Prodáno 28.11.2014 na www.Kosmas.cz zákazníkovi gedrex@gmail.com

Vilma Kadlečková

Mycelium

Jantarové oči

Vilma Kadlečková

MYCELIUM – Kniha první

JANTAROVÉ OČI

Ilustrace na obálce Tomáš Kučerovský

Odpovědný redaktor tištěné knihy Viktor Janiš

Korektury Ludmila Böhmová

Odpovědný redaktor elektronické knihy Oldřich Vágner

Elektronické formáty připravil KOSMAS www.kosmas.cz

Vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2013 jako svou 2032. publikaci

Elektronické vydání první

Argo, 2013

Copyright © Vilma Kadlečková, 2013

Cover art © Tomáš Kučerovský, 2013

ISBN 978-80-257-0873-6 (tištěná verze)

ISBN 978-80-257-0927-6 (e-kniha)

Naše knihy (včetně e-knih) distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS www.kosmas.cz

Poděkování

Vzdávám hold všem obětem össenských hub – svým laskavým i nelítostným betačtenářům, bez jejichž podpory a připomínek by tento příběh nadále existoval jen jako vrstva informací v protonaci, místo aby zkondenzoval do slov na papíře či displeji.

Tito lidé mi pomohli prokousat se myceliem až ke dnu: Karolina Francová, Sanča Fülle, Viktor Janiš, Ondřej Müller, Richard Podaný, Zdeněk Rampas. Díky! A obzvlášť děkuji svému manželu, Martinu Klímovi, že mě během jedenácti let, kdy jsem porůznu a s přestávkami tuhle věc psala, i s celou bandou mých mimozemšťanů nevynesl v zubech.

Vilma K.

Pětice posvátných drog. Pět stupňů na cestě k Osvícení: to nejskvělejší a nejstrašnější, co přinesla civilizace Össeanů lidským planetám. Gömeršaül, terronsky zvaný Jantarové oči, prolomí hradby příčetnosti. Laëgühr, Led pod kůží, zaostří mysl na vzdálený cíl. Ökrë, Pád do temnot, sežehne plamenem všechno, co bylo; a yantrün, Vidění, otevře bránu do nového světa a nové reality. Nakonec přímo k duši promluví räwë, Hlasy a hvězdy – a spojí chaos pochybností do jediného a jedinečného celku, do Vesmírného kruhu Dokonalého Bytí.

Taková je víra Össeanů.

Jenže pak jsou tady ti ostatní. Lidi jako Lucas Hildebrandt, kteří sice pochopili, co se po nich chce, ale stejně to jaktěživi neudělají správně. Vesmírnému kruhu Dokonalého Bytí zásadně říkají Nesmírný puch Dokonaného Zblití; a místo aby stoupali k Bohu, zarytě klopýtají přesně opačným směrem.

Pro ně je to opravdové peklo. Nebo aspoň boj o život.

Pět stupňů nesvobody, závislosti, šílenství.

Gömeršaül

KAPITOLA PRVNÍ

Svátost Dalekozření

Nejdůležitější věci se odehrají vskrytu, říkalo se na Össe, a Lucas Hildebrandt to přísloví znal. Měl postřeh na nenápadné drobnosti, které mohly pohnout světem, a ani tahle mu neunikla: zdánlivě bezvýznamná událost, překrytá vším tím zmatkem kolem návratu d-alfských kolonistů. Zatímco se medianti v potu tváře snažili zasloužit si svůj plat a plnili všechny netlogové kanály bombastickými titulky jako Nový Gulag odhalen, Nezákonné praktiky Rady pro výzkum vesmíru, D-alfa vydává své otřesné tajemství, byl už o několik tahů dál a klepal u docela jiných dveří.

Dotyčné dveře – portál z nerezové oceli, leštěného titanu a olovnatého skla – vypadaly právě tak okázale, jak se v administrativní čtvrti sluší. Stačil však jediný pohled na rozmáchlé a vzdušné, snivě atektonické tvary budovy, aby člověku došlo, že tady nenarazí na banku ani úřad, a koneckonců na nic lidského. Össenský sloh, kterému se trefně přezdívalo emzácká gotika, se zárukou odpuzoval všechny finančníky, manažery a právníky; copak by nějaká soudná firma chtěla mít kancelář v kostele? Lucas Hildebrandt se bezděky otřásl odporem, když těmi honosnými dveřmi procházel do ztemnělé kruhové haly, a ruka mu zrovna tak bezděky zamířila k rameni v prastarém pozdravu Oddaných a Vyvolených, Těch, kteří stojí v Akkütlixově stínu – než si vzpomněl, že on přece v Akkütlixe nevěří. Rychle schoval dlaně pod měkké záhyby ponča a kradmo vklouzl do tmy mezi sloupy.

Zavřelo se za ním ticho, po hluku ulice málem hmatatelné; tohle byl docela jiný svět. Lucas potěžkal na jazyku vzduch svatyně, zkalený vonným kouřem, a pod žebra se mu zaryl strach. Už už cítil, jak se vzpomínky derou přes práh paměti – nejcizejší vzpomínky, jaké měl; a málem se vrhl zpátky ke dveřím, než ho dostihne celá průtrž neuchopitelných představ. Jenže pak si uvědomil, proč tu je: Rada, D-alfa, podezření.

K čertu s Össe! Měl příliš málo času, než aby mohl utíkat před tím jejich idiotským patosem.

Rozhlédl se. V hale čekal dobrý tucet Össeanů, mlčky a bez sebemenšího pohybu – hrstka na nohou, většina vkleče. Všichni bez výjimky měli skloněnou hlavu, obrácenou čelem ke středu, kde právě tak nehybně jako oni stála socha Hmyzího boha. Podle tradice byla odlitá z hladké lesklé oceli a umístěná v karmínovém aiö – slunci – z růžového mramoru a červené žuly. Normální svatí mají svatozář nad hlavou; jen Akkütlix si po ní šlape. Lucas se ušklíbl. Ještě něco tam bylo – zvláštnost, kterou by každý přehlédl, kdyby o ní nevěděl: klikaté stružky vytesané v paprscích aiö, nořící se do kamene jako vyschlá koryta bystřin a sbíhající se u chodidel Hmyzího boha. Zčernalý škraloup na jejich dně vypadal jako prach ze železitých granátů.

Ale byla to krev.

Lucas prošel kolem sochy, aniž se na ni podíval, a našel si nenápadné místo vzadu. Jeho tmavě šedé vlněné pončo s dlouhými třásněmi skoro splývalo s barvou kamene. Ve stěně bylo několik dveří, po obou stranách opatřených úzkými tabulemi z modročerné břidlice, na kterých zářily nápisy křídou. Přelétl je očima; byly v čistém lodním össeinu, bez jakýchkoliv transkriptivních znaků a pochopitelně bez překladu do nějakého rozumného lidského jazyka. Zdobné, vysoce ornamentální tvary össenského písma se lidem vesměs líbily; byl to pěkný motiv na trička; ovšem jen málokdo je dokázal číst tak dobře, aby na tu schopnost vsadil vlastní kůži. Nebylo divu, že v téhle budově uprostřed nejlepší čtvrti N-n-Yorku není kromě něho jediný Pozemšťan.

Ale on už překonal ten krátký záchvěv strachu. Obvykle ke všemu přistupoval se značnou rezervovaností; dokonce i k Össe; a teď, když viděl úzkostlivě zbožné výrazy na tvářích svých nesouvěrců, cítil, jak se mu vrací pobavený nadhled. No tak, kamarádi, jakpak jste se našprtali svatou knížku? oslovil je v duchu. Doufám, že máte nějaké příhodné mezery ve vzdělání, protože já bych tu opravdu nerad trčel až do večera. Pod pončem vrazil ruce do kapes – pánbůh zaplať za gerdánskou módu, proloženou pozemským nevkusem! – a čekal.

