; neviděl pro sebe jinou cestu než stát na samé hraně propasti, byl to jeho život a on by ho s nikým neměnil.

Proplétal se mezi hloučky urozených hostů; za jeho zády hovory utichaly a on svým citlivým sluchem Graylanňana zachytil šeptané poznámky, které se ho týkaly:

… podívejte, to je ten malíř – Galdan Riennen!… že on a hraběnka Hornová…

… prý jeho matka byla čarodějka mimo Kruh… i on sám… z Graylanny. To je myslím někde na Titanu…

… tajné záležitosti… on nemohl nijak… upálili ji na hranici… nesmysl… císařova tajná policie…

… kdo ví…

Poslouchal ty řeči a bavil se. Ti lidé mu připadali hloupí a směšní, přestože patřili k elitě. Prapodivné zásluhy rodu a ohnutých zad je vynesly až na vrchol – a oni, usazení na něm jako supi, si načechrávali peří a klapali svraštělými zobáky. Měli své role a hráli je – cizákovi Galdanovi pro radost.

Prohlížel si ženy, které s ním koketovaly, a na ty hezčí se usmíval; srovnával jejich postavy a obličejíky s Nancy a byl spokojen. Sem tam prohodil pár slov s některým ze svých nemnohých známých – nebo zavolal robota s vínem a připil si s nimi na něco. Šlechtici a bohatci v tomhle sále ho pozorovali nevraživě a on to cítil; nezáleželo mu ale na tom příliš. Nebyli to oni, kdo pro něj znamenal nebezpečí.

Zůstal stát u jedné z tantalem a niobem vykládaných stěn a prohlížel si lidi v sále; většinu z nich znal od vidění, protože na plesích a slavnostech se scházeli pořád ti samí. Byli to přátelé císaře – a jiní, kteří oddanost jen předstírali; byli nebetyčně hloupí nebo zase chytří až moc. Vědci, čarodějové z Horního magi+nu, loajální umělci, ředitelé firem a místodržitelé z asteroidů…

Znovuobjevení magie před osmi staletími začalo nový věk a ten s sebou přinesl i změnu ve společnosti; z bývalé anonymity lidských mas povstal císař, sám mág, a s ním hrstka vyvolených, kterým bylo dáno vládnout. Říši tak obrovskou neměl nikdo před nimi; od Merkuru až po Pluto sahal jediný stát.

Svět byl plný mystiky, kouzel, technologií a strojů. Věda a magie ale nesplynuly nikdy, přestože v tom podivném spojení existovaly vedle sebe už dlouho; ani nemohly, protože v magii neplatila logika. Každé znamení, každé zaklínadlo představovalo základní, nezvratný fakt, axióm, z kterého nevyplývalo nic dalšího. Jak šel čas, střídala se období obdivu hned k vědě, hned k magii. Jen monarchie přetrvávala; ve vývoji společnosti znamenala sice relativní krok zpátky, ale byla úžasně schopná života.

Galdan opřený o chladivou stěnu nepřemýšlel o světě. Příliš často v duchu probíral společnost a její řád, než aby na tom ještě shledával něco zajímavého. Jeho názory už sotva co mohlo změnit; získával je dlouho a byly plné pesimismu. Ze všeho, čemu se dalo věřit, věřil trochu v osud; co si myslel o císaři, o Kruhu a vůbec o lidech, to pečlivě tajil. Zdaleka nebyl tak hloupý, aby dával svou nenávist a posměch někomu znát.

Očima hledal Nancy; spatřil ji i její matku v hloučku kolem hostitele, hyperprince Tasgrana, jak pomalu upíjí víno a baví se. Krásná, krásná v třpytivých dlouhých šatech s širokou sukní vyztuženou plasty, která právě přicházela do módy, sladce růžové vlasy upravené do složitého účesu. Žádná z těch mnohých žen v sále nevypadala líp.

Až po dlouhé chvíli od ní odtrhl oči – a setkal se s hlubokým temným pohledem Ngawanga Chary.

Čaroděj měl vlasy obarvené na zeleno a na sobě elegantní oblek v kombinaci rudé a šedivé. Jeho hladká jemná tvář bez vrásek se zdála mladá – mladší než Riennenova, přestože žil už jistě pět století. Kráčel zvolna podél parketu v té nejlepší náladě, levou ruku palcem zaklesnutou za zlatý řetěz na prsou, odznak příslušnosti k Hornímu magi+nu.

„Nedáte si pokoj, Galdane,“ řekl mu šeptem místo pozdravu. „Budete na sebe tak dlouho upozorňovat, až skončíte na hranici.“

Nebál se mluvit; jediným vzepětím své mysli odhalil veškerá odposlouchávací zařízení v místnosti a opatrně je odstínil.

„Děkuju za varování. Říkáte to pokaždé, když mě potkáte v nějaké společnosti, Wangu.“

„Abyste mi nemusel dávat za pravdu,“ ušklíbl se čaroděj pochmurně. Jeho tmavé oči byly plné obav – ale Galdan si nedělal iluze o tom, čeho se skutečně týkají. Měly daleko k nezištnému přátelskému zájmu.

„Dost často jsme spolu mluvili o svobodě,“ řekl chladně. „Víte, co si myslím – a že tedy nemám moc na vybranou.“

„Svoboda!“ odsekl Wang. „Směšné. Cítíte se snad svobodný tady – mezi samými sluhy? Když s nimi připíjíte na císaře a Kruh? Chováte se stejně jako oni – takže jste stejný. Ať už si namlouváte cokoliv.“

Galdan sevřel rty.

„Ne. Jsem tady proto, že sám chci; z vlastní vůle. Baví mě to. Všem se jim mohu vysmívat.“

„Skvělý smysl života,“ ušklíbl se Chara.

„Lepší než ten jejich,“ pokrčil Galdan rameny.

Pohledem sklouzl po sále a znovu našel Nancy; teď stála otočená k němu čelem. Usmála se a on ten úsměv opětoval.

„Nedůvěřujte jí,“ řekl najednou čaroděj.

„Hraběnce Hornové?“

„Samozřejmě. Dejte si někdy tu práci a přečtěte si její myšlenky. Až kolem nebudou čarodějové,“ dodal tak tiše, že mu Galdan sotva rozuměl.

„Vždycky jsou kolem,“ ušklíbl se Graylanňan. „Ale já koneckonců vím, co si myslí, Wangu. Docela přesně i bez telepatie.“

„A nevadí vám to?“

„Jsem zvyklý. Vy sám jí sotva můžete něco vyčítat.“ Ngawang Chara se neurazil.

„Odpusťte starému mágovi, že se plete do vašich věcí, Galdane,“ řekl s úsměvem. „Ale doufám, že si aspoň vyberete jen jedno: buď obchody, nebo city.“

V jeho očích byla nejistota a pod starostlivým úsměvem nejasná hrozba.

* * *

Ngawang Chara odešel a Galdan na pár chvil osaměl; teprve teď opatrně uvažoval dál. Nancy touží po nějakých magíííth – a má i právo mít je, protože je šlechtična a bez talentu k čarování… Pro ty nahoře vždycky platila jiná měřítka – to si Galdan uvědomoval s trpkostí, které se nikdy nedokázal zbavit. Řetěz asociací ho ještě zanesl k letmé vzpomínce na černé obchody se Stínovci v Jižní čtvrti – ale pak uzavřel vědomí všem těmhle věcem. Opatrnosti nebylo nikdy dost; ucítil by sice okamžitě, kdyby se někdo zvenčí pokoušel probít do jeho mozku, ale v té chvíli by už mohlo být pozdě na nenápadnou obranu.

Nancy opustila skupinku hostů a přišla k němu. Byla mladičká – dvacet čtyři let; obličej jemně nalíčený a v něm velké, průzračně hnědé nevinné oči.

Po dlouhém období výstřednosti a nevázanosti přicházela do módy plachost, prostota a zdrženlivost. Nancy byla hodně moderní; měla šaty upnuté až ke krku a ve vlasech bílé květiny, které držely svěží a neuvadlé jenom díky kouzlu. A moderně se také chovala: nesmělé úsměvy, sladké pohledy plné slibů a nejistoty, tichá jemná řeč a pomalá chůze. Předstírání. Byl to rozdíl proti ženám, které Galdan znával v dobách, kdy se Nancy ještě ani nenarodila; pamatoval si je drzé, sebejisté, divoké a beze studu. Bylo toho možná až příliš – proto tahle revoluce.

„Galde – ach, konečně jsem se jich všech zbavila!“ řekla Nancy se zářivým úsměvem. Rtíky schovávala za vějíř.

Dlouho tančili polonézu, marťanský valčík, arebbu a blues; samé nové nebo nově upravené tance, při kterých se sotva drželi za ruku. Pak se potají sešli v temné opuštěné galerii, ukryti před pohledy Nancyiny matky i všech ostatních. Jenom tam tak spolu stát a dívat se z okna na horké a hluboké nebe představovalo něco zapovězeného.

A on ji lehce, opatrně objal a zvolna ji přitáhl k sobě.

Afektovanost byla jako hradba – a cesta za ní tenký led. Cítil, že se Nancy chvěje, že je uzavřená a užaslá nad jeho drzostí. Ale nebránila se. Beze spěchu ji začal hladit a ona se pomalu uklidňovala. Poddávala se jeho prstům – vlastně rychleji a s mnohem menším odporem, než čekal; přestala se chvět a přitiskla se k němu.

To byla ta pravá chvíle – uprostřed líbání; teď bylo lehké proniknout telepaticky do jejího mozku a Galdan to udělal. Klouzal níž a níž po strukturách myšlenek a hledal.

První, na co narazil, bylo rozechvělé pole citů – a v něm vřelá náklonnost, která převládala docela proti Nancyině vůli. Tohle se nestávalo často – byla to vzácná chvíle. A Galdan na okamžik zůstal sám před sebou trochu zahanbený, aby se těšil z té špetky jakési lásky, kterou objevil.

Jenže musel dál a tam se dotkl představy věci – třpytící se magické Transmiry.

„Přece je to tak,“ uvědomil si. „Získat ode mne magíííth; na tom jí záleží.“

Byl příliš velký cynik, než aby ho to zklamalo; pocítil jakousi lehkou, mlhavou, hodně vzdálenou bolest.

Pak se vrátil. Příliš blízko byli čarodějové a tak nemohl propátrávat její mozek víc. Vlastně to ani nebylo potřeba.

Ona sama začala mluvit; nejdřív jen tak o Kruhu, pak o magíííth a nakonec i o obchodech. Galdan naslouchal a bavil se; věděl, že ho nakonec požádá o Transmiru, a nemínil jí to nijak usnadňovat.

Jenom doufal, že se nebude dovolávat nějakých citů a dá za tu magíííth peníze.

* * *

Letní noci v městě Krakheedu jsou horké, temné a plné roztřesených stínů. Tahle navíc měla vůni a tvář magického znamení udúúúth; vzbuzovala ve mně stejný pocit jako ono, rozvedené do obecné podoby a opakované potají.

Šel jsem domů křivolakými uličkami Jižní čtvrti, v kterých jen fosforeskující stopy po magii hmoty svítí na cestu a kde bydlí samí čarodějové. Sražené a ponuré domy se tu tisknou k sobě, jako by jim byla zima; naklánějí se nad úzké uličky a nahoře se protější horní patra málem stýkají. Jsou to prapodivné konstrukce, které drží pohromadě jenom díky kouzlům; obydlí mají stěny hrbolaté a křivé jako špatně sestavené zaklínadlo. Ti, co v nich žijí, by jistě dovedli vytvořit něco lepšího – ale jsou tak chudí, že nemají na energii, která je k větší změně pomocí magie hmoty potřeba.

Teď, když se tichý čas přehoupl přes půlnoc, jsou domy mágů zavřené a okna mají temná. Dávno neplatí, že noc je nejlepší doba pro kouzla. Oni se bojí i tmy – tihle čarodějové!

Bývaly doby, kdy jsem se Jižní čtvrti vyhýbal; nechtěl jsem vstoupit do Kruhu a bál jsem se telepatie. Jenže teď už vím, že před těmihle ubohými mágy si svůj mozek uchráním lehce. Jsou tak vystrašení a zvyklí na život ve věčné hrůze, že stačí příkaz do podvědomí a oni se zděšeně stáhnou. Nechají mě být – ze strachu, že jsem jeden z Hledačů, z tajné policie, která pátrá po odpůrcích monarchie, nebo z Horního magi+nu. Nikoho z mocných by si nedovolili urazit čtením myšlenek.

Vlastně je to směšné; v Jižní čtvrti nejsou žádní odpůrci, kteří by chtěli rozvracet císařství. Pokud se tu snad objeví někdo takový, rychle skončí v podzemí Paláce informací… Každou jiskřičku nějakého vzdoru nebo nesouhlasu, každou letmou touhu po změně někdo zachytí a ohlásí.

Kruh je geniální systém. Oni všichni se špehují navzájem, hlídají myšlenky těch druhých a nezapomínají je. Visí nad nimi hrozba magické formule – a to je pak snadné vidět zradu a smrt v každém stínu.

Kdysi jsem je litoval; tak nějak jsem se cítil jedním z nich a vůbec mi víc záleželo na lidech. Jenže jsou to jenom hlupáci a já už se dávno zbavil nebezpečného soucitu, protože změnit nedokážu nic.

A z Kruhu jen bohatí a vznešení čarodějové z Horního magi+nu jsou ve svých palácích daleko odsud bezpečni, protože nikdo není mocnější než oni. Ale ti jsou také spokojeni s řádem světa a stavem věcí v něm.

* * *

Procházel jsem pustými ulicemi sem tam jakoby bez cíle a nijak jsem nespěchal. Doufal jsem tu totiž potkat nějakého Stínovce. Oni dost často přicházejí do města za obchodem a zanáší je to do Jižní čtvrti, protože v ní žije většina zdejších čarodějů a to působí jako magnet. Objevují se hlavně v noci; pro ně i pro nás je to lepší.

Stínovci jsou poloprůhledné, podivné bytosti podobné Khorům v první fázi stvoření. Pocházejí odjinud – z nějaké jiné reality, o které vím jen to, že je odvozená z našeho vlastního světa. Tak to aspoň oni říkali.

Na pohled jsou šerední a v nitru chladní. Na rozporech a řádu impéria jim málo záleží; jsou lhostejní stejně jako já a to mě s nimi sbližuje. Jen o lidi samotné se celkem zajímají, přestože ti se jim většinou vyhýbají; obchodují s nimi, pokud to jde, a vykládají o čase. Mám je rád – i s jejich chladným mlhavým tělem, které při dotyku povoluje a je lepkavé jako sliz, i s jejich divnýma rudýma očima plnýma světla. I přesto, že jsou tak nelidští.

Naopak možná právě proto.

* * *

Dříve než Stínovce jsem potkal Hledače Lanssaa. Spěchal prostředkem ulice, na sobě tmavé šaty ozdobené zářícím odznakem čtvrtého magi+nu. Několik kroků přede mnou se zastavil… Uklonil jsem se.

„Galdan Riennen,“ řekl udiveně. „Co tu děláš?“

Mohlo mi to lichotit – že ten člověk, který nenávidí obrazy, zná moje jméno. Že si ho ještě pamatuje.

„Jenom procházím, pane.“

„Skutečně?“

Jeho mozek telepaticky ohledával ten můj; cítil jsem to jako jemné drápky, které kloužou sem tam a snaží se něčeho zachytit. Nenásilně, ale vytrvale se probíjely k mým skrytým myšlenkám.

Poslal jsem jim vstříc několik šílených, zmatených představ… Zaťaly se do nich, pak povolily a zmizely.

„Vy umělci,“ zasmál se Hledač. Oči měl plné vzteku. „Jenom sám ďábel ví, co se vám honí v hlavě!“

„Ten jistě, pane,“ souhlasil jsem s úsměvem; dával jsem si moc pozor, aby v něm nebyl ani stín opovržení a posměchu. „Tak běž. Domů!“

„Dobrou noc, pane.“

V duchu jsem ho proklínal – a s ním i sebe. Tupá poslušnost se mi zažrala příliš hluboko pod kůží, než abych se jí dokázal snadno zbavit – jakkoliv mi byla odporná. Hledači měli celý systém, jak zpracovávat lidi; viděl jsem v životě mnohé bývalé odpůrce, kteří se bez hrdosti plazili po kolenou a líbali jim boty.

I já už kdysi koneckonců měl s Lanssaem takovou… nepříjemnost, ale to nešlo o obchody. Někdo mě tenkrát udal, že jsem čaroděj mimo Kruh. Všichni mágové musí být buď pod kontrolou, nebo mrtví; diktuje to stát jako své první přikázání. Tehdy u mě naštěstí nenašli žádné knihy ani magíííth; dokud jsem neměl v bytě magprostory, ani mě nenapadlo schovávat něco doma. Nikdy jsem nestál o tu čest, aby mě upálili a vysílali záznam z mé popravy po celé Sluneční Soustavě. Při výslechu v děsivě proslulém podzemí Paláce informací jsem měl mozek zablokovaný jednou z téměř neznámých, řídce používaných formulí vyššího řádu, kterou neodhalili – naštěstí; k ničemu jsem se přiznat nemohl, přestože jsem tolik chtěl. Když se pak pokoušeli dovědět se něco telepaticky, bránil jsem se nenápadně jako dnes. Jen díky tomu, že jsem malíř, mi uvěřili; umělci mají právo na podivné představy. Dopadlo to tedy dobře.

Skvěle.

Jenom jsem tehdy ztratil i ty poslední iluze o lidech.

Teď jsem jakž takž v bezpečí – a budu tak dlouho, dokud se sám neprozradím nebo dokud mě znovu neudá někdo opravdu mocný. Pro Hledače jsem čmáral s mělkým mozkem bez tajností a myšlenek. Nezáleží mi na nikom; je to tak lepší.

* * *

Sotva Lanssaó zmizel z dohledu, zahnul jsem do postranní ulice a zvolnil. Vůbec nebylo jisté, že nějakého Stínovce najdu; někdy se neobjevují celé týdny. Souvisí to s jejich věčným cestováním v čase a nepochopitelnou nechutí sjednávat si napřed další schůzky. Obchodování je nepravidelné a závisí spíš na náhodě; občas se zničehožnic potkáme, jindy je hledám sám a vyjde to. Za mnou nechodí nikdy; nemají zapotřebí pracně mě shánět, když vědí, kde jsem kdy byl a budu.

Procházel jsem Jižní čtvrtí ještě dobře půl hodiny – a pak, naráz, jsem ho spatřil.

Stínovec zřejmě dřepěl na zemi, opřený o hrbolatou zeď. Jen jeho oči jsem viděl a s nimi kus obličeje; tak jasné byly a zářivé. Cítil jsem, že to není žádný z četných známých a přátel, které mezi nimi mám. Díval se na mě… sotva postřehnutelně se chvěl.

Udělal jsem ze zvyku rukou nenápadné znamení sii+th, které znamená obchod. Stínovci vidí i potmě; tenhle vstal a opakoval to znamení ve výšce očí, abych ho mohl spatřit i já. Pak jsem uslyšel jeho myšlenky; nepátraly mi v mozku, jen prostě oznamovaly:

„Čekám tu právě na tebe, malíři Riennene. Posílá mě Kyalle-o; přináším věc, o které budu vědět, že sis ji přál.“

Stínovci používali slovesa lidských řečí podle následnosti v čase; bylo těžké se s nimi vůbec domluvit, protože budoucnost i minulost chápali jinak.

„Je to Transmira. Sjednáme všechno v bezpečí a bez telepatie, ano?“ dodal nahlas. „Pojď.“

Ukázal jedním svým hmatadlem a zmizel v temném vchodu do vedlejší barabizny. Byl to průchod na špinavý dvorek – nijak neosvětlená, úzká a vlhká chodba. Páchlo to v ní plísní a spálenými kočičími chlupy. Typický dům průměrného čaroděj« z nejnižších magi+nů Kruhu.

Stínovec se zastavil asi uprostřed a počkal, až zavřu a dojdu k němu. „Mé jméno je So-moosl,“ představil se.

„Jsem rád, že tě poznávám,“ řekl jsem jejich jazykem, abych mu udělal radost.

„Nápodobně. Teď ta Transmira,“ odpověděl stejně. Sáhl někam do tašky nebo do kapsy – a vytáhl ji.

Transmira byla velká asi jako dvě k sobě přitisknuté pěsti, průzračná a protkaná tenkými žilkami, které, ve tmě jasně zářily. Teď bylo světlo. Natáhl jsem ruku a dotkl se jí prstem – tvrdá, chladná, neskutečně hladká věc.

„Je uzavřená,“ poznamenal Stínovec. „Až se ti poddá, tak změkne a změní se.“

Vzal jsem ji do dlaní – cítil jsem v prstech mravenčení. Tisknout ji, drtit, ovládat! V té chvíli jsem prudce zatoužil ji mít.

Pro sebe.

„Co za to?“ zeptal jsem se. Stínovci za své zboží chtěli většinou všemožné umělecké předměty; v tom jsem měl čisté svědomí, protože jsem jim nikdy neprodal žádný kýč. Občas brali jako kuriozity i různé nástroje a zařízení, která fungovala bez magie. „Techníííth,“ říkali. Sháněl jsem pro ně jednou dokonce počítač – byl to starý typ, který jsem koupil za babku, ale oni byli na vrcholu blaha, když ho dostali. Sami nemohou nikde nic nakupovat, protože my všichni máme zakázáno s nimi obchodovat. Máme zakázáno se s nimi i stýkat – a komu se to přece jenom stane, musí hlásit Hledačům každé slovo… Císařova opatrnost.

Cokoliv cizího může podkopávat režim.

A oni jsou odjinud.

„Je mi to líto, ale tahle Transmira bude pro tebe asi hodně drahá,“ řekl So-moosl omluvně. „Moc bych si přál mít jeden tvůj obraz.“

Když mi tohle řekl, málem jsem se rozesmál. Obraz! Můj vlastní mizerný obraz za Transmiru! On asi sám neví, jak cenná je ta věc, kterou mi nabízí! Koneckonců – když mu to tak vyhovuje, tím líp. Myšlenku, že na tom jistě prodělá, jsem okamžitě vyhnal z vědomí, aby si jí náhodou nevšiml a nechtěl couvnout. Až pak jsem se uklidnil a zastyděl; on přece slíbil, že nebude číst, a tedy nečte.

Není člověk.

„Asi víš, co mě zajímá,“ řekl.

„Lasertina?“ nadhodil jsem.

„Ano, Lasertina. Dívka ničitelka. Máš jedinečnou možnost ji prodat, protože člověk si ji nikdy nekoupí.“

V tom měl pravdu. Lasertina byla můj zatím nejlepší obraz – i přesto, že zbývalo ještě ledacos na něm dotáhnout. Nikdy jsem ale nepočítal s tím, že ho prodám; dělal jsem ho jen pro sebe a tak se celý hemžil Stínovci, protože ty mám rád. Moje Lasertina! Je v tom všem něco zvráceného: v legendě Stínovců o ženě s laserovou pistolí, která zničí lidstvo, v tom, že jsem ho vůbec namaloval – a i v tom, že právě na něm mi nejvíc záleží. Přestože obchodnická část mého já ho v duchu okamžitě prodala, malíř ve mně chvíli trpce litoval. Ale jsem víc mágem než malířem; vlastně – jsem malířem jen proto, abych mohl být mágem. Ta cena je směšná.

A Transmira krásná a mocná.

„Váháš?“ zeptal se Stínovec.

„Ne. Samozřejmě přijímám. Samozřejmě.“

Byl bych blázen, kdybych to neudělal.

„Nic jiného jsem nečekal – i když myslím, že na tom proděláváš,“ řekl Stínovec. Byl mnohem otevřenější než já – špatný obchodník!

„Mám ji přetransferovat za město?“ zeptal jsem se.

„To nebude potřeba.“

„Ty si pro ni přijdeš sám?“ zeptal jsem se s údivem.

„Ne. Hlídej ji dobře a mysli stále na to, že jednou ji budu chtít. Dál uvidíš sám,“ odpověděl Stínovec. Byla to zas jedna z jejich narážek, které souvisely s časem. Měli naši budoucnost moc dobře přečtenou.

„A co když hned teď půjdu a Lasertinu zničím?“ nadhodil jsem. Vždycky mě bavilo představovat si časové smyčky. Někdo ze Stínovců mi o nich kdysi řekl, že mohou zničit celý svět a přitom navenek nic nezměnit; když něco ztratí svou příčinu, nezmizí to přece z vesmíru jako nit vytažená z plátna. To, co už existuje, se nedá takhle zastavit. Jenom se ze skutečnosti stane iluze – opravdová k nerozeznání.

Věřím jim; proč třeba ne. Co na tom záleží, jaký může být svět.

„Myslím, že nedokážeš zničit tak skvělý obraz a navíc svůj,“ prohlásil Stínovec. „A stejně to neuděláš – tak co. Všechno ve vašem světě je předurčeno; našinci se o tom mnohokrát přesvědčili a tobě to také jistě mnohokrát říkali.“

„Hm,“ kývl jsem. Zase mě přepadlo staré pokušení zeptat se na datum své smrti. Myslel jsem na to vždycky při rozhovorech se Stínovci – od dob, kdy jsem se přesvědčil, že taková věc se jasnovidectvím nedá odhalit. Jenže zeptat se jsem se ještě nikdy neodhodlal, přestože nějaká odporná a zvrácená část mého já se to toužila dovědět tak dávno. A neudělal jsem to ani teď; ten Stínovec by mi o takových nesmyslech asi stejně nic neřekl. Oni nejsou tak hloupí, aby příliš přemýšleli o smrti.

„Transmiru ti dám hned. A o obraz se nemusíš bát; dostane se do těch nejlepších rukou,“ prohlásil.

„To vím,“ kývl jsem. Měl jsem vždycky divný pocit, když Stínovci mluvili o něčem takovém jako třeba o rukou.

„Dúghars,“ řekl slavnostně.

„Dúghars,“ opakoval jsem. To bylo všechno, obchod ujednán a potvrzen. Žádná písemná smlouva, žádné záruky – to možná taky souviselo s časem. Stínovci byli poctiví a i o mně si to nejspíš mysleli, protože jsem je nikdy nepodvedl a zřejmě nepodvedu.

Okrádám jen lidi a jenom lidem musím lhát.

* * *

Dům stojí na břehu řeky; je starý, nízký a nenápadný. Tady čtvrť krakheedských bohatců vybíhá podél řeky daleko do obyčejného světa; ulice jsou široké a vrátka do maličkých zahrádek pozlacená, aby přechod nebyl tak prudký. Na hranici žijí lidé jako já – myslím tak chudí podle jedněch a tak bohatí podle druhých jako já. Ghetto čarodějů z nižších magi+nů Kruhu, Jižní čtvrť, mi zůstala za zády.

Prošel jsem svou špinavou, zarostlou zahrádkou, která je nejošklivější z celé ulice. Odemkl jsem a vstoupil; teprve když za mnou dveře zapadly, jsem ulehčené vydechl. V předsíni jsem shodil plášť a volnou rukou rychle načrtl na zeď pár tajných magických značek. Na okamžik oranžově vzplály; pak zmizely a zeď ustoupila.

Přede mnou ležela osvětlená chodba – a skrz ni jsem se dostal do svého navenek sice ne moc reálného, ale zato pohodlného ateliéru. Vytvořil jsem ho asi před patnácti lety; nikdy předtím jsem si nechtěl nic začínat s magií prostoru, protože mě mohla prozradit. Magprostory se dají utajit jen těžko a já si dlouho nebyl jist, že se mi to podaří. Jde o to, že čarodějové z vyšších magi+nů lehce odhalí magprostor i na dálku – a přestože není důvod, proč by po něm pátrali v téhle zapadlé ulici, je to přece jenom moc velké riziko. Až když jsem se prokousal magií až k zaklínání bariér, odvážil jsem se toho; nějaké naprosto tajné místo nutně potřebuji.

Teď, když se všechny mé magprostorové místnosti rozloží, se dům promění v palác. Je pravda, že to – kromě mého pohodlí – žádný smysl nemá. Ale – koneckonců – kolik věcí na světě má smysl?

Nejsem to aspoň já, kdo jich objevil mnoho.

* * *

Stěna se za mnou zavřela a já lusknutím prstů vyvolal pohovku – přepych magie, který by si málokdo z Kruhu dovolil. Posadil jsem se, vytáhl Transmiru a začal ji prohlížet.

Mnoho magických věcí od Stínovců jsem už v životě prodal bohatcům, kteří si chtěli připadat moudře a mocně; potřeboval jsem totiž peníze a ty předměty jsem stejně nemohl nechávat v domě. I dnes, kdy mám plno tajných magprostorových skrýší, to tak dělám; jenom nejcennější kousky dávám stranou pro sebe. Za Transmiru mi Nancy nabídla dva miliony tngrilů – to je asi pětkrát víc, než jsem dostal za nejdražší svůj obraz; a přesto si ještě dobře rozmyslím, jestli ji ji dát nebo ne. Transmira je totiž jedna z nejvzácnějších magíííth; i v epoše lin-goa, odkud je Stínovci přivážejí, jich prý není mnoho, a vyrobit je tady v našem čase nedokáže nikdo. Snad jen Sillget se shání hůř; o něm jsem už slyšel, ale na vlastní oči jsem ho nikdy nespatřil.

Transmira mi ležela v dlaních – nepoddajná, ale má. Teď na světle žilkování uvnitř zmizelo a ona se podobala kouli vybroušené z křišťálu. Přejel jsem po ní bříškem prstu a odříkal celou formuli zaklínadla xaaan 01, kterým se zpavidla začíná každý kontakt s magickými předměty. Slabě zasvitla a zachvěla se. Zkoušel jsem to dál se základní řadou prvního stupně – a čím dál jasněji jsem cítil, že tahle Transmira ještě nikdy nepřijímala žádné příkazy. Byla tvrdá a necitlivá – řekl bych málem nezkrocená, kdyby se to slovo dalo přiřadit věci. Mocná, ale nebezpečná.

V té chvíli mě přepadla lítost. Ohavná, hloupá lítost, která se mě občas zmocňuje, nesmyslný spleen nad světem. Představil jsem si, jak tahle Transmira leží zaprášená a zbytečná na vyšívané dečce v Nancyině salónku – a mrzelo mě to kvůli ní a kvůli sobě a kvůli všemu. Až pak mi to přišlo směšné – to když jsem si uvědomil, že ona tu bude pořád i v dobách, kdy z nás všech nezůstane ani stín v něčí paměti.

Nechal jsem ji na pohovce a šel uložit peníze. Nějak se ty obchody sešly; pár hodin předtím, než jsem získal Transmiru, jsem střelil starému strýci hyperprince Tasgrana kouzelný talisman proti nemocem a získal tak sedm stovek v třpytivých padesátitngrilových mincích. Pokladnu mám zas v jiném magprostoru; je docela malý a mimo hromádky zlata a špetky tngrilů prázdný. Zlato je lepší než mince; na penězích je údaj, kdy a kde platí, aby se nedaly přenášet v čase a shromaždovat v jediném okamžiku.

Je to špinavé jmění získané obchodováním s magíííth – a na jednoho mizerného malíře velké až příliš. Ale už mě nepálí ve svědomí jako kdysi. Přestal jsem si myslet, že na magíííth mají právo jen zasvěcení – jak se to píše v samém úvodu Velké Dézy. Pokud vím, věci málokdy patří tomu, kdo na ně má právo.

Většinou spíš tomu, kdo je dokáže zaplatit.

* * *

Ráno jsem šel do salónku, sedl si ke stolu a stvořil si snídani. Doma mohu čarovat kdy chci a jak chci; dávno jsem si načerno sehnal biozářiče, které emitují theta-pole ve všech mých magprostorech, a nemusím se tedy starat o energii. Mám se jako čarodějové z Horního – ti, z kterých císař udělal své oblíbence, a nebo ti, co se uměli správně narodit.

A ani nemusím nikomu líbat nohy.

Dřív, jako malý kluk, který se potlouká kolem nedostupných paláců a nahlíží dovnitř rozzářenými okny, jsem je nenáviděl. Bledá závist! Jenže všichni nemohou být šlechtici nebo bohatci, a já to brzy pochopil. Závist mě opustila tenkrát, když jsem se rozhodl věnovat se magii tajně; nenávist, kterou k nim dnes cítím, není ani větší ani menší než nenávist ke všem ostatním. Neexistuje nic, co by nemělo svůj rub. Náš svět je děsivý a plný hrůzy – ale i plný zábavy pro toho, kdo si z něj umí brát. Je mi už jenom veselo, když ty mocné srovnávám se sebou.

Nasnídal jsem se a pak nechal nádobí zase zmizet. Napadlo mě, že bych mohl dokončit Lasertinu; nechtělo se mi ale a tak jsem to nechal být. Stínovec zná budoucnost a ať udělám cokoliv, počítá s tím.

Tak jsem k ní tedy jenom šel a prohlížel si ji; moje letmé přání aktivovalo lampy a vpravo i nahoře vzplála světla. Správná světla pro Lasertinu! Obraz získal větší hloubku a stíny na něm ožily; podíval jsem se té své krásce do divokých očí a zachvěl se hrůzou. Hloupá vrstva napatlaných barev – žasnu nad tím vždycky znovu. Jak může být tak plná ironie, nenávisti a výsměchu – všeho, co cítím k prokletému řádu našeho světa? Plná mého odporu k hloupým, zbabělým, pokořeným a slabým – samé rozpory!

V tom obraze je najednou to, co jsem celý život skrýval v sobě. Nikdy jsem neměl dost odvahy říct své myšlenky a názory nahlas; i Lasertinu jsem namaloval potají. Vždyť odvaha a hloupost znamenají vlastně jen dvě jména pro jednu věc. Lasertina je moje přiznání – a já, když to plátno prohlížím nebo opravuji, jsem plný hnusu sám nad sebou a nad vším. Vypadá takhle: v pozadí tyrkysová Země, která září slabým a mdlým světlem, a na ní v náznaku obrovské město jako stín. To město hoří a vedle něj tančí divoká Lasertina, paprskomet, podle kterého dostala jméno, v pravé ruce – a levou zaťatou v pěst. Na rtech má úsměv, který je zuřivý, zlý, radostný – a napůl šílený. Je samozřejmě nesmysl, aby zapálila celý svět nějakou laserovou zbraní; všechno to má být jen symbol. Ale možná taky čaruje a mágové dokážou ledacos.

Vpředu mám ty Stínovce; je jich tam plno, stojí ve skupinkách, baví se mezi sebou a pozorují Zem. Země umírá. Vpravo dole až na kraji nějaký člověk v plášti mága prodává Stínovci dalekohled – má černé vlasy a rudozlatou kůži titaňanů a jsem to já sám.

* * *

Transmira spočívala na jednom polštáři v mém orientálně zařízeném magprostorovém pokoji; třpytila se v ranním slunci, které jsem si stvořil do okna ve stěně. Tam venku byl písek a palmy a tyrkysové nebe – iluze, která se zvolna měnila, jak postupoval den.

Měl jsem Velkou Dézu rozloženou na koberci – ale tam o Transmiře nic moc nebylo; našel jsem jen základní popis a okruh vhodných magických formulí.

„Transmira má vlastní pseudovědomí, které většinou zpočátku vzdoruje příkazům zvenčí. K jeho podrobení je potřeba mnoho zkušeností a trpělivosti…“ psalo se tam. Známé věci. Nic, co bych předtím nevěděl.

Oťukával jsem ji tedy různými způsoby a to trvalo věčnost; ke kouzlům byla netečná a některým se vysloveně bránila – jako napjatá pružina, která vzdoruje každé další síle. Narážel jsem na odpor jejího mlhavého, nejasného vědomí magické věci, setkával jsem se s tvrdými chladnými bariérami ticha. A přesto jsem se nakonec dokázal odpoutat od své reálné existence v prostoru a ponořit se do jejího nitra; našel jsem jeden z nemnohých průniků do neskutečna a pustil se po něm bezhlavě. Zlaté žilkování se mi před očima slilo v jedinou zářící plochu – a pak už jsem nebyl sám sebou.

Moje já sklouzlo někam hluboko do podivného hladkého světa uvnitř Transmiry; na okamžik obsahovalo celý vesmír a já splynul s jejími pseudomyšlenkami, které byly jednoduché a jasné a trvalé.

Blažený pocit!

Souznění zmizelo rychle, ona se pak znovu uzavřela – ve chvíli, kdy jsem doufal, kdy už jsem věřil, že povoluje a poddává se mi. Všechno se zvrátilo a svět se změnil v černou chladnou prázdnotu; řítil jsem se podivným vesmírem uvnitř té věci, teď už pouhá jeho část, a vstříc mi letěly zářivé hvězdy, nepatrné body nesčíslných spojení a uzlů.

Uvědomil jsem si skutečnost a v ní sebe náhle a bolestně; ležel jsem na tlustém huňatém koberci svého komfortního pokoje, prsty křečovitě zaťaté do chladného pevného povrchu Transmiry. Magprostor se nepatrně zhroutil; bylo to k poznání na rozechvělých, nejasných stěnách a ještě o něco víc na pokřivené vizi za oknem. I světlo se změnilo; sálalo ze všech stran v pochmurné modrošedé barvě deště a únavy. Tohle místo mělo pro magii dlouho zůstat hluché.

Pustil jsem Transmiru na koberec, vstal a dovrávoral k baru, celý roztřesený a vzteklý. Svět byl pustý a beznadějný. Lokl jsem si whisky jen tak z láhve, ale nepomohlo mi to příliš; takové prázdno a chlad se nedá tímhle změnit.

Mizerný pocit mě opouštěl jen zvolna. Seděl jsem na jednom z těch zlatem vyšívaných tureckých nesmyslů a zíral bez myšlenek na své třesoucí se ruce. Měl jsem hlad, ale nebyl jsem schopný jít někam do jiného magprostoru a stvořit si jídlo; měl jsem i žízeň, ale mimo alkoholu v pokoji nic hotového nebylo. Celý den utekl a večer se rychle blížil –pokud jsem směl věřit hodinám.

Transmira ležela na podlaze, jak jsem ji zanechal – jenže se s ní něco stalo během té doby, co jsem k ní seděl zády, otupělý kocovinou, která přichází vždycky po čarování, a ničeho si nevšímal. Teď, krok od ní a s rukama v kapsách, jsem ji viděl jako maličké a vlažné oranžové slunce, které se právě probudilo. Někde vzadu v mozku jsem cítil nepatrné pohyby – Transmiřiny tlapky, biovlny, které ohledávaly ten cizí a studený šedý svět. Přisály se ke mně jako k jediné jistotě v našem nepřátelském vesmíru.

Byla moje! V té chvíli jsem věřil, že ji neprodám. Že ji ani nedaruji. Transmiru –vesmír ve vesmíru! Jak bych mohl…?

* * *

Věděl jsem, že právě přešla přes náměstí a zahnula do téhle ulice; Transmira mi ji ukázala promítnutou ve svém nitru plném mlhavých stínů a ohníčků záře. Dívka měla jemnou a nevýraznou tvář, světlé zelené oči a krátké rovné vlasy barvy bílého zlata. Čarodějka Sarah Jane.

Šel jsem, jí naproti – a ve chvíli, kdy chtěla zazvonit, jsem odemykal dveře.

„Tys o mně věděl?“ zeptala se napůl s údivem a napůl vesele.

„Věděl. Mám takovou magickou věc, v které je vidět, co se děje jinde,“ vysvětloval jsem jí polopaticky. „Transmiru.“

„A kdes ji vzal?“

„Dal mi ji jeden přítel – ale nikomu o tom neříkej, Sáro.“

„Neboj. Nebudu. Ale musím ji vidět!“

Protáhla se chodbičkou do předsíně; zůstala stát před stěnou, v níž mám tajný mag-prostorový aťák.

„Tady?“

„Ne. Nahoře v salónku.“

Vyběhla po schodech a začala otvírat zeď. Samozřejmě marně; nikdy si nedokázala zapamatovat, jak přesně jdou symboly za sebou. Kombinace jsem vybíral dlouhé a co nejsložitější, aby je někdo cizí náhodou neodhalil – a ona neměla hlavu na takové věci.

Sarah Jane je má dávná přítelkyně, medium a někdy i modelka. Plno dobrých vlastností jí dal osud: upřímnost, laskavost, odvahu i krásu. A přesto jsou chvíle, kdy ji téměř nenávidím, kdy ji nemohu vystát. Při našich rozhovorech zpravidla náhle zjistím, že mluvíme už dlouho o ničem; že její řeči jsou zbytečné a hloupé. Jsem zvyklý neslýchat z úst lidí myšlenky; v téhle temné době, kdy může být zneužito každé slovo, je nebezpečné říkat je. Ale Sarah Jane ani žádné nemá; struktury jejího mozku jsou jednoduché a prázdné jako struktury v hlavě zvířete. Nepotkal jsem ještě v životě člověka, který by mě něčím nezklamal – a tím méně ženu, kterou bych mohl milovat beze zbytku.

Otevřel jsem salónek… Transmira ležela na stole v míse na ovoce a zářila teplým růžovým světlem.

„Ach,“ vzdychla Sarah Jane. Zůstala stát u vchodu, omráčená a strnulá – a já nedokázal rozeznat, jestli se jí to líbí nebo jestli je zděšená. Pak se jí ale po tváři začal rozlévat šťastný, laskavý úsměv plný blaženosti.

„Růžovoučká!“ zašeptala. „Sladká!“ Rozběhla se k Transmiře a vzala ji něžně do dlaní. „Krásně teploučká! A měkká. Nu, ňu, beruško!“ Pusinkovala ji a mazlila se s ní, jako by chovala kotě.

„Roztomilá, krásná! Malá, malá…“

Nevěděla, co dělá a co říká.

Když jsem si na to vzpomněl později – po všem, co se stalo – přišlo mi to najednou nevýslovně odporné.

Laskala svoji vlastní smrt.

* * *

Tři dni po plese mi Nancy poslala mikrokrystal s dopisem; celý byl o lásce. Až na post scriptum. Tam se ptala na Transmiru – a i naivnější člověk než já by poznal, na čem jí vlastně záleží víc.

Odpověd jsem napsal na svém prastarém počítači; mám v jeho paměti uložený vzor, do kterého se doplní jen jméno, barva očí a podobné nesmysly. A žádné P.S. jsem nepřipojil – o Transmiře nic. Rozhodně jsem nechtěl Nancy rozzlobit; to by mi přece k ničemu nebylo. Ale věděl jsem, že takhle za mnou sama přijde. Stála o ni nějak moc.

Až nepochopitelně.

Objevila se odpoledne čtvrtého dne, vznešená dáma v doprovodu dvou robotů v livreji. Je to neuvěřitelně hloupá móda. Fraška.

Rozhlédla se po mé špinavé zahradě a nadzdvihla si sukně, než vkročila na zaprášenou cestičku. Do domu vstoupila s nedůvěrou; okamžik nevěřícně zírala na popraskanou atomovou svítilnu, která osvětlovala halu, a na ošoupaný nábytek. Pak její pohled sjel na pavučiny v rozích a já viděl, jak se jí obličej stahuje hrůzou. Stěny byly němé; o nádheře magprostorů, které skrývaly, nevypovídaly nic.

„Netušila jsem, že žiješ v takové bídě, Galdane,“ vydechla zděšeně. V duchu srovnávala byt s mým oblečením – měl jsem na sobě bílé šaty pošité perlami a drahý tmavě modrý plášť ze sametu.

Tvářila se tak, že jsem se málem nahlas rozesmál.

* * *

Později, na pohovce v jakž-takž slušném pokoji nahoře, už byla klidná; seděla tam jako kytka s širokou nařasenou sukní kolem sebe, dva roboty v pozoru u zdi. Ani si nevšimla, že jsem tu její stráž magickou formulí na dálku vypnul.

Já stál pár kroků od ní a prohlížel si ji pěkně z výšky, zvědavý, co mi nakonec úžasného poví.

„Mimochodem – jak to vypadá s Transmirou?“ zeptala se. Celou dobu jsem čekal, kdy to přijde.

„Mám nějaké magíííth. Můžu ti je prodat…“ začal jsem. „Transmiru?“

„Ještě lepší věci. Zlatou Ambrillu; ta nádherně…“

„Já vím. Ale nestojím o žádné jiné věci, Galde! Ani o lepší!“

„Proč? Vždyť tobě přece může být jedno, co budeš mít! Jako ozdoba na příborníku vypadá Zlatá Ambrilla dokonce líp. Přelévají se v ní duhové barvy a opakuje slova nebo písničky, které slyší…“

„Já vím, vím, vím!“ přerušila mé znovu. „Ale nechci hlouposti na hraní. Potřebuji skutečná kouzla.“

„Ale,“ řekl jsem jenom.

„Kouzla,“ opakovala. „A na ně právě Transmiru, přesně a jenom ji.“

„No jistě,“ ušklíbl jsem se. Ta skutečná kouzla mám zřejmě provádět já.

Chvíli mlčela – asi ještě rozvažovala, jak mi to říct. Pak vstala a položila mi ruce na ramena. Nechal jsem si to líbit.

„Já věřím, že mi pomůžeš, Galde. Poletíme spolu… někam, a ty ji jenom budeš hlídat a aktivovat, nic víc. Uděláš to pro mě – viď?“

„A co z toho?“

Oči jí ztvrdly. „Peníze?“

„Výjimečně ne. Teď mě zajímá, k čemu to bude dobré.“

„To se dozvíš včas,“ roztála znovu do úsměvu. „Není to pro císařovy čaroděje; tuhle věc může udělat jen někdo z těch lidí, kteří stojí mimo Kruh.“

Mimo Kruh! Když jsem si uvědomil, že ti dva roboti by každé slovo zaznamenali, zvedla se ve mě vlna temné zlosti. Takový jeden mikrokrystal s rozhovorem o obchodech by stačil na doživotní vězení – a tohle jediné slovo na hranici; pro mě samozřejmě. Nancy nehrozilo nic, ona byla šlechtična; možná by si naopak získala úctu a obdiv, kdyby mě udala.

„Musí to být něco zvláštního,“ řekl jsem opatrně. „Cesta – kam?“

Čekal jsem, že při tak přímé otázce se jí v mozku mihne alespoň stín pravých úmyslů, zatímco si bude vymýšlet výmluvy; pátral jsem rychle po povrchu jejího vědomí, ale bylo hluché a tiché jako bariéry uvnitř nezkrocené Transmiry. Věděl jsem, co se stalo; než sem šla, nějaký čaroděj jí zablokoval mozek. Krčila rameny a já se dál neptal; v té chvíli skutečně nevěděla nic.

„Pokusím se ti pomoct,“ řekl jsem neutrálně.

Usmála se spokojeně a pak mi dovolila, abych ji políbil. Využil jsem toho, jak se dalo.

* * *

Zdržela se ještě několik minut. Pak se začala loučit.

„Jime! Paule!“ zavolala na roboty – a vzápětí se zarazila, když jí došlo, že se nehýbou. Pohlédla na mě rychle, v očích bezmocný údiv – a pak se jí přes tvář přehnal výraz divokého, nezvládnutelného vzteku.

Rozesmál jsem se.

„Ty…“ sykla nenávistně.

„Copak, zlato?“

„Nic.“ Trochu se vzpamatovala a násilím se usmála.

„Nemůžeš se divit, Nancy,“ řekl jsem jí. „Samozřejmě tě chápu – když jde o tak důležitou věc, je potřeba zajistit se víckrát. Ale taky se nechci nechat vydírat.“

„Jaké vydírání? O čem to proboha mluvíš?“ Teď se už uklidnila úplně; když selhala rezerva, hlídala si o to víc hlavní pole. Její velké krásné oči bez falše byly jako dvě průzračné studánky.

Byl jsem příliš líný něco jí dokazovat nebo vyčítat.

„Toho si nevšímej. Tu Transmiru se ti pokusím sehnat,“ řekl jsem – a i s jejími roboty jsem ji rychle vyprovodil z domu.

Jsme oba stejní – já i Nancy. Jenže ona trochu nešikovnější.

* * *

Stále stejný čtverec z ohně a stále stejné obrazy. Ach, jak nenávidím minulost, která mi před očima ožívá! Jsou to nesmyslné návraty; znovu křísí bolest, přestože by bylo lepší zapomenout; znovu přináší loučení, které člověk už jednou prožil a o které vůbec nestojí.

Jsou to střípečky dávno zmizelého času – magická iluze věrná jako skutečnost a možná ještě o něco lepší. Ten, kdo tohle umění kdysi před dlouhými věky lidem daroval, byl zřejmě ďábel a navíc velký čaroděj; kdybych ho dokázal vyvolat, udělal bych to už dávno, abych se s ním seznámil. Jeho Khorovi bych se napřed hluboce uklonil – a pak bych mu srazil hlavu.

Tolikrát jsem ty nechutné kopie dávno mrtvých vytvářel – nejčastěji Daisy pro Sarah Jane, ale i mnohé, mnohé další. Jen pro sebe nic. Neznám člověka, kterého by stálo za to vidět; možná jenom s matkou jsem se kdysi toužil setkat, ale ještě jsem to neudělal. Popravili ji a já byl teprve dítě; kdo ví, co bych teď objevil, kdybych její obraz viděl skutečný. Zbyla mi na ni příliš letmá a příliš krásná vzpomínka; tu jsem nechtěl ani ztratit, ani ušpinit, ani vrátit jen pro znovu oživený smutek. Taky jsem se styděl a byl plný odporu – k sentimentálním hlupákům, kteří příliš milovali své mrtvé.

Ale tady jde zřejmě o peníze. Nebo vůbec o něco velkého. Takže přece přišel den, kdy stojím v magickém ohnivém čtverci dole v podzemním tajném sále, a vyvolávám Khora… pro sebe.

* * *

Má matka byla skvělá čarodějka.

Aspoň Ngawang Chara mi to často říkal – a on to musí vědět, protože ji znal a miloval. Horní magi+n je nejsvobodnější a nejmocnější vrstva Kruhu; tak až po dlouhé době přišel někdo na to, že Charova dívka z Graylanny patří k těm tolik pronásledovaným tajným mágům. Pro něj to znamenalo aféru, která sice zvedla vlnu pomluv, ale neohrozila nijak zvlášť jeho postavení u dvora; Ngawang Chara nikdy nepřekáží těm, kteří by pro něj mohli být nebezpeční.

A tak jen ona skončila na hranici; jednou se to stát muselo a já nevěřím, že by to oba nevěděli od začátku. Ngawang Charovi na tom jenom nezáleželo.

Kdo ví. Často jsem přemýšlel nad tím, jestli jsem nebo nejsem jeho syn.

* * *

Vystoupila z rychle mizejících žlutých plamenů – a já žasl, jak je mladá a půvabná a přitom podobná mně. Tvrdé a nepoddajné černé vlasy, dlouhé po ramena a sčesané dozadu – můj účes a mé vlasy přenesené na hlavu ženy. Husté obočí, ostrý nos a úzká brada – obličej jemnější a sladší, ale můj. A nakonec oči: vážné, uhrančivé, svůdné, v barvě rozkvetlých fialek. Takové nemá žádný člověk, který se narodil na Zemi. Mami – to slovo, kterým jsem ji chtěl přivítat – jsem nedokázal vyslovit.

Pohled Khory se na mě zastavil.

„Kdo jsi – můj bratr? Nevím, že bych kdy nějakého měla!“ řekla. Pohodila hlavou. „S tím si nelam hlavu, Aniylou… Smím ti tak říkat?“

„Třeba,“ kývla.

Vzal jsem ji za ruku; usmála se a nechala se vést nahoru k mým tajným pokojům ve stěnách. V půlce schodiště se zastavila.

„Už vím. Je to šílenost – ale ty musíš být můj syn!“

„Jsem.“

Stáli jsme tam a chtěli se asi obejmout – ale ani jeden z nás to neudělal. Bylo to všechno příliš divné.

„Kolik je ti let?“

„Sto čtyřicet dva.“

„Mnohem víc než bylo mně…“ j

„To ano.“

Pustil jsem její ruku a došel těch pár zbývajících schodů; tam jsem otevřel magprostor a ustoupil, aby mohla projít první. „Tak ty jsi čaroděj,“ řekla. Vešla dovnitř a rozhlédla se.

„Máš to tu pěkné. Jsi v Horním magi+nu? Vlastně – existuje ještě Horní magi+n…?“

„Takové struktury přetrvávají celé věky, Aniylou. Ale já nejsem v Kruhu. Na to nemám žaludek.“

„Synáčku!“ Teď už padly zábrany a ona se mi vrhla kolem krku, fialové oči plné strachu. „Vždycky jsem se bála, že si taky něco začneš s magií! Nechci, aby tě zabili – nechci, Galdie!“

Bylo to divné, divné – mráz mi běhal po zádech, když jsem si uvědomil, že té ženě na mně záleží.

„Nech mě. Je to má věc,“ odsekl jsem – znělo to mnohem hruběji, než jsem zamýšlel. Pustila mě… Nebylo to lepší. Zachvěl jsem se chladem někde hluboko.

„Vyvolal jsem tě, protože od tebe potřebuji nějaké informace,“ dodal jsem rychle, plný nechuti sám k sobě pro ty hloupé pocity.

Chvíli mlčela, jako by to ani nemohla pochopit.

„Jasně,“ řekla pak. „Kdyby ti šlo o něco jiného – kdybys mě chtěl třeba prostě… vidět – zavolal bys mě už dávno.“

Vzdychla a posadila se na pohovku, tvář bez výrazu a oči chladné. Měla daleko k hysterii. Byla to má matka.

„Promiň,“ řekl jsem. „Nemyslel jsem to zle.“

„Já vím,“ odpověděla tiše. „Ani za to myslím nemůžeš. Taková… lhostejnost, sobectví, cynismus – to je to nejlepší pro tenhle svět. Kdybych žila a mohla zůstat s tebou, třeba bys byl jiný… ale tím hůř pro tebe.“

Sklonila hlavu a seděla tak s rukama v klíně, Khora, která sice vidí pravdu, ale nezmůže už nic.

Pak zvedla oči a usmála se.

„Co potřebuješ, Galdie?“

„Musím se dozvědět něco o Transmiře. V knihách jsem nenašel nic, co by mi poradilo… a není člověk, kterého se mohu ptát. Teď už ne, protože ani Ngawang Charovi nevěřím…“

„Dřív jsi mu věřil?“ přerušila mě.

„Ano. Naučil mě hodně z magie…“

„Zvíře! Prosila jsem ho, aby to nedělal!“

„Jsem rád, že se to stalo, Aniylou. Ale teď už jde o něco jiného: obchoduji se Stínovci a dávám mu hodně magíííth zadarmo. Pokud to tak bude, je všechno v pořádku, ale až ne – potopí mě. Musím si na něj dávat pozor. Ty to sama nejlíp víš.“

Aniylou kývla.

„Ano. Jsi mnohem nedůvěřivější k lidem a opatrnější, než jsem byla já – myslím. Nedovolíš jim, aby ti ublížili. Je to dobře, dobře, synáčku… ale taky k pláči. Být takhle osamělý…“

„Litovat mě věru nemusíš,“ odsekl jsem. Její smutek mě nedojímal; víc jsem cítil, jak rychle nám utíká čas.

„Ta Transmira,“ připomněl jsem.

„Ano.“

„Jde o to, že jedno děvče s ní chce čarovat. Ona se trochu zabývá magií teoreticky; pročítá knihy a zajímá se o všechno, ale talent žádný nemá. Řekla mi, ať jí seženu Transmiru; má nějaký plán a počítá s tím, že někam poletíme a já budu přitom v transu aktivovat magíííth. Neřekla mi nic víc a mozek měla zablokovaný. Teď potřebuji ten plán znát, aby mě nezatáhla do nějakého bahna.“

„Hm. Jasně.“

Přemýšlela; nechal jsem ji a posadil se na pohovku vedle ní. „Neznáš ani účel toho plánu?“ Zeptala se.

„Neřekla mi to – ale moc možností není. Znám ji dobře. Chce vydělat peníze.“

„A s tebou se nerozdělit!“ doplnila Aniylou s chápavým úsměvem.

„Asi tak,“ souhlasil jsem.

„Hm. Třeba chce někde něco ukrást, ne?“

„To mě už napadlo – ale k čemu potom Transmiru? Kdybych se měl do ní dívat, musel bych vědět, o co jde – a pak by mi to Nancy jistě řekla hned, místo aby si nechala zablokovat mozek. Ne – ona zřejmě věří, že já ani nezjistím, s čím jí vlastně pomáhám. Existuje nějaký způsob, jak by toho mohla dosáhnout, Aniylou?“

Khora krčila rameny.

„S Transmirou? Být to třeba Sillget…“

V té chvíli se zarazila a zbledla.

„No…?“ pobízel jsem ji se zvědavostí, kterou jsem se nijak nepokoušel skrývat. „Napadá tě něco?“

„Sillget…“ opakovala tiše. „To je totiž magíííth, která se může rozvinout jako mag-časový tunel. Pokud je aktivovaná, poslechne prostě telepatický příkaz – a ten vůbec nemusí přijít od čaroděje. Propojí dvě různá časová období a je přístupná odkudkoliv na přání svých majitelů…“

„Jako stroj času, ale natrvalo,“ přerušil jsem ji. „Ano, o Sillgetu jsem už slyšel. Jenže ta holka shání Transmiru!“

„Jistě! Jistě – protože všechny Sillgety jsou už dávno rozebrány a zablokovány! Najít nějaký je zázrak. Ale Transmira je předcházející člen posloupnosti…“

Chvěla se vzrušením.

„Víš, co to znamená, Galdie? Ta tvá dívka zná černou magii!“

„Cože?! Ty ještě věříš na černou magii?“ lekl jsem se.

„A ty ještě ne?“ zeptala se s údivem. Pak se dala do smíchu.

„Já jsem ji vyzkoušela. Je to dokonalá věc. Ovšem,“ zvážněla, ‚je pravda, že nikdo asi nemá zájem na tom, aby o ní věděli všichni. Krásně by to zahýbalo s cenami magíííth, myslím. Taková Transmira je hodně drahá – ale jak vidím, dá se sehnat. To už by nebylo.“

„Řekni mi to radši po pořádku, Aniylou. O černé magii nic nevím.“

„Vlastně ani nemůžeš – jestli tě učil jenom Wang. Ti z Horního se vždycky tváří, že se tajným a špinavým kouzlům vyhýbají – ať už je to pravda nebo ne.

Podívej – základem je souvislost mezi některými magíííth, kterou vypozoroval jeden tajný čaroděj při cestách časem. To bylo ještě v dobách, kdy strojů existovalo hodně a nikdo je nedokázal kontrolovat. Začalo se tomu říkat černá magie, protože to popírá základní poučku o vztazích mezi kouzly, která platí v té obecné; není pravda, že formule jsou oddělené, navzájem nesouvisející axiomy, ale – stejně jako ve vědě – jeden poznatek vyplývá z dalšího a je možné ho logicky odvodit.“

Zíral jsem na ni, omráčený – vidinou obrovských možností, které to dávalo.

„Netýká se to všeho,“ upřesňovala. „Jde o třicet dva kouzelných předmětů, které tvoří řadu; v ní každá další magíííth je pokračováním předchozí v jiné rovině. Stačí udělat potřebný krok a dostaneš následující prvek. Transmira stojí v řadě jako předposlední, třicátá první – a Sillget jako třicátý druhý je na samém vrcholu. Prvním krokem je právě posun v čase; během něj se Transmira bude projevovat jako Sillget. Když za tu dobu stihneš hodit její konec do období, které tě zajímá, a pak se vrátíš zpátky do našeho času, budeš mít soukromý mag-časový průchod přístupný na pouhé přání. Ještě zaštítit ho bariérou – a ani se to nikdo nedoví.“

Tak to mi tedy vyrazilo dech.

„Vidíš – pokud tvá Nancy myslela tohle, je to šikulka,“ shrnula to ještě Aniylou, když jsem mlčel.

„Ale…“ ozval jsem se po několika dlouhých vteřinách, „– my přece nejsme první, kdo o tomhle ví. Muselo to napadnout už miliony lidí…“

„Ale ne,“ zavrtěla Aniylou hlavou. „Těch, kteří vědí o černé magii, jsou řádově desítky. Buď čarodějové z Horního, nebo lidé mimo Kruh; ostatní nemají šanci s takovými znalostmi žít. Mágové se vůbec nedostanou ke stroji času – alespoň v mé době existoval jen jediný a přístup k němu měl císař a hyperprincové…“

„To se nezměnilo,“ kývl jsem. „A pokud přiletí nějaký odjinud, rozeberou ho.“

„Chrání si svoji bezpečnost – v tomhle prokletém řádu, který…“ začala Aniylou – ale dopovědět už nestačila.

Obrysy jejího těla se rozostřily a pak naráz zmizela se slabým zábleskem žlutavého plamene, který ji zrodil.

Bylo to, jak jsem čekal.

Přišlo mi hrozně líto, že je už tolik let mrtvá.

* * *

Nikdo dnes už neví, jak je to vlastně dávno, co na Marsu existovala První civilizace; epocha lin-goa, kdy vznikaly ty skvělé a nepřekonatelné magíííth, které mnohem později způsobily na Zemi revoluci v poznání, je ztracená pro cestovatele v čase, protože ti neznají její souřadnice. Jen přáním ji člověk může objevit – přikázat to aktivované magíííth a počkat, až ji ona sama najde.

Spojili jsme současnost s dobou, kdy První civilizace zanikala v bojích mezi mistry magie; snová vykouzlená města se hroutila do prachu pouště a všechno pohlcoval písek a mráz. Nikde nezůstávaly trosky; zaklínadla ničí čistě a beze stop. Tak jen mezi kameny na rudé zemi ležely rozesety magíííth, protože ty magie rozbít nedokáže, a čekaly, až je zavane písek v první bouři.

A my procházeli pustinami, kde ta pohádková města nedávno stála, a sbírali věci zanechané moudrostí a hloupostí jiných před námi. Pouhé přání nás přenášelo z místa na místo – ze skvělého naleziště do jiného, ještě bohatšího.

Nakonec nás moje představa vrátila zpátky do mého domu; tam jsme zůstali zničeně sedět na odřené staré pohovce ve skutečném prostoru, promrzlí a unavení z toho pobíhání v řídkém marťanském vzduchu.

Nancy se změnila na těch několik hodin, které jsme strávili tam; se svými širokými dlouhými sukněmi svlékla i unylé afektované chování vznešené šlechtičny. Nic těžkého –beztak to obojí byly jen masky.

Teď tu seděla v kalhotech a svetru, k smrti unavená, ruce špinavé a za dlouhými nehty rudý marťanský prach jako zaschlou krev. Ne, ne sladká dívenka – drzá a sebejistá holka s pytlem nasbíraných magíííth pod nohama. Měla tvrdé srdce; tohle oblečení a tahle situace se k ní hodily líp.

Bojovala se spánkem; vysypala ještě magíííth plné písku na pohovku a začala si je prohlížet, ale oči se jí zavíraly. Šel jsem do magprostoru a stvořil něco k jídlu a pití; když jsem se vrátil, napůl vleže, napůl vsedě objímala rukama celou tu hromádku neskutečného bohatství a… spala.

Unaveně jsem ji pozoroval, v hlavě líné myšlenky. Stroj času sehnala ona od hyper-prince Tasgrana; on, chudák, ji miluje víc a myslím mnohem upřímněji nežli já. Transmira byla moje. Kdybych nevěděl nic a jen aktivoval magíííth, jak si to Nancy přála, měla by teď průchod sama pro sebe. Takhle to bylo půl na půl; ne, nevěřil jsem vůbec, že je spokojená.

Vlastně ani já nebyl. Do konce života nezapomenu ten ohavný pocit, když se poslední zoufalé Transmiřiny tlapičky pouštěly mého vědomí.