Za chvíli do haly vstoupil muž v modré tunice kněží. Třímal převzácný liturgický předmět: mokrou houbu se zdobenou stříbrnou rukojetí, která měla v přepisu do latinky název na tři řádky, obsahující tucet ö a půltuctu üe. Než se Lucas zmohl na odpor, jeho přetrénovaná paměť mu celé to slovo poctivě vyklopila do vědomí. Zatímco si to chtě nechtě v duchu přeříkával a spílal Össeanům za to, že houbě nemohou říkat prostě houba, kněz důstojným krokem došel až k oltáři. Víra mu předepisovala, aby ani na vteřinu nespustil z Akkütlixe oči, dokud nebude tak blízko, aby mu mohl přitisknout čelo do míst, kde by jiné a lidštější sochy měly špičky bot. Díky tomu Pozemšťana mezi sloupy přehlédl. Když vykonal své svaté povinnosti, přistoupil ke zdi a obřadně setřel tabule u jedněch dveří. Pak na pravou stranu napsal nový verš.

Všichni Össeané naráz zvedli hlavu. Jak křída osychala a písmo vystupovalo ze tmy, hltali ho očima, luštili nápis a usilovně přemýšleli. Šestnáctou Akkütlixovu knihu – tu, která se týkala svátosti Dalekozření – tvořilo pouhých dvě stě veršů, ale byly obzvláště nemelodické a špatně srozumitelné, takže nebylo nijak snadné se je naučit. Jenže na Össe to zkrátka takhle chodilo: když člověk neměl paměť jako slon, nemohl ani zavolat domů babičce. Elegantně oblečená Össeanka po Lucasově levici netrpělivě přešlápla na vysokých podpatcích a už už sahala po křídě, ale pak si to rozmyslela a ruku zase stáhla. Lucas viděl, jak se jí vzteky a netrpělivostí třesou okraje řasnatých uší. Jenže v chrámu boha, který si bez skrupulí bral lidské oběti, bylo velmi nemilé se splést.

O můj mozek si Akkütlix nejspíš zlomí zub, pomyslel si Lucas cynicky a natáhl se po křídě, než se rozhoupá někdo další.

Teď už si ho kněz všiml. „Víš, co činíš, cizinče?“ vypískl hlasem, ve kterém nepřeslechnutelně zazněla panika.

„Tak jako každý, kdo tu stojí, Ctihodný.“ Jak Lucas dobře věděl, kněz mu nemohl křídu jen tak vyrvat z ruky, i když chuť by měl. Upřímně řečeno, na össenský smysl pro důstojnost velice spoléhal.

„Naše víra je jiná než pozemská. Možná si neuvědomuješ –“ zkoušel to kněz rozechvěle.

„Akkütlixova náruč je nekonečná, otevírajíc se bez rozdílu všem, kteří mají vůli stát ve stínu jeho zákonů,“ odpověděl Lucas prvním veršem z První knihy v naději, že když se blýskne znalostí posvátných textů, trochu tím Össeana uklidní.

„Riskuješ svou krev, a možná i život.“

„Svoji krev a svůj život, Ctihodný!“ zdůraznil Lucas a zadíval se mu do očí. V duhovkách mimozemšťana se vynořovaly ostrůvky hnědi a jazyky jasně oranžové – víry protuberancí, do nichž vzápětí začala pronikat ta nejostřejší sírová žluť. Lucas věděl, co to je. Právě tahle chvějivá proměnlivost očí, to nezadržitelné, nepochytitelné směřování, které k sobě všechno stahovalo s nezměrnou silou, Pozemšťany na Össeanech tolik děsilo. Počkal několik vteřin a pak hladce uklouzl z vězení Össeanova pohledu; pokud jde o trëighrü, dneska to bude muset stačit.

Nebylo pravda, že se nebojí. Na druhou stranu, kněz se zjevně bál ještě mnohem víc. Kdykoliv na Akkütlixově aiö vykrvácel nějaký Pozemšťan, byl z toho příšerný poprask a ututlalo se to jen díky skutečnosti, že Země potřebovala Össe podstatně víc než naopak. Jestlipak by mi za daných okolností prošlo, kdybych to opsal z taháku? pomyslel si Lucas se smíchem. Ale pochyboval o tom. Össeané brali své svátosti velice vážně. Kněz měl úzkou tvář – pravděpodobně archetypálně asketickou, ale tolik z ní rozhodně nebylo vidět; kryly ji totiž sloupce a sloupce stříbrných rituálních kroužků, navěšených v kůži od spánků až po bradu tak hustě, že vypadaly jako živé brnění. Měl je i po stranách obřího nosu. Tenhle Össean – kterýkoliv věřící Össean! – by nikomu nic neodpustil; ale na druhou stranu by sám radši zemřel, než aby porušil Slovo, Tajemství a Přikázání.

„Je to tvoje volba, Pozemšťane.“

„Ve jménu Akkütlixe,“ uzavřel Lucas pateticky a věnoval soše tu nejhlubší úklonu, jaké byl při svém frapantním nedostatku víry schopen. Bez dalších řečí došel k levé břidlicové desce a pustil se do psaní.

Kněz mu stál za zády a upřeně ho pozoroval. Pořád to tam trochu bylo – to, čemu Össeané říkali trëighrü –, a mátlo Lucasovu paměť. Ve výhni pohledu jantarově žlutých mimozemských očí mohl člověk snadno zapomenout i to, jak se jmenuje – natožpak tyhle verše, samy o sobě neuchopitelně vágní a navíc zakuté v nejsložitějším písmu známého vesmíru. Starý lodní össein, chrámová řeč, měl bezmála deset tisíc znaků, lišících se často jen drobností – tečkou tady či onde, sklonem a úhlem, šířkou oblouku či tloušťkou čáry. A křídou se psalo špatně; Lucas cítil, jak se drolí na mokré, nerovné tabuli. Kdysi se ptal Kamëlë, jednoho děvčete z Össe, proč v chrámech proboha nemají rýsovací prkno, když vyžadují takovou přesnost. Dala se do smíchu. Kdybych nevěděla, že umíš všechny ty knihy zpaměti, Lusi, myslela bych si, že jsi z nich nepřečetl ani slovo! Copak jsi vůbec nic nepochopil? Měla pravdu – vlastně to věděl; jen se té nehoráznosti zdráhal uvěřit. Břidlicové desky, to byl prvek nedokonalosti a náhody. I ten, kdo přesně znal všechny znaky, mohl udělat chybu – ne vlastní vinou, ale z vůle Akkütlixovy, z vůle špatné křídy a křivé tabule. Hmyzí bůh zkrátka nesnáší intelektuální zpupnost, tak je to. Nauč se tisíce nesrozumitelných obrázků, prosebníku – když tomu budeš věnovat denně pár hodin, zabere ti to slabých patnáct let; ale měj na paměti, že to stejně není dost. Nikdy nebudeš mít pod kontrolou všechno.

To dá rozum, že věřící musí žít v nejistotě, usoudil Lucas; ovšem já, starý skeptik, jsem ochoten riskovat život jedině ve čtvrtek po svačině. Jindy bych sem samozřejmě vůbec nechodil. Za zády měl kámen, z kterého smrt přímo sálala – kámen, který byl svědkem paniky a křiku, hektolitrů potu i střevních potíží; sám však do jeho historie ničím okázalým nepřispíval. Vteřiny utíkaly v naprostém tichu. Občas zaskřípala křída. A ti, kteří se dívali, jak pevnými, jistými tahy kreslí spletité znaky – bez zbytečného spěchu, ale také bez váhání – ho těžko mohli obvinit z nedostatku chladnokrevnosti.

Jenže drtivá atmosféra nepozemské svatyně doléhala i na něho; a možná právě na něho – tím spíš, čím víc se bránil všemu iracionálnímu, vyzbrojený ironií a skepsí. Položí člověka na záda; vždycky na záda, blesklo mu hlavou nečekaně.