Zradaaa!!!

Magíííth mají svou duši – nikdo už mě nepřesvědčí, že ne! I přesto, že je hloupost se o ni starat, protože na věcech záleží málo… I přesto, že ony vždycky mlčí a nemohou se mstít.

Přemýšlel jsem o něčem jiném. Krok od všech těch magíííth jsem uvažoval, jak se zbavit Nancy. Zíral jsem na její záda a ruce a tvář, ze které bylo vidět jen málo, protože ji zakrývaly ty věci z lin-goa – a věděl jsem náhle, že jestli něco neudělám, odrovná ona mě… navzdory všem těm slibům, které dala.

Bohatství Marsu by stačilo pro mnohem víc lidí než jen pro dva – ale ona nesnese pomyšlení, že se se mnou musí dělit. Nedivím se. Ani mně to není příjemné.

Ale jakékoliv mé myšlenky přehlušovala tupá rezignace – byla to únava za celý život. Ubíjející beznaděje.

Vždycky jsem všude našel prázdno.

Znal jsem sám sebe příliš dobře, než abych věřil, že ji dokážu zabít.

* * *

Vtrhli do mého domu v čele s Hledačem Lanssaem – a našli ho prázdný a opuštěný. Celé té rozdivočelé, rozvášněné tlupě byl dán napospas – a oni ho ničili s rozkoší a bez zábran.

Schovaný v magprostoru jsem čekal dlouho bez informací zvenčí, plný hrůzy z ohně, z plamenů hranice, proti kterým žádné kouzlo nepomůže. Kdyby měla Nancy trochu pevnější nervy, dala by mě radši zavraždit. I tak ale byla chladnější a silnější než já; to ona poslala Hledače sem.

Když jsem se konečně odvážil opustit magprostor, byla už noc – chladná noc pozdního léta, které vonělo podzimem. Ledový vítr se hnal ulicí a opíral se do oken, z kterých zbyly v rámech už jen střepy; sklo drnčelo a byl to snad jediný zvuk na celém světě.

Temnota skrývala zkázu; celý ten vyrabovaný, zničený, rozbitý dům, dům tajného čaroděje Galdana Riennena. Měli na to právo – slovo šlechtice.

Rozsvítit by bylo neopatrné – a tak jsem se zvolna probíjel chodbou poslepu, zády přitisknutý k chladné lhostejné zdi; zakopával jsem o kusy rozlámaného nábytku, které mi jako pomníky vášnivé lidské touhy po ničení překážely v cestě. Dostal jsem se ke schodišti a pak do přízemí, kde cáry strhaných tapet povlávaly v průvanu. Tady už bylo šero; za prázdným oknem studeně a mdle svítila špinavá elektrická lampa, kterou nechali stát snad jen jako památku na nějaký docela jiný věk.

A já všude kolem tušil neviditelné stíny; Hledači jistě obklíčili dům a čekali, až se objevím. Bylo to docela marné; mně připadalo až moc hloupé chodit ven. Vnitřek svého domu jsem viděl a tyhle informace mi stačily; v myšlenkách jsem vyvolal představu lin-goa a tak otevřel mag-časový průchod. Nezdržel jsem se dlouho v tom nevlídném světě ledových pouští. Vrátil jsem se ihned zpátky, ale o několik bloků dál.

* * *

Nebyl to dům Sáry Jane, kam jsem spěchal mlčícím a prázdným nočním městem. Ona, sama v nebezpečí a bezmocná, mi nemohla nijak pomoct – leda tak, že bych neumíral sám. A o to jsem nestál.

Šel jsem do čtvrti bohatců a šlechticů za Ngawangem Charou. Nečekal jsem od něj moc – ani jsem nemohl, protože lidi znám; jen poslední zbytek naděje mi zůstal, ten, který člověk neztrácí nikdy. Beztak jsem neměl kam jinam jít.

Ngawang Chara nespal.

Byl ve své dřevem a niobem vyzdobené pracovně; seděl za stolem, hlavu v dlaních a rudé oči. Zůstal tak – i potom, když mě robot ohlásil a pustil dovnitř. Věděl všechno.

A mé v té chvíli napadla šílená věc: že jsem se možná mýlil a on je mnohem méně člověkem, než jsem kdy myslel. Já hlupák.

První jeho věta to vyvrátila.

„Proč jste přišel, Riennene? Chcete mě zničit?“

„Stojíte si příliš pevně, než abych vás já mohl ohrozit!“ ušklíbl jsem se, plný nesmyslného zklamání.

„Tak co tedy chcete? Plazit se mi u nohou a žebrat o pomoc?“ Hněvem se mi nahrnula krev do tváří. Ponižoval mě, jak se dalo.

„Možná.“

„Trochu pozdě, příteli. Na mé rady jste měl dát včas.“

„Vaše rady! Otevřel jste mi bránu do pekla – a pak mě začal varovat!“

„Brána do pekla – jak vznešené přirovnám! Málem básnické,“ ušklíbl se. „Jenže vás nikdo nenutil, abyste chodil dovnitř – na to nezapomínejte. Vybral jste si to sám. A od začátku přece víte, co čeká na konci. Snad teď najednou nemáte strach?“

Nenáviděl jsem ho – bezmezně nenáviděl. Kvůli sobě a pak i proto, že zřejmě takhle, právě takhle mluvil před léty s Aniylou.

„Tedy mi nepomůžete?“

„Skutečně nevím jak, Galdane.“

„A kam byste šel – na mém místě?“

„Naštěstí nejsem na vašem místě.“

„Já vím.“

Něco mě napadlo.

„Wangu – Nancy vám slíbila magíííth, že ano?“

Mlčel.

Alespoň jednou byl celkem upřímný.

* * *

Studený vítr strhnul první listí ze zakrnělých stromů v krakheedských ulicích a mágovi Galdanovi vrhal prach do tváře, když šel pomalu nikam. Ztratil se světu někde v ponuré temnotě ghetta čarodějů, v Jižní čtvrti – a přemýšlel líně o tom, jestli dnes, teď, by s nimi měnil. Tolik osudů stejných – v každém domě a v každém poschodí. Těžko mohl říct, jestli jsou nebo nejsou ti lidé osamělí; pokud ale byli, tak tedy určitě jinak než on. Jen v jediném místě a čase by snad našel úkryt, ale to bylo stejně beznadějné – ledové peklo lin-goa.

Zastavil se najednou u jednoho z těch ponurých domů plných plísně, protože se mu zdálo, že vidí rudé oči zářit u jeho špinavé zdi. Až teď ho napadlo, že by tu vlastně mohl potkat Stínovce; předtím měl hlavu příliš prázdnou a jen představa strašlivé smrti mu zůstala v myšlenkách.

Stín se pohnul a otočil hlavu; planoucí horký pohled hledal.

„Galdane! Příteli!“

Nečlověk pustil cíp svého pláště, který si tiskl k tělu na ochranu před zimou, a látka divoce zapleskala ve větru; odněkud z jejích záhybů vytáhl elektrickou lucerničku a rozsvítil ji. Teď bylo vidět to, co předtím milosrdně skrývala tma – vodnatý šedý obličej bez nosu a obočí a pak i dlouhé hmatadlo se třemi drobnými výrůstky, kterými Stínovec držel lampu.

„Kyalle-o!“ poznal ho Galdan okamžitě.

„Jak jsem rád, že tě vidím!“

Po dlouhé době, kdy tuhle větu tak často říkal nenáviděným lidem, ji poprvé zase myslel upřímně.

* * *

Vítr se utišil a nad městem leželo široké prázdné ticho plné podzimu. V ulicích jen světla lamp znamenala život – světla, z kterých přesto čišela cizota. A pak se po dlažbě táhly dva dlouhé stíny, z nichž jeden nepatřil člověku.

Zastavily se v místě, kde začínalo náměstí.

„Tady počkej. Dál půjdu sám,“ řekl Galdan.

„Není to nebezpečné?“ zeptal se mimozemšťan šeptem.

„Kdyby bylo, tak bych tam nechodil,“ zasmál se čaroděj. „Kdykoliv mohu zmizet v lin-goa!“

Nechal přítele stát pod jednou z lamp a spěchal známou cestou. Chtěl tamtudy jít. Bylo to naposled.

Dům se zdál opuštěný – opuštěný před dlouhými staletími. Jako by z něj lidé utekli někam pryč; někam, kde je víc slunce a květin a podobných věcí. Jenže uvnitř zůstal ten obraz, Lasertina – a Kyalle-o ho chtěl.

Galdan strnulý stál před svým domem a naslouchal šelestům a cizím krokům – ale to jen vítr mu přinášel do uší mrtvé, ničím nehrozící zvuky.

Hledači zmizeli.

To možná proto, že v hloubi duše si setkání s Lanssaem přál, že toužil po pomstě za všechna ta dlouhá léta plná ponižování.

Bylo by to příliš velké potěšení, než aby mu ho osud dopřál.

Uvnitř otevřel magprostor a Lasertinu přetransferoval ke Kyalle-ovi; odblokoval i pokladnu a zlato i mince si vzal.

Pak už nadobro odešel z tohoto domu.

Suché staré křoví v zahradě se chvělo; jeho dlouhé jemné stíny byly jako hubené a vrásčité ruce tmy, které hledají a berou.

Bezútěšný svět.

* * *

Stál u stojanu na světlé a prostorné terase Kyalle-ova domu a dokončoval obraz, který měl být jeho nejkrásnější. Stínovci občas přicházeli a dívali se mu přes rameno, dokonale uneseni tím, jak obyčejným špiněním plochy vytváří zdání života.

Lasertina se měnila; její oči už nebyly divoké, ale nevinné a čisté. V levé ruce, dříve sevřené v pěst, držela Transmiru. Lasertina Nancy Hornová.

Ale přestože Galdan změnil obraz podle ní, vzpomínal na hraběnku jen málo. To častěji mu bleskla hlavou podoba Sarah Jane – spojená s představou přítulného domácího zvířátka, které zůstalo s lidmi na potápějící se lodi.

V impériu už nikdo mimo Nancy nežil.

Kyalle-o mluvil o lidském světě jako o něčem neskutečném – jako o něčem, co existuje jen jako iluze uvnitř časové smyčky.

„Příliš mnoho magíííth jste vybrali – příliš mnoho! Mezi nimi i ty, které měly být nalezeny při prvních cestách na Mars. Bez nich půjde Země cestou techniky. Kdepak, Galdane – váš svět takhle ztratil svůj základ a je už jenom obrazem…“

„Nezdálo se mi, že by se s lidmi něco stalo,“ odsekl Galdan trpce, když to slyšel poprvé. „Jsou stále stejně skuteční.“

„Navenek ano,“ usmíval se Kyalle-o.

„Tak co se tedy změnilo?“

„Jsou prázdní! Ti lidé už nemají subjektivní vědomí vlastního já, a to je totéž co smrt – copak to nechápeš? Navenek existují dál – protože to bylo předurčeno už při vzniku vesmíru…“

Galdan to chápal skvěle. Intuitivně viděl svůj svět v podobenství – jako nějaké tělo nebo stroj, který ze setrvačnosti pracuje dál, žene se po předurčené linii, přestože všechno uvnitř je už mrtvé a duše vyvanula pryč.

Ale jen kvůli Sarah Jane ho to občas zamrzelo; jinak svůj svět nikdy nemiloval tolik, aby ho musel příliš litovat. K lidem byl lhostejný, protože se od nich v životě nedočkal ničeho dobrého.

Naopak se to takhle zdálo lepší a on snad byl i rád; vždyť ještě lhostejnější než k lidem mohl být k pouhé jejich iluzi. Iluzi by už možná dokázal i zabít.

Stínovci milovali pozemské umění, ale málokdo z nich měl odvahu získávat sochy nebo obrazy od lidí… Raději je draze zaplatili. Galdan měl odvahy dost – a talent pro takové obchody; tak, jak byl zvyklý, přemýšlel o impériu jako o své vlastní pokladnici.

Mohl to být pravý zlatý důl.

ROSA MATHIELLA

Prolog

Jak je krásná! Jak je křehká a zvláštní! Je z jiného světa, Rosa Mathiella… Daroval jsem Aleně v den jejích narozenin celou náruč růží – byly červené, bílé, žluté, růžové a kdoví jaké ještě… Ne modré. Růže sytě modré být nemohou, chybí jim barvivo delphinidin. Nemohou být – ale rosa mathiella je modrá jako večerní obloha, jako hladina plesa za horkého dne…

Křehká, krásná, zvláštní. Z jiného světa.

A já už nikdy v životě neutrhnu růži.

* * *

Ta pláň se táhla od obzoru k obzoru, jako by jen ona tvořila Svět a mimo ní už nebylo nic. Rozeznávala jsem jen světlo a tmu, teplo a chlad – moře písku a vesmír. Dávno jsem za sebou nechala brány Sídla, které jen mně dovolily projít a znovu se uzavřely, aby dovnitř nepronikl nikdo z Beztvarých. Se sluncem v zádech jsem kráčela dál a dál, dlouhou cestu jsem už urazila a delší mě ještě čekala.

Místo, které jsem hledala, bylo zatím ztracené někde daleko vpředu, v nedohlednu, a věděla jsem o něm jen to, že leží severovýchodním směrem od Sídla. Víc nic – dokonce ani to, jestli doopravdy existuje. Říkalo se mu Narron a podle bájí to bylo jediné, poslední město Starých. Město – nebo snad jen pouhý přelud města; jeho stín.

Nebyla jsem jediná, kdo se ho kdy vydal hledat. Vždycky, odpradávna se to tak dělalo, – byla to stará tradice, která snad ani nevycházela z nás. Mimoto jsme potřebovaly nové knihy Starých; v těch, které jsme měly, se přece psalo, že získávat další je žádoucí. Tak jsem tedy i já putovala k Narronu. Tolik z nás už šlo stejnou cestou přede mnou – a nikdo se nevrátil… A já neměla důvod myslet si, že zrovna já jsem ta vyvolená, která, první uspěje… Nemyslela jsem si to. Vlastně mi na tom ani nezáleželo.

Tohle vypráví báje:

Dvě města Starých vznikla naráz z písku pouště, dvě města podobná si jak semena růže a přitom rozdílná jako noc a den. Spojena byla pevným vláknem Vln, které se nedalo spatřit a jak nebeský most se klenulo vysoko, vysoko nad mraky.

První z měst, Narron, zůstalo uzavřené svými pevnými hradbami, druhé naopak otevřelo brány světu a vítalo cizince, kteří k němu přicházeli… Vítalo nás.

Nesčíslné poklady skrývalo to město, poklady, které vznikly jen proto, abychom je objevily. Jeho obyvatelé žili, aby NÁM předali Moudrost a Krásu. To byl jediný smysl jejich existence – když se to stalo, zemřeli. A k obrovskému dědictví, které jsme získaly, přibyl ještě poklad nejcennější a nejdůležitější – Tvar. Tvar je odvozen z jejich těla, oni, dokonalí, byli předlohou Formy, kterou jsme vytvořily a kterou vyplňujeme svými buňkami, abychom získaly posvátnou podobu…

Žijeme v Sídle, v jednom z těch dvou prastarých měst. Když před dávnými věky zemřel poslední Starý z našeho Sídla, vlákno Vln se zřítilo z nebes a rozplynulo se v nic. Narron, i se svými poklady ztracený Narron, se stal pouhou bájí, pradávnou zasutou vzpomínkou na ty, kterým patřil Svět před námi. A já hledala tu báji a vzpomínku.

Sídlo bylo už tak vzdálené, že jsem chvílemi pochybovala, že vůbec existuje. Zdálo se mi téměř nemožné, že sotva před třemi dny jsem ještě stála na kraji vlažného bahnitého jezírka, zabořená až po kotníky do teplé kypré půdy prosycené životem… Bylo to na periferii Sídla, blízko hradeb. To jezírko jsme vyhloubily až my, nepatřilo k prastarému Jádru, v kterém kdysi bydleli Staří. Nevím, jak tam mohli žít; nám Jádro připadá nehostinnější než poušť. Jeho chladné kovové chodby jsou bezútěšné, lesklé desky a průhledné přepážky nahánějí strach. Studená zář stropu je na rozdíl od slunečních paprsků mrtvá, jako lavina necitelného kamení nás tiskne k podlaze. Nikdo tam nezůstává dlouho. Jen knihy Starých a posvátné Formy naleznete v Jádře – nic víc.

Nás děsí jeho ledový řád. Jak nádherně jsou proti němu naše chodby provlhlé vodou ze stovek fontán a prosycené vůněmi! Procházela jsem jimi, než jsem se vydala na tuhle cestu. Na tváři jsem cítila milé paprsky Slunce, které nespalovaly a nebolely, a byla jsem šťastná, tak šťastná, jak jen my můžeme být…

Teď, cestou k Naxronu, jsem se před Sluncem chránila pláštěm a přesto mě spaloval jeho vražedný žár, kráčela jsem mrtvým pískem a toužila po vodě. Nikde nebyl žádný stín – jen ten můj, roztřesený, tenký, nejistý.

Bylo to území Beztvarých, našich nepřátel. Šla jsem dál a dál rozpálenou plání, vnímala jsem ji jako vřící moře světla…

Já, Mathiella.

* * *

Poušť… Po třetím dni se zdála rozlehlá, po pátém obrovská k uzoufání a po osmém nekonečná. Měla jsem s sebou jediný plechový kanystr s vodou, neunesla bych víc. Šetřila jsem s každou kapkou a utěšovala jsem se přitom aspoň tím, že mě při tak nepatrném příjmu tekutin nemůže potkat beztvarost.

Přemýšlela jsem. O tom, kolik z mých předchůdců tuhle poušť přešlo celou. Kdo ví, možná většina z nich ztroskotala právě zde, vedrem se tu upekla bez pomoci, sice se svým Tvarem, ale neživá… Většina? Všichni? Nikdo už to nikdy nezjistí, vždyť po naší smrti z nás nezůstane nic – ani prach… Stejně jako z Beztvarých, stejně jako z trávy, po které šlapeme…

Beztvaré – to bylo další nebezpečí. Měla jsem s sebou sice zbraně, paprskomet Starých z Jádra a dlouhý zahnutý nůž, ale věděla jsem, že přesile se neubráním – zvlášť teď, pod tímhle vražedným Sluncem, které mě zbavovalo síly… Spalovalo mě, ničilo, mohlo za to, že mi v hlavě vířilo tisíce myšlenek, tisíce snů v nesmyslných spojitostech, v hloupém chaosu. Stejné Slunce jako v Sídle a přece tolik jiné! Změnilo se Slunce nebo snad já?

V poušti je všechno jinak. Ty náhle nejsi ty a Svět není Svět, cesty vedoucí tam nevedou zpátky. Proč to tak je, vědí jen Staří z pradávného města Narron, a ti svá tajemství střeží dobře už celé věky…

A beztvarost?

Dávno, dávno… Jsem dítě s pouhým náznakem Tvaru, mému životu není ještě ani rok. Stojím na kamenné terase a poslouchám vyprávění starších, než jsem já.

V poušti se to stává, v poušti i jinde. Tam, kde osamocený pramen tryská ze země a dává život Nevidoucím a Beztvarým… Ten z nás, kdo se napije jeho vody, jako by zemřel. Jeho Tvar se ztratí, zmizí jak sen… Zůstane chaos a prázdno.

I tohle byla báje a já nevěděla, co z ní je pravda a co výmysl.

Tenkrát jsem to nevěděla.

* * *

Beztvaré!

Ležela jsem náhle v jejich kruhu, obklíčená ze všech stran. Jedna z Beztvarých držela můj nůž, druhá na mě mířila mým vlastním paprskometem. Ševelily, hvízdaly, mlaskaly, šustily… Dorozumívaly se navzájem. Byla to jednoduchá řeč, z které zřejmě vznikl náš jazyk; podobala se mu, jen byla nesrovnatelně primitivnější.

„Dáma! Dáma z Křišťálového paláce! Podívejte se na ni – má Tvar. Tvar!“

Vnímala jsem jejich hlasy jakoby z dálky… Napadlo mě na okamžik, že snad ani nejsou skutečné, že vznikly v mých myšlenkách poblázněných sluncem. Pak se jedna z nich sklonila až ke mně, dotkla se mě – a to bylo reálné, opravdové k zešílení.

Utéct se nedalo a já se o to ani nepokoušela, ležela jsem na zádech s chladným nebem nad sebou a horkou zemí pod hlavou… Dostaly mě tak snadno! U řeky, když jsem se do ní ponořila a vstřebávala vodu, abych tak vrátila svému tělu osmidenní dluh. Příjemný pocit, který jsem přitom měla, přehlušoval všechny mé ostatní myšlenky a já zapomněla i na opatrnost.

Že je řeka blízko, to jsem věděla s jistotou od chvíle, kdy jsem spatřila v písku žluté trsy napůl uschlé trávy a pak první nízké keře. Věděla; tušila jsem to mnohem dřív. Dál k řece jsem šla opatrně, dávala jsem dobrý pozor, kam šlapu a kolem čeho procházím, přestože tak primitivní rostliny jako tráva nemohly být nebezpečné… Měla jsem strach z Beztvarých, vždyť to, že je nevidím, nemuselo znamenat, že tu nejsou…

Neznamenalo.

Jejich kruh se trochu zúžil, ty ohavné bytosti ke mě přistoupily blíž. Zalykala jsem se odporem. Nikdy dřív jsem Beztvaré neviděla tak zblízka, přestože několik z nich se už za mého života v Sídle objevilo. Nepřišly tam dobrovolně – byly to zajatkyně z těch věčných bojů a válek, které se vedou mezi námi a Beztvarými už odpradávna. Ony se snaží Sídlo dobýt, my ho hájíme. Vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude. Kdysi se jim prý už podařilo získat některé periferie, ale až k Jádru se nikdy nedostaly. My jsme silnější, máme dokonalejší zbraně a navíc je Sídlo docela soběstačné.

Zajatkyně jsem nikdy neviděla zblízka, postaraly se o ně strážkyně. Zavřely je do tmy. Z našeho vězení se nedá uniknout a Beztvaré se za čas změnily v zplihlé a křehké žluté nic. Kohokoliv jiného bych litovala, ale Beztvaré se mi vždycky tak hnusily, že jsem jim život nepřála. Všechno se to dělo podle prastaré tradice, a rušit tradice je hloupé.

Beztvaré se ke mně nakláněly svýma – rukama? – a prohlížely si mě. I já je. Jak popsat ty bytosti, když nemají Tvar? Jsou podivně pravidelně nesouměrné – tak by se to dalo říct. Výrůstky na jejich těle jsou uspořádány zdánlivě náhodně, jenže i to zřejmě podléhá nějakému řádu. Beztvaré vypadají docela stejně ze všech stran a mohou se pohybovat jakýmkoliv směrem a nepotřebují se otáčet. Jsou zvláštní… a odporné. Ach, tak odporné jako snad žádný jiný tvor v celém Světě…

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se mě jedna z nich.

„Mathiella.“ Snad jsem měla mlčet, ale neviděla jsem pro to žádný důvod – mimo toho, že pro Beztvaré je každého slova škoda. „Z Křišťálového paláce?“

„Mým domovem je Sídlo.“

„Možná je Sídlo místo, kterému říkáme Křišťálový palác,“ uvažovala Beztvará nahlas. „Co myslíte, je to tak?“ obrátila se k ostatním.

„Je,“ mínila některá.

„Není,“ odporovala druhá.

A začaly se hádat, každá stála na svém bez důkazů. Jejich šumění bylo tím hlasitější a hlasitější, čím byl jejich rozhovor nesmyslnější.

„Je!“

„Není!“

„Je!“

Naslouchala jsem tomu sporu s mírným zájmem, vždyť šlo o můj život. A napadlo mě, že Beztvaré nad námi nikdy nemohou zvítězit, když se navzájem ani nedokážou dohodnout.

„Rozhodneme to potom,“ ozvala se nakonec ta jedna, která mě předtím oslovila. Bylo mi jasné, že stejně nerozhodnou nic. „Máme právo tě zabít,“ řekla mi důstojně.

„Proč myslíte?“

Vyvedlo ji to z míry. „Vy nás také zabíjíte,“ řekla po dlouhé době.

„Kdo my?“

„Z Křišťálového paláce.“

„Vždyť nevíš, jestli jsem odtamtud.“

Rozpačitě zaševelila.

„Je mi to líto, ale asi mě budete muset pustit,“ prohlásila jsem. Zdálo se, že o tom uvažuje. Bylo to najednou dokonale absurdní a hloupé – Staří by možná řekli směšné.

„Máš asi pravdu,“ špitla a rozhlédla se po ostatních. Byly docela nehybné, nedaly najevo nesouhlas, ale ani ji nepodpořily. Chvíli přemýšlela, co dělat.

„Já jsem Briella,“ představila se pak. Naklonila se ke mně blíž… instinktivně jsem se odtáhla. Zaváhala.

„Nemám sice Tvar, ale bát se mě nemusíš,“ řekla pak.

„Nebojím se tě,“ odpověděla jsem. Byla to pravda. Třásla jsem se sice, ale ne strachem.

Odporem.

„Tak mi podej ruku,“ řekla Briella.

„Ne!“

Dávno už jsem neležela; seděla jsem na zemi a teď jsem s hrůzou schovala ruce za záda. Bylo mi Brielly líto – skutečně. Ale dotknout jsem se jí nedokázala. Zírala na mě dlouho, dlouho, než to pochopila. „I ty jednou budeš mít místo rukou pahýly!“ vykřikla pak.

„Hnusné hrubé pahýly! Všichni se tě budou štítit… Beztvará!“ zaječela ještě. Pak se rozeběhla pryč krátkými kolébavými krůčky – bylo to jen nemotorné ťapkání. Ony všechny takhle chodily.

Všechny Beztvaré.

* * *

Odešly.

Odešly za Briellou a mne nechaly ležet na břehu řeky, nestaraly se o mne dál. Jen jedna z nich se ještě vrátila a dřepla si na kámen kus ode mne.

„Radím ti, abys rychle odešla, Mathiello ze Sídla,“ řekla. ‚Jsi pyšná a povýšená, když jimi pohrdáš, a ony zakrátko přijdou na to, že Sídlo je jen jiný název pro Křišťálový palác…“

„Ony na to nepřišly – a ty to víš! Jak to?“

„Já sama pocházím ze Sídla.“

„Ty… ty jsi…“

„No ano!“ ujistila mne znovu. „Před osmi lety jsem se vydala hledat město Narron… a zůstala jsem tady. Věř, Mathiello, že Beztvaré jsou lepší než vy. Nevyvyšují se nad přírodu.“

„Jak jsi mohla!“ Byla to zrada.

„Mohla,“ ušklíbla se. „I ty bys mohla. Briella je cosi jako… náčelnice. Omluv se jí, a ona tě přijme k nám…“

„Nikdy! Nepochopím, jak někdo může žít mezi – zvířaty!“

„Beztvaré nejsou zvířata,“ řekla ostře.

„Jsou ubohé! Primitivní! Nedokáží se ani domluvit, copak to nevidíš?“

„Není to tak hrozné. Mimoto není účelem domluvit se,“ poučovala mě. „Účelem je vrátit se k tomu, co bylo původní – k životu bez falše vědomí. Vy v Sídle si namlouváte, kdovíjak nejste moudří – a přitom se jen ženete jak stádo za cílem, který ani neznáte, ani nikdy nepochopíte. A to jen proto, že to někdo dělal před vámi.“

„Vidíme ve Starých své vzory, to ano. Ale jaképak stádo? Je to jen organizovanost, pořádek – a to není nedostatek, nýbrž přednost. Ty tupé Beztvaré mě nechají uniknout, přestože jsem jedna z jejich nepřátel. V Sídle by se to nestalo, tam nikdo takovéhle chyby nedělá.“

„Říkáš to, jako by to bylo špatně. Jako bys nebyla ráda,“ posmívala se. „Jsem ráda, ale nevážím si jich.“

„Ty víš, co to znamená vážit si někoho?“ ušklíbla se. „Ba ne, ty to nevíš stejně jako já. To slovo vymysleli Staří a my je jen hloupě opakujeme. Jejich myšlenky nikdy nepochopíme.“

„My v Sídle rozumíme knihám Starých!“ odsekla jsem.

„Ano, rozumíte slovům, ale nikdy nepochopíte podstatu… Možná jste se dověděly, jak postavit hradby a vraždit Beztvaré – díky tomu, že vaši předkové zabili Staré z Jádra a jejich knihy jim ukradli. Možná jste o trochu dál než Beztvaré, které nic takového neudělaly, ale dál na špatné cestě.“

Beze slova jsem na ní zírala, tak mě to zaskočilo.

„Zabili? Špatná cesta? Kdo ti takové nesmysly navykládal?“

„Staří z Narronu. Staří, kteří mají podle vás v Sídle vždycky pravdu,“ ušklíbla se.

„Vždyťs tvrdila, že jsi nedošla až tam… Že jsi zůstala tady…“

„Byla jsem tam s Beztvarými. Chodí k Narronu často; věří, že přináší štěstí vidět Staré a že jim Staří mohou pomoci splynout se zemí… I já tomu věřím,“ dodala.

„Ony se se Starými setkávají?“

„Někdy. Pokud se Starým chce vyjít před bránu. Mimo Narron musí nosit zvláštní šaty, které jsou těžké a nepohodlné, a proto ho opouštějí málokdy.“

„A pustí někoho do Narronu?“

„Občas.“

„Bylas tam?“

„Ano. Ještě jsem měla Tvar a oni podle toho poznali, že přicházím ze Sídla. Vyprávěli mi, jak to skutečně tenkrát bylo… Báje o mnohých pravdách mlčí. A také se mě vyptávali na Sídlo…“

„A dali ti nějaké knihy?“

„K čemu? My Beztvaré nechceme žádné nové vědomosti. Chceme se stát znovu součástí přírody, jak to bylo předtím… Je to nádherná myšlenka!“ dodala. Celá se chvěla vzrušením. „Krásná. Víš, jak úžasné je stát se zase tím co dřív, nebýt už opuštěná v tomhle světě pouští?“

Na okamžik jsem cítila, jak mě při jejích slovech zalévají teplé vlny nějaké podivné… blaženosti. Blesklo mi hlavou, že ta Beztvará má možná pravdu, že cíle nás v Sídle jsou cíle Starých, které nechápeme a na kterých nám nezáleží… Že jsme jiné než Staří, přestože se jim podobáme svým Tvarem.

Ale to byla jen letmá myšlenka, kterou jsem ani nechtěla domyslet.

„Když mám Tvar, pustí mě Staří do Narronu? Co myslíš?“ zeptala jsem se.

„Snad ano. I mně záleží na tom, aby ses dovnitř dostala, protože pak možná pochopíš, jak je život v Sídle nesmyslný, a přidáš se k nám… Proto se odvolej na mě, když to bude potřeba – jmenuji se Alikka. Teď už běž. Nezradím tě Beztvarým, nemusíš se bát. Chci totiž, abys přemýšlela, ne abys byla mrtvá. Snad se setkáme, až se budeš vracet… Možná nás sama budeš hledat.“

„Jak se dostanu k Narronu?“

„Cesta vede pořád stejným směrem, na severozápad. Není to daleko – možná tři, možná čtyři dni cesty…“

Alikka odešla – neotočila se předtím, vždyť Beztvarým je jedno, kterou částí těla se pohybují dopředu… A ona už dávno svůj Tvar ztratila – tak dokonale, že po něm nezůstal ani náznak…

Ponořila jsem se před cestou ještě na okamžik do chladných vln řeky a nechala jsem je plynout přes své vzpomínky, jako bych snad doufala, že ze mě smyjí všechny stopy po setkání s Beztvarými… Že odplaví divný pocit z neznámé části mého já, pro kterou by se snad hodilo starodávné slovo Duše…

* * *

Narron…

To slovo zní jako hudba a má moc zaklínadla. Jak si představit poslední město Starých? Snad jako rozkvetlou zahradu, jako ráj – nebo naopak jako pouhopouhých pár kovových chodeb spojených v cosi podobné Jádru Sídla? Ta první představa mi byla bližší – a ta druhá byla pravdivá.

Dorazila jsem k Narronu po dalších čtyřech dnech cesty pouští, jak předpovídala Alikka, stále ještě s nepříjemným pocitem, že mám Beztvaré v patách. To bájné místo se lesklo kovem a bylo velké jako Jádro. Dokonce se mu podobalo – až na to, že na rozdíl od zarostlého a napůl pískem zasypaného Jádra bylo holé.

* * *

Staří mě přijali na prostranství před branou. Byli tři, a přestože náš Tvar je převzat od nich, jejich podoba mě překvapila. Průhledem jejich zvláštních obleků jsem viděla, že mají nezvyklou barvu – zatímco naše těla jsou zelená, někdy rudá, Staří jsou bledí.

K čemu šaty, to jsem se dozvěděla až později. Chrání Staré před něčím, co je neviditelné a čemu říkají Záření. Záření zabíjí Lidi; Lidé – tak si Staří říkají mezi sebou.

Když jsme se setkali, měli s sebou papír a tužku. „Vítáme tě,“ napsal jeden z nich posvátnou řečí Starých, v které jsou psány i jejich knihy z našeho Sídla.

„Jsem šťastná, že jsem se s vámi setkala,“ odepsala jsem popravdě. „Mohla bych se podívat do vašeho města?“

Odpověděli, že ano – a já se tedy dostala do Narronu, do posvátného Narronu.

Viděla jsem Narron. Byla jsem šťastná.

* * *

Aleně bylo devatenáct let.

Dal jsem jí kytici růží a pak jsme oslavovali. Ještě pár kamarádů a kamarádek se sešlo, a zdálo se jisté, že náš večírek bude nádherný – vždyť Aleniny rodiče odjeli na ten víkend pryč a my měli celou vilu pro sebe.

Trochu vína v hlavě, v pokoji kouř z cigaret a orientální hudba rozechvívající vzduch. Tančili jsme, cpali se chlebíčky, smáli se…

Pak jsme vyšli ven do horké letní noci, do stínu domu, kam nedosahovala bledá světla z ulice. Cestička z plochých bílých kamenů vedla do hloubky zahrady pečlivě stříhaným hustým trávníkem, končila až pod starou jabloní u samého plotu… Šli jsme po ní spolu a tam u toho stromu jsme zůstali stát. Objal jsem Alenu kolem ramen. Vybrala si to dobře.

Sklonil jsem se k ní, ona na to čekala.

Jenže pak se ozval ten protivný zvuk a bylo po všem.

* * *

Jak se to stalo rychle, jak neočekávaně! Teď jsem ztracená, opuštěná, můj domov je daleko, daleko, a stejně tak i Narron a poušť a mé nebe a Svět.

První snad byla ta černá bezbřehá šachta, nekonečná propast, která se zdála prázdná a jen tmou naplněná po okraj.

„Tohle je stabilní jednosměrný časoprostorový tunel,“ napsal na papír jeden z těch Starých, kteří mě přivedli do Narronu. „Pomocí něho se pokoušíme změnit minulost.“

Vím jen to, že jsem to nechápala tenkrát a nechápu to ani teď. I když mě pak Staří zavedli do útulné místnosti s podlahou porostlou trávou a dali mi přečíst příběh o tom, jak se vlastně stalo, že Svět je Světem a Staří jen Starými.

Tenkrát dávno, pradávno, když ještě bylo Starých tolik jako zrnek písku a o nás Svět zatím nevěděl, postavili Staří dvě velké lodě, které mohly plout oblohou. A lodě zamířily do dálky k jednomu z Nočních světel, k jednomu z těch zářivých bodů, kterým se tenkrát říkalo Hvězdy. Letěly dlouho, nepředstavitelně dlouho propastí nekonečna a mezitím se cosi v jejich světě změnilo. Byla to katastrofa, která vysušila oceán a na jeho místě dala povstat horám, obrátila tok řek, země ledu změnila v rozkvetlou zahradu a rozkvetlou zahradu v poušť. Otevřela nebe tomu divnému zvláštnímu Záření – bylo to, jako by Beztvaré vnikly k nám do sídla a vyplenily ho. Staří zmizeli z tváře světa jako prach, který odvál vítr, a náhoda – nebo snad Příroda – z temnot pod prahem rozumu vyzdvihla nás. Proč zrovna nás – kdo ví? Měla přece tolik jiných možností, tolik lepších možností! A my, které jsme se neprosily o rozum, jsme měly zůstat takové jaké jsme byly… Teď už vidím, že Alikka měla pravdu… A že celá existence nás v Sídle je jen opakování… Napodobování, nic víc.

Posádky těch dvou lodí Starých spaly celou cestu ve zvláštních schránkách. Vím, že v cíli své cesty se setkaly se živými podobnými sobě…

Vím to, protože obě ty lodě znám. Jedna tvoří Jádro našeho Sídla a druhá je Narron.

Živí ze vzdáleného Nočního světla dali Starým návod, jak postavit to černé a prázdné bezedné nic, kterému říkají časoprostorový tunel, a Staří, kteří se vrátili a spatřili místo Světa jen poušť, ho skutečně postavili, aby varovali své předky v době před katastrofou… „Kdo dokáže minulost navštívit, může ji i měnit,“ říkali živí z Nočního světla. Staří jim věřili, ano. A přesto do světa za černým nic neodešli všichni, protože pokud neměli tamti pravdu, rovnala se existence před katastrofou smrti. Vždyť po Starých, kteří tam tenkrát byli, nezůstalo vůbec nic – nic pro budoucnost…

Svět, který vznikl pak, se tomu starému podobá jen málo, a je to můj svět, navždy můj – i když ten dřívější je možná krásnější.

* * *

Staří jsou moudří. Vždycky mají pravdu, a já se celý život snažím dělat to, co dělali oni, protože je to dobré.

„Pomocí toho tunelu se snažíme změnit minulost,“ tvrdili. A já se tedy rozhodla projít jím do dřívějšího světa, přestože jsem ani netušila, co mě tam čeká. Vrátila jsem se k tunelu večer, když Staří odešli do horních pater své lodi. Nikdo mě nehlídal, nikdo o mně nevěděl. Nikdo mě nemohl zadržet. A já v té chvíli měla pocit, že jsem stejná jako Staří, že se chovám jako oni a tudíž že je chápu… Já bláhová! Lidé by tohle neudělali – a pokud snad přece ano, rozhodně z docela jiných důvodů… Z důvodů, které mi nikdy nebyly jasné a které chápu tím méně a méně, čím dokonaleji splývám s přírodou…

* * *

Ticho, tma, víc nic. Černá propast nekonečna mi tála pod nohama, já jí pronikala jak životodárná voda zemí – níž a níž, hlouběji a hlouběji. A ticho, to rozechvělé ticho přecházelo v nějaký podivný, neznámý zvuk, který jsem nikdy předtím neslyšela. Vibrující ticho, vibrující tma, a i já spolu s tím vším… Snad to byl tep samotného času, který jsem míjela, kterým jsem plula proti jeho proudu.

Pak se cosi změnilo. Hluboká a temná klenba nebe se nade mnou rozevřela, zářila na ní Noční světla, ty daleké, daleké Hvězdy. Jiné Hvězdy a jiná tráva, jiný Svět. Vzdálený, tak vzdálený…

Cizí.

* * *

Alena stála těsně u mne, ruce mi položila na ramena. Snad jen jeden, jediný paprsek pronikal štěrbinou v listoví staré jabloně a dopadal jí na vlasy, paprsek, který dlouhé roky bloudil vesmírem, aby si našel právě tenhle cíl. Vypadalo to, jako by měla v účesu hvězdu spadlou z nebe.

Pak, když se ozval ten zvuk, se zarazila.

„Slyšíš to taky?“

„Ano“

Rozhlédl jsem se. Cosi leželo na pečlivě udržovaném trávníku Aleniných rodičů. Cosi, co tam dřív nebylo. Objevilo se to náhle a já byl první, kdo to uviděl.

„Podívej!“ ukázal jsem. Alena se otočila.a její hvězda jí sklouzla po ramenou a po zádech a spadla někam na zem.

„Co to je?“

„Vím já? Vypadá to jako člověk. Nebo spíš mrtvola.“

„Nestraš mě!“

Udělala krok, dva k tomu něčemu. Šel jsem za ní.

„Hýbá se to!“ řekla šeptem a chytla se mě za ruku.

Třeba je to někdo, kdo potřebuje pomoc…

Rozběhl jsem se k tomu a Alena za mnou.

To cizí byla bytost s tváří stříbrnou ve světle hvězd, ne, ne člověk, přestože se lidem podobala… Když jsem k ní došel, zvolna a nemotorně se vztyčila… Byla menší než já, a její tělo mělo stejné tvary jako tělo ženy. Jenže jí zřejmě chyběla kostra – mohla ruce ohýbat v různých místech různými směry.

A také byla plešatá.

Začala své prsty a dlaně třít o sebe; měla na nich připevněné různé kamínky a plíšky, které drnčely a cinkaly. Znělo to docela nahlas a snad to byla řeč. Musela se to učit dlouho, protože ani Aleně, která je šikovná snad na všechno, se to nikdy nepodařilo napodobit.

Bytost ševelila, šustila. Alena stála vedle mě a držela se mě za ruku. „Mimozemšťan,“ šeptla.

„Spíš mimozemšťanka,“ upřesnil jsem to.

„Počkej,“ řekla a rozeběhla se k domu. Bytost se zarazila, přestala vydávat ty své zvuky. Měl jsem pocit, že Alenu sleduje, přestože za ní neotočila hlavu. Temné stíny, to jediné, co jsem viděl z jejich očí, se stále upíraly na mne. Natáhla ruku, nejspíš se mne chtěla dotknout… Někde hluboko v mozku mě zamrazil strach.

Alena se vrátila. Nesla tužku a pár pomačkaných papírů, jak je ve spěchu sebrala na svém psacím stole.

„Pojď!“ Vzala tu bytost za ruku, docela klidně a samozřejmě. Vedla ji do kůlny s nářadím, rozsvítila tam a sedla si na prázdou bednu od brambor. Bytost zůstala stát na prahu.

Teprve teď jsme ji spatřili ve světle… Alena na ni zírala jak zkamenělá, a i já se hrůzou nemohl ani pohnout. Ta bytost byla podivně, rudohnědo zeleně zbarvená, a její tvary podobné lidským nebyly funkční. Neměla oči; v těch prohlubních, kde se snad měly nacházet, bylo jen prázdné rudé nic ve tvaru očí. Její nos byl bez otvorů a ústa se nedala otevřít… Byla to nepřirozená, hloupá karikatura člověka.

Instinktivně jsem skočil před Alenu, jako bych ji chtěl chránit.

„Nedívej se! Nedívej se na to!“ Když jsem si uvědomil, že na to sáhla, otřásl jsem se. A čekal jsem, kdy si to uvědomí i ona a začne ječet.

Nezačala. „Počkej,“ řekla. Taky se bála, byla bledá. Vzala tužku a začala načrtávat obrázek Sluneční soustavy… Ruka se jí třásla.

„Nemůže vidět, když nemá oči,“ řekl jsem.

„Co my víme?“

Bytost natáhla ruku až k obrázku. Pak si vzala od Aleny tužku a napsala kostrbatým písmem: „Co to je?“

Podívali jsme se s Alenou na sebe. Jak to, že to neví?

„Znám vaši řeč jen jako písmo. Musíte psát,“ pokračovala bytost.

Zaťukala tužkou na obrázek.

„To je Sluneční soustava. Tady jsme,“ odpověděla Alena a ukázala na Zemi. Bytost se zavlnila, začala si zase třít dlaně o sebe. Pak se sesula na kolena… na pseudokolena.

„Ona se diví. A asi se jí to moc nelíbí,“ mínila Alena. „Nebo je jí to líto…“

„Možné to je,“ řekl jsem nepřesvědčené. „Odkud jsi přišla?“ napsala Alena.

„Ze Sídla. Je to daleko…“

„Ve vesmíru?“

„Ne. Tam, kde jsou Hvězdy ne. Je to za propastí, které Staří říkají časoprostorový tunel…“

„Kdo jsou Staří?“

„Lidé jako vy. Poslední,“ odepsala bytost.

Alena mlčela a zírala před sebe, jako by se jí to ani netýkalo.

Vzal jsem papír a napsal: „Jak je to daleko v čase?“

„Nevím. Ale Staří říkají tohle: kdo minulost navštíví, může ji i změnit.“

„Tohla jsi nám přišla říct?“

„Snad…“

* * *

Něco se změnilo ve chvíli, kdy se nade mnou rozevřelo cizí nebe. Světla noci, Hvězdy, byly jiné, neznámé. Všechno, všechno kolem bylo daleko starší než já; já sem nepatřila.

Vzduch byl stejný jako u nás; tráva tatáž, i vlahá kyprost hlíny a známá chuť rosy. A přitom něco chybělo, něco, co potřebuji k životu…

Zpočátku jsem si to ani neuvědomila. Setkala jsem se s Lidmi, s předky Starých z Narronu – a to ještě dřív, než jsem se stačila po novém Světě porozhlédnout. Přemýšlela jsem hlavně, jak se s nimi domluvit; zkoušela jsem to nejdřív naší řečí – někteří Staří jí rozuměli, pokud vím.

Jenže pro tyhle jsem nebyla jen jiná, ale… cizí. Nikdy se s nikým z nás nesetkali, a nejspíš o nás ani neslyšeli…

Být cizí, to je pocit plný mrazivého chladu, beznaděje a vlastně i strachu. Písmena, která tomu pojmu odpovídají v řeči Starých, jsou obyčejná a lhostejná. A všechna sama o sobě tak obecná, anonymní a známá, že je nemůžu vinit z významu, který mají v tomhle spojení. To jedno hloupé slovo se zdaleka nestalo jen mnou, když mě tak zdejší Staří nazvali, ale já se stala beze zbytku jím.

Cizí.

Nemohu se vrátit zpátky, nikdo a nic už mi nepomůže.

A já se měním, zapomínám. Žiji v pustém městě ohrazeném plotem, a jsou tu i Beztvaré. Zvláštní Beztvaré – stojí nehnutě na obdélníku bohaté půdy, nehýbou se a na mé otázky neodpovídají. Jako by mi nerozuměly – a co víc, jako by vůbec nevnímaly. A přitom žijí, to vím jistě.

Jsou neuvěřitelně hubené. Jejich ruce jsou tenké, téměř tenčí než můj prst. A takové… tuhé, svraštělé. Začínám si na ně zvykat, dokonce bych jim možná i podala ruku, jenže ony o to zřejmě nijak nestojí – a navíc by to nejspíš ani nedokázaly, vždyť své končetiny nemohou ohnout.

Vypadají mírumilovně, klidně, pokorně. Ne, nepřipadají mi už tak odporné. Možná proto, že jsou tak ubohé a mně je jich vlastně líto… A také – teprve teď – cítím, že jsem vlastně s Beztvarými spřízněná. Mé tělo je ze stejné hmoty jako jejich i když se mu nepodobá, naše duše jsou podobné – pokud ony mají duši. Jsou vlastně skoro jako já – jsou jako kus domova v nepřátelském světě. Ostrov v moři, zrnko vesmírného prachu na střeše domu Starých.

A já se už několikrát přistihla, že chci být jako tyhle Beztvaré, zůstat bez pohybu, bez myšlenek stát vedle nich… Jak to říkala Alikka? Splynout s Přírodou! S přírodou a s nimi.

Často jsem se o to také pokoušela. Až po kotníky jsem se zabořila do země na okraji toho jejich obdélníku a vstřebávala do sebe vodu se sladkými částečkami půdy, nastavovala jsem ruce a záda slunci, hřála se v něm a cítila přitom, jak mě naplňuje životem. Jenže já už nežiji, já umírám…

Umírá ve mě Mathiella.

* * *

První noc jsem strávila ve stínu něčeho vysokého, živého a nehybného u samého plotu, který ohraničuje tohle divné město. Staří – vlastně lidé – to po mně chtěli. Nepřáli si, aby mě viděli jiní lidé, kteří právě lidmi nejsou – tak jsem pochopila, co mi vysvětlovali. Nevím proč to všechno a co se vlastně s lidmi-nelidmi stalo. Nevím, co je to být opilý.

Další den k večeru přišli dva mí známí zase. Vyptávali se na to, co se stane – a já mluvila o katastrofě, o které jsem se dověděla v Narronu.

Potom je ještě zajímalo Sídlo a Beztvaré…

„Vždyť Beztvaré znáte!“ prohlásila jsem. Ale oni mi nevěřili.

* * *

Vyprávěla. Vlastně – psala na papír odpovědi na mé a Aleniny otázky.

Seděli jsme na trávě za kůlnou, i bytost seděla a v denním světle už nevypadala tak strašlivě. Možná to ale bylo tím, že jsem si už na ni trochu zvykl.

„Tak nám pověz, kde ty Beztvaré hledat, když je podle tebe známe!“

„Ale ony jsou přece tady! Přímo tady. Jenže nějaké – zvláštní. Mlčí a nehýbou se…“

„Ukaž nám je!“

Bytost vstala a šla k záhonu růží. Ukázala, a jako by říkala: „Prosím, tady. Máte je na očích a tak hloupě se mě ptáte!“

„Tady?“ zamračil jsem se.

„Vždyť jsou to kytky,“ řekla Alena nedůvěřivě. Napsala to a dala to bytosti přečíst. „Vy říkáte kytky, my říkáme Beztvaré,“ odepsala bytost a div že k tomu nepokrčila svými lidskými rameny.

* * *

„Ty jsi také kytka?“ napsal jeden z lidí. Vzala jsem si od něj papír a odpověděla bez váhání: „Liším se od Beztvarých jen Tvarem.“

Pak jsem se zarazila. A teprve v té chvíli jsem si to hluboce, skutečně, úplně uvědomila, přestože jsem to věděla už tak dlouho.

Mám mnohem víc společného s Beztvarými než s lidmi, přestože lidem se podobám a Beztvarým ne…

Nevím, opravdu už nevím, jestli jsem v té chvíli byla ráda nebo nerada, že je takhle… A vzpomněla jsem si na Briellu.

* * *

Beztvaré kvetou. Z tenoučkých neforemných dlaní jim raší široké načechrané vějíře barevných plátků kůže, a uprostřed, schovaná jak v pokojíčku, se krčí mladá zelená semena.

Beztvaré kvetou všem na očích a nestydí se za to. Růže s Tvarem, Růže na Sídle, své květy odstraňují, sotva se objeví. Staří přece také nekvetli! Jen občas, jednou, dvakrát za život, je povoleno nechat svá semena dozrát – ale objevovat se přitom ostatním na očích, to je tak neslušné!

Jenže Beztvarým zde nezáleží na tom, jestli je někdo vidí nebo ne. Nemají žádné konvence. Tenhle svět nepatří jim, ony ještě náleží k přírodě, jsou její součástí… jaké Štěstí!

Já jsem jiná. Jsem myslící bytost, která vnímá Svět kolem sebe a snaží se ho pochopit. Hledám odpovědi na otázky, které si kladli už Staří. I o abstraktních věcech přemýšlím. Proč tedy nyní, zde, toužím znehybnět na záhonu vedle Beztvarých, spolu s nimi se těšit ze slunce a jen cítit, nemyslet? Proč? A chtějí totéž i lidé?

Příroda, ta mocná, ta slepá, dosadila můj rod kdoví jakým omylem na místo lidí, a jejich duši nám nedala.

Myslím, ale víc si přeji prostě být. Žiji, ale celý můj život je jen napodobování. Ptám se, protože lidé se vždycky ptali…

My všechny ze Sídla jsme stejné; kopírujeme, neustále kopírujeme – dokonalost, která nám předcházela. A já teď vím, že je to zbytečné.

„Spatná cesta. Vůbec nic jste nepochopily,“ řekla Alikka… Měla pravdu. Napodobit se dá jen vnější forma, ne podstata. Jak vytřást z odkazu Starých lidskou duši, jak ji okopírovat? Jsme možná jako lidé, ale bez jejich touhy. My všechny…

I já. Liším se od lidí, celou svou podstatou jsem jiná… jsem růže…

* * *

Splynout… Splynout s Přírodou… Tohle také říkala Alikka. Všechny Beztvaré žijící kolem Sídla takhle uvažují? Ne, vím že ne. Některé ctí Tvar, touží ho získat a proto přepadávají Sídlo… Teď to všechno vidím a chápu, jako bych to pozorovala odněkud z výšky. Jako bych toho ani nebyla součástí. A vím, že je to všechno hloupé – hloupé je všechno bez lidské duše, celý náš svět.

Co dělat? Jak odvrátit katastrofu, která nám dala rozum a lidstvo zničila? Co zmůže – kytka? Mohu svůj příběh vykřičet do celého světa a doufat jen, že ho někdo uslyší a že mu uvěří…

Jsem slabá a bezmocná. Snad právě to… Záření, které lidi zabíjí, potřebuji k životu. Zapomínám všechno, zapomínám sama sebe. Ach, kdyby Beztvaré věděly, co je potřeba k návratu, k splynutí! Zbavit se Záření, zavřít před ním naše nebe…

Tady je nebe zavřené. Jak jsem šťastná! Spolu s těmi na záhoně budu zase součástí něčeho, co přesahuje vědomí, co je větší a krásnější než myšlenky kohokoliv z nás…

Z dlaně mi vyrostl trn. A já sotva udržím v ruce tužku – ale vím, že musím sepsat příběh Starých a Narronu a Sídla… Už brzy, brzy to bude hotovo. A já se už brzy, brzy stanu pouze – dokonce – růží… Zemře moje hloupé Já…

* * *

Blíží se podzim… Slunce slábne a cizí bytost, která si říká Mathiella, je netečná jako růže kolem ní. Dřív se pohybovala; teď jsou její kořeny zapuštěné hluboko v zemi, stojí v záhoně zabořená až po pás. Dávno nám nepíše vzkazy – snad by ani nemohla i kdyby chtěla, vždyť má ruce zarostlé trním.

Často přemýšlím, jestli je šťastná. Při jednom z posledních krátkých rozhovorů prohlásila, že si to přeje… Že chce být zase jen rostlina bez rozumu, taková, jací byli její vzdálení předkové. Nechápu to. Nechápu. Připadá mi to, jako by zvolna umírala – přestože žije a z očí ji vyrazily opožděné zelené lístky. Snad to tak musí být, v našem světě prý cosi chybí, cosi, co jí umožňuje existovat jako myslící bytost. Ona to musí vědět. A čas jí dává za pravdu.

Před měsícem jsem se oženil s Alenou… a bydlíme v té její vile se záhonem růží a Mathiellou… Den za dnem plyne a Mathiella se mění. Nepatrně, pozvolna. Podobá se napůl zasypané, břečťanem obrostlé soše ženy, která spadla z mramorového podstavce mezi trosky chrámu a zůstala tam ležet celé věky… Trčí nad záhonem jak smutné osamělé torzo; všechny růže jsem ostříhal. Všechny mimo ní. Příliš se ještě podobá sama sobě, jaká byla před časem, podobá se ženě v závoji z listí a šedého soumraku chladného listopadového dne…

Mám ji stále na očích a je mi smutno a teskno, protože ona umírá.

* * *

Epilog

A paprsky vracejícího se slunce se zatřpytily na krystalcích ledu, rozehřály ho a třpytily se dál v chladných kapkách na spících temných větvích staré jabloně. Přišly deště, rozmokla zem a kaluže odrážely nebe. Nakonec se rozhořely barvy léta a zeleň listů přikryla holé zdi, mřížoví plotu a zčernalé dřevo kůlny. Zmizelo všechno to, co výsměšně a prázdně trčelo ze zahrady v zimě.

Z toho, co bývalo Mathiellou, vyrazily větve a listy.

Aleně bylo dvacet let.

A to ráno zrovna rozkvetla růže modrá jako večerní obloha, jako hladina plesa… která dokáže být jen rostlinou a ne člověkem. Modrá, modrá Rosa Mathiella.

Písně a slova znějí kolem a vyprávějí o válce; jsou najednou zbytečná a prázdná jako celý náš svět. Myslím na všechny ty velké, věčné pravdy, které jsem v životě poznal; vidím, jak se rozplývají a mění v nenápadné stíny. Žádná z nich už nestojí za řeč – teď, když mě víra opustila.

Jen neskutečný pocit zůstal; pocit, že jsem stín vržený napříč cestou, která nikam nevede. Ta cesta je jako dlouhá řada stejných čísel; hloupý, nekonečný příběh o lidech.

SIRRANGOVÉ

Za Saaarpantuughou začíná poušť – prokletá, válkou poničená zem, kterou sami lidé stvořili svou nenávistí. Táhne se daleko na sever a v jejím třpytivém, blankytně modrém písku nic nežije ani neroste.

Trochu jsem znal sídla, která tam kdysi stávala, a dokonce i lidi, kteří v nich bydleli – ale z toho všeho nic nezůstalo; válka se přehnala kolem a paláce smetla, protože jí stály v cestě. Jak šel čas, modrý písek je zavál a proměnil v nízké pahorky, které volně opisují tvary ruin. Zdají se oblé a měkké, jakoby obroušené vodou; někdo další může přijít, procházet se kolem, svačit, odpočívat a snít.

Poušť sama o sobě je koneckonců krásná; třpytivá zrnka odrážejí paprsky sluncí, která míjejí plošinu Spraanga, a drobné odlesky záře se zachvívají tu a tam. Je to trochu vznešené a trochu zrůdné… je to Smrt. A já vím, proč sem Magiaatha chodí snít, i když o těch hrobech ví všechno; není to ani zdaleka tak zvrácené, jak by se mohlo zdát.

Ze všech paláců, které tu kdysi stály, zbylo jen její Brazaghee – temná ocelová pevnost s mnoha chodbami, výklenky a tajnými dveřmi. Ten hrad odolal všem útokům díky ochranné kopuli ze Starých dob. Bylo to námi nezasloužené, blahoslaveným Astuanerem darované štěstí.

A já mířil k Brazaghee – řítil jsem se nad modrou pouští a vítr napínal plachtu mého graviletu, takže motory mohly spát. Třpytivé vlny dun byly hned dál, hned blíž k ostré přídi… Bylo to možná nebezpečné, letět takhle nízko nad zemí – ale bylo to příjemné.

Ponořený do tiché, nekonečné, monotónní písně větru a písečných zrn jsem si připadal šťastný – opojený rychlostí a zdánlivou svobodou. Tady nic nebránilo větru; tady byl obzor otevřený a žádný lidský hlas nemluvil o pravdě. Saaarpantuugha zůstala za mnou – palác obývaný dvořany s maskami místo tváří, plný falše, smrti a stínů. Tak jsem si užíval volnosti; divné, přízračné volnosti, které jsem věřil jen málo. Příliš jsem byl jako oni – jako ti lidé bez tváře: stejně špatný, stejně dobrý, stejně falešný. Svázaný s prokletým životem krví; nikdy ne dál, než vlastní stín.

Brazaghee se objevilo vpředu – nejasný přízrak ochranné kopule v záři několika horkých sluncí, která visela nízko nad Spraangou. Skasal jsem plachtu a vklouzl dovnitř dlouhým obloukem. Jen zvolna jsem se probíjel závětřím s motorem na nejnižší otáčky; proplouval jsem úzkým koridorem do nitra domu a zůstal stát před ocelovými dveřmi, u kterých hlídkovalo několik chlickholdů. Musel jsem jim říct heslo, přestože jsem tu býval často a oni mě dobře znali. Teprve pak mě pustili dál.

V tomhle domě se scházeli Přátelé, aby vedli tajné, odvážné a hloupé řeči proti daaghovi a státu; pohrávali si se svými představami a dráždivý pocit nebezpečí byl jedním z mála vzrušení, která nacházeli ve svých nudných životech.

Jak rád bych s nimi měnil!

Někdy.

Čas od času.

* * *

Magiaatha stála v zlacených dveřích, které vedly z chodby za tajným schodištěm do slabě osvětleného salónku. Věděla o mně; nějaký chlickhold jí asi hned přiběhl říct, že přicházím, a ona tu čekala celá rozzářená. Její krátké, kudrnaté plavé vlasy byly jako živoucí světlo… lemovaly drobný snědý obličej s očima v barvě pouštního písku.

„Vítej mezi Přáteli, Adaskhoore,“ řekla, jako vždycky říkávala, a já ji lehce políbil na tvář. Ustoupila – prošel jsem dovnitř a její modrý pohled mě sledoval. Utopilo mě v sobě šero s jiskrami roztříštěných barev a těžkou vůní mandrinu. Vzduch byl horký, nehybný, prosycený línou anarchií stokrát vyslovených myšlenek.

Oni všichni seděli kolem jediného nízkého stolu – osmnáct, dvacet lidí, ne víc – a jejich oči hořely.

„Jdeš v té nejlepší chvíli! Mluvíme o Yassinovi,“ řekl Mirialeest a udělal mi místo vedle sebe. „Co se říká v paláci?“

„Nic,“ odpověděl jsem – a dychtivé obličeje se překvapeně stáhly.

„Jak to? Copak Gallandrick nic nepodniká? Ani se ho nepokouší najít?“ zeptal se někdo.

„Myslím, že Gallandrick ví, kde je Nespyja ukrytá,“ pokrčil jsem rameny. „Nepodniká nic, protože mu to za to nestojí.“

Rozhořčené hlasy mě ihned přerušily.

„Nezasáhnout znamená ztratit autoritu,“ prohlásil Mirialeest.

„Ne tak docela.“

„Že by Gallandrick nechtěl bojovat?“

„Možná se bojí,“ nadhodila Grealeeta a podepřela si bradu rukou.

„To sotva,“ řekl jsem. „Gallandrick ví, co dělá, když celou tu věc nechává být. Nechce daaghora Yassina proslavit.“

Přátelé na okamžik ztichli – a pak se o to víc začali přít. Já zatím došel k volné židli vedle Mirialeesta a posadil se. Nezajímalo mě příliš, jestli se nakonec shodnou a na čem; nepovažoval jsem je sice všechny za hlupáky, ale už dávno jsem nevěřil, že takovéhle dohadování něco vyřeší.

Magiaatha seděla naproti – cítil jsem na sobě její plachý pohled. Ona to byla, co mě sem vábilo…

Zvedl jsem hlavu a usmál se.

* * *

Koneckonců – o událostech na Nespyji jsem věděl skoro všechno. Před několika lingy ( Ling –jednotka času používaná v jižních oblastech Galaxie; je to údobí dlouhé přibližně 32 pozemských dní. Ling se sklád z 8 dranů a 8 lingů dohromady tvoří transcet.) obsadili povstalci její klíčové město Xanansin, z hradeb vyvěsili své prapory a celou plošinu odvlekli někam daleko do vesmíru. Snad by to nebylo tak zlé – a snad vlastně ani možné – kdyby se Nespyjané vzbouřili sami; ale v jejich čele stál daaghor Yassin a to bylo jako výsměch staré říši spraangských Sirrangů.

Odešel ze Saaarpantuughy brzy poté, co jeho bratr Gallandrick zdědil trůn; říkalo se, že ho žene závist. Ale to byly jen pomluvy nízkých lidí, kteří mu přičítali své vlastní touhy a chyby; soudili ho podle sebe a proto nikdy nemohli pochopit, jak málo mu záleží na moci.

Ve skutečnosti Yassin jenom nenáviděl násilné společenství dobytých, porobených a nesvobodných zemí, které jeho otec tak dlouho budoval; nenáviděl válku, přestože sám byl dobrý bojovník. Asi by nechal impérium rozpadnout, kdyby vláda připadla jemu. Byl příliš velký idealista; nikdy nechtěl pochopit, že jakákoliv demokracie přinese jen další zbytečné boje.

Snil o tom, že vybuduje říši, která je svobodná a nemá žádné otroky. Přicházel a vykládal o svých plánech – bylo to právě v tomhle domě, mezi Přáteli. A oni naslouchali, dokud šlo jenom o slova; obdivovali ho, když se pak odhodlal k činu, a jejich upřímný zájem ho provázel. Ale sami zůstali zpátky. Měli své hranice.