Prsty se mu zachvěly. Neměl v plánu zrovna tohle si představovat, ale dělo se to bez ohledu na skvělé úmysly. Fantazie je největším nepřítelem statečnosti – to bylo další össenské přísloví; čili, jak vidno, statečný může být jen ten, kdo žádnou nemá. Lucas si představil tu chvíli, od níž ho dělí jediný špatný tah křídou, a náhle se nemohl nadechnout. Zazdálo se mu, jako by ho už málem svíral studený pás kovu, napjatý přes aiö a jeho žebra. Na záda a dolů, s čelem k Akkütlixovým nohám, takže hlava je níž než tělo a krev člověku nateče až pod bradu; hnusné! Vjem byl tak ostrý, že se stěží ubránil popudu otřít ji hřbetem ruky, rychle, dokud ještě může, než ho spoutají.

Zatraceně. S Össe měl cosi společného a zasahovalo to hlouběji, než mu bylo po chuti – podobným způsobem, jako má člověk cosi společného s rybí kostí, která se mu při večeři zasekne v krku. Třeba by se dala odstranit chirurgicky, napadlo ho; jenže na oltáři to bohužel dělají bez anestezie. Zahleděl se na rozepsaný znak a úporně vzpomínal, co ještě chybí, jaká lomená křivka či půloblouk, ale náhle si to nemohl vybavit. Za krustou povzneseného klidu v něm divoce narůstal pocit Akkütlixovy přítomnosti, pocit téměř fyzický: vjem tlaku, jako když se nafukuje vak. Ostrý tón v uších. Oslnění v očích. Tři kila studeného jílu v břišní dutině a paprsek božího vědomí v hlavě; a co víc, božího výsměchu.

Dostanu tě, Lucasi Hildebrandte, když budu chtít. Copak tomu pořád ještě nevěříš?

Málem se otočil, málem se zesměšnil na půl vteřiny, aby vrhl rychlý pohled za sebe a získal jistotu, že socha pořád ještě stojí na svém místě – že neseskočila z podstavce a nehledí mu přes rameno. Ta strašlivá zima, lomcující chlad, který se zakusuje do všech kostí, když člověk leží na takovém kameni!

A jiná myšlenka, horší.

Co na tom vůbec záleží, jestli obstojíš teď a tady, ty blázne? Už je to blízko, Lusi. Tak jako tak.

Vzápětí zaslechl tiché prasknutí, jak se mu v ruce zlomila křída.

Nevěřícně se díval, jak leží roztříštěná na zemi; proboha, jak to mohl dopustit? Teprve sborové aaaách z hrdel všech Össeanů, kteří až do této chvíle tajili dech, ho vzpamatovalo. Špatné znamení! Tak dává Akkütlix najevo svou nelibost! Všichni včetně kněze, pověrčiví až běda, chvatně zvedli ruku a přitiskli prsty na levé rameno.

Výborně; jen se pokřižujte, pomyslel si Lucas kysele. Uvědomil si, že křečovitě zarývá nehty do zbytku vlhké křídy; do pranepatrného kousku, s kterým musí nadále zoufale šetřit. Bude ho potřebovat úplně celý, do posledního drobečku… samozřejmě, pokud se rovnou nerozhodne, že se vzdá. Připadalo mu to velmi příznačné.

Potřásl hlavou. No tak, nesmím to přece zkazit, pomyslel si. Zapomněl jsem si doma morfium.

Ušklíbl se a velice opatrně doplnil několik čar. Ať se chaos vrátí tam, odkud musel couvnout – do pevnosti, z níž ho vyhnali; a křik ptáků ať převáží nad slovem, vytanul mu zbývající verš. I to se nejspíš dalo vykládat jako podobenství o smrti – rozhodně stejně dobře jako o komunikaci a Dalekozření a vůbec o čemkoliv; když jsou žvásty dost neurčité, dají se napasovat na všechno. Uchechtl se a pustil se do psaní. Ne, nedalo se říct, že se přehnaně bojí smrti. A také nemohl zapomenout össenské znaky; ne on. V paměti je měl vyryté ostřeji než diamantem; vypálené, zadřené pískem; a vystupovaly z ní jako žhavá nit.

Ale stihnu to dřív, než dojde křída? Ano, mohl si vzít jinou; ale náhle se rozhodl, že když už tu musí stát s touhle pověrčivou smečkou za zády, ať se to tedy děje po jejich. Pokud se mu podaří dopsat to křídou, která mu zbyla, bude to brát jako znamení, že stihne i to další: všechno, umínil si, co ještě toužím stihnout v čase, který mám.

Rada. D-alfa. Fomalhiwan. To jediné, na čem mi ještě záleží.

Křída se mu rozdrolila v prstech; když kroužil poslední oblouk, zbýval z ní už jenom prach; ale ještě to byla čára, ještě ano. Dalo se to tak brát. S trochou dobré vůle jistě. S trochou tolerance. S přimhouřenýma očima, oběma a každým zvlášť. Když šlo o tohle, Lucas byl ochoten přimhouřit oči a dobré vůle měl taky dost. Symbolicky smetl do kamenné misky poslední špetku běli, která mu ulpěla za nehty, a ustoupil o několik kroků.

Zachmuřeně si prohlížel své dílo. Znaky byly nádherné: vyvážené, přesné. Dopsané doslova zuby nehty, říkal si s neveselým smíchem, a právě takový bude poslední den. Pod pončem si třel zledovatělé prsty. Rë Akkütlix, měl to za sebou! Opancéřovaný kněz mu konečně přestal funět za krk.

Dobrou minutu bylo naprosté ticho, než Össean konečně řekl: „Ano. Můžeš jít dál.“

Kněz ho vedl dolů nepříjemně úzkou chodbou. Lampy byly zapuštěné v podlaze a v jejich rozptýleném rudém světle se leskly ocelové pláty na stěnách. Typický starolodní styl, říkal si Lucas; trochu moc össenské na můj vkus! Studna Dalekozření, kterou mu kněz odemkl vzápětí, nevypadala o nic útulněji. I tady převládala nerezová ocel, ale navíc tu v souladu s tradicemi byla podlaha z ušlapané hlíny, což pocit tepelné pohody nijak nevylepšovalo. Lucas okamžitě ucítil nezaměnitelný zápach vlhkého dřeva a hub.

Össean vstoupil první a vytáhl ocelové žaluzie, zakrývající obrazovky. Ty byly trochu otlačené od lamel, ale když je popleskal dlaní, rychle se začaly vyrovnávat. Pak se sklonil k dřevěné kádi. Jak aktivoval vysílač a vlákna hyf se probouzela, zápach hub sílil. Lucas byl zákazník předem poučený, což se projevovalo tím, že dnes vynechal oběd a radši preventivně spolykal hrst živočišného uhlí; i tak se mu ale okamžitě začal zvedat žaludek. Jemu, kterému v životě nebylo špatně při pohledu na prudký sklon plazmové dráhy! Jemu, který pil odvary z össenských hub odmalička! Jenže od jisté doby houby vážně nemám rád, pomyslel si bez nadšení. Od doby, kdy jsem se z Össe vrátil. Ještě že tohle nemusím dělat moc často.

Mimozemšťan se napřímil. „Navážu spojení jménem chrámu,“ prohlásil. „Které místo má být naším cílem?“

„Děkuju ti, Vidoucí, ale nemohu zneužívat tvé laskavosti. Stačí, když mě necháš o samotě na posvátné hlíně.“

Össean zamrkal. „Chceš, abych odešel?!“ Doopravdy ho to zaskočilo; a vzápětí si to vyložil tím nejhorším možným způsobem. „Pochybuješ snad o váze mého slibu?“ prohlásil dotčeně. „To tu nebývá zvykem, Pozemšťane! Stojíme ve stínu Akkütlixova jména. Veškeré informace jsou v naprostém bezpečí!“

„Nikdy bych si nedovolil pochybnosti!“ ujistil ho Lucas spěšně. „Přišel jsem jako prosebník, ne jako nevěřící.“ Ocitnout se v podezření, že znevažuje nějakou náboženskou záležitost, bylo smrtelně nebezpečné. Kromě toho se ani nedalo říct, že by Össeanům nevěřil. Na jednu stranu nepochyboval, že budou poslouchat stejně, takže bylo úplně jedno, jestli někdo z nich v místnosti zůstane; zároveň si však byl absolutně jistý, že i kdyby snad mlčenlivost kněží náhodou nebyla tak bezvýhradná, jak sami tvrdí, rozhodně neřeknou nic pozemským mediantům – a to mu v tomto ohledu stačilo. Jeho opravdový problém byl jinde.