Yassinovu armádu tvořili samí chlickholdi – ti nejubožejší, nejopovrhovanější sluhové, kteří nechápali nic z těch věcí, za které měli bojovat. Dobývali pro sebe nesmyslnou, pokřivenou karikaturu svobody, na které jim nezáleželo… bylo to bláznivé a zbytečné a strašlivě směšné jako tolik činů v našem světě. A já věděl, co si daaghor Yassin sám myslí v hloubi duše – stávalo se často, že jsem věděl víc, než bych si přál. On nebyl hloupý a chápal, že tímhle nic nezmění – že ta jeho drobná vzpoura znamená jen málo a skončí rychle a bez ohlasu. Přesto se o ni pokusil; z čistého zoufalství, z naprosté beznaděje, plný nezadržitelné touhy po změně… se strašlivou, sebevražednou odvahou.

I já ho hluboce obdivoval – nebo možná jenom žasl nad tím, jak klidně a bez zájmu o výsledek obětuje všechno pro ideály, ve které v hloubi duše nevěří.

Ani já se nepřidal. Ne z oddanosti Gallandrickovi – přestože oddaný jsem jistojistě byl. Nepřidal jsem se, protože mi byla cizí Yassinova fatalistická odevzdanost, jeho lhostejnost k vlastnímu osudu.

Vyhýbám se ztraceným bitvám, které mají krví smýt prázdnotu v duši.

* * *

Ten ospalý večer naplněný hloupými řečmi až po okraj se rozplynul v nažloutlém mandrinovém dýmu – a já přes mlhavý závoj ve svém vlastním mozku viděl Přátele bezvládné, tak jak je droga zastihla; seděli v hlubokých měkkých křeslech nebo leželi na zemi a oči měli jako sklo. Trojnožka s miskou stála uprostřed kruhu – v tom místě, kde byl předtím stůl; z otevřené hladiny vzlínala pára a v hustých kotoučích padala k podlaze. Mé myšlenky se rozbíhaly a smysl se z nich ztrácel; Okovy, okovy, šeptal mi v hlavě nezvučný bezbarvý hlas.

A já si skutečně připadal spoutaný a bezmocný – ovládaný drogou; byl jsem příliš slabý, než abych dokázal vstát a odejít, a příliš okouzlený, než abych si to přál.

A v té chvíli jsem ucítil ostrou, drtivou vlnu výbuchu, která odněkud zvenčí a z dálky pronikla do mého otupělého mozku plného nesmyslných obrazů. Představa něčeho, co nemělo ještě jméno ani tvar – co prolínalo z nebytí do našeho bezpečného světa – vytryskla z prázdnoty a přinesla s sebou chlad; byl to vodopád mrazivé hrůzy, která zaplavila myšlenky a sny vybuzené drogou ničila bez slitování. Někde na okraji světa se bortil prostor – jako jemná látka, kterou trhají a rvou chladné prsty z kovu.

Seděl jsem, napůl ještě omámený mandrinovými výpary a napůl probuzený; poddával jsem se té vizi, která mi vtrhla do vědomí, a přemýšlel, jestli je skutečná. Ale příliš lehce se probila přes všechny ty nesmyslné umělé obrazy, než aby mohla být jedním z nich – a mne zajímala tím víč, čím déle jsem o ní přemýšlel.

Pak jsem vstal – po boji s paralýzou, který trval dlouho a byl neviditelný a hloupý jako mnoho dalších takových. Na těžkých toporných nohou jsem dovrávoral ke dveřím a klopýtal přitom přes hradby těl těch ostatních lidí, na kterých mi nijak nezáleželo. Neohebnou rukou jsem zatápal po plošce zámku. Nebyli tu chlickholdi, aby mi otevřeli; nesnášeli mandrin a tak je Magiaatha hned zvečera poslala pryč.

Potácel jsem se dolů úzkým schodištěm a potom dál známou chodbou; prošel jsem na malou terasu a vlna chladného čerstvého vzduchu mě udeřila do tváře. Zůstal jsem tam stát, opřený o kovové zábradlí – tělo strnulé a bez citu, ale mozek podivuhodně jasný.

Zíral jsem do mrazivé, ostře průzračné dálky. Ve výšce očí protínala vzduch duhová linka, která se zdála být pevná a nekonečně stálá. Končila tam kopule a světlo se lámalo na jejím kraji – divná věc jakoby mimo náš prostor a svět.

Jak slabá je ta kopule, napadlo mě. Slabší a křehčí než myšlenky.

Svým vědomím jsem pátral po chvění na samé hranici vesmíru – ale tma byla prázdná a mlčící.

* * *

Transcetu dvanáctistého padesátého třetího po Dezintegraci se srazila vojska Estraagu a Spraangy ve veliké bitvě o Vensaar. Bojovalo se dlouho – na malé plošině Fillai blízko Vensaaru, kde měli Estraagánci pevnost; později ve vzduchu, na graviletech, meči a Starými zbraněmi. Spraangané byli stateční a dobří válečníci; obklíčili nepřítele ze všech stran a pak mezi ně vtrhli jak zuřivá, strašlivá, vražedná smršť.

Letěl jsem Gallandrickovi po boku, v představách ještě tvář Iteny Saaan a v uších její hlas. Hnal jsem se vstříc nepřátelům, rozohněný, nadšený a chtivý boje – já, Adaskhoor z Meengu, v té době osmnáct transcetu stár. Byla to má první bitva; málo jsem věděl o světě, o životě a umírání.

„Za nimi!“ vykřikl Gallandrick. Vlajka na zádi jeho člunu se třepotala ve větru… Vrhl se kupředu a já zrovna tak, naslepo za jedním z nepřátel.

Estraagánec utíkal; utíkal pryč z bojiště i od Vensaaru a já sám dobře nevěděl, proč ho vlastně pronásleduji. Byla to nějaká divoká touha v mém mozku – právě tohoto člověka dostihnout a právě jeho zabít.

Estraagáncův gravilet se řítil dolů k Fillaji a můj o několik délek za ním; klečel jsem na té chvějící se desce, pevně opřený o patku složeného stěžně a okrajík. Teď se nedala využít síla větru; manévrování s plachtou bylo příliš zdlouhavé a nepohodlné. Přesto člun stále nabíral rychlost; hydiadenový motor pracoval na plný tah. Levou rukou jsem svíral jednu z několika rychlostních pák – všechny ovládací prvky bojových graviletů byly zdvojeny nebo ztrojeny – a tiskl ji téměř až k podlaze, přestože mě čím dál tím silněji zaplavoval strach. V tom dlouhém, šíleném pádu jsem cítil jen divoký vítr proudit všude kolem; téměř jsem neviděl před sebe, protože mi vháněl slzy do očí. Skrčil jsem se k stěžni – sotva jsem se dokázal ubránit mohutným vzdušným proudům, které se mě pokoušely strhnout přes hranu člunu a ven. Vpravo děsivě blízko letěla dozadu plošina Vensaar s mozaikou porostů, sídel a pouští – kolmá stěna pošpiněná nejasnými, rozmazanými skvrnami.

Pak najednou vpředu vyskočila plošina Nag – narůstala prudce jako vybuchující ledová zeď plná skla, modře a šedi; cizí gravilet stále dvě tři délky přede mnou se řítil přímo na ni. Ten člověk měl buď nervy ze železa – a nebo naopak nic, co by se bál ztratit.

Nag byla pustá a nikdy neobývaná země… hlavou mi bleskla představa tvrdého zmrzlého písku, písku, o který se roztříštím a který mě i pohřbí. V poslední chvíli jsem prudce strhl páku řízení a křivka letu se ostře zalomila dál, dál od nárazu a chladu. Rychlost nepatrně klesla a já se ponořil do ticha závětří. Hučení větru se vytratilo z uší jako vzpomínka na dávnou bouři; zůstal jen pocit něčeho neskutečného.

Klouzal jsem bezhlučně podél plošiny Nag – visela mi nad hlavou jako obrovitý strop. Nijak na mě nepůsobila její přitažlivost; deska graviletu ji odstínila dokonale.

Vtom jsem spatřil Estraagánce. Jeho člun udělal obrat opačným směrem než můj a ten člověk teď letěl relativně hlavou dolů – pokud slovo dolů vůbec má nějaký smysl. Vzdaloval se… utíkal. Hnal jsem se za ním, pravou rukou sevřený jílec meče; znovu jsem nabíral rychlost a pomalu ho doháněl. Po zádech mi běhal mráz – ne, to nebyl strach. Cítil jsem jen vzrušení a divokou touhu po boji.

Estraagánec se ohlížel; viděl, že ho tak tak doháním. Zarazil svůj člun a otočil ho přídí proti mně.

Přehoupl jsem se přes jeho gravilet krátkým obloukem – a ve chvíli, kdy jsme se míjeli, ťal vzhůru po jeho hlavě přesným, tisíckrát cvičeným pohybem; naše meče se srazily a zazvonily. Estraagánec snadno odrazil můj úder – a já zavrávoral. Neudržel jsem se na své lodi; gravitační pole jeho desky mě začalo stahovat vzhůru. Na kratičký okamžik se pro mě relativní prostorové směry obrátily a já viděl svůj člun nad sebou jako strop. Potom mě strhlo zpátky záchranné lano, které jsem měl uvázané kolem pasu… Ještě ve vzduchu jsem se přetočil a dopadl oběma nohama na gravilet, v další chvíli hmátl po nejbližší rychlostní páce a srazil ji až dolů. Celým tělem jsem se vrhl dopředu, abych vyrovnal chvilkové přetížení a udržel rovnováhu; hydiadenový motor zasténal a gravilet vyrazil. Okamžitě jsem zase brzdil a najížděl do oblouku… deska se propadla a já v letu útočil…

Estraagánec mé rány odrážel snadno a bez námahy; byl to mnohem lepší válečník než já. Rozjížděl jsem se proti němu znovu a znovu – s čím dál větší zuřivostí – a on se jenom bránil. Sám vlastně vůbec neútočil; vykřikl jsem vzteky, když jsem si to uvědomil. Neznamenal jsem pro něj protivníka – byl jsem jenom hlupák, který ho zdržuje na jeho cestě. Uhýbal… a prostě jen čekal, až se unavím a přestanu ho obtěžovat; najednou jsem to s jistotou věděl a bylo to příliš velké ponížení pro mou pýchu a mladou rozhořelou krev. Cítil jsem v té chvíli nenávist – obrovskou; bezmeznou, vražednou.

Estraagánec zakolísal a zřítil se dolů na plošinu Nag.

* * *

Legendy vyprávějí o mocné říši Sirrangond, z které pocházeli naši předkové; před více než dvanácti sty transcety ji prý opustili a připluli na obrovských graviletech sem. Zdá se, že ta zem je už zničená; svět je uzavřený do sebe a příliš malý, než aby se v něm skrylo cokoliv mimo nás. Někteří cestovatelé obletěli vesmír; vypravili se do neznáma a dorazili zpět k místům, z kterých vyšli, přestože nezměnili směr.

Je to kruh – kruh vyššího řádu; bez začátku a bez konce, plný cest, které se sbíhají v jednu jedinou.

Tohle dědictví nám zůstalo: Staré zbraně a válečnická krev.

* * *

Ležel na modrém písku a vypadal jako mrtvý; nehýbal se a oči měl zavřené. Přistál jsem o několik kroků dál – stále ještě plný hlubokého údivu a možná i zděšení. Nechápal jsem nic.

Blížil jsem se k němu pomalu a opatrně; od dětství jsem se učil, že všechno podivné může být nebezpečné.

Dotkl jsem se ho špičkou boty. Nepohnul se. Stále ve střehu jsem mu z ochablých prstů vytrhl meč a z opasku dýku… Jiné zbraně u sebe neměl. Teď jsem si ho mohl prohlédnout: byl starý a oblečený víc jako na slavnost než do boje. Na jeho tváři zůstal smutný, trpký výraz.

Nakonec jsem se mu podíval do kapes – ale neměl u sebe už nic. Jen v jedné z nich jsem našel malý růžový kámen – a napadlo mě, že bych ho mohl nechat nasadit do čelenky pro Itenu Saaan… Tenkrát jsem ještě nevěděl, že toho člověka zabila má nenávist. Byl jsem vítěz, přestože jsem ničemu nerozuměl. Bral jsem si svou první válečnou kořist.

* * *

Krystal argenitu září do šera jak malé, chladné, pulsující slunce – a já vím, že se z jeho nitra pomalu uvolňuje energie. Duhové odlesky zůstávají na stěnách – nová fosforeskující malba; jednoduchá spektrální světla za dobře vybroušeným olovnatým sklem.

Kdysi jsem sedával s tím krystalem v dlani celé dlouhé hodiny a cítil jenom jeho tíhu a jeho chlad – sílu jeho pole, které pronikalo kamennými stěnami, plošinou Spraanga i mým tělem… Nic mu nebylo překážkou – a já se nechal unášet skrz snově nádherné, neskutečné prostory, které se náhle otevřely v mém mozku. Bylo to lepší než mandrin; bylo to lepší než cokoliv. Krystal se přede mnou otvíral jako prazvláštní skládanka plná skrytých obrazů – plná dalších a dalších rovin světa.

Stávalo se to, když jsem se zamyslel a přestal vnímat skutečnost kolem sebe; cítil jsem, jak mě ten divný vesmír argenitu k sobě stahuje. Propadával jsem se hlouběji a hlouběji, pronikal k dalším temným úrovním – nové se přede mnou otvíraly a ke konci jsem nikdy nedospěl.

Celé dva transcety uběhly, než jsem pochopil, jakou moc ten krystal má.

Pak jsem chtěl, aby mi sloužil – a trvalo dalších deset transcetů, než jsem se ho naučil ovládat.

* * *

Tohle je Saaarpantuugha – roztažená jako chobotnice po celém jihozápadě Spraangy; neznám žádné větší město a neznám ani takové, které by mělo víc hluchých a bezvýznamných ulic. Jejím srdcem je daaghův palác a domy dívek a dvořanů; všude jinde žijí samí chlickholdi a ti jsou důležití sotva tolik jako kamení a prach. Kdyby devadesát procent Saaarpantuughy shořelo, nic by to pro nás neznamenalo.

Té noci se rozhořela všechna světla v paláci daaghů a tmě darovala hloubku. Poslední z blízkých sluncí odplulo někam na jih a ostatní byla příliš vzdálená; plošina se zvolna propadala do prázdna a paprsky v poušti umíraly.

Hrálo se a zpívalo o vítězstvích a milování – byl to večer ve velké síni paláce daaghů, kde se mocní scházejí. Rozhlížel jsem se po té veliké místnosti plné barev a světla; miloval jsem její barbarskou honosnost a nádheru, přestože v hloubi duše mi bylo cizí všechno to, co symbolizovala. Války i absolutní moc daaghů jsem poznal také z druhé strany –z té, která zůstávala skrytá – a ten rub se mi ošklivil; přišla ale doba, kdy jsem se naučil oddělovat věci od jejich symbolů.

Samy o sobě se zdály krásnější.

Štíhlé sloupy nesly vysoký zlacený strop a členily síň na tři dlouhé lodě. V čele té prostřední stál na kamenném pódiu daaghův trůn – uvnitř strašlivých, doširoka otevřených čelistí – a na druhém konci síně přímo proti němu těžká, vysoká, bohatě zdobená vrata. V postranních lodích seděli lidé u dlouhých kamenných stolů a jedli, pili něco nebo jen tak povídali. Večery v té síni se podobaly jeden druhému jako odlitky ze stejné formy – tak naprosto stejné a spojené plynutím času do dlouhého řetězu tradice.

Procházel jsem mezi skupinkami lidí a zastavil se hned tady, hned zas tam, abych prohodil s přáteli pár slov. Oni, muži i ženy, byli oblečeni jako bojovníci a zbraně měli po boku – většinou meče a dýky, někdy dezintegrátor nebo paprskomet. Ovšem tady v paláci se to všechno nosilo víc na ozdobu a jako odznak hodnosti; vznešení durunghirové chodili sálem, řinčeli meči a na hladkém povrchu štítů se třpytilo světlo atomových svítilen. Někdy se stalo, že se bili pro urážku; Gallandrick to neviděl rád, ale nebyl tak hloupý, aby to přímo zakázal. Věděl, že všechna nesplnitelná nařízení jen podkopávají autoritu.

Otevřené souboje beztak neznamenaly hlavní cestu pro nenávist a mstu; častěji se války vedly skrytě a pod povrchem, a smrt byla nenápadná a záludná. Každý z těch lidí v sále měl nějaká svá tajemství – a já je nemohl všechny zhypnotizovat, abych se to dověděl. Dokázal jsem někdy vytušit věci, ale málokdy skryté myšlenky, přestože mi mnozí tu schopnost připisovali; věděl jsem s jistotou jen to, že stíny s jiným smýšlením obcházejí kolem. Na cestě síní jsem se rozhlížel po dvořanech a uvažoval, kolik z nich je asi nepovolaných.

Mluvilo se o bitvách, Estraagu a o povstalcích na Nespyji; kdekdo se mě vyptával, protože většinou právě já přinášel nové zprávy ze světa… Řekl jsem jim, co jsem věděl (a považoval za vhodné jim říct), a šel pak zase dál.

Nakonec jsem zůstal sedět na lavici v postranní lodi; měl jsem odtamtud dobrý přehled a navíc tam byl klid. Vzal jsem vaardingu, která ležela na stole, a přejel palcem po strunách.

„Zahraj, Adaskhoore!“ řekl někdo. „Zazpívej mi o daagheně Leeth!“ Otočil jsem se a uviděl Grealeetu – jednu z těch, kteří se scházeli v Brazaghee a říkali si Přátelé. Stála za mnou s hlavou na stranu a usmívala se. Pokrčil jsem rameny a začal hrát.

V prvních paprscích úsvitu

vojsko se pohnulo vpřed.

Daaghena Leeth stojí na hradbách

u nohou barbarský svět.

Pak sama ve zbroji zářící vyráží

v čele vojsk proti těm, kteří se odváží

ruce vztáhnout na posvátnou Severní zem

A krásné daagheně Leeth jede po boku

– z lásky jen – Android Moudrý ( Android Moudrý – postava nepřemožitelného bojovníka, která se objevuje v sirranžských legendách z doby kolem třístého transcetu nového letopočtu. Ghosid Denurgal na základě svých výzkumů sirranžské kultury tvrdí, že Android Moudrý nikdy neexistovalv té podobě, jak ho báje zobrazuje; poslední roboti z největší Staré základny na plošině Saala byli zničeni krátce po Dezintegraci a až v představách pozdějších generací se stali mýtem.), a do kroku

si zpívá lidské písně o štěstí.

I srdce krásné daagheny hlubokou lásku skrývá;

na dně však těch očí nádherných

jiskra je závistivá.

Dobře ví, že robot život má bez konce

třeskot všech zbraní že se ho jen lehounce

dotkne – a pak zmizí jako prchavý stín;

Android Moudrý je pro štěstí zrozený

staletí, co plynou, tvář jeho nezmění,

smrt a stáří lidí nepozná…

A tak dál a dál tu starou baladu.

Přišlo to najednou – prudce, ostře, bez varování: má vize z Brazaghee se vrátila a s novou silou mi udeřila do vědomí. Ovládl mě neskutečný, pronikavý pocit, že mé představy splývají s naším světem, že to obojí jsou jen různé stránky stejné reality.

Iluze. Všechno je jenom klam.

A skrz to poznání probleskla představa světů, které leží v nějakém neznámém a obrovitém vesmíru – možná ani ne tak daleko, jako nepochopitelně jinde. V té chvíli jsem se díval sám na sebe z výšky očima, které mi nepatřily.

Celou svou myslí jsem vnímal čas a v něm svůj rod jako třpytivou spirálu, která se vine napříč nekonečnem. Slyšel jsem jinou hudbu – klamnou hudbu zdánlivého světa, v níž každý život znamená jeden tón; slyšel jsem ji znít ze všech stran a cítil ji viset ve vzduchu jako ozvěnu činů a slov…

Ruka mi bezvládně sklouzla po strunách a zůstala ležet na kolenou.

* * *

Měl postavu válečníka a chladnou tvrdou tvář, světlé vlasy dlouhé k ramenům a ledové šedé oči, které se zdály přísné a bez citu. Jejich pohled mrazil – a všichni před ním skláněli hlavy; byli příliš zbabělí, než aby se do těch očí podívali, a proto se nikdy nedověděli, co se za nimi skrývá.

Jeho třpytivý bílý plášť se blýskal ve světle a on prošel hlavní lodí, ruce v kapsách a zlatou růžici daagha kapitána na prsou. Každý jeho pohyb prozrazoval, že je zvyklý poroučet… a neustupovat. I kdyby nenosil žádný odznak moci, stejně by zůstal vládcem; měl v sobě to nepostižitelné, těžko definovatelné kouzlo, pečeť vznešenosti, která odlišuje vůdce od pouhých poddaných.

Mnozí z těch lidí v sále to zřetelně cítili.

Mnozí ho za to nenáviděli.

Dvořané z jeho průvodu zmizeli mezi sloupy – neměl rád, když se za ním táhly zástupy sluhů – a ostatní ho zdravili jen lehkou úklonou; Gallandrick nesnášel lidi, kteří svou uctivost přeháněli.

Zůstal jsem opřený o jeden z vysokých sloupů a přemýšlel o něm. Gallandrick se podobal hrdinům z dávných legend našich předků; bájným Kapitánům, kteří jako první vstoupili z nebytí do tohoto světa a dali základ rodu Sirrangů. On to byl – jeho osobnost – kdo vtiskl daaghskému dvoru tu mystickou, vícevrstevnou tvář; ve chvíli, kdy usedl na trůn svého otce, pozadí světa se změnilo a zřetelněji než kdy předtím vyvstalo naše spojení s minulostí. Věděl o tom; co víc, byl to jeho záměr. Jako každý z nás, i Gallandrick se stylizoval do přehledné, jednoduché, snadno definovatelné podoby; vybral si masku barbarského vládce, která se obdivuhodně dobře hodila k jeho tváři… a vnutil tu hru celému svému dvoru.

Vládce Gallandrick.

Náhle mi to připadalo… směšné.

Zůstal mi v hlavě lehký stín: myšlenka na světy mezi skutečností a snem, které jsou možná blízko. A věděl jsem tehdy – věděl jsem možná už i dřív – že se zvolna začíná měnit něco uvnitř mne. Uvažoval jsem o tom klidně – nestranně a bez emocí; já, Sirrang, který ani sám sobě nepřizná svůj strach.

Kdo ví, kdo ví, jak najít zem

která se zdá být jen obrazem

je to ve světě svět a od bran klíč nikdo nemá

je ztracená hned, když zdá se být nalezená

Hory jsou vysoké, hluboká údolí,

po cestách stříbrných kam vedou kdo to ví

poutník jde zmatený, hledá svůj prokletý cíl

Tam a zas nazpátek stříbrnou planinou

po cestě bez konce, měsíční krajinou

stokrát a tisíckrát vrací se tam, kde už byl

kdo ví, co je zlato, a co je prach

a čí je ten prapor na hradbách

na štítu erb – erb složený z prázdných polí

po boku meč – a perly na řasách

Kdo ví, kdo ví, jak útočit na nepřítele

který se skrývá v zrcadle – místo tebe

je to jen stín, stín na stěně nakreslený

častokrát skrytý, nikdy však poražený

Struny mé vaardingy mohou vám vyprávět

v písních a baladách o tom, jaký je ten svět.

Tady a tam jsou dva břehy stejné řeky

ve světě svět – a místo bran jenom hráz.

Byl jsem napůl tam a napůl tady – ve snech a přitom za bdění.

* * *

Později večer jsem nikým nepozorován vyklouzl z hodovní síně, seběhl dolů po tichém schodišti až k podzemnímu parkovišti a nechal si od chlickholdského sluhy přivézt svůj gravilet.

Naskočil jsem, proplul úzkým koridorem… a pak se zběsile řítil prázdnými tmavými ulicemi – tak jako pokaždé, i teď opojený rychlou jízdou – a mířil k tichému domu Iteny Saaan.

Žila stranou dvora a všech slavností, leckdy opomíjená, ale nikdy příliš opuštěná; její velký dům otvíral své brány těm, kdo se příliš nasytili bojů a rozkoše a toužili po klidu. Byla jako skála v rozbouřeném světě válek a věčných úkladů – a já ji navštěvoval často i v dobách, kdy jsem ani nebyl tak docela zoufalý.

Seděla v křesle u okna ve svém bílém pokoji plném květin; nad hlavou jí visela bohatě nařasená krajková záclona, která byla svázaná širokou žlutou stuhou a stažená ke straně. Jeden z mnoha chlickholdských sluhů mě uvedl a potom tiše a nepostřehnutelně zmizel. Itenu Saaan zvedla oči a usmála se se vznešeností hodnou daagheny.

„Vítám tě ve svém domě! Dávno jsem tě už neviděla, mistře Adaskhoore. Jistě mnoho a mnoho dranů. A trvalo to skoro nepříjemně dlouho, přestože vím, že tě nakonec tvoje cesty stejně přivedou sem…“

Byla už taková – obřadná, málem až škrobená; někdy se mi to zdálo absurdní, někdy směšné a někdy obdivuhodné. Žila v poklidném a sladkém světě hudby, obrazů a starých legend; něco z něj si vždy a všude nesla s sebou. A já si nedělal starosti s jejími lehkými výčitkami, protože je stejně nemyslela vážně; byly jen součástí formy, konvence, četl jsem to v její duši přesycené lhostejností. Ve skutečnosti jí nezáleželo ani na mně, ani na nikom jiném – a také ovšem na žádné z věcí, za nimiž jsme se hnali my ostatní. Jen díky tomu pro nás myslím mohla znamenat jistotu.

Pokrčil jsem rameny. „Potřebovali mě v paláci. A včera jsem letěl daleko do pouště… Do Brazaghee.“

„Na tajné setkání Přátel?“ zeptala se s lehkou ironií a přes tvář jí přelétl úsměv. Nebyla hloupá. Věděla o tom svoje.

„Samozřejmě. Sloužím Gallandrickovi vždy a všude,“ odpověděl jsem vážně. Itenu se tiše zasmála.

„To je chvályhodné,“ řekla.

„Ne – doopravdy: takovou věc přece nemůžu zmeškat! Stýskalo by se mi po nich. Kde jinde než v Brazaghee se ještě dá nezávazně mluvit o politice?“

„Nepřesvědčuj mě, že tě lákají ty řeči!“ ušklíbla se bez zášti. „Politika zvaná Magiaatha Graaarga!“

„Ale ne. Ne úplně,“ bránil jsem se naoko.

„Jenom skoro úplně,“ zlobila mě. „Jak to můžeš vědět?“

„Já přece vím všechno!“ tvrdila.

Byla to hra – Itenina hra na stylizované postavy z nějakého obecného příběhu, který existoval v našem podvědomí jako jeden z mnoha možných modelů života. Já se zdál zamilovaný a ona se zdála žárlivá a pod těmi maskami bylo něco docela jiného.

Ve skutečnosti ji na ničem z toho nezáleželo.

Koneckonců – ani mně ne.

Smáli jsme se.

„Pokud víš všechno, tak ti to nemůže vadit!“ pokračoval jsem. „Vševědoucí mívají nadhled nad záležitostmi obyčejných lidí…“

Naráz zvážněla. Vyklouzl jsem ze své role; tohle už byla pravda. Pravda o ni i o mně.

Potom se znovu usmála.

„Mně to nevadí. Těší mě všechno, co tě může učinit šťastným. Potřebuješ to – po všem, co se děje v paláci… Dívka Magiaatha Graaarga je milá a krásná.“

Zase ta obřadnost.

Stylizovala se do nové, jiné role… Velkorysost, starostlivost. Teď se podobala skutečné Iteně Saaan – pokud vůbec existovalo něco takového.

„Jsem celkem šťastný,“ řekl jsem a došel až k ní. Položil jsem ruku na opěradlo za její hlavou. „Jsem celkem šťastný až na pár drobností, které nestojí za řeč…“

Zaklonila hlavu a dívala se mi do očí a já věděl, že mi to nevěří.

* * *

Občas se stávalo, že se mě nebo Gallandricka někdo pokusil zabít. Vetřeli se do Saaarpantuughy potají – kdovíjakým způsobem pronikli skrz ostře hlídané brány – nebo poslali jed nebo zaútočili venku nebo získali někoho z dvořanů a udělali z něj zrádce. Byli to fanatici zaslepení nenávistí, kterým nezáleželo na životě – a jindy zase zmanipulovaní chlickholdi řízení rozkazem, který jim naši nepřátelé vložili do primitivního mozku. Kdysi – před třemi, čtyřmi transcety – někdo z nich pronesl do kopule výbušnou Starou zbraň; zřejmě to byl chlickhold a měl ji voperovanou do těla. Tehdy celé severní křídlo daaghova zámku vyletělo do povětří a se stovkou dvořanů zahynula i daaghena-vdova, matka Gallandricka a Yassina.

Byl to jediný pokus našich nepřátel, který se nepodařilo včas odhalit. A tehdy jsem já mimo svého meče, oddanosti a přátelství nabídl daaghovi i službu krystalu; svým novým a mocným vědomím, které mi daroval Astuaner a štěstí v boji, jsem propátrával svět a duše dvořanů.

Odmítl jsem úřad ministra bezpečnosti, který mi Gallandrick nabízel; netoužil jsem po tom, abych ten titul směl nosit před jménem. Byl jsem jeden z durunghirů jeho dvora – a také jeho přítel od dávného dětství; nechtěl jsem se stát úředníkem, protože to v mých představách znamenalo přepych, změkčilost, tupost a nedostatek času.

A potom jsem beztak získal jakýsi titul, který souvisel s krystalem; začali mi tak říkat napřed dvořané a později i všichni ostatní:

Mistr.

Mistr Adaskhoor.

Skláněli přede mnou hlavy a já v jejich myšlenkách cítil temný, mrazivý strach.

* * *

Seděla v křesle naproti mně; v dlouhých prstech držela argenit, bezmyšlenkovitě ho obracela a poklepávala o stůl jeho třpytivými hranami.

„Tušení,“ hlesla. „Naučila jsem se bezvýhradně věřit tvým… tušením, Adaskhoore.“ Slabě se usmála – ale v temných očích jí seděl strach.

„Přála bych ti, aby ses mýlil,“ dodala. Natáhla se přes stůl a položila krystal přede mne. Ruka se jí třásla.

Vstal jsem, zatáhl záclony před zvolna sílícím ranním světlem zvenčí a zapálil malou olejovou lampičku. Pravý oheň má v sobě něco magického; je starý, neskutečně starý. S očima upřenýma do plamenů jsem myslel na Sirrangy, kteří sedávali právě takhle dávno přede mnou a dívali se stejně; ta představa vyvolávala uspokojení a přinášela klid. Nebyl jsem sám, protože v ohni se chvěl odraz jejich pohledů; díky jim jsem si připadal silnější.

Živoucí oheň lesk paláců v sobě má

všech bojů slávu a ubohost jeskyní

prastaré cesty jsou ukryté v plameni

a on všem zasněným očím svět otvírá

Živoucí oheň je tajemné znamení.

Sedl jsem si zpátky ke stolu a vzal argenit do dlaní; zíral jsem do toho drobného živého světla a nechal své myšlenky volně plynout… Hlavou mi probleskla vzpomínka na Itenu Saaan, na černé vlasy a stříbrnou látku jejích šatů… Pak plošina Sinaar, kam Gallandrick ten den ráno poslal dva oddíly vojáků… Dýmající nádoba plná mandrinu. Pláně, nekonečné pláně zaváté modrým pískem… hluboký cizí prostor, o kterém nedokážu říct, jestli někde existuje nebo ne.

Pak jsem všechny myšlenky vyhnal z hlavy.

Plamínek před sebou jsem už nevnímal; cítil jsem, jak můj mozek omývají teplé vlny energie z krystalu. Opatrně a jemně, bez velkého úsilí, jsem začal hledat to cizí a neznámé, co někde číhalo a blížilo se.

Slabě jsem zachytil první vlnu, předsunutou hlídku věci; byl to nejasný vjem hrůzy, která ji obklopovala jako horký oblak prchavé vůně. Soustředil jsem se na ni a ucítil, jak mi do vědomí proniká stěží zachytitelná představa tvaru: hladké, ocelově lesklé boky, odlesk ve světle, slabý chladný třpyt. Dotýkal jsem se myšlenkami křivek, které mi uhýbaly, které mizely a rozplývaly se v nic – věděl jsem, že ta věc je dokonalá, účelná a hrozivá jako dobře nabroušená čepel dýky. Ohledávat ji bylo nepříjemné jako přejíždět palcem po ostří.

Ztrácel jsem se v nicotě, v prostoru, napjatý a soustředěný na své letmé představy. Bránila se; jen zvolna jsem překonával její opevnění, bariéry a hráze. Zpočátku jsem měl pocit, že procházím jemným porostem dlouhých vlákének, která se zachytávají za šaty; „blíž a blíž k ní to ale všechno mohutnělo, zpevňovalo se a sílilo. Prodíral jsem se dál přes hrany a ostří; v mém vědomí převládla jediná snaha – proniknout. Bojoval jsem svojí vůlí proti vrstvám odporu, které chránily věc; proti slupkám energie, které se zdály tvrdé a žhavé.

S myslí napjatou do krajnosti jsem vítězil; cítil jsem přitom téměř fyzickou bolest a s ní jako vzdálenou ozvěnu únavu mého skutečného těla, s kterým jsem byl v té chvíli jen lehce spojený.

A pak jsem viděl.

Všechny předcházející letmé vjemy se slily v jedno a já měl před sebou tu věc jako celek: nádherný, zářící koráb – obrovský, zvláštní a vznešený. S lehkostí klouzal prostorem a z mého podvědomí probleskla představa spojená asociací, prastará, zděděná, zapomenutá; ladný let živých křídel, která jsem neznal a nikdy nespatřil. Střípek něčeho cizího a velkolepého; majestát, který nutil sklánět se v obdivu. Rozechvívající, vzrušující – vzbuzující úžas i strach. A já viděl i stín nedávné minulosti, stín světa jinde – temnotu posetou drobnými třpytivými body, pro které jsem náhle znal i jméno. Prázdnota se mě téměř dotýkala… sálal z ní strašný, nepředstavitelný chlad. Zněl z ní tiše název té lodi –nedefinovatelný zvuk, povzdech, stín nějaké informace, která jemně prosakuje vědomím. Slyšel jsem a rozuměl: Saanzior. To slovo bylo známé, obyčejné a naše – málo, málo vznešené. Volalo jinam, volalo mé tělo, Saanzior – Prst; s představou pevných prstů ve strunách sladce rozeznělé vaardingy jsem si uvědomil plamen před očima a sám sebe.

Chyba! Zachvěl jsem se hrůzou, na okamžik mě zaplavila panika. Já, vetřelec, povolil daleko od bezpečí… ne, to vůbec nebylo dobře. Zůstal jsem slabý a bez obrany na pomezí – ani zpátky, ani tam; už jsem neměl pod kontrolou bouřlivé a strašné síly, s kterými jsem si pohrával.

Cítil jsem ticho; trvalo to chvíli – zdánlivý klid, balancování na tenkém nabroušeném ostří. Pak náhodná rovnováha pominula, křivka prošla vrcholem, ohnivý blesk sjel po oceli.

Obrovský koráb se zachvěl – pak se bortil, rozpadal, řítil ve větru závratnou rychlostí pryč, na všechny strany… a síly, které ho chránily, vtrhly do mého mozku. Svět hořel.

Slyšel jsem v dálce někoho křičet… nebo vaardingu hrát. Byla to stará bojová píseň –Vpřed, Sirrangové válečníci; zněla jenom slova, slova, slova beze smyslu. A já spatřil cizí oči plné bezmezného pohrdání; patřily k tomu skvělému, vznešenému korábu. Zvedla se ve mně vlna nenávisti, která přehlušila všechno; smetala trosky z cesty a nesla s sebou oheň. Prosmýkl jsem se škvírou v pukajícím nebi… zbyly jen letící, letící, letící kry.

Řítící se prach.

Chvěl jsem se posledním akordem a cítil přitom bodavé praskání strun, viděl ladné a volné spirály rozžhavených vláken a slyšel vodu vylévat se do prostoru… neskutečnou… padat kamení.

* * *

Vznášel jsem se v šedivé prázdnotě a cítil kolem sebe ohnivou síť, která brání myšlenkám; ony jako stíny dlouhých vln klouzaly nějakými chodbami bez konce a vracely se zpátky stále stejně tiché. Když jejich cesty zkřížila vlákna sítě, znamenalo to oslepující výbuch ostrého světla; bránil jsem se mu a utíkal, utíkal zpátky do šera. Čas zvolna plynul a já věděl, že se měním v žhavou, vyprahlou poušť…

Pak jsem dlouho slyšel volat někoho mé jméno. Uvědomil jsem si, že ležím – že snový prostor končí před mýma zavřenýma očima a dál je skutečnost. Představy mizely, sklouzávaly hladce dolů do propasti.

Viděl jsem Itenu Saaan.

Usmála se. „Sláva,“ vzdychla. „Poznáváš mě?“

Kývl jsem svou těžkou, shořelou hlavou. Měl jsem ji prázdnou a bez myšlenek. Zíral jsem do stropu a uvědomoval si, že ležím na pohovce ještě stále v tom samém pokoji. Skrz silné záclony pronikalo světlo; nějaké slunce viselo přímo za oknem.

Itenu mi dala napít a pak zůstala sedět vedle mě. Připadal bych si jako v nějakém hloupém romantickém příběhu – být to jiná žena. Ale Itenu Saaan v sobě ve skutečnosti neměla nic romantického; to všechno odložila už dávno jako dívčí šatečky, z kterých vyrostla.

„Myslela jsem, že se už neprobudíš,“ řekla. Její obličej byl klidný a netečný.

Neodpověděl jsem. Tisíce drobných střípků se mi zarývalo do mozku – bylo to jako kocovina po nějakém mandrinovém večírku.

S očima upřenýma do prázdna jsem přemýšlel o té divné cizí věci, která vtrhla do světa plošin a pohyblivých sluncí… Byla hrozivá, zrůdná, plná zbraní. Další zlo, přidané náhle k věčným válkám Sirrangů.

Itenu Saaan seděla vedle – chladná nehybná socha. Jemnými prsty se dotýkala mé ruky – a já byl nevýslovně rád, že je tady. Zoufale jsem v té chvíli nechtěl být sám.

* * *

Prožil jsem v transu dva dny; za tu dobu daaghovi vojáci zvítězili v bitvě o Sinaar a Estraagánci přepadli Spraangu. Zničili jedno sídlo u západního Okraje; vznikl tak kus nové pouště a třicet lidí přišlo o život.

V Saaarpantuugze samotné se nezměnilo nic.

* * *

Itenu Saaan vyšla na terasu a opřela se o zábradlí – štíhlý, dokonalý stín v lesklých dlouhých šatech. Byla černá a růžovozlatá: černé vlasy a černá látka a na ní obrovské květy propletené spirálami. Dívala se do zahrady – sama jako by tam bytostně patřila, sama jako by tam vyrostla na některém z těch nádherných divokých záhonů.

A já se zastavil vedle s rukou kolem jejího pasu – bylo to celkem milé ji tam mít, asi jako hladit oblý a dotyku příjemný kámen bez jiskry života…

Pečlivě vyrobený šperk z drahého kovu.

Zamyšleně jsem si zblízka prohlížel její výrazný, daaghsky krásný profil: vysoké čelo, jemný nos, sladce vykrojené rty a úzkou bradu… A jako už tolikrát, i teď jsem se ptal sám sebe, proč jsem vlastně k té nádherné ženě tak lhostejný.

Ale to rozhodně nestálo za dlouhé přemýšlení; koneckonců jsem to dávno věděl. Její krása byla příliš vznešená. Itenu mě nepřitahovala; kochal jsem se jí, ale netoužil ji získat. Tak jako každá dokonalost i ta její v sobě měla chlad. Znali jsme se dobře už mnoho transcetu a já si s nikým nerozuměl víc; ale přesto to nebyla láska. Láska potřebuje obdiv a vzrušení… jenže Itenu Saaan nedokázala tak milovat. Vážila si mě; snad mě i považovala za hrdinu. Přitom jí ale na přednostech záleželo stejně málo jako na chybách.

Možná to bylo dobře; její chlad ji chránil jako dokonalý štít.

Nikdy ji nikdo nezklamal.

A něco z té ledové, nedotknutelné nadřazenosti, kterou si Itenu Saaan nesla v sobě jako pečeť svého rodu, mi připomnělo Sanzioor: stín čehosi tajemného a mocného, co povýšeně zůstává v nebi nad našimi hlavami a s pohrdáním shlíží dolů.

* * *

Pozoroval jsem tři chlickholdy, jak trhají aromatické plody z rispinového keře. Dávali je do košíků a ani jeden potají nesnědli. Jen kvůli těm hlupákům jsme vyšli ven.

„Tyhle?“ zeptal jsem se.

„Třeba,“ usmála se. „Jak chceš.“

„Hej – vy tři!“ zavolala na ně. „Pojďte sem!“ Ukázala na cestičku pod terasou. Chlickholdi současně zvedli hlavy. Košíky postavili na zem a rozběhli se k místu, které označila.

„Tak kterého? Vybírej!“ řekla mi.

„Vždyť je to jedno. Třeba toho uprostřed. Časem stejně dojde na všechny,“ pokrčil jsem rameny. Bylo to tak lhostejné!

Itenu se naklonila přes zábradlí k tupým dychtivým obličejům.

„Potřebujeme slavnostní večeři,“ řekla. Chlickholdi horlivě přikývli. „Takže musíme jednoho z vás zabít,“ oznámila. V jejich tvářích a očích se nic nepohnulo – žádná reakce. Ani náznak pochopení.

„Bude to ten prostřední. Udělejte to vzadu a pak se přihlaste u kuchaře,“ dodala a odvrátila se. Přešla terasu a zmizela ve vchodu, který zakrývala tenká krajková záclona.

I chlickholdi odešli – všichni tři dychtiví splnit ten další úkol, který byl skoro stejně lehký jako očesat rispinový keř. Nesčíslněkrát jsem to už zažil – viděl jsem je jít na porážku lhostejně a beze strachu a nikdy jsem se nad tím nepozastavil. Až teď náhle mi hlavou probleskla nějaká vzpomínka; byla zdánlivě bez tvaru a bez obrysů, zamrazila mě v zádech a zanechala mě zmateného.

Potom jsem pochopil, že ta tupá odevzdanost chlickholdů mi připomíná… daaghora Yassina.

* * *

O Yassinovi se mluvilo později – v paláci daaghů, kam jsem se vrátil pozdě odpoledne toho dne.

„Jeho Veličenstvo vás očekává, mistře Adaskhoore,“ řekl mi chlickhold v livreji. Vedl mě do jižního křídla paláce – do míst, kde měl Gallandrick své soukromé pokoje. Často se stávalo, že mě vládce Spraangy přijímal právě tam: bez formalit, daleko od zvědavých očí svého dvora; jako jeho dávnému příteli a rádci se mi dostalo té výsady, že jsem ho směl spatřit… bez masky.

Prošel jsem širokou chodbou se stěnami zdobenými rumělkou a zlatem; chlickhold otevřel veliké, drahými kameny vykládané dveře, uvedl mě dovnitř a zmizel.

Tu místnost jsem znal; zdi byly potažené tmavým sametem, uprostřed stál masivní vyřezávaný stůl s židlemi – a celou stěnu naproti dveřím vyplňovalo okno zakryté dlouhými závěsy. Byla tma. Jen matná bledá zář nějakých sluncí sem pronikala zvenčí, a od toho světlého okna se odrážela temná silueta člověka.

„Konečně jsi přišel,“ řekl Gallandrick. „Čekal jsem na tebe jako na smilování, Adaskhoore.“

Měl chraplavý, podivně rozechvělý hlas.

Došel jsem až k oknu, do obdélníku světla – a zděsil se jeho tváře. Hrůza a nejistota do ní vyryly propasti a brázdy; ostré stíny jí dávaly téměř nelidský, démonický vzhled. Jeho zbledlé rty byly stažené ironií a neklidné oči bezcílně těkaly sem a tam.

„Gallandricku! Co se stalo?!“

Tiše se zasmál – byl to divný smích plný zoufalství, při kterém mrazilo v zádech. „Blízko Sinaaru narazila hlídka mých durunghirů na gravilet nějakých cizích zvědů… Byli jenom tři, ale nevzdali se bez boje. Dva padli…“ odmlčel se. Zachvěl jsem sě. „A ten třetí?!“

„Mí lidé ho v poslední chvíli poznali… a tak ho přivedli; sice zraněného, ale živého.“ Polkl.

„Byli to Nespyjané… a daaghor Yassin.“

Odvrátil se; prázdnýma očima zíral dolů na nádvoří svého paláce a rukou se lehce opíral o křišťálové sklo.

Cítil jsem, jak se ve mně zvedá hrůza a zaplavuje celé mé vědomí. „Yassin! Tušil jsem to.“ Gallandrick mlčel.

Mohl jsem v té chvíli bez námahy číst v jeho myšlenkách a emocích – a bez krystalu; bylo až neuvěřitelně snadné je uhodnout.

„Mluvil jsem s ním,“ řekl po chvíli prázdného ticha. „Je tak… zaslepený.“

„Možná si totéž myslí on o nás všech.“

Šlehl po mě očima; pak vztekle trhl rameny.

„Jistě,“ vyrazil ze sebe. Do jeho hlasu se vplížila ironie.

„Nenávidím… ty blouznivé lidi, kteří mluví o svobodě! Nevědí, co chtějí. Nedovedou si představit, jaké zlo by znamenala… anarchie!“ vykřikl – náhle plný zášti. Jeho ruka sklouzla po skle a zaťala se v pěst. „Navštívil jsem ho… v podzemí; v odporné kobce, kam ho chlickholdi hodili. Poslouchal jsem jeho řeči, ale byly to samé nesmysly; snivé blábolení o přátelství… o rovnosti… o světě bez válek… Odešel jsem. Nedokázal jsem to poslouchat.“

Zmlkl.

„Ve skutečnosti tomu nevěří ani on sám,“ řekl jsem.

„Já vím.“

„Ale přesto za to bude bojovat.“

„Všichni předstíráme, že věříme v nějaký smysl svých životů,“ ušklíbl se Gallandrick. Potom sklonil hlavu; celý se schoulil zoufalstvím.

„A tobě je přitom tahle hra tak odporná.“ Pohlédl na mě. Měl oči plné beznaděje.

„Možná i jemu, Adaskhoore.“

„Ale uniknout se tomu nedá. Můžeš skoncovat s tou jeho vzpourou; zabít ho; nebo sebe; nebo kohokoliv… ale tím se té hry nezbavíš. Její pravidla povolují všechno – všechno… mimo změny filozofie našeho světa…“

Mlčel. Neposlouchal. Možná nechápal, co říkám… a nebo – spíš – to jenom nechtěl pochopit.

Věděl, že přerušit tu hru znamená s konečnou platností uznat, že to byla… jenom hra.

„Co s ním uděláš?“ zeptal jsem se po chvíli.

Shrnul si vlasy z obličeje; měl čelo zvlhlé chladným potem.

„Nevím. Pro nekonečný vesmír – tobě se přiznám, Adaskhoore: nevím.“

„Nechceš ho dát popravit,“ konstatoval jsem.

„Je můj bratr. I přes to všechno.“

„Tak ho nech… utéct.“

„Přemýšlel jsem o tom. Chtěl jsem ho odvézt někam daleko a potají pustit… vyhnout se tak soudu.“

„Proč to neuděláš?“

„Je pozdě. Lidé o něm už vědí. Přišli za něj prosit… tví přátelé z Brazaghee.“

„Cože?!“

„Magiaatha a dalších pět.“

„Toho se odvážili?!“

„Ano. Myslím, že jsi je podcenil,“ dodal s lehkým posměchem. Zaraženě jsem mlčel.

Gallandrick věděl o Přátelích všechno; nikdy jsem se netajil s tím, že se s nimi stýkám. Ta záležitost byla příliš malicherná, než aby mohla být nebezpečná. A on od začátku velkoryse toleroval jejich mandrinové večírky a bavil se tím nesmělým nesouhlasem, který dávali najevo jen šeptem a v bezpečí; připadalo mu to směšné. Oni sami se považovali za skutečnou tajnou opozici; za odboj; a netušili, že za svůj život a klid vděčí pouze jeho… lhostejnosti.

Zatím.

Jediný odvážný čin to mohl změnit. „Co jsi jim odpověděl?“

„Nechal jsem je vyvést z paláce. To není důležité. Ale tím, že přišli – tím, že se snažili mu pomoct – ho odsoudili,“ ušklíbl se.

„Už ho nemohu nechat prostě… zmizet. Vznikly by z toho různé dohady. Příliš nebezpečné pro stát.“

Zamyslel se.

„Můžeme jenom doufat, že se vzdá svého přesvědčení, aby si zachránil kůži,“ dodal výsměšně.

Ta slova se utopila v prázdném pokoji – slova bez víry.

Gallandrick věděl stejně dobře jako já, že Yassin nic takového neudělá.

* * *

Vešel do síně s hlavou vztyčenou – jako by nebyl vězeň, ale sám daagh. Doprovázelo ho šest strážců; sem, do místnosti, kde tak často býval; do paláce, kde se narodil. Rozhlížel se po známých stěnách a na rtech měl úsměv, přestože mohl – ne, musel – vědět, co ho tady čeká.

A všichni žasli, jak moc se za těch několik lingů změnil; jeho kdysi tak jemné, skoro ženské rysy ztvrdly a na obličeji přibyly vrásky. Víc než kdy dřív se podobal Gallandrickovi: stejná postava, chůze, vlasy i tvář. Jenom oči měl jiné – po matce tmavé, hluboké, inteligentní – a právě dnes tichým smutkem naplněné až po okraj.

Trvalo několik dlouhých chvil, než ho strážci přivedli až k nám a srazili na kolena před Gallandrickovým trůnem. A bariéra ticha se zřítila jako sklo, které se sype z rámu a rozbíjí o kamennou podlahu; ozvaly se hlasy a všichni ti dvořané, sluhové a válečníci jako stíny přicházeli blíž – živý, mluvící, zvědavý kruh lidí, který se uzavírá a přináší s sebou smrt.

„Ticho,“ vykřikl Gallandrick. Zvedl ruku a hlasy zmlkly.

„Jsi můj vězeň, Yassine,“ dodal už tišeji. „Můj nepřítel.“

„Ne tvůj. Jsem jenom nepřítel válek, které vede tvoje říše,“ ozval se Yassin.

„To je totéž!“ Gallandrick se rozhlédl po sále – po lidech, kteří strnule zůstali stát, sklenice v rukou a na tvářích kamenné úsměvy. I jeho obličej byl taková maska – bez citu, bez výrazu, nehybný. A mně znovu probleskla mozkem jistota, že tohle všechno je jenom sen – sen o městě mrtvých, kteří v sobě mají prázdno.

„Zábava skončila, Yassine. Nejvyšší čas vrátit mi Nespyju a nechat těch hloupostí.“

„Nic nekončí! Chtěl jsem mít říši, která se neživí dalšími výboji – ne celé impérium, ale jen jednu jedinou svobodnou zem…“

„Svoboda! O jaké svobodě to vůbec mluvíš? Otroci zůstanou otroky – ať už se nazývají jakkoliv. Tví ubozí zmanipulovaní chlickoholdi nemají ani tušení, co znamená svoboda!“

„Chlickholdi jsou stejní lidé jako my – a o svobodě vědí víc než tvoji podlézaví durunghirové!“

Mezi dvořany to zašumělo; ozvaly se nespokojené hlasy. „Smrt!“ vykřikl někdo. Gallandrick zvedl ruku a lidé ztichli.

„Pokud sám sebe považuješ za chlickholda, rozhodně ti to nebudu vyvracet,“ řekl ironicky.

Několik dvořanů se zasmálo.

„Je mi… odporné… trestat ubohé nemyslící chlickholdy,“ pokračoval daagh. „Daruji ti život, Yassine – pokud uznáš, že ses mýlil, a po dobrém mi vrátíš Nespyju.“

Yassin zbledl zlostí a ponížením – a ruce se mu chvěly; přesto, když promluvil, zněl jeho hlas překvapivě klidně.

„Touha po svobodě není omyl, Gallandricku. A čím větší útvar, tím těžší je ho udržet. Stát Nespyja bude existovat i v době, kdy se celé tvé panství dávno rozpadne…“

„Stát Nespyja se hlavně neubrání,“ odpověděl Gallandrick posměšně. „Mé vojsko ho přepadne a připojí zpátky k Spraanze – tam, kam podle dávného práva patří!“

„Nevíš ani, kde je ukrytá!“

„Dávno to vím! Mí lidé ji sledují od samého počátku. Nestaral bych se o ni, Yassine – věru ne, protože je příliš bezvýznamná. Ale ty sám mě k tomu nutíš.“

„Chápu, že máš náhle strach…“

„Hlupáku!“

„Mohu tě jenom litovat, Gallandricku.“

„Nemám tolik času, abych ho mohl ztrácet… s tebou,“ řekl daagh s opovržením. „Marníš čas celý život – a promarníš ho možná ještě víc, než pochopíš…“

„Pochopil jsem víc než dost,“ umlčel ho Gallandrick rázně.

Skutečně chápal víc, než Yassin mohl tušit – a byl díky tomu nejistý, strašlivě nejistý. Celou tu dobu ho nechal klečet na kolenou, aby si udržel alespoň zdánlivou převahu; přesto jsem čekal – přesto doufal – že řekne pár slov, která to všechno vysvětlí a smetou a prozradí něco z vášnivého soucitu v jeho duši… ale neudělal to. Zůstal chladný a neústupný; daagh, vládce Spraangy.

Nemohl připustit žádnou slabost.

„Pokud mě zabiješ, věci se dají do pohybu,“ řekl Yassin. „A nikdo už je nikdy nezastaví. Na mnoha zemích, které sis přivlastnil, dnes potají probleskuje vzpoura. Nespyja nezůstane jediná.“

„Chceš mi vyhrožovat?“ rozesmál se Gallandrick. „Ty?“

„Ano, já!“ vykřikl Yassin. „Dej mě popravit! Ničeho tím nedosáhneš. Budoucnost mi dá za pravdu.“

„Budoucnost!“ ušklíbl se Gallandrick. „Nedělej si hloupé naděje. Předpokládám, že vy v Xanansinu máte nějaké Velké staré zbraně… a hlavně hodně bezduchých chlickholdských sluhů, které můžete poslat do boje proti mně. Ale co je to proti mému vojsku? Můžeš si být jist, že Nespyju nikdo následovat nebude! Tím spíš, že já tě… nezabiji.“

Díval se na Yassina – zamyšleně, bez pohybu, váhavě – ale utraitř byl už dávno rozhodnutý. Možná plný lítosti – jenže ta ho zdaleka nemohla zastavit.

„Ty se vyznáš v umění vidět do duší lidí, Adaskhoore,“ otočil se ke mně. „Dokážeš také… smazávat některé hloupé a nepotřebné myšlenky?“ Zaskočil mě tím – přestože jsem mohl přece uhodnout, že se nakonec rozhodne udělat právě tohle… a přede všemi.

Taková špinavost!

Ale nejvýhodnější ze všech potenciálních špinavostí.

„Ano,“ řekl jsem zvolna – po nepatrném zaváhání, které nikdo z dvořanů nemohl postřehnout. „Je snadné to udělat. Ale zničí to… celou jeho osobnost.“

„Ale on přece nemá žádnou osobnost,“ řekl Gallandrick s tichým smíchem. „Říkal přece, že je chlickhold! Udělej to, mistře Adaskhoore.“

„Skutečně si to přeješ, Gallandricku?!“

Své oči zabodl do mých – byly chladné, nelidské, dokonale klidné a… kruté.

„Ano, skutečně,“ odsekl. „Právě to si přeji. Pak se může vrátit do Xanansinu.“

Vstoupil jsem do prázdného kruhu kolem Gallandrickova trůnu. Yassin se na mě díval nechápavě… téměř užasle. Tohle nečekal; bylo to strašné, strašnější než smrt. Chtěl vstát – ale stráže ho srazily k zemi; zvedl hlavu, ale bylo těžké zůstat hrdý… na kolenou.

Z malého sáčku, který jsem nosil zavěšený na krku a skrytý pod kabátem, jsem vytáhl argenit; světla atomových svítilen se zatřpytila na jeho plochách a on se rozhořel tisíci duhových odlesků. Položil jsem ho na dlaň – oči všech se na něj upřely.

V kruhu kolem to zašumělo strachem a obdivem.

Yassinova tvář byla zsinalá hrůzou.

Pronikal jsem do jeho vědomí – za hnědé vystrašené oči, v kterých jsem kdysi vídával jen smích. Bývali jsme přátelé – kdysi; zdálo se mi to nyní až neskutečně dávno. Naše večírky v Brazaghee, řeči o politice, omamný mandrin… všechno tak nezávazné, bezpečné, veselé a bezvýznamné – kdo z nás mohl tenkrát tušit, jak daleko ty věci dospějí…?

Yassin se bránil zuřivě a zmateně; v jeho mozku vyrůstaly bariéry, které mě měly zastavit. Chránily vědomí a paměť… ale já je rozbíjel a neohlížel se přitom na to, že s nimi ničím i rozum. Nechával jsem za sebou hluboké trhliny zívající nicotou a prázdnem; ty rány mi byly lhostejné. Bojoval jsem… a síla argenitu mi pomáhala.

Pak náhle se jeho vůle zlomila a já na všech stranách cítil umírat odpor – myšlenky slábly a uvadaly. Loupil jsem, loupil v jeho hlavě – a vědomí se bortilo; všechny sny, všechny ideály – jeho fanatické touhy – se utápěly v temnotě, která se šířila jako divoká, vražedná, ničivá vlna. Yassin čekal možná smrt, možná i bolest – ale ne tohle; bylo to málo, příliš málo vznešené. Jako poslední záblesk jeho rozumu zazářil údiv – údiv nad takovou surovostí. Pak vlny splynuly s břehy a na všechno padla neproniknutelná tma…

Z jeho mozku se stala poušť bez vědomí a bez myšlenek.

* * *

Itenu Saaan věděla své o svobodomyslnosti chlickholdů.

Ti její bydleli v těsné sklepní místnosti s vlhkým stropem – každý měl svůj čtverec bíle vyznačený na kamenné podlaze. Nebýt toho, zůstali by všichni bezradně stát namačkáni podél stěn.

Vědomí, že mají přidělený svůj úsek, je hluboce uspokojovalo – stejně jako všechno, co dostali příkazem; byly to zrůdy a jejich zrůdnost vzbuzovala o to větší odpor, že pocházela ze stejných kořenů jako mnohé deprese nás samých. Chlickholdi zoufale postrádali jistotu – jistotu na všech úrovních a ve všech formách; jejich chorobná poslušnost byla jen důsledkem toho nedostatku. Nemilovali nucenou práci o nic víc než my – neměli dost svobodné vůle něco milovat; znamenala ale pro ně ochranu před vlastní bezmocností a proto se upínali k příkazům nás ostatních… Toužili se o ně opřít; byly to bariéry bezpečí, které znamenaly v čase jejich životů totéž co v prostoru pevná kamenná zeď.

A dostali obojí; jejich primitivní mozky to přijaly bez pochybností a oni netrpěli nejistotou a vrtkavostí světa zdaleka tolik jako my.

Mohlo se o nich i říci, že jsou svobodní – svobodní stejně jako Yassin – pokud se slovem „svoboda“ rozuměla i „blaženost“.

Lidé bez mozku byli i svobodní, i blažení.

Nemuseli se bránit tak těžce strašlivé nelogičnosti světa.

Nemuseli sami sobě lhát.

* * *

Probral jsem se z lehkého transu, který mi umožnil proniknout do Yassinova mozku… a spatřil ho, jak klečí ve stále stejné poloze před Gallandrickovým trůnem; jeho zářivé oči pohasly a nebylo v nich už nic lidského.

„Teďse vrať na Nespyju, Yassine,“ řekl Gallandrick tiše. Na zbledlé tváři měl ironický úsměv – byl důsledný až do konce.

Yassin se spustil na ruce a bez zájmu otočil hlavu.

Nerozuměl.

Z hrdla se mu vydralo temné, divoké zavrčení; v koutku úst se objevila slina a ukápla na kamennou podlahu.

* * *

Seděl na nízké stoličce a opíral se o studenou zeď – temná postava, která téměř splývala se stíny. Nebe za oknem bylo zlověstné a šedé, a všechna slunce daleko. Byli jsme sami.

Přemýšlel jsem, jestli mám začít mluvit o Sanziooru… ale v té chvíli jsem nedokázal myslet na nic jiného než na Yassina. I Gallandrick o něm přemýšlel.

Teď, když všichni odešli, povolilo naráz jeho sebeovládání a on se dočista zhroutil – člověk, který je na dně.

Litoval jsem ho – litoval jsem ho pro všechny ty informace, které se scházely v jeho hlavě. On, daagh, věděl o každé bitvě a každém zabitém – o spálených sídlech a nových pouštích, které vznikaly na světě. Válka nikdy neutichala a nekončila; jen se přelévala z místa na místo jako vítr, jako stěhovavé slunce. A Gallandrick sledoval, hodnotil a vydával rozkazy; bez jediného zaváhání posílal lidi na smrt a houževnatě odolával jiným, kteří se drali na jeho trůn.

Pocházel ze vznešeného rodu daaghů; vládl už déle než deset transcetu a za tu dobu se jeho říše proměnila v silný a dobře organizovaný stát válečníků. Říkalo se o něm, že má srdce z ledu; že se řídí jen chladnou logikou a nezná žádné emoce, slabost ani slitování…

Mimo mne nikdo nevěděl, jak je v hloubi duše nejistý.

Celý jeho život byl jen divadlo; nosil masku, kterou nikdy nesměl strhnout – a na ní přezíravý úsměv vládce nakreslený jednou provždy.

Schoulený do tmy v tom malém opuštěném pokoji naslouchal hluku a zpívání věcí, které venku rozechví val vítr…

… a v očích měl slzy.

Mimochodem – Yassin byl věc, která stála za pozornost.

Dvořané přišli a prohlíželi si ho se smíchem; muži na něj opatrně doráželi svými meči a dívky ho provokovaly. Díval jsem se a četl jim ve tvářích – našel jsem krutost, posměch i lhostejnost; zájem, který probleskoval tu a tam, byl zlý. Nitro argenitu je plné energie a jeho síla se někdy dotýká pocitů; v těch snových světech jsem objevil soucit a hledal ho znovu i v reálu.

Ale oni všichni se zdáli pro tenhle tón hluší – jako vaardinga, které chybí jedna z jejích osmi strun.

Dopadlo to tak, jak Gallandrick předpokládal. Ti lidé sami pohřbili Yassinovy ideály; zprovodili je ze světa dokonaleji, než by to dokázal oheň, laser nebo meč. Směšnost zbavila myšlenky síly – a ony se utopily v cizí… lhostejnosti.

* * *

Později se tančilo a já líbal plavovlasou Magiaathu; zpočátku byla chladná jako led a plná odporu, ale to všechno rychle roztálo a vyprchalo.

„Kde je tvoje tvář, Adaskhoore?“ zeptala se – ale nečekala na odpověď; rozesmála se plná rozpaků a studu, který na sobě nechtěla dát znát.

Ani ona nedokázala dát svým výčitkám ostří, které by mě mohlo zranit.

Nedokázala mě nenávidět.