Zapátral v paměti po vhodném citátu a posbíral všechny své zásoby patosu. „Tvůj čas náleží Bohu, Vidoucí. To, co je Akkütlixovo, opatrujte, praví se přece v posvátných knihách. Můžeš mi snad klást za vinu, že nechci zbytečně plýtvat nejvzácnějším kořením jeho chrámu?!“ S trpkým zadostiučiněním sledoval, jak mimozemšťanovy žluté oči jihnou; na Össeany tahle rétorika vždycky zabere. Nadechl se a dorazil ho. „Jak bych mohl brát z jeho statků víc, než mi náleží, a chtít po tobě, abys za mě konal práci? Z vůle Akkütlixovy mi tví bratři svěřili nástroj Dalekozření. Mám svůj vlastní transmyceliál.“

V jantarových očích se rozlil úžas. Teď se na Lucase upíraly s docela jiným výrazem a podstatně delší dobu. No tak, kdy už ho to omrzí?! říkal si Lucas, zatímco se v něm všechno svíralo pod poryvy ledové prázdnoty. Konečně se trëighrü zlomilo.

Lucasovi se zazdálo, že kromě úcty se v Össeanových očích mihl i záblesk podezření. Kněze zaručeně pálí otázky na jazyku. Přesto neočekával, že by kterákoliv z nich zazněla nahlas, a v tom se nezklamal. Pokud se v celém vesmíru vůbec dalo na něco spoléhat, pak to byl össenský smysl pro důstojnost.

„Akkütlix dejž ostrost tvému zraku,“ zamumlal kněz. Uklonil se mu, vyšel ven a zavřel za sebou ocelové dveře.

Hlavně stabilitu mému žaludku, poopravil ho Lucas v duchu. Stáhl si pončo a s nepatrným zaváháním i košili. Byla tu sice zima, ale věděl moc dobře, jaké to je, když člověku zůstane páchnoucí mycelium na rukávech a má s tím pak chodit po ulici. Odložil všechny své věci do protějšího rohu, kde se hlína nezdála tak vlhká. Pak otevřel kulaté pouzdro a z živného roztoku vyndal dva plátky nažloutlého rosolu. Měly diskovitý tvar a tím trochu připomínaly čočky, které si jeho sestra někdy brala, když si chtěla přebarvit oči na odstín trochu pikantnější, než byla její neurčitá modř. Záviděla dokonce i jemu, že má oči alespoň šedé, což mu vždycky připadalo legrační. Oči Akkütlixovy ovšem byly o dost větší než Sofiiny; a viděly o hodně dál.

Lucas došel ke dřevěné kádi, v níž spočívala tmavá masa, zduřelá jako horký asfalt a lesknoucí se slizem. Věděl, že stačí, aby ji chvíli sledoval, a postřehne v té chvějivé hladině pomalý, neuvědomělý pohyb. Tak se radši moc nedíval. Místo toho zkontroloval dva dny staré škrábance, které měl na předloktí a hřbetě ruky. Díkybohu; nevypadaly, že by se ještě mohly otevřít. Při pomyšlení, jak se mu výtrusy té fakultativně intravenózní askomycety (jak se správně říkalo odpudivé věci v kádi) nějakou oděrkou dostávají do krve a hyfy začínají prorůstat vnitřkem žil, mu naskočila husí kůže. Připadalo mu to skoro stejně odporné jako ten zdejší zápach – a nic na tom neměnilo vědomí, že v jeho situaci je podobná obava vysloveně k smíchu.

Vyklopil terče transmyceliálu na stolek z chromované oceli, umístěný právě k tomu účelu hned vedle kádě. I tento posvátný předmět měl dlouhý název v lodním össeinu, ale tentokrát se Lucasovi povedlo nepřipomenout si ho úplně celý; hned po prvních osmi slabikách totiž uťal svou paměť tím, že přitiskl na terče obě dlaně. Okamžitě pocítil mravenčení a žár. Tohle je přesně ta hranice, pomyslel si, pro účely definice velmi vhodná: když člověk dokáže neucuknout, ještě to není bolest. S tím útěšným vědomím zatínal zuby, dokud horko nevystřídala zvláštní, ochromující necitlivost. Terče přilnuly tak pevně, že by Lucas ani nehtem nedokázal nadzdvihnout jejich okraj. Klekl si vedle dřevěného bednění a vrazil ruce do mycelia až po lokty.

Jistěže se tomu mohl vyhnout; stačilo využít služeb Vidoucího a neumazal by si ani malíček. Jenže on potřeboval být při tomhle rozhovoru sám.

Nechtěl, aby ti, s kterými bude mluvit, Össeany viděli.

Obrazovky se rozzářily a z externích hlasivek se ozvaly kloktavé zvuky mezihvězdného šumu. Lucas cítil, jak se mu ze zápachu houby dělá zle, ale věděl, že za chvíli to přestane vnímat. Doopravdy špatně mu bude až dodatečně: venku a na čerstvém vzduchu, večer a zítra, a to bez ohledu na množství koňaku, kterým se bude snažit smýt tu neodbytnou pachuť z horního patra. Studená vazká hmota sebou lehce škubala a klouzala mezi jeho prsty; bylo to jako pudink, do kterého někdo naházel hrsti smotaných nití. Lucas ze zkušenosti věděl i to, že nemá cenu snažit se držet ruce u hladiny v naději, že se člověk tolik nezašpiní. Potřeboval hledat; vyhmátnout transmyceliálem to správné vlákno.

Teprve pak se dostane až k nim.

KAPITOLA DRUHÁ

Hra na otázky

Také Pinkertina Wardová měla ruce zabořené v krabici plné strašných věcí; ovšem hledala něco docela jiného.

A něco ještě jiného našla.

Seděla na patách na podlaze v obýváku, před sebou měla zaprášenou krabici stereofotek a snažila se splnit slib, který dala děvčatům ze svého oddílu: totiž najít nějaké staré momentky, které se na Medianetu nikdy neobjevily. Kdesi v té krabici bylo plno obrázků Donny Carawayové, dodnes vzpomínané hvězdy plazmolyžování, a jistě i pár fotek Paula Langera z mladých let. Pinky doufala, že tu hromadu prohrabe za deset minut, ale ve skutečnosti nad ní seděla už dobré dvě hodiny. To je těžká věc! Když člověk spěchá, neměl by otevírat krabice, které jsou našlapané vzpomínkami od plesnivého dna až po plesnivé víko.

Přišly jí pod ruku fotky zasněžené chaty a Pinky se pousmála, když si vybavila, jak si tehdy z recese půjčili klasické lyže a odjeli slavit silvestra na hory, do habitatu K-h-Blue-Springs. Byla u toho samozřejmě ještě Greta, Donna, Lucas, Paul a Nick, zkrátka celá jejich parta ze závodního oddílu. Jenže na sněhu lyže nejedou zdaleka tak rychle jako na plazmové dráze, takže nakonec znuděně skončili v chatě, kde se příšerně opili odporným laciným vínem…přesto, nebo spíš bohužel proto, že většině z nich ještě nebylo osmnáct.

Pinky ještě měla před očima Gretu, jak si na Paulovo naléhání svléká tričko a za zvuků Nickovy kytary se na vratkých nohou pokouší tančit na stole. Ti dva pak spolu prožili krátký a vášnivý románek, který posléze ztroskotal na ceně meziplanetárních letenek, když Paula přetáhli do Olympského klubu na Marsu. Pinky bylo jasné, že by se nakonec rozešli stejně, ale Greta si to jaktěživa nepřipustila. Navždycky už s sebou vláčela to oslnivé, toužebné a hořkosladké kdyby.

Nick se zase zpil jako zvíře a vyzvracel se rovnou do kytary, ale ještě předtím jim dlouze vykládal, jak se na lyžování vykašle a najde si flek, kde vydělá hromadu prachů. Nu, s odstupem necelých dvaceti let bylo zjevné, že tohle se mu povedlo. Naopak Donna, jediná zodpovědná, se alkoholu ani nedotkla, protože se blížila závodní sezóna a ona by si nedovolila udělat nic, kvůli čemu by nebyla dokonale ve formě. Tehdy netušili, že jí zbývají necelé čtyři roky, než ji pád během nejdůležitějšího závodu sezóny dostane z formy navždy. Plazmové lyžování, to nebyl zrovna bezpečný sport. Každý vrcholový závodník riskoval, že skončí svou kariéru smrtí.

Pinky sama se opíjela zoufale a tiše. Seděla vedle Lucase, a ten měl náladu převelice temnou. Šedé oči upíral do prázdna, mlčel a vůbec se nesmál vtipům. Napřed si myslela, že to tak trochu souvisí se skutečností, že ona horská chata v Blue Springs patří jeho otci – a obzvláště s oním s detailem, že jeho otec o této podloudné akci neví a dovědět by se třeba mohl. Až později zjistila, že je to přesně naopak. Lucas se nebál, že se to jeho otec doví. On chtěl, aby se to dověděl. To, že zatáhl své kamarády do Blue Springs, byl jen jeden kamínek v lavině vzdoru.

V lavině na spadnutí.

Když otevřeli třetí láhev, polohlasem k tomu recitoval nějaký nekonečný össenský žalm, z kterého Pinky pochopitelně nerozuměla ani slovu. To, co dělá ona, nejspíš vůbec nevnímal, protože jinak by se dost možná ohradil.

Měla totiž hlavu na jeho rameni.

Pinky se zasmála a pohodila fotky na koberec. No tak dál. Někde by tu ještě měly být agenturní snímky dalších úspěšných lyžařů, opatřené jejich vlastnoručními podpisy. Byly by to cenné položky sbírky – za předpokladu, že by tyhle věci ještě sbírala. Našla obrázek Johna McCauleye a vzápětí i Nörhgöwhöeka, slavného össenského plazmolyžaře. Tak tohle byl opravdu cenný kousek! Tu fotku jí svého času věnoval Lucas, ale přestože po ní tehdy hrozně toužila, vzhledem k okolnostem, za jakých se to stalo, z ní vůbec neměla radost.

A další fotky z jiného večírku – jak ty se dostaly tak dolů? Dnes je zjevně odsouzená v duchu zrekapitulovat všechny svoje hříchy, protože právě ten večer se opila podruhé a naposled v životě. Začalo to nevinně, ve slušných šatech a slušném podniku, se spoustou přátel. Víno bylo nesrovnatelně lepší, hudba zrovna tak, a Lucas měl taky mnohem lepší náladu. Hostil je všechny a celý zářil. Pinky se příšerně opila, ale ne v té restauraci, nýbrž potom doma, úplně sama, laciným odporným ginem. Protože Lucas, její dávná tajná láska, se stěhoval na Össe.

Dávná? Ale kdepak. Je to tady pořád, což je v mém věku na pováženou, usoudila kysele.

Jak se prohrabávala ke dnu, její neklid narůstal. Co chvíli jí neurčitá vzpomínka cinkla o stěnu lebky, ale ještě nebyla úplná. A pak, náhle, když Pinky zajela rukou pod další vrstvy omšelých stereoplastů, se to stalo. Prsty jí zadrhly o nezvyklý povrch myceliálního papíru.

Ztuhla. Zatímco pomalu doznívalo leknutí, přemítala, jestli to může být to, co si myslí, že to je, a jestli by se na to měla podívat. Ano, pochopitelně věděla, že je to ono; do téhle krabice to přece kdysi vlastnoručně dávala. A dnes také samozřejmě celou dobu tušila, že to najde, což byl možná jeden z důvodů, proč u každé předchozí fotky tak dlouho otálela. Zkrátka to odkládala, jak se dalo, ale nijak si nepomohla.

Leželo to na dně krabice a na dně mysli. Celé roky.

A bez ohledu na to, jak usilovně se snažila zapomenout.

Přivřené oči Gilese Hildebrandta.

Tajemství.

Zatímco prstem přejížděla po hladké ploše össenského papíru, vytanulo jí to ostře a živě: pozdní letní odpoledne a horko v zádech, pot a žízeň, když slunce praží nad míru a člověk má ten hloupý nápad jít od translačního uzlu pěšky. Měla šaty bez rukávů, a zatímco čekala v klenuté kamenné chodbě, kterou se vcházelo do velmi össensky vyhlížející vily, už na první pohled ponuré jako starý hrad, naopak se do ní dala zima. Ale možná se chvěla prostě proto, že šla za Lucasem. Domů. A bez pozvání. Měla chatrnou výmluvu, že si v netlogu omylem smazala seznam s číslem, chatrnou záminku, že mu musí vrátit knihu, a důvody, které radši moc nezkoumala. Bylo to dávno předtím, než Sofie začala chodit s Nickem a dostala se tím do jejich staré lyžařské party, která už vlastně moc lyžařská nebyla. Předtím, než se Pinky se Sofií natolik spřátelila, že se v tom domě ocitala každou chvíli.

Tohle bylo poprvé.

A při její smůle Lucas samozřejmě nebyl doma. Otevřel jí jeho otec.

Neměla o něm žádnou přesnou představu, protože Lucas o své rodině mluvil jen málo; ze všech posbíraných střípků a bezděčných poznámek ale získala pocit, že pokud jeho otce někdy potká, bude mít pádný důvod ke strachu. Teď mu najednou stála tváří v tvář. A ta tvář byla velice úzká, velice bledá, plná vrásek, přepadlá. Ironický úsměv seděl jeho rtům tak dokonale, jako by to ani nebyl výraz, nýbrž přímo rys obličeje. Pod hřívou vlasů, v kterých se rovným dílem mísila stříbrná a černá, se tvrdě leskly pronikavé šedé oči, které Lucasovy byly a nebyly zároveň. Upíraly se na ni s odtažitým nezájmem. Pinky vykoktala svou supliku a strkala mu mikrodu s knihou. Neobtěžoval se ani natáhnout ruku.

„Vy jste kdo?“ zeptal se.

Řekla svoje jméno.

Krátce se zamyslel. Pak jí vyrazil dech. „Z lyžování, že ano? Závodíte. Znám vás z fotek.“

„Ano.“

Chvíli se na ni díval. Pinky přešlápla. Proboha, uvědomila si, muselo mu to dojít, teď, okamžitě: nepotřebuju Lucasovi vracet knihu tady, když se s ním vídám třikrát týdně na tréninku! Právě se chtěla dát na ústup, ale vtom jí vyrazil dech znovu. Ustoupil stranou a otevřel jí dveře. „No dobrá, slečno Pinkertino. Pojďte dál.“

Nevěděla, co má dělat. Tohle nebyla situace, do které by se zrovna toužila dostat. Z profesora Hildebrandta vyzařovala nezpochybnitelná autorita a moc. Trochu tomu jistě napomohla aura oslnivé inteligence, kterou se šestnáctiletá dívka univerzitnímu profesorovi upřít jen tak neodváží, a staletá vážnost akademické instituce, která mu symbolicky vzato stála za zády; ovšem to by samo o sobě nestačilo, kdyby nebylo jeho pohledu. Ten ji totiž doopravdy děsil. Zarýval se jí skrz celý mozek až do týla a dělal jí v žilách ledovou tříšť.