Tiskl jsem ji k sobě v jednom z temných výklenků velikého sálu; chtěl jsem mít alespoň iluzi, že nejsem sám. Svými nehty jsem jí rozdrásal ramena skoro do krve; vybíjel jsem tak svou nenávist a odpor k sobě samému; a ona si to nechala líbit.

Nechala by si líbit cokoliv.

Nakonec jsem seděl za pobryndaným stolem a obíral z kostí dobře propečené chlickholdí maso; Magiaatha seděla vedle s hlavou opřenou o mé rameno. Byl jsem sám.

Ani Itenu Saan nepřišla; nemilovala tyhle slavnosti.

Náhle jsem pocítil nejasný strach – slabé zamrazení v zádech; mého vědomí se dotkla představa Sanziooru – obrovského korábu cizáků, který pronikl do našeho světa.

Čísi chladné oči mě hledaly.

Začal jsem se smát.

* * *

Plošina Nespyja byla ukrytá daleko na východě – mezi pustou zemí Laant a řídce osídlenou Sygrillou, které málokdy někdo navštěvoval.

A veliké vojsko daagha Gallandricka se hnalo dobýt Xanansin – vyzbrojené bombami, lasery a meči…

Vpřed, Sirrangové – válečníci

vpřed – stateční jste bojovníci

vpřed – vezměte své zbraně skvělé

teď rozdrťte své nepřátele!

Nespyju hlídala dvě veliká laserová děla a pět hydiadenových dezintegrátorů – skvělé Velké staré zbraně. Pocházely z dob, kdy snad ještě i legendární Android Moudrý bojoval v dávno zapomenutých bitvách minulosti; tehdy byly majetkem nějakých našich předků, kteří nevěděli nic o budoucích válkách… Stávalo se občas, že lidé objevili nějakou prastarou základnu plnou takových věcí – ale bylo to dost vzácné.

Yassin měl štěstí, že se mu to podařilo; na osudu jeho země to ale přesto nezměnilo nic.

Nehybný, těžký vzduch se stopou kouře

nad městem vyprahlým zkameněl docela

a strach byl ozvěnou strašlivé bouře

ta hned se blížila, hnedle se ztrácela.

Letěl jsem na pravém křídle malého oddílu seřazeného do formace ve tvaru úzkého V, který měl proklouznout až k městu a zaútočit z malé výšky obyčejnými zbraněmi. I tady mi byla Magiaatha nablízku; její gravilet se řítil těsně přede mnou a ona sama se tiskla ke sklopenému stěžni, plavou kudrnatou hlavu skloněnou a v ruce paprskomet.

Toužil jsem po krvi – vzrušený představou blížícího se boje; jednou rukou jsem svíral meč a v druhé držel zrcadlový štít. Město hořelo. Hnali jsme se nad pobořenými domy a ulicemi plnými trosek a dýmu; rozpraskaná kopule nám visela nad hlavou jako těžký matně bílý stín. Bomby nikdy nezničily žádné město celé; bylo jich příliš málo. Udělaly hrubou práci – a my se potom vrhli do pouličních bojů…

* * *

Zabíjel jsem je plný zuřivé, bezmezné nenávisti – zvířata s tupými, prázdnými obličeji; a přes temnou bouři vzteku v mém mozku nepronikl soucit áni myšlenky. Chlickholdi umírali – můj meč se nořil do jejich těl, stále ještě příliš hladový; hladový věčně; nenasycený tou horkou krví.

Postupoval jsem krok za krokem a s divokou rozkoší jim podřezával hrdla… těm odporným bytostem bez rozumu. Jen jednou jsem se setkal s inteligentníma očima – s hlubokýma očima někoho z Yassinových stoupenců; spatřil jsem je v nekonečně krátkém okamžiku těsně předtím, než se naše meče setkaly. Ten člověk měl v tváři výraz naprosté odevzdanosti – a já slyšel sám sebe, jak křičím odporem a vztekem. Proč, proč jsou tak chladní, proč jsou tak pokorní?! Nenáviděl jsem ho víc než kteréhokoliv chlickholda –víc než kohokoliv jiného na světě; nevýslovně jsem toužil rozbít mu lebku, rozsekat tu odpornou tvář… a vidět jeho krev, abych se ujistil, že je stále ještě… člověkem.

Ani on se téměř nebránil; lpěl na životě stejně málo jako chlickholdi.

Nikdo se nebránil.

Nikdo se nebránil!

S rudou mlhou před očima a rukama zbrocenýma krví jsem se probíjel kupředu a křičel hrůzou.

* * *

Bylo to na samém konci prašné xanansinské cesty; zřícená zeď ji přehradila a my nemohli dál: já s Magiaathou v patách. Dovrávorali jsme k tomu místu – já s košilí nasáklou cizí krví, ona s dýkou, kterou nikoho nezabila. Chvěl jsem se únavou… Magiaatha odporem.

Z dálky zaznívaly zuřivé výkřiky a třeskot o sebe zvonících ocelových čepelí… ne všechny bitvy byly dobojovány. Z hořících domů se valily chuchvalce kouře a vzduch páchl spáleninou.

Otočili jsme se a chtěli se vrátit zpátky… V té chvíli se ze stínu vynořil jeden z povstalců a v ruce držel paprskomet.

Stalo se to všechno v jediném okamžiku – rychle jako blesk; Xanansiňan zamířil a já z posledních sil uskočil dozadu, za Magiaathu ztuhlou leknutím; pak vystřelil a já ji strhl před sebe.

Ani nestačila vykřiknout.

Zapotácela se, její tělo se zachvělo… potom jsem střílel i já malým laserem, který jsem jí vytrhl z opasku.

Xanansiňan se sesul k zemi – ve chvíli, kdy i Magiaatha padala. Sklonil jsem se k ní

– příliš unavený a otupělý, než abych ještě dokázal něco… cítit.

Hlavou mi probleskla nějaká nejasná myšlenka a přinesla mi mátožný, přízračný klid. Magiaatha mohla být šťastná. Splnil se jí její sen.

Vím, že za mě chtěla… zemřít.

* * *

Uplynulo několik dní a já si umyl z obličeje pot a z rukou krev… bylo to lehké.

V podivném vytržení jsem se rozechvělými prsty probíral strunami své vaardingy – a rozezněl ji cizí melodií beze slov. Procházel jsem rozzářeným sálem a naslouchal přípitkům. V očích lidí, které jsem míjel, nebylo nic, co bych neznal.

Magiaatha.

Každý z nás má svého vraha a někdo má i štít.

* * *

Vstoupil jsem do veliké, prostorné dvorany plné stínů; byla tichá a bez lidí. Ozvěna vracela mé kroky, když jsem šel pomalu po mramorové podlaze napříč hlavní lodí.

Nechal jsem za zády světla a veselí – mohutné dveře zapadly do ticha. Mrazivé prázdno temnoty se mi opřelo o ramena jako těžké břemeno; jako rozechvělé prsty někoho –něčeho – cizího. Se zavřenýma očima jsem viděl ohnivé kruhy poskládané z mnoha a mnoha bodů; přeskupovaly se, měnily, rozpíjely se a žily – vlny, vlny záře.

Děsil jsem se věcí, myšlenek i slov.

Cizí vědomí mě hledalo.

Bylo to tak od chvíle, kdy jsem cizákům ze Sanziooru odhalil svou existenci; pevná vlákna síly mě spoutávala, sledovala mě, hlídala a zkoumala. Cítil jsem je občas – dotkly se mého mozku někde hluboko jako tisíce jemných jehel chvějivého napětí. Studené vlny se přelévaly přes plošiny a ohledávaly – noční křídla, která přinášejí led a hrůzu; klouzaly kolem věcí a odlévaly do sebe jejich tvar…

Myšlenky, které je provázely, byly stejné jako naše – plné touhy po boji. Zaplavovaly mě jako vražedný mráz.

Byl jsem odhalený, prozrazený, zranitelný a sám. Na každém kroku jsem cítil v zádech pohled jejich očí – tenký štíhlý prst, sanzioor, který se natáhl z oblohy dolů a hledal mě podle mých myšlenek… Nikde na celém světě nebylo místo, kam bych se mohl skrýt. A já, plný beznaděje, jakou jsem nikdy dřív nepoznal – s duší přesycenou hořkostí prohraných bitev, které se vedou tajně a ve stínu – jsem najednou na rubu všech bojů viděl prázdno.

Obličej plný opovržení, který jsem spatřil v Sanziooru, byl vyrytý v mém mozku a nedal se vymazat.

Děsil jsem se chvíle, kdy ho spatřím… na vlastní oči.

* * *

Měl černé vlasy shrnuté z čela, úzký nos, husté obočí. Jeho tenké bledé rty byly křivené v ironickém úsměvu a pronikavý pohled mrazil.

Ten člověk se podobal chladné čepeli dýky; stejně neúprosný; stejně nebezpečný; nepochopitelně krutý.

Sirrang.

Přiletěl na podivném graviletu se zvednutými okraji a zdobenou přídí, který se třpytil zlatem; stál na jeho palubě s rukama založenýma a z ramen mu splýval hebký, sametově bílý plášť.

Ta loď neměla řízení.

Ovládal ji myšlenkami.

Klouzala nízko nad podlahou sálu k daaghovu trůnu – a strážci ustoupili a nepokoušeli se ji zadržet. Své ruce se zbraněmi nedokázali zvednout… nikdo nebyl schopný ani promluvit.

Stál jsem v zástupu dvořanů pobledlý hrůzou a snažil se zachytit něco z jeho myšlenek ale měl vědomí uzavřené a pevné jako skála. Už jednou v životě jsem se setkal s tím neproniknutelným mozkem; to on bránil Sanzioor. To on mě porazil v nerovném boji… nyní mě poznal se stejnou jistotou jako já jeho. Musel jsem pro něho být průhledný a výrazný – ohnivý bod v záplavě šedých tváří; připadal jsem si bezbranný, téměř nahý; živý terč na holé pláni bez úkrytu. Argenit, který jsem měl zavěšený na krku, mě tížil jako balvan.

Cizák se ke mně otočil, když jeho gravilet proplouval kolem, a naše oči se na okamžik setkaly…

V jeho pohledu jsem četl svůj osud. Byl jsem to já, kdo sklonil hlavu.

* * *

Někde v dálce jsem bloudil očima – U nízkého ostrého obzoru pouště – opřený o zábradlí na široké terase paláce daaghů, a násilím se snažil vzbudit v sobě nenávist. Ostrý ledový vítr ze severu zvedal prach a narážel na kamenné zdi, rval mi z ramen plášť a vháněl slzy do očí. Byl mocný a silný po tom dlouhém letu nad hladkou pouští; jeho cesty vedou z plošiny na plošinu a dál.

A já ze sebe nedokázal vykřesat nic, nic – žádný pocit; jen lhostejnost.

* * *

Kroky zamkly v burácení toho věčného, divokého větru, který na plošinách nikdy neutichá docela; nevěděl jsem o Gallandrickovi, dokud nedošel až ke mně a nepoložil mi ruku na rameno.

„Adaskhoore!“

Otočil jsem se.

Gallandrick se díval někam mimo mne – jako kdyby teprve hledal odvahu promluvit. Náhle jsem k němu pocítil odpor.

„Oni si kladou podmínky, že? Mají koráb plný Velkých starých zbraní s hlavněmi otočenými k Spraanze,“ řekl jsem.

„Ano.“

„Na co tedy čekáš, Gallandricku?!“

Vycítil v mém hlase výsměch; tvář mu ztvrdla a své šedé oči zabodl do mých.

„Už na nic. Chtějí člověka s argenitem, který zaútočil na jejich koráb, Adaskhoore. Chtějí tebe.“

Tušil jsem to – a přesto se mi ruce roztřásly.

„Jistě,“ odpověděl jsem – sám překvapený, jak přirozeně zní můj hlas. „Máš právo na životy svých… sluhů.“

Ostře jsem vycítil jeho nelibost; pokud pod ní bylo ještě něco jiného, snad… soucit, nedal to nijak najevo.

Choval se jako daagh.

„Pojd,“ řekl.

Jeho bledá tvář vystupovala ze tmy; odrážela světla zářících oken paláce, za kterými se scházela společnost. Šel jsem.

* * *

Uvězněný v tmavé místnosti v nitru Sanziooru jsem čekal.

Trvalo to nekonečně dlouho; seděl jsem v pevném hlubokém křesle, sám s vlastními myšlenkami, a ve svých představách tisíckrát zemřel: mnohokrát dýkou nebo jedem, a ještě častěji vleklou, pomalou smrtí, kterou mi má fantazie dokázala vykreslit v nesčetných podobách.

Nenechali mi žádnou zbraň.

Mít ji, zabil bych se.

Když se nakonec dveře zvenčí otevřely, cítil jsem to téměř jako vysvobození. Místnost zaplavilo světlo; černovlasý cizák s chladnou tváří vstoupil dovnitř a opřel se o stěnu. Prohlížel si mě… rty měl stažené opovržením.

Vstal jsem a došel až k němu; nechal mě přiblížit se, přestože tam byl sám a neměl žádné chlickholdské stráže.

„Opustili jsme vaši enklávu a pronikli zpátky do Velkého vesmíru,“ řekl – dřív, než jsem stačil promluvit. „Teď už mám na tebe čas.“

Zachvěl jsem se zlostí.

„Uvidíš, jak umírají Sirrangové,“ vykřikl jsem vztekle – a skočil po jeho hrdle; strhl jsem ho na zem a začal ho škrtit.

Trvalo to jen okamžik. Vyprostil se podivuhodně snadno a rukama pevně sevřel má zápěstí. Na tváři měl stále ten ironický úsměv; byl to jeho obvyklý výraz.

Klečeli jsme proti sobě na zemí.

„Hledám takové lidi, jako jsi ty,‘“ řekl. „Odvážné a bez svědomí. Zrůdy. To jsou ti praví vojáci pro války sirrangondského císaře! Vesmír je plný neskončených bitev, Adaskhoore. A ty jsi příliš odporný, než abych tě mohl chtít zabít.“

Z očí mu sršelo pohrdání. Pustil mé ruce, vstal a odkryl průzor.

Spatřil jsem hvězdy Velkého vesmíru.

NA RUBU SVĚTA

Viděly jsme jeho tři oči jen jako čtyři vypouklé mísy na klenbě nebes. Podepřen byl ozdobným mramorovým sloupem a svrasklými prsty kutálel po prašné cestě pomeranč. „Radujte se,“ bylo napsáno na zprohýbané skleněné tabuli. Radovaly jsme se.

Tříoký na nás upřel své čtvrté oko a usmál se rozeklaným jazykem. „Chceš znát budoucnost?“ zeptal se nás.

„Ano. Tu osmou od konce,“ kývly jsme.

„Tak kousek uhni. Musím do slunce zabodnout teploměr,“ ukázal na pomeranč, „abych vidělo na stupnici.“

Poodletěly jsme na druhou polorovinu mramorového sloupu a v té chvíli jsme překročily hranici světa. Našich sedm noh uvízlo v nějakém bahně a tři z nich se ulomily, když jsme se je pokoušely vyprostit.

Tady bylo zelené nebe s růžovými pruhy. Z bahna rostly nějaké stromy, ale byly lávou dolů, sacím otvorem obráceny k nám. Věděly jsme, že na nás nedosáhnou, když půjdeme až těsně k nim. U sacího otvoru je největší tma.

Pak jsme spatřily Město. Stálo v obrovské prohlubni, nad kterou viselo moře, a bylo opřené jen o vlajky na věžích. Čekaly jsme, kdy se zřítí, ale nedočkaly jsme se; asi se dostalo do nějaké jiné budoucnosti.

Na svých zbylých deseti nohou jsme odhopkaly až k němu, ono se obrátilo a docela nelogicky zůstalo stát na zemi. Skládalo se ze tří válcovitých pater seřazených proti velikosti. Na posledním z nich hořela svíčka v závějích bledě modré šlehačky. Vztáhly jsme po ní ucho… Jenže těsně předtím, než jsme se dostaly dovnitř, někdo znovu překročil hranici světa. Staly jsme se Okolím.

Byly jsme celé žluté, jen růžová tráva z nás vyrůstala tu a tam. Byly jsme poušť.

A byly jsme i moře. Celé, celé věky. Na našem temném nebi se měnily obrazy hvězd, divné žluté slunce vycházelo a zase mizelo. Pak přišla dlouhá, dlouhá noc… Kdosi o nás říkal, že jsme mrtvé.

Pak přišel téměř konec té noci, už jen hodina zbývala do svítání.

A jedna z těch třepotavých, chladných hvězd, které na nás shlížely ze závratné výše temného nebe, se pohnula. Klesala níž a níž ladnou křivkou, zářivý bod, který jasněl víc a víc. Zapadla za jeden z mnoha našich kopců – trčely z něj zlámané a zuhelnatělé stožáry, zbytky toho, co dřív bývalo lesem. Nic se nepohnulo a nic se nezměnilo.

My, louka, ta prázdná, pustá, měsíčním svitem postříbřená poušť, co se svažovala až dolů k hladině neklidného, bouřícího moře, jsme byly stále stejně opuštěné a matně stříbrné. Protínaly nás napříč obludně zvětšené, hrozivé, žalostné stíny koster neživých stromů, mířily všechny na východ, ano vstříc slunci a novému dni. Kdybychom měly ústa, smály bychom se jim.

Náš měsíc byl v úplňku, veliký, krémově bílý střed nafouklého kruhu záře. Dotýkal se téměř obzoru, zapadal. Po té zvláštní hvězdě, která se pomalu snesla z nebe, aby nás navštívila, nezůstalo ani stopy. Nic ji tu nepřipomínalo a ani připomínat nemělo.

Příliv vrcholil a dvě mrtvá moře se stýkala. Jedno burácivě rvavé, staré nejspíš od nepaměti a zalévající dlouhými zpěněnými vlnami pláž. Druhé ztuhlé a nehybné, mladé, mladší než cokoliv, modrofialové moře sklovité strusky. Žár ho rozlil v písku pláže od kopce až k samému břehu a chlad, který přišel pak, změnil jeho vlny v pevný škraloup. Jak se to vlastně stalo, to nevíme. Tenkrát jsme tu ještě nebyly my.

Čas kolem nás plynul zvolna. Jako by jeho proud, který se kdysi řítil tak dravě, prudce a nadouvavě někam vpřed, najednou zlenivěl a unavil se. Jako by ten čas byl zurčící bystřinou valící se z hor, která vtekla do roviny a změnila se v širokou mělkou řeku. Ale nám nevadí, že utíká tak pomalu. Jsme zvyklé čekat; nepospícháme, protože nemáme kam.

* * *

Hvězdy zbledly a naše moře, to divoké a rozvlněné, zšedivělo. Obloha na východě zrudla prvními paprsky slunce a stíny na pláni nejdřív ztratily svou ostrost a pak zmizely docela. Slunce vycházelo. Byl to jen stín rána.

A na pusté pláži se najednou něco pohnulo. Kdosi šel po rozhraní vody a země a v našem vlhkém písku, který vlny neustále omývaly, zanechával mělké, lehké, hned zas mizející stopy.

Podobal se člověku, té jedné z fází času, s kterou jsme se několikrát setkaly. Ale měl menší postavu, přestože byl vzpřímený, a mnohem kratší ruce s třemi několikačlánkovými prsty. Na jeho dlouhém esovitě prohnutém krku seděla špičatá lebka, holá, bez jediného vlasu. Nic na ní nebylo výrazné – nepatrný nos, ústa bez rtů ani úzké a zapadlé modré oči.

Ten někdo byl oblečen v hnědém záplatovaném kabátu ze silné látky a v plátěných kalhotech. Boty neměl vůbec. A jmenoval se Johann.

Zastavil se na okraji svítáním rudě lesklé strusky, ale jen na nepatrný okamžik. Pak šel dál po radioaktivním škraloupu, až dorazil k černému útesu na konci pláže. Dlouhý tmavý člun tam ležel na břehu daleko za nejvyšší čarou přílivu, přivázaný napůl ztrouchnivělým lanem k tlustému železnému sloupu, z kterého opadával rez.

Johann odvázal lano a opřel se vší silou o příď člunu, snažil se ho odtlačit k vodě.

Moře vonělo solí a ještě něčím neurčitým.

Dostal člun až ke kluzké strusce, která jako by tu vznikla právě proto, aby se po ní spouštěly lodě na vodu, člun snadno klouzal dolů, a když se dotkl roztřepaných vln a ponořil se do nich, poskočil ještě víc a dál a ještě lehčeji.

Johann se brodil vodou a člun táhl za sebou, pak vlezl dovnitř a vyndal vesla uložená pod sedačkou. Ponořil je do zpěněné slané vody a člun se pohnul vpřed, proti přílivu.

* * *

Vesmírná loď, která se snesla až k nám a zapadla za kopec, loď podobná hvězdě či zářícímu bodu, přistála v údolí nedaleko od moře. A pohasla. To ti uvnitř rozsvítili.

Byli dva; divní tvorové s proměnlivou podobou kolísající mezi látkou a polem. Ten starší se právě nacházel v podobě pole. Bylo mu přes šedesát miliónů let a jmenoval se Langes. Druhý, sedmdesátník Pergas, se před chvílí přeměnil z pole na látku a teď seděl na podlaze největší místnosti vesmírné lodi. Díval se průzorem ven, na nás – a my zas na něj.

Vůbec celou tu loď jsme pořádně očichaly. Přiletěla odněkud, kde už nejsme my, ale nějaké jiné Okolí. Pergas a Langes to místo neznali; narodili se už za cesty jako třetí generace. Jejich jediným úkolem bylo letět, letět, letět dál a sbírat poznatky o planetách, které cestou navštívili. K čemu je to dobré, na to jsme nepřišly. Nejspíš ani žádný důvod neexistuje a oni letí, letí, letí dál jen tak. Vždyť světu, jak ho známe, chybí jakákoliv logika.

* * *

Pergas vstal a sjel výtahem o poschodí níž, tam, kde byl východ. Využíval doby své látkovosti a šel nás obhlédnout. Langes se jako pole dávno přesunul na náš další konec a obhlížel to tam. Shodou okolností se – z našeho hlediska – zrovna ta dvě místa přesně překrývala, takže si mohl ušetřit cestu.

Pergas šel pomalu údolím po světlém, téměř celistvém pruhu, který se mírně stáčel vzhůru do svahu. I Langes se nad tím pruhem vznášel – jenže ten o tom nevěděl.

A ten šedavý pruh – to byla cesta. Zbyla po nějaké předchozí fázi. Co byla ta fáze zač, to nevíme, protože jsme se s ní vůbec nesetkaly. Ale docela určitě se podobala některé z těch, které jsme viděly, protože fáze se neustále opakují.

Pak Pergas spatřil hromadu. Tyčila se kousek od cesty, byla nehybná, mlčenlivá a zvláštní. Tvořily jí věci navršené na sebe. Pergas došel až k ní, začal si jí prohlížet… Vzal do ruky konstrukci z poničeného zrezavělého železa, která ležela na úpatí hromady, otáčel jí na všechny strany a dlouho se na ni díval. Měla tvar kruhu s Velkým otvorem uprostřed a byla obalená černou a hladkou neporušenou hmotou s pravidelným vzorkem na vnější straně. My už tolik podobných zbytečností viděly i tvořily! Ale Pergas se divil, byl překvapen a možná trochu rád. „Ne, tohle není dílo přírody!“ zašeptal. „Tohle je…“

Nevíme, co to je, dál už jsme ho neslyšely. V té chvíli Johann dovesloval k ostrovu, který trčel z moře kousek od našeho pobřeží a byl nám překážkou pro vítr a pro vlny. Vstoupil na ten ostrov – a tím překročil hranici našeho světa. Staly jsme se Bytostí.

Na dlani nám ležela dvě zrnka prachu, která chvíli byla jasně červená a chvíli zeleně světélkovala. Zapomněly jsme jejich jména – hodily jsme je na zem. Zavrtala se do půdy, jedno a pak druhé. Začala klíčit a růst, změnila se v nějaké rostlinky. Šplhaly se k nebi v široké spirále, aby se zase obrátily a mířily k zemi – místo aby divukrásně rozkvetly.

* * *

Další svět. A my uviděly svatyni. Stála v jakémsi bílém porostu, třpytila se a na její nejvyšší věži se objevoval a zase mizel nějaký symbol. Pokaždé jiný, ale vždycky na tom samém místě. Možná ale i naopak – stejný a jinde. Co my víme.

Kráčely jsme k tomu bílému lesu po nějaké úzké a dlouhé lávce, která byla modrá a zlatá, kráčely jsme a přemýšlely, co to vlastně je. Dorazily jsme k prvním stromům – byly naprosto pravidelné, tenké, rovné a vysoké. Jako lišejník je obrůstal fluor a bíle kvetl.

Na jméno pro ten les jsme nepřišly. Ale tolik jsme věděly: tento svět obsahuje ze všech věcí jenom dvě, a to dokonalé protikladné. Tenhle poznatek nám stačil ke štěstí.

* * *

Pak přišlo Rajské údolí. V růžových skalách se zrcadlilo nebe, sytě černá tráva hřála. Přesně ve středu tohoto světa byla studánka, hluboká, chladná a temná. Na jejím dně stál džbánek, na hladině plavalo jablko.

„Chceš znát svojí budoucnost?“ zeptala se jablko.

„Ano. Tu třetí od konce.“ odpověděly jsme – a měly jsme divný pocit, že tohle už se někdy někde stalo.

„Tak uhni. Musím do džbánku hodit peníz.“

Uhnuly jsme opatrně.

„Tys nezmizela?“ zeptalo se jablko.

„Ne, chci znát budoucnost.“

„Budoucnost žádná není. Budoucnost je minulost, dokud neznáš Klíč,“ řeklo jablko.

„To sis vymyslelo?“

„Hodilo jsem do džbánku peníz, a džbánek mi to prozradil. Takže jako bych to vymyslelo já.“

„Aha. A až ti dojdou peníze?“

„Nikdy nedojdou. My jsme svět sám pro sebe. Až někdo překročí hranice Rajského údolí, všechno se obrátí. Prostě já budu džbánek a džbánek jablko. A svůj peníz dostanu zpátky.“

Zavrtěly jsme hlavami. Bylo to divné. „Ještě mi řekni – kde je ten klíč?“

„Nevím, kde je. Vím, kde by mohl být.“

„A kde by mohl být?“

„Tady.“

„Když tady, tak proč si nejsi jistá?“

„Přece protože jsem Věc. Vždycky jsem Věc, nikdy ne Bytost. A jenom Bytosti ten klíč poznají.“

„A co jsem já? Bytost, nebo Věc?“

„Jestli je Klíč tady, tak jsi Věc. To je přece jasné.“

„A jestli ne?“

„Tak nevím. Nevím nic, co se netýká Rajského údolí. Nikdy jsem nepřekročilo hranice tohoto světa.“

„Ale proč?“

„Proč?“ zamyslelo se jablko. „Víš – pak bych třeba nikdy nenašlo cestu zpátky. Toho se hrozně bojím, a tak nemůžu odejít. Miluji Rajské údolí.“

To jsme nechápaly. Skoro nám to připadalo, že jablko lže. A samy jsme pak doopravdy odhalily, co za tím vězí.

Nemělo nožičky.

* * *

Bloudily jsme. Bloudily jsme dlouhé věky z jednoho světa do druhého, a nikde jsme nenacházely Klíč. Snad jsme byly Věci, snad Bytosti, a někdy – často – Okolí.

A nakonec jsme zůstaly stát na stříbrné pláni. Ta pláň neměla začátek ani konec, nad ní bylo nebe a velký měsíc. Nebe se neustále plynule měnilo.

„Kdo jsi, světe?“ zaševelily jsme.

„Jsem slovník.“

„Slovník?“

„Věc, která má spoustu stránek. Každý odstín je jedna z nich.“

„K čemu je to dobré?“

„Nevím. Opravdu ne.“

„Je v tobě Klíč?“

„Klíč?“

„Klíč k budoucnosti.“

„A ty ho chceš?“ zasmál se slovník.

„Chtěly bychom ho alespoň vidět.“

„Klíč se nedá vidět. Nedá se držet v ruce. Je to princip. Způsob, jak se dostat ze smyčky, která se neustále opakuje. Která je nekonečná jako tahle pláň.“

„A co je tam – venku?“

„No přece budoucnost.“

„Takže Klíč se nedá vidět,“ opakovaly jsme znovu. Pořád jsme se s tím nemohly smířit. Představovaly jsme si ho jako něco úžasného – velký, duhový, ozdobený perlami. Co je to – princip?

A k čemu je dobrý?

„Tak to my ho nechcem,“ řekly jsme.

„Hm. Čekal jsem to,“ odpověděl slovník. „Vždycky někdo přijde, že chce Klíč. Já mu ho nabídnu – ale ten někdo si to zase rozmyslí… Ještě nikdo si ho nikdy nevzal. Každý odejde pryč a všechno začne znovu od začátku.“

Co?

„Hledání… Další fáze, víš?“ odpověděl – znělo to jak povzdech. To se slovník zavíral. Nebe nad plání ztemnělo, bylo černé a – prázdné… Jenom velký měsíc, který ozařoval pláň, svítil dál.

„Vítám tě tady,“ řekl.

„Ty nás znáš?“ zeptaly jsme se.

„Jednou jsme přece byli spolu ve světě! Tys byla má zem a já byl mutant.“

„Johann?“

„Johann.“

„No vidíš. Když tys byl Bytost, my byly Okolí – a teď jsi zase Věc. Nikdy se nám nepodaří setkat se jako rovní,“ řekly jsme smutně.

„Třeba ano. Neříkej nikdy. Bez Klíče je smyčka nekonečná.“

„Jak jsme ji někdy mohly chtít porušit?“ divily jsme se.

„Je to smyčka věčného zla,“ řekl Johann. „Ale pro nás znamená věčnou existenci.“

„Pro někoho ne?“

„Pro fáze, které se střídají. Objeví se znovu, pravda – ale v jiné podobě a bez paměti.“

„Čeho lituješ? času, který plyne?“ zasmály jsme se.

„Ne… Zapomeň, co jsem ti povídal. Takové úvahy nemají bez Klíče smysl a já se jich lehce vzdám… Pojď! Pojď sem, Bytosti!“

Volal nás a my se vznesly do temného nebe… Jenže někde tam byla další hranice světa. A rázem jsme se znovu staly nějakým Okolím.

Byly jsme tichá krajina plná měkkého světla rudého slunce, hluboká jezera kapalného čpavku nás krášlila tu a tam. A všude, všude byl led – chladný, mrazivý, třpytivý a zvlášní.

Divný tvor vlnivě tekl svým průsvitným tělem po jednom našem břehu, rozléval se do loužiček a zase se shlukoval, odstrkoval se křemičitými výrůstky a blížil se zvolna k nízké betonové stavbě v jednom našem údolí. Další a další ti tvorové tekli podél něj, jeho divná osobní stráž.

V té nízké stavbě se sešli jen vůdci. Prohlíželi dokumentaci a plán nějakého stroje.

„Vynález fotosyntézy znamená doslova převrat!“ jásal jeden. „Klasické zbraně jsou rázem zastaralé.“

„Podle výpočtů by to mělo fungovat,“ ozval se druhý. „Tímto strojem vyrobíme miliardy drobných fotosyntetických robotů a svrhneme je na nepřátelská města. Dřív něž někdo vůbec zjistí, o co jde, dřív než se zmůže na protiakci, roboti vyprodukují tuny jedovatého kyslíku a navíc se rozmnoží. Každá obrana bude naprosto neúčinná.“

„A co budeme dělat my?“ zeptal se jeden z vůdců váhavě.

„V pravý čas zase roboty stáhneme. Do té doby budeme žít v hermetických krytech…“

„Je to rafinované!“ pochvaloval si ten první tvor a usmíval se levými a středními ústy.

My poslouchaly. Skončí tedy další fáze? Bylo nám jasné, že ano. Ale co – po ní přijde další a další a další, tak jako plyne čas.