Pinky blesklo hlavou všechno možné, mimo jiné také to, že ji Giles Hildebrandt znásilní v obýváku na pohovce, uškrtí a zakope na zahradě. Byl mnohem vyšší než ona, kostnatý, ale silný. Nebýt vrásek, nepůsobil by ani moc staře; a Pinky nepochybovala, že by na ni stačil. Měla sice dobrou kondici, ale to neznamenalo, že se taky umí kdovíjak dobře prát.

„Já… víte… totiž… když Lucas není doma, nerada bych obtěžovala,“ vypravila ze sebe. „Tohle zase tolik nespěchá. Nechám mu ji prostě tady a… a vlastně už stejně… musím –“

Jediným mávnutím ruky uťal její výmluvy. „To není problém,“ prohlásil. „Lucas přijde každou chvíli. Když už jste vážila takovou cestu, bylo by škoda nepočkat těch pár minut. Nemohu se zachovat tak nepohostinně.“

Pinky došla řeč. Měl s ní opravdu lehkou práci, to si uvědomovala; ale jeho nesmlouvavý tón ji natolik ochromil, že se nezmohla ani na slůvko protestu. V dalším okamžiku jako zhypnotizovaná překročila práh.

Odvedl ji do své pracovny. Knihy byly všude, a to knihy klasické – ne na mikrodách, nýbrž opravdu vytištěné na papíře. Zase tak moc o tom nevěděla, ale přesto jí bylo jasné, že to množství, které tu vidí, muselo stát úplné jmění. S odhadovanou cenou byl v ostrém kontrastu naprostý nedostatek péče. Knihy a össenské svitky se vršily na policích podél stěn, zabíraly každý vodorovný povrch a povalovaly se v prachu na zemi. Možná to souviselo s tím, že Lucasova matka zemřela už tak dávno. Pan profesor měl spoustu času propadnout staromládeneckým zvykům. Jedna věc byla ovšem příznivá: v místnosti se nenacházela žádná pohovka, na které by mohl někoho znásilňovat a škrtit. Koneckonců, na sexuální orgie by se nenašlo dost místa ani na podlaze, o stole vůbec nemluvě. Tady by mohl nevinnou mladou dívku leda tak ubít slovníkem.

Udělal jí místo na kovové židli, jejíž design Pinky odhadla jako typicky össenský, přinesl jí zrovna tak össenský… čaj?… s exotickou příjemnou vůní a obyčejné, ničím neprovokující pozemské sušenky. Ukousla si dva krychlové milimetry. Ruka se jí třásla docela dost.

Každou částečkou své bytosti vnímala, jak si profesor Hildebrandt sedá do křesla za svým stolem, dává ruce na opěrky, pokládá si hlavu na kožené polstrování a pozoruje ji přivřenýma očima. Pod nimi byly tmavé kruhy, toho si všimla až teď. Seděl pohodlně opřený, s položenou hlavou, a vůbec se nehýbal. Jeho tvář vlastně vypadala nesmírně staře, a zároveň odtažitě a vzdáleně. Mimozemsky. Najednou si nedovedla představit, že by ještě mohl mít nějaké sexuální touhy. A touhy vůbec. Přepokládala, že když už ji neuklidil někam do předpokoje, alespoň se vzápětí zabere do své práce a přestane si jí všimat. Ale díval se na ni dlouho.

„Dobrá,“ promluvil nečekaně. Jeho rázný, zvučný hlas ji tak překvapil, že se málem polila čajem, ale on její leknutí úplně ignoroval. „Musím přiznat, že informace, kterou jsem vám dal, nebyla přesná,“ pokračoval. „Lucas sem v nejbližší době nepřijde.“

Teď už se jí ruce třásly tak, že se neodvažovala držet šálek v ruce. Odložila ho na hromadu knih.

„Na druhou stranu jsem nemohl promarnit tuto vzácnou příležitost promluvit si s vámi o samotě, slečno Pinkertino. To, že jste sem přišla, považuji za důkaz, že v jisté konkrétní věci můžeme mít shodné cíle. Budu vám vděčný, když projevíte ochotu mě vyslechnout.“

Jako kdyby měla na vybranou! V hlavě jí hučelo. Nebyla schopná jediné myšlenky – snad kromě zcela podružné úvahy, která se jí v ochromeném mozku převalovala zas a znova, totiž jestli profesorův úchylně květnatý styl mluvy nějak souvisí s celoživotním studiem úchylných mimozemšťanů.

„Asi něco víte o Össe, že?“ řekl právě v té chvíli.

Přísně vzato to nebyla otázka; spíš povel k odpovědi. A ona mohla něco vysypat z rukávu – přinejmenším obecné věci ze školy nebo pár pikantností, které věděla od Lucase. Ale pak spatřila Hildebrandtovy ironicky stažené rty, které jako by se předem vysmívaly všemu, co by případně mohla dát dohromady, a jazyk jí úplně zdřevěněl.

Nadechla se. Polkla.

Neřekla nic.

Když profesor Hildebrandt viděl, že ze sebe Pinky opravdu nevypraví jedinou větu, zpražil ji pohledem plným bezmezného pohrdání. „No tak, kam jste dala odvahu, mladá dámo?“ uchechtl se. „Takhle vyhráváte ty svoje závody?“

Tohle ji dopálilo. „Náhodou jsem docela dobrá!“ vyrazila ze sebe. Její hlas zněl plačtivě, a možná víc než jenom trochu, ale stačilo to. Ve chvíli, kdy na vlastní uši slyšela, že přece jenom dokázala promluvit, zlomilo se zaklínadlo dřevěného jazyka. „A vůbec, co byste na to asi tak řekl vy?“ ohradila se s veškerou drzostí, kterou v sobě dokázala posbírat. „Víte o Össe úplně všechno. Copak si dokážete vybrat, kde začít?“

„Naznačujete, že i vy mlčíte, protože nevíte, kde začít?“ ušklíbl se jízlivě.

„Já jsem sem přece nepřišla dělat zkoušku z össenských dějin!“ Její hlas měl pořád ten plačtivý podtón. I jí samé to znělo nesnesitelně odporně, ale nemohla si pomoct. Proboha, v životě se neocitla v takhle nepříjemné situaci! Na tohle vůbec nebyla připravená. Neměla žádnou praxi; ani špetku sebeovládání, které by jí pomohlo udržet si tvář. Vždyť s každým dobře vycházela. Byla oblíbená. Když prohrála závod, nahlas to obrečela a všichni se k ní seběhli, aby ji utěšili. Jenže tady byla úplně sama. Nepochopitelná jízlivost Lucasova otce se do ní zařezávala jako rozpálené ostří, a Pinky z toho žáru uvnitř celá vysychala. Cítila, jak se v ní všechno drolí.

„Ne, vy jste sem jenom přišla vrátit knihu, že?“ konstatoval profesor Hildebrandt a v očích se mu posměšně zablýsklo.

Pinky se roztřásly rty. Kniha byla záminka, to věděli oba. Náhle ji napadlo, že jde právě o to: pan profesor ji zatáhl do své pracovny, protože jí hodlá důrazně doporučit, aby nechala Lucase na pokoji. Ale to je přece omyl! Bylo jí to zoufale líto, protože skutečného svádění ani vzdáleně nebyla schopná. S někým si ji spletl. Nejspíš s Gretou, která se svými svršky zacházela jako se stahovací roletou a své vnady či návnady vytasila vždycky v pravou chvíli. Když se Greta po tréninku chystala do nočního klubu, pěkně Lucase poprosila, a ten jí černou tužkou na obočí nakreslil nějaký zajímavý össenský znak na hruď nebo na záda, podle toho, kde zrovna měla větší výstřih. Dělal to vyloženě s potěšením. A Greta v jednom kuse vedla silácké řeči o tom, že si některý z těch znaků nechá doopravdy vytetovat, a to na levou půlku. Tak proč na téhle horké židli nesedí ona? Kde je na světě jaká spravedlnost?

Chtěla mu to začít vysvětlovat, ale než se na cokoliv zmohla, už cítila, jak jí horké slzy tečou po tvářích. Proboha, blesklo jí hlavou. Tohle je katastrofa. Tohle je naprostá hrůza, takhle se sesypat! A on se teď určitě začne smát.

Místo toho slyšela, jak Giles Hildebrandt vstává, a vzápětí se jí snesl do klína balíček papírových kapesníků. „Rë Akkütlix, mladá dámo, jak vy vůbec chcete ve světě přežít?!“ zazněl nad ní jeho ironický hlas. „Vy jste ale hromádka nervů! Je to jen k vaší vlastní škodě. Vezměte si sušenku.“

Zatímco si utírala oči, sáhl na polici pro další, třetí hrnek a naplnil ho až po okraj tím báječně voňavým čajem. Protáhl se kolem ní a vyšel z místnosti. Vysmrkala se, ale jeho rady neposlechla. Místo toho se také napila. Na patře zřetelně cítila chuť něčeho opravdu zvláštního… snad hub? Věru neměla ponětí, že by nějaké houby mohly být takhle skvělé, a už vůbec by nepřipadla na myšlenku dělat z nich zrovna odvary. Když měla šálek prázdný, napadlo ji, že si z konvice na pracovním stole nalije další, ale byla tak vyřízená, že nesebrala odvahu dokonce ani k takhle prostinké věci. Když se profesor po nějakých pěti minutách vrátil, seděla na kovové židli sklesle a otupěle. Pravda, nebrečela. Což byl jistý pokrok.

„Přijměte moji omluvu,“ utrousil, zatímco se mezi ní a knihami protahoval ke svému stolu. „Viděl jsem tu vaši plazmovou dráhu. Tak zbabělá snad být nemůžete, když si troufnete po něčem takovém jezdit, ne? V životě by mě nenapadlo, že si pár mých poznámek budete tak brát.“

Chtěla mu začít vysvětlovat, že tohle je jiný druh odvahy; nebo, lépe řečeno, že odvaha nemá nic společného se schopností snášet hrubosti; ale nakonec jenom bezmocně mlčela. Vždyť kde byla v jeho slovech jaká hrubost? Neřekl jí nic opravdu strašného; ani sebemenší invektivu. K tomu, aby se sesypala, stačil pouhý jeho tón.

„Kromě toho,“ dodal, „jsem zvyklý jednat se studenty össeistiky, a ti vykazují značnou psychickou odolnost, protože jinak by se tím vůbec nemohli zabývat. A pak je tu můj tvrdohlavý syn, s kterým člověk bez jisté míry chladnokrevného odhodlání nic nepořídí.“ Profesor Hildebrandt se k ní naklonil a zabodl do ní svůj nesnesitelně pronikavý pohled. „Ale já odhodlaný jsem, i když to znamená obětovat trochu pohodlí. Tak, milá dámo. Povězte mi – záleží vám aspoň trochu na tom, co se s Lucasem stane?“

Pinky cítila, jak se jí do obličeje hrne krev. Tak přece jenom mu jde o tohle! Musela být úplně rudá, protože pocit horka byl strašný; už jenom čekala na to, kdy se jí začne kouřit z kůže na tvářích. Proč jí Lucasův otec pořád kladl otázky tak, aby se na ně nedalo rozumně odpovědět? Nemohla říct ano a o nic lépe ani ne. Zato věděla úplně přesně, co na obě možné varianty její odpovědi řekne on: Pokud je tomu tak, doufám, že mého syna přestanete obtěžovat svými pubertálními vášněmi, vy nestoudná prostopášná děvko… (Řekl by to vážně takhle pitomě? Nu, úchylně květnaté je to dost.) Schoulila se zoufalstvím a usilovně klopila oči. Zbytek sušenky se jí ve zpocených prstech změnil napřed v drobky a pak v mazlavou kašičku.

„Dobrá. Tahle odpověď mi úplně stačí,“ řekl profesor Hildebrandt k jejímu úžasu. Zvedl se a dolil jí čaj. Pinky si otřela prsty do dalšího papírového kapesníčku a nedočkavě se napila.

„Takže k věci. Tomu, co vám řeknu, pravděpodobně nebudete úplně rozumět, ale to nevadí. Když se budete snažit, časem si možná něco z toho uvědomíte,“ prohodil a znovu se zabořil do svého křesla. „Teď mě prostě jenom poslouchejte, slečno Pinkertino. A zapište si to do paměti. Chci vás požádat o laskavost, protože jsem usoudil, že jste k tomu ta nejvhodnější osoba. V jisté záležitosti potřebuji vaši pomoc.“

Málem se udusila čajem. Po další trapné chvíli plné rozpaků a kašle se vzpamatovala a odvážila se na něj podívat.

Giles Hildebrandt se usmíval. Byl to Lucasův úsměv, milý a beze všeho ostří. Až dodatečně ji napadlo, že si na něm nejspíš dával pořádně záležet.

„Lucas má před sebou osud, který by si sám nikdy nevybral,“ pokračoval. „Zatím se vzpírá, ale nakonec se s tím bude muset smířit. Protože ať už si v tuto chvíli myslí cokoliv, nic to nemění na skutečnosti, že jeho budoucnost je na Össe.“

Neochvějná jistota, která z jeho hlasu zaznívala, Pinky natolik zaujala, že na chvíli zapomněla na vlastní citové zmatky. „Proč?! Protože to chcete vy?“ vyhrkla. Připomněla si papíry plné těch strašných nesmyslných znaků, které s sebou Lucas neustále všude vláčel. Učil se dokonce i o přestávce na tréninku, když se všichni ostatní povalovali po žíněnkách, odpočívali a tlachali. Už si na to zvykli natolik, že se do něj kvůli tomu ani nikdo nenavážel; postupně zkrátka došlo i těm málo chápavým, že když tohle dělá zrovna Lucas, s kterým je jinak legrace a pohoda, nejspíš má doma pěkně dusno. „Možná byste ho neměl nutit, aby se učil össensky.“

Úsměv byl pryč. Oči Gilese Hildebrandta se zúžily a zajiskřilo to v nich jízlivostí. „Ale! Mám tomu rozumět tak, že si Lucas kamarádům stěžuje?!“

Pinky měla dostatečně dobré instinkty, aby to okamžitě zatloukla… ale bohužel ne dostatečně dobré, aby to zatloukla rafinovaně. „Vůbec ne!“ vyhrkla. „Ale stačí se podívat na ty papíry, z kterých se to učí…“

„Cože?! On je nosí do školy?!“

Jestli byla Pinky předtím ironií Gilese Hildebrandta vyvedená z míry, teď při jeho tónu málem spadla ze židle. Zpražil ji takovým pohledem, že hrůzou úplně oněměla. A zrovna ve chvíli, kdy se pomalu začínala vzpamatovávat! Její těžce nabytá křehká rovnováha povolila jako vločka sněhu na plotně. Pinky cítila, že se jí v očích už zase sbírá pěkných pár hektolitrů slz.

„Nebrečte!“ okřikl ji Giles Hildebrandt netrpělivě. „Tohle si vyřídím s Lucasem, ne s vámi.“

Neovladatelně se roztřásla. „To nemůžete… já… já jsem nechtěla… On s sebou nic nenosí… jenom jednou… úplná výjimka…“ Třásl se jí dokonce i jazyk; příšerný pocit! A kromě toho se červenala; neuměla ani trochu lhát. Vždycky, když v nějakém historickém románu četla, jak se dáma z rozrušení chystá omdlít, bylo jí to k smíchu. Teď jí naopak připadalo, že je to čirý zázrak, když ona sama tomuto nevyhnutelnému konci uniká tak dlouho.

„Přestaňte koktat,“ zavrčel Giles Hildebrandt. Už to ani neznělo vztekle; jen znechuceně. „Lucas se má učit doma, ale vy si nelamte hlavu s tím, že jste ho prozradila. Když mu to zatrhnu, bude to jen pro jeho dobro.“

O tom vážně pochybovala. „Proč ho nutíte k něčemu, co ho nebaví?“ vypravila ze sebe s jektajícími zuby. „Vždyť ta řeč je hrozně těžká. To se vůbec nedá naučit.“

Teď už se Giles Hildebrandt ani trochu neusmíval. „V tom se mýlíte, slečno Pinkertino. Mně se to například povedlo. A Lucas to dokáže taky. Donutím ho k tomu klidně i po zlém, když to nepůjde jinak, protože jiná možnost není.“

„Třeba chce v životě dělat něco úplně jiného než vy!“ vyhrkla. „Co když vůbec nestojí o to, aby seděl někde v archívu a hrabal se ve starých papírech nějakých mimozemských oblud? Chce dělat plazmolyžování. A má talent. Vždyť vyhrává všechny závody!“

„Na tom, co chce, ani v nejmenším nezáleží. A co se týče téhle drobné epizody s tím směšným lyžováním…“ Giles Hildebrandt se chladně usmál a pomalu zavrtěl hlavou. „Kdepak. Nebude to dělat. Nejpozději za rok na to sám přijde. Věřte mi.“

Ta jeho neuvěřitelná sebejistota! Ta jízlivá blazeovanost! Pinky cítila, jak se její bezbřehá hrůza mění ve stejně bezbřehou zuřivost. Směšné lyžování! Všechno, pro co žila, tenhle nadutý despotický chlap jedinou větou smetl ze stolu. Vztek a ponížení jí projížděly od hrdla až po podbřišek jako rozžhavený kartáč; svíjela se uvnitř a celá se třásla úsilím nezačít nepříčetně ječet, neválet se po koberci a nebušit kolem sebe hystericky pěstmi. Přesně tak to měla chuť udělat, právě v této kombinaci. Jenom pomyšlení na to, že by mohla Lucase dostat do ještě většího průšvihu, než už se stalo, ji drželo při smyslech.

Možná bylo tisíckrát lepší, když jenom tiše brečela.

Giles Hildebrandt se podíval na hodinky. „Jste schopná vnímat, slečno Pinkertino, nebo mám ještě počkat?“

„Já přece poslouchám,“ procedila skrz zuby.

Sjel ji posměšným pohledem, ale nekomentoval to. „No dobře. Existují věci, které Lucasovi potřebuji sdělit. Jenže to z určitých důvodů, kterými vás nehodlám zatěžovat, nemohu a nechci udělat hned teď. Na druhou stranu se dá předpokládat, že až vhodná chvíle přijde, já sám už nebudu naživu. Řešení je nasnadě. Napsal jsem mu dopis.“

Musela se tvářit naprosto nechápavě, protože znechuceně potřásl hlavou a sáhl do svého stolu. „Tady. Ten dopis je zde.“ Ukázal jí podlouhlou obálku z tuhého bílého papíru a zadíval se jí do očí. „Teď vám ho svěřuji, Pinkertino. A vy ho u sebe schováte. Je to velmi důležitá věc. Za nějakých deset, dvacet – nebo možná dokonce třicet – let nastane chvíle, kdy Lucas začne mít problémy. Tu chvíli musíte poznat a můj dopis mu dát.“

Nevěřícně na něj zírala.

Hodil jí dopis do klína, opřel se v křesle a zadíval se do stropu. „Tak. Teď se ptejte.“

„Proč… proč myslíte, že se chci na něco ptát?“

Ušklíbl se. „A nechcete snad?“ Znovu ji obšťastnil svým ironickým pohledem. „Podívejte, Pinkertino. Máte nárok na určitý díl zvědavosti, ale já nemám nekonečně času. Jsem ochoten vám odpovídat, ale jenom v případě, že rozumné otázky budou převažovat nad hloupými. Pro začátek je to mínus jedna. Tak se trochu snažte, ať se držíte alespoň na nule.“

Co si vlastně sakra myslíte?! chtělo se jí zaječet. Ale bylo jí jasné, co by s bohorovným klidem odpověděl: mínus dva.

„Proč ten dopis nesvěříte Lucasově sestře?“ zeptala se místo toho po chvilce přemýšlení.

„Velmi dobrá otázka,“ řekl překvapeně. „Za tu máte hned dva body k dobru.“ Odmlčel se. „Sofie by byla z mnoha důvodů vhodná. Mají se navzájem rádi – přinejmenším víc, než je typické pro chlapce v pubertě a jeho o tři roky starší sestru –, a zřejmě i později zůstanou dobří přátelé. Ale potíž je jinde, Pinkertino. Veškerá intuice mi říká, že až bude mít Lucas opravdové problémy, v žádném případě se s tím nesvěří zrovna Sofii. Pokusí se ji uchránit do poslední chvíle. Ona bezmezně věří v jeho sílu, a jemu tahle bezmezná víra lichotí. Což znamená, že o tom před ní bude mlčet za každou cenu, a pokud to bude nutné, dost možná i lhát. Vedu Lucase k tomu, aby v mezních situacích zachovával naprostou chladnokrevnost. Už teď se dokáže ovládat docela dobře. Když nebude chtít, Sofie to na něm nikdy nepozná.“

Pinkertina v duchu musela přiznat, že jeho postřeh ji překvapil. Od toho jízlivého muže, který jí zatím předváděl jenom aroganci, by nikdy nečekala takovou míru vhledu a vcítění.

„A já to podle vás poznám?“ zeptala se.

„Špatně zformulovaná otázka, protože z odpovědi se nic nedovíte,“ uchechtl se Giles Hildebrandt. „Ano, vy to podle mě poznáte.“

„Takže…“ Takže mám bod dolů, nebo ne? chtěla se zeptat, ale neodvažovala se, protože i to byla zjevně hloupá otázka. „Jak to poznám?“

„Únava, bledý obličej a kruhy pod očima. Když budete chvíli naléhat, Lucas vám řekne pravdu,“ prohlásil Giles Hildebrandt s neochvějnou jistotou. „Nebo ještě jinak: pokud se svěří vůbec někomu, bude to žena vašeho typu. Pro takový druh roztřesené bezmocnosti, jaký na každém kroku předvádíte, má zkrátka slabost. A vy – protože víte, co víte –, se postaráte, abyste se z této obecné hypotetické ženy vašeho typu stala konkrétně doopravdy vy. Tak. Teď je to zase plus jedna.“

Pinky cítila, jak se jí vrací chuť nepříčetně ječet. Proč na tuhle frašku s otázkami vůbec přistupovala?! Nejvíc ji naštvalo, že celou dobu i ona bezděky v duchu počítá.

„Vždyť nemůžete vědět, kde který z nás skončí! Co když Lucas odletí třeba… třeba na Mars? Nebo já?“

Lucasův otec se pousmál a zadíval se na ni. „To ve skutečnosti také vůbec nehraje roli, slečno Pinkertino. Člověk může odjet, a pak se zase vrátit. Prosím, tuhle otázku beru, protože vzdálenost v dnešním světě vesmírné expanze vypadá jako velký problém; plus dva. Jenže až půjde do tuhého, Lucas se vrátí. Buď ho to potáhne na Össe, a pak můj dopis nebude potřebovat. A nebo uteče na Zem – a k tomu jste tu vy. O tom, že vy dva zůstanete v kontaktu, vůbec nepochybuji.“

Pinky pohnula rukou a konečně se dotkla dopisu, který jí těžce ležel v klíně. Později usoudila, že právě tohle byla ta chvíle; ta vteřina, kdy se rozhodla, že neodmítne. „To jste vážně vševědoucí?“ hlesla.

„Nejsem vševědoucí, jenom hádám. Plus jedna.“

Ublíženě se na něj podívala. „Tohle jste přece počítat nemusel! Byla to jenom řečnická otázka!“ vyhrkla.

„Ale zato velmi hloupá,“ ušklíbl se.

Pinky sevřela rty. „Proč bych sakra měla mít zájem něco takového udělat?“