Pak jsme pozorovaly, jak nás drobné zelené nestvůry zaplavují, jak se rozlézají a množí. Jak se původní obyvatelé marně snaží nějak je zastavit. Zároveň jsme ale věděly o dalším důležitém ději v jiném našem konci. V tom místě právě startoval stroj postavený jinými bytostmi, novou fází. Pronikal temnotou plnou hvězd, kterou jsme také tvořily my. Letěl k té naší části, kde právě zanikali tekutí, letěl k zemi čpavkových jezer a krystalů, která se zvolna měnila.

Zas plynuly věky a to my dobře znaly, tak často plynuly věky kolem nás a měnily svět! Zelení roboti zaplavili jezera, skály, cesty i města, která zůstala po jejich předchůdcích. Zaplavili nás. A raketa odjinud se přiblížila k jejich rudému slunci, k cíli své daleké cesty. Cha! Kdyby tušili, že celou tu dobu letí skrz jednu jedinou Bytost, vlastně skrz jedno jediné Okolí! Z celého jejich nekonečného vesmíru je skutečný jen nepatrný zlomek – my. Všechno ostatní v něm je jenom odvozený obraz… A ty drobné zlomky všech nekonečen tvoří rub světa. Ale oni neviděli na rub světa a o nás nevěděli nic.

„Pozemšťané volají bratry z vesmíru!“ vyřvávali. „Ozvěte se, vy mlčící planety Alfy Centauri! Je tam někdo? Žije tam někdo?“

Radiové vlny narážely na povrch naší planety zelených robotů, tříštily se, křížily, vracely – všechno marné. Už dávno nebyl nikdo z minulé fáze.

Pak vystoupili.

„Planeta pro nás jako stvořená,“ řekli. „Třiatřicet procent životodárného kyslíku!“ Začínala další fáze, ale my už to neviděly. Kdosi překročil hranice světa a my jsme se zas ocitly jinde – kolem byly měkké fialové chomáčky a modrobílé louže. Proč? Kdo ví. Na rubu světa vládne jen chaos, chaos, chaos.

Dlouhý je život bez řádu a bez budoucnosti. Kolik jen jsme toho už viděly svýma zelenýma rukama – a co všechno ještě uvidíme, něž někdo přetrhne smyčku a dostane se z ní ven! Teď zrovna jsme Bytost a zase je všechno kolem nové; kousek od nás stojí čtyřnohá židle a na ní leží slunce. Vede k němu spousta bran, jsou vyšší a zas nižší, různé, všechno prázdné trčí ke žlutému nebi. Nemá to logiku.

Tolik bran a nikde nikdo.

POSLEDNÍ PEVNOST ŠIPKY

Původně to byla ruka, otevřená dlaň; ten znak se ale opakoval tak často a tolikrát, že se z ní nakonec stala obyčejná jednoduchá šipka. Měla jen pravou polovinu hrotu a mířila dolů – k zemi, z které všechno vzešlo, o krok zpátky a blíž k barbarství. Oběma svými konci protínala kruh, symbol dokonalosti a života.

Obratte se zpátky, vy, kteří hledáte a nacházíte, hlásala Šipka celá tisíciletí všem uším ochotným naslouchat. Obraťte se, když máte svůj cíl na dosah, a vraťte se zpět k počátku. Vždyť pro vás, kteří vládnete myšlenkám i hmotě, už neexistuje nesplnitelné přání. Smysl vašeho života dřív býval v hledání dokonalosti; teď jste ho ztratili. Vraťte se tedy zpátky, tam, kde ještě nějaký smysl byl, a vězte: nezáleží už na tom, čeho kdy dosáhnete, ale na způsobu, jakým se to stane! Hledejte ztřeštěné cíle a jděte těmi nejsložitějšími cestami…

* * *

Ten ohavný barbarský symbol visel na širokém sloupu blízko místa, kde Igeřané začali stavět první domy Arquadasu. Kruh měl tak veliký průměr, že člověk s doširoka rozpřaženýma rukama sotva dosáhl zároveň na oba protilehlé body obvodu… a celý byl z čistého zlata. Ovšem dlouho na svém místě nezůstal; zlato je zlato a to ještě stále má svoji cenu.

Odvezli ho na Iger.

* * *

Pozdě večer jel kamenitou cestou k igerskému městu Arquadas kdosi v černých šatech a stříbřitém plášti; nechal za sebou oblaka zvířeného prachu a slabý třpyt na hranách skal. Byl to člověk – a nebo alespoň tak vypadal: muž s bledou tváří a hustými vlasy sčesanými dozadu. Seděl pevně ve zdobeném shaikortském sedle, nehybný, strašlivý, plný chladu. Iku, na kterém jel, se hnal středem cesty dolů do údolí, rychlý jako horská řeka a divoký právě tak; rudé oči mu hořely strachem a zlobou. Cítil za sebou přítomnost ghosidů, jejich šedých chladných myšlenek a poloprůhledných těl. Táhli se za ním jako vlající závoj modravé mlhy, na krok vzdáleni od ostrých drápů jeho tlap, a temnýma očima se mu vpíjeli do zad.

Jezdec si svého nezvaného průvodu nijak nevšímal; jen občas, když některý ghosid předběhl a začal se plést ikovi do cesty, ho v myšlenkách okřikl a odehnal. To se pak celé hejno s vřískotem naráz rozprchlo – a jen pomalu se zase vracelo zpátky.

A město se blížilo. Z mnoha a mnoha jeho oken jen málokterá svítila do tmy, opuštěná a ztracená v ní jako památky z nějakého cizího světa. I královnin palác byl temný –vysoká a nákladná věž z hliníku a skla, která tak špatně sloužila svému účelu. Stál na vrcholku nízkého kopce přímo uprostřed města; domky vojáků byly kolem něho jako veliký plochý věnec. Na nebi nad nimi se chladně a mrtvě leskly hvězdy.

Někde mezi těmi hvězdami v myšlenkách bloudil jezdec, zatímco ho iku na svých silných tlapách lehce nesl k městu, a snil – snil o jiném světě a jiném životě, o jiných světlech a o slávě, která je pryč. V té chvíli jako by se vrátil čas; město zmizelo z tváře země a na jeho místě zůstal stát jen ten široký sloup se symbolem Eraughoonu. Jezdec rázem ještě víc popohnal ika; zvíře letělo dolů ze svahu jako ladná vlna, která klouže těsně nad zemí.

Pak se někdo v zástupu ghosidů nahlas zasmál a jezdec znovu spatřil město, jaké skutečně je.

* * *

Zeď paláce je chladná a tmavá. Tyčí se kolmo vzhůru jako stěny všech igerských staveb; iku se tiskne do jejího stínu a téměř nedýchá. Ghosidi jsou daleko – zůstali někde před branami města, stojí tam u cesty a okounějí. Nikdy zřejmě nenajdou odvahu vejít dovnitř – přestože teď už město nikdo nehlídá.

Jezdec ve stříbrném plášti sklouzl z ikova hřbetu do nepřátelské a chladné tmy – a zvíře, které cítilo všude kolem prázdnotu a smrt, tiše zakňučelo.

„Nanlin! Nanlin Sikur,“ šeptl jezdec a pohladil ika po šupinaté kůži. Sikur ztichl a znehybněl; jen jeho rudé oči svítily do tmy.

Člověk otevřel kovovou schránku, kterou měl zavěšenou na opasku; naráz z ní vytrysklo slabé a bledé nafialovělé světlo. Uvnitř ležel krystal argenitu – hořel svým vlastním ohněm, zářil, pulsoval. Byl jako živoucí srdce cizí bytosti, která nemá nic společného s lidmi… Muž z hor sevřel argenit v dlani a světlo pohaslo.

Udělal několik kroků po vybetonovaném prostranství kolem paláce a pak se vznesl do vzduchu. Stoupal zvolna vzhůru podél zdi a prázdnou rukou se lehce dotýkal hladkého povrchu desek z plastů; klouzaly dolů a každé tři znamenaly další poschodí. Zastavil se až u čtyřicátého šestého a posunul se k oknu z kouřově hnědého skla; přejel dlaní těsně nad jeho povrchem a celá ta veliká tabule se prohnula. Okraje se vysmekly z hliníkového rámu, deska sjela na podlahu chodby uvnitř a zhoupla se na ní… cesta byla volná.

Podobný pouhému stínu procházel tiše geometricky pravidelnými, nezajímavými místnostmi paláce. Tak často bývaly plné barevných světel a zněla v nich divná nemelodická hudba Igeru! Tak často byly plné lidí – a dnes zely prázdnotou. Vojáci impéria jsou daleko; bojují někde na druhém konci Galaxie proti Třem zlatým světům n~sit~nu. Tady už nejsou potřeba. Tahle planeta je mrtvá.

S královnou Iverin zůstala ve věži jen Gida Lawiah – jedna z mála původních obyvatel, kteří dokázali žít mimo argenitové pole a odešli ze zvědavosti do odstíněného města Igeřanů. Ostatní divoši nikdy nepřišli. Barevná světla, která je měla přilákat a omráčit svou nádherou, zářila nadarmo. Královna Iverin, určená k tomu, aby krásnou plastikovou rukou žehnala celým zástupům a stala se novou bohyní toho barbarského světa, čekala marně, navlečená v třpytivých šatech.

Oni nepřišli a nepřinesli dary, nepřišli a neskláněli se před ní s úctou, které chtěl Iger využít. Nemohli přijít; jinak by to jistě udělali, aby se pobavili.

Jen člověk z hor vstoupil do paláce – jenže všichni ostatní už byli mrtví. Byl to divoch v domorodém oblečení, za opaskem meč a ostrý nůž, a přicházel nepozván.

* * *

Dívka stojí uprostřed pokoje a hlavu má skloněnou. Zvolna si rozčesává temně zlaté husté vlasy, které jí sahají až do pasu… Velké a ohnivé černé oči upírá někam před sebe do prázdna.

Naslouchá hlasům hluboko ve své mysli; naslouchá i těm hlasům, které přicházejí odjinud. Ví o cizinci, který se plíží palácem – ví o něm od chvíle, kdy překročil brány města. Zná i důvod, který ho přivedl na území Igeřanů – a dál stojí uprostřed pokoje, nic nepodniká, je téměř nehybná.

Co dělat? Co mám dělat? ptá se tichých stěn – s obavami, že i návštěvník slyší její myšlenky. Jenže nikdo neodpovídá… a ona ví dobře, že se žádné pomoci nedočká…

* * *

Ta dívka se starobylým jménem Gida cítila, jak se dveře otvírají, přestože se pohybovaly naprosto bez hluku a ona k nim stála zády. Neodolaly ani pouhému jeho přání… Zlo vstoupilo dovnitř a blížilo se.

Teď teprve se Gida Lawiah otočila a spatřila cizince – setkala se s pohledem jeho zářivých zelených očí, v kterých nebylo ani stopy po nějaké krutosti nebo zlobě. Jen tvář byla strašná; ostře řezaná a tvrdá, plná stínů, s velkým nosem, úzkou bradou a obočím černým jako tma venku ve skalách. Zvlněné hnědé vlasy dlouhé až po ramena sice trochu zjemňovaly výraz obličeje, ale zakrývala je železná koruna s velkým jiskřícím rubínem uprostřed.

Gida Lawiah se zachvěla. Necítila strach; nebála se téměř ničeho a ze všeho nejméně nočních stínů. Ona sama byla jedním z nich – královna, pravá královna igerského paláce. Teď ale váhala, nevěděla, co dělat – a to se jí zdálo horší než všechny hrůzy světa.

„Přišel jsem pro tebe, Gido Lawiah,“ řekl cizinec. „Sikur čeká dole. Pojď.“

Zoufale se rozhlédla, jako by hledala pomoc u všech věcí kolem sebe; její pohled sklouzl po skříni, po zrcadle – ze zvyku bleskově zkontrolovala své šaty, nalíčení a účes – a pak se zastavil u tlačítka vedle dveří. Stačilo se ho dotknout, aby přiběhl robot s paprskometem, ochotný stejně tak střílet jako utírat prach.

Její host ten pohled sledoval.

„Tak to udělej,“ řekl. Ustoupil k protější stěně, argenit si přehodil do levé ruky jako štít a pravou sevřel jílec meče. Bylo to skoro směšné.

„Bránit ti v ničem nebudu,“ dodal.

Zavrtěla hlavou. „Ale ne. Nechci ho volat.“

„Jestli nechceš ty sama, mohu to udělat já.“

„Ne! Eraughoon všechny zabil, Wassare – a já už v něj nevěřím. Raději ať je klid.“

„Neměli jsme dopustit, aby zničili všechen argenit. Jistě. Ale nic víc,“ řekl Wassar. „Eraughoon není sám o sobě špatný. Člověk musí přistoupit na jakoukoliv hru… a co se stane pak, to je Osud.“

„Hra,“ ušklíbla se Gida Lawiah. „Tak to bylo pro nás, ale ne pro Igeřany. My si hráli a oni nás zatím hloupě a nudně… vyvraždili. Sami jsme jim dali zbraně do rukou – a oni to skoncovali rychle a dokonale. Jsou tak jiní. Svým nepřátelům nedávají žádné šance, aby se pobavili, a naopak sami zase nikdy žádnou příležitost nepromarní… Techničané. Od chvíle, kdy přišli, je naše filozofie mrtvá, Wassare.“

„Jenže tady není Iger,“ odpověděl chladně. „Tahle země stále ještě patří nám.“

„Nám!“ vykřikla. „Komu – nám?! Ghosidům? Nebo myslíš nás tři živé lidi – sebe, mne a Arighana?!“

„Myslím stoupence Šipky.“

„Hlupáku! Žádní neexistují– copak to nedokážeš pochopit?“ Hlas se jí třásl vztekem a zoufalstvím.

„Já věřím v Eraughoon,“ odpověděl zvolna.

„Wassare, to, co se stalo, to nebyla hra! Možná nás zpočátku nechtěli všechny zničit; jinak by tu přece nepostavili tuhle věž,“ vyhrkla a rozhodila rukama. „Všechno jejich úsilí směruje k účelnějšímu uspořádání; k dosažení cílů… bez ohledu na krev. Bez ohledu na cokoliv. My jsme mohli zničit celé impérium Iger – všechny ty světy proměnit v mrtvé pouště a vrhnout je do jejich žhavých hvězd… copak tebe to nikdy nenapadlo, Wassare? I oni si to přece nakonec uvědomili. A nevěřili, že to neuděláme… že nás nijak neláká vládnout prázdnému vesmíru bez života, protože je to stejné jako pozorovat vzorně upravený záhon, na kterém nic neroste… a nemít si s čím hrát… Ach, denros –raději jsme nechali jejich vojáky, aby tu přistáli a postavili si hrad. A ještě jsme jejich město odstínili, aby je nezabilo jednotné argenitové pole, bez kterého většina z nás ani nedokázala žít!“ Oči jí hořely; nechala se unést svými vlastními slovy. Ruce měla zaťaté a její hlas byl plný zášti. „My blázni! Teď bez argenitu už nic nezmůžeme; jsme na tom jako oni a možná hůř.“ Vzdychla. „Chybí základ. Eraughoon není nic pro bezmocné. Zůstanu tady v paláci a nikam nepůjdu, Wassare, protože by to k ničemu nevedlo.“ Zmlkla.

Těžké bezbřehé ticho je obklopilo jako propast zívající ze všech stran.

Wassarova tvář neodrážela žádné emoce… jen únavu. „Všechno, co mi tu vysvětluješ, já přece dávno vím, Gido Lawiah,“ ozval se po chvíli. „Ale co na tom změním – když to vím? Nestanu se za několik dní Igeřanem jako ty.“

To byla výčitka a Gida Lawiah sklonila hlavu.

„Dělej si co chceš, ale mě nech na pokoji.“

Náhle se vzchopil; v očích se mu zablýsklo.

„Ne. Odvedu si tě odsud s sebou. Unesu tě násilím. Jsem kníže z Temné Gergy a v téhle… jak říkáš – hře – znamenám zlo. Pojď – nebo zavolej toho strážného.“

Gida bezradně vzdychla a zvedla oči. „Nechci s tebou odejít, Wassare. Ale nechci tě ani dát zabít.“

„Jenže to nejde.“ Jeho hlas zněl ostře a tvrdě.

„Proč?! Copak se nemůžeme rozumně domluvit?“

„Rozumně – jako Igeřané!“ vykřikl. „Netvař se, že nechápeš, o co tady jde. Kdyby existovala třetí cesta, bylo by všechno příliš jednoduché. A to já nepřipustím.“

„Jenže já nestojím o to, vláčet se teď v noci do Temné Gergy a nechat se otravovat hojnem ghosidů, které člověku na každém kroku připomíná, že všechno je pryč…“ vyhrkla Gida. Bylo jí do pláče nad vlastní bezmocností. „Nech mě být, denros! Nech mě být.“

. Říkám ti, že znamenám zlo a že jsem přišel pro tebe. Máš pravdu – je to mizerný život a nejde to tak dál. Zůstaneš u mne jako zajatkyně; Arighan ať si tě osvobodí.“

„Hlupáku!“ Plná vzteku zabodla své divoké hypnotizující oči do jeho s touhou vnutit mu svou vůli.

„Se mnou nic nepořídíš. Mám argenit – a ty nic,“ zasmál se.

Její rty se stáhly opovržením. „To je opravdu čestné!“ odsekla vztekle.

„Nepřišel jsem s tebou bojovat – ať už čestně, nebo nečestně. Přišel jsem tě unést.“

Úsměv mu z tváře zmizel – a z očí se vytratila laskavost, která v nich byla ještě donedávna. Teď se zdály chladné a cizí i ony – zeleně žhnoucí kusy ledu.

Gida Lawiah zvadla a schoulila se do sebe jako rostlina, kterou nechali na slunci bez vody. Byla skleslá; dohořela a zhasla poslední jiskřička její síly. Bez odporu se nechala vzít do náručí a vynést chodbou ven. Pak, když po krátkém letu střemhlav dolů z šestačtyřicátého poschodí igerského mrakodrapu přistáli a Wassar ji posadil před sebe na Sikurův hřbet, byla najednou šťastná.

Všechno jako dřív – v dobách, kdy jsme se s Wassarem hnali pustými zelenými pláněmi Shaikortu a jen pro své potěšení stavěli a zase bořili paláce z přízračných stínů, dávali ožívat tvorům ze své fantazie a nechali kvést květiny, které nikdo nikdy předtím neviděl. Tvořili jsme všechno, co nás jen napadlo – tenkrát, ve věku Argenitové jednoty, to bylo tak snadné… Poletíme nocí dál a dál, brána Temné Gergy leží před námi. Co na tom záleží, že každý další návrat do igerského paláce je pro mne těžší než ten předešlý, že je to všechno jako krásný sen, po kterém přijde nevlídné a chladné ráno…

* * *

Záře daleko, daleko vpředu se rozdělila na ostrůvky barevných světel a zesílila ještě víc; tím temnější byla noc kolem a tím nehybnější. Sikur běžel naprosto tiše; tmou jen tu a tam zaznělo vřísknutí nějakého ghosida nebo jeho smích. Wassar seděl za mnou a rukou mě přidržoval. Argenit v jeho dlani hořel jako blízká chladná hvězda – ta studená nafialovělá záře prosvěcovala jeho prsty s dlouhými nehty a hladké rohovíte šupiny na ikově krku se v ní třpytily. Ten krystal mě přitahoval, moje oči i moje myšlenky. Jak je Wassar šťastný, že ho má! Zachránil několik úlomků z shaikortského Bodu jen chvíli předtím, než Igeřané svatyni rozbořili a zničili argenit silným elektromagnetickým polem. Byl zrovna blízko – náhodou. Ach, kdybychom tušili předem, co Igeřané udělají! Kdybychom si alespoň přečetli jejich myšlenky, které se samy nabízely! Všechno, všechno se tak lehce dalo zachránit…

Denros. Lépe nevzpomínat.

Ženeme se dál a dál a mně se vítr opírá do tváře; jsem napůl omámená tou rychlou jízdou a září argenitu a vůněmi noci. Ve vzduchu cítím dech minulých věků, které brzy budou zapomenuty; dávná a zmařená moc a sláva je velká právě tím, že je pryč. Tohle je svět, ve kterém žije Wassar, a já jeho kouzlu podléhám snadno a s rozkoší – vždyť i v mém srdci někde spí touha vrátit se alespoň v představách do dob Eraughoonu! Na co myslí Wassar – nevím; podle nevyřčené úmluvy my dva nikdy nečteme navzájem své myšlenky. Ale cítím, že je šťastný – kdo ví po jak dlouhé době šedivé prázdnoty. Všechno je děsivé a sladké… strašlivé kamenné hradby Temné Gergy nám letí vstříc.

* * *

Věž zvaná Bládhese Gergá – Temná Moudrost – se zvedá vzhůru do nebe a je tak vysoká, že obrovská plošina na jejím vrcholku se při pohledu od základny zdá drobounká. Má tvar spirály s hodně volnými a širokými smyčkami; ti Igeřané, kteří ji třebas jen z dálky spatřili, nedokázali pochopit, jak je možné, že se nezřítí. Bládhese Gergá je odpovědí naší země Igeru; Wassar ji vytvořil ve chvíli, kdy igerští vojáci a roboti dokončili stavbu královnina paláce. Kamenné hradby, které ji obklopují, jsou ovšem mnohem starší; pocházejí z dob, o kterých už nemá kdo vyprávět. Jsou pobořené a přesto stále hrozivé, a zůstanou tu i po nás – dokud je pod sebou nepohřbí nové igerské stavby a nové cesty budoucího světa.

Wassar žene Sikura přímo do světla a záře, na nádvoří. Těžká železná brána za námi zapadla. Stojíme uvnitř spirály a nad hlavou nám hoří ohně…

* * *

Wassar seskočil z ikova hřbetu a postavil opatrně Gidu Lawiah na zem vedle sebe. Nádvoří už nebylo prázdné; ze všech stran přibíhali služebníci, snad přímo z kamenných stěn vystupovali bohatě oblečení hosté. Gida mnohé z nich znala – krále Orahu se zelenými vlasy a dvojhlavým hadem obtočeným kolem pasu, Přízračnou Terwas v třpytivých závojích a s prsteny na všech čtrnácti prstech, Kirahima s dlouhou bělostnou srsti a očima jako rubíny.

Bylo to už dávno, co je Wassar vyrobil. Ale objevili se tu i další, které Gida nikdy předtím neviděla – tvorové temnoty a zla. Je mezi nimi i nějaký člověk? blesklo ji hlavou… a věděla, že ne. Kdysi to tak bývalo; lidé žili s argenitary a nikdo je od sebe nerozeznal. Potom ale krystaly zmizely – a lidé s nimi; jen argenitaři zůstali, potloukali se v prázdných hradech a volali své stvořitele… Všechno to bylo jako výsměch. Král Oraha se uklonil Wassarovi a pak se otočil k Gidě.

„Vítám tě, paní!“ Uctivě ji vzal za ruku a vedl ji k věži. Ohlédla se na Wassara… Usmíval se.

Král Oraha jí představoval hosty, které neznala; prohlížela si všechny ty podivné bytosti a ony se klaněly, zdravily ji a vítaly. V různobarevných světlech byly jejich tváře divoké a plné života.

Přízračná Terwas ji vzala za druhou ruku a Gida pocítila slabý záchvěv nevysvětlitelného strachu.

Obě ty bytosti ji vedly do věže stoupající chodbou, v které odevšad zároveň zněla hudba. Míjely nádherné sály; Gida do nich nahlížela dokořán otevřenými dveřmi. Byly jako korálky navlečené tu a tam na spirále věže – porůznu umístěná podlaží, která volně a bez jakékoliv opory trčela do prostoru.

Všichni ostatní Gidu následovali; celý ten obrovský průvod hostí a sluhů s hejnem uječených ghosidů v patách stoupal Temnou Gergou vzhůru, až na její vrchol.

Tam se zastavil – na obrovské kruhové plošině, která daleko, předaleko končí sloupořadím. Uprostřed trčí malá vížka a do ní ústí schodiště z věže; já první jsem v ní stanula a viděla celou terasu ještě prázdnou, ozářenou jen světlem hvězd, ohromnou, vznešenou. Mé jméno Gida znamená Mocná – ale tady, ve Wassarově věži, si připadám slabá a ubohá. Je to tak vždycky, vždycky v Bládhese Gerze; jak daleko mají k její dokonalosti všechny ty neumělé a křehké přízračné stavby, které jsem kdy stvořila já! Obdiv k síle, která dala vzniknout takovému dílu, mě drtí a ubíjí a moji pýchu sráží někam hluboko – do prachu u Wassarových nohou.

* * *

Tančíme; po bohaté hostině u skvělé tabule, kterou Wassar stvořil pomocí argenitu přímo před našima očima, je na to ten pravý čas. Plošina se lehce chvěje, stoupá a klesá, je pružná, ale pevná. Zalitá světly, které visí nad ní jen tak ve vzduchu.

I oni se radují – ti Wassarovi hosté. Ghosidi piští a pletou se jim do cesty, žebrají o úsměvy a laskavé myšlenky. Wassar je občas odhání, ale není to nic platné; vznesou se do vzduchu v celém hejnu, několikrát zakrouží nad plošinou a už jsou zase zpátky, ještě drzejší než předtím a rozesmátí.

Najednou sedím s králem Orahou na pohovce potažené sametem, která se na Wassarovo přání objevila pod jedním sloupem; krok ode mne je propast, ale její hloubka mě neděsí.

Král vypráví o svém městě v horách, o Oreste Mingate, Stínovém údolí. Je to prastaré a divné místo; navštívila jsem je kdysi ještě ve věku Argenitové jednoty… Poslouchám a sleduji přitom Wassara, jak se rychle proplétá mezi bytostmi, argenit v ruce a jiskřící rubín na čele. Občas mi věnuje pohled a úsměv; úsměv, který se k jeho přísné tváři nijak nehodí. Pak se odvrátí a já sleduji dál – jeho, ale víc argenit. A myslím na Arighana.

I on by byl šťastný, kdyby ten krystal měl. Arighan znamená dobro a proto stojí proti Wassarovi – je to příběh, který se hrál od nepaměti… Jenže teď už to není hra.

Všechno je strašlivě skutečné.

Přemýšlela jsem o tom – a najednou se cosi změnilo. Možná kolem, ale spíš uvnitř mě. Všechny ty zvuky, hlasy a písně, které plynou kolem, najednou nemají smysl… je to jako sen. Král Oraha mlčí. Jeho vznešená a pravidelná tvář je daleko – jako by se díval z okna, za kterým je docela jiný svět. A já vstávám, najednou plná smutku a beznaděje. Wassar tančí se sedmiprstou Terwas… a nemá krystal.

Ten argenit ležel na nízkém stolku vedle vížky. Cítila jsem pole, které v té chvíli volně vyzařoval, vnímala jsem je jako cosi sladkého a nepochytitelného – šla jsem jeho směrem a bytosti tmy mi uhýbaly z cesty. Ucítila jsem v zádech Wassarův tázavý pohled, ale ani mě nenapadlo se otočit. Sáhla jsem po krystalu – byl chladný a těžký a mocný. Vytryskl z něj proud namodralého světla… Poddal se mi.

„Nech ho být. Patří přece Wassarovi,“ řekl někdo.

Král Oraha stál za mnou, svou přízračnou ruku mi položil na rameno.

Pryč! Všechno pryč! V té chvíli to bylo mé jediné přání, obrovská touha, která přehlušila jakékoliv další myšlenky. Král Oraha, do jehož mysli se ten příkaz přenesl s největší silou, ode mne odskočil a pak se už jen řítil jako hnaný větrem k okraji plošiny. A po něm všichni ostatní. Nikdo z těch Wassarových hostů se neudržel.

I ti nemnozí, kteří si dali říkat argia~luové, Moudří, byli bezbranní proti moci argenitu a já je všechny shodila dolů, dolů z věže.

Zůstala jsem stát na plošině sama – oči zavřené, argenit přitisknutý k hrudi…

Ne. Jen jsem si myslela, že jsem sama.

Když jsem se za chvilku rozhlédla kolem, spatřila jsem Wassara u jednoho z těch vysokých bílých sloupů, které lemovaly vrcholek Bládhese Gergy… Opíral se o něj a nevypadalo to, že se chystá někam padat. Rubín v jeho železné koruně zářil a bylo to jediné světlo mimo hvězd, které z celé té slavnostní záplavy záře zůstalo.

* * *

Stáli proti sobě. „Proč jsi to udělala?“

„Ty nevíš?“

„Nemělas právo!“ Jeho hlas byl studený a zlý.

„Nevím, proč bych neměla mít právo rozehnat pár přízraků! Já dávno Eraughoonu nevěřím,“ odsekla.

„Tohle není zrada, která by si zasloužila obdiv, Gido Lawiah. Pochopil bych ještě, kdybys před léty odešla na některý ze světů, kam utíkají ti, co mají strach žít v zemi Šipky…“

„Tenkrát jsem ještě věřila. Jenže svět se změnil, Wassare. Ať chceš nebo ne – Eraughoon je to, co nás ničí. Když je tu Iger, obrací se Šipka proti nám…“ Zmlkla, protože on ji neposlouchal. Až po dlouhé chvíli dodala: „Jednou tě zabije.“

„Všechno je Osud,“ řekl tiše. „Astuaner. Bládhese Gergá, Temná Moudrost, je místo plné zla – a já jsem jeho pánem. Moje moc je veliká – to přece víš!“

„Tvoje moc!“ vykřikla Gida. Strhla Wassarovi z hlavy železnou korunu – dřív, než tomu stačil zabránit. Vlastně se o nic takového ani nepokoušel. A hodila ji na zem, na tu rovnou stříbrnou plochu terasy mezi nebem a zemí… železo při nárazu slabě zazvonilo.

„Tvoje moc může padnout v jediném okamžiku jako tenhle nesmysl,“ zasmála se, zvedla oči… a zmlkla, protože se nic nezměnilo. Wassar byl král – s korunou i bez ní. Tak to bylo, tak to cítila.

„Možná zabiješ Arighana – nebo on tebe,“ řekla tiše.

„Možná.“

„Protože on věří v totéž co ty.“

„Ano.“

„Nemyslíš – přece jenom – že je to zbytečné?“

„Ne,“ řekl Wassar vážně – jako by ani necítil tu ironii v jejím hlase.

„Náš život je příběh… a příběhy mívají svůj konec,“ dodal. „Udělat cokoliv jiného než hrát dál a věřit ve svůj osud znamená zradit Eraughoon… zradit celý svůj život.

„Ty to nechápeš! Vůbec nechápeš, že celý princip Šipky je ztracený – ať uděláš, co uděláš!“ vykřikla. V jejím hlase zazněla probouzející se hysterie. „Wassare!

„Copak jsi v igerském paláci skutečně na všechno zapomněla? Už nevíš, že nezáleží na tom, co se stane, ale jak se to stane?“ odpověděl tiše. Gida mlčela.

Najednou si uvědomila, že to, co se mu celou dobu snaží vysvětlit, ví on sám přinejmenším stejně dobře jako ona.

„Bude to už brzy,“ dodal. „A teď běž, Gido Lawiah – zmiz mi z očí.“

Možná zapomněl na svoji hrozbu, že ji uvězní v Bládhese Gerze. Možná byl jenom příliš zhnusený.

Udělala několik kroků k okraji plošiny, krystal argenitu v ruce. Čekala, kdy ji Wassar zastaví a bude ho chtít… ale on mlčel a nechal ji odejít.

* * *

Později – bylo dávno po půlnoci – stála na samém konci cesty, která jediná vedla od Bládhese Gergy do krajů Igeřanů. Dál už byla jen vybetonovaná dráha, z níž kdysi startovaly vojenské letouny. Věž daleko, daleko vzadu se podobala prastarému stromu, který je obrovský a hrozivý… a…

Mrtvý.

Vilma Kadlečková

JEDNOU BUDE TMA

Obálka a ilustrace Magda Vodrážková

Sazba by LASER

Vydalo nakladatelství LASER, Olšová 18, Plzeň, roku 1991 jako svou šestou publikaci.

Náklad 7 000 výtisků, stran 192, l.vydání, tisk Mistral Praha

Cena 37 Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai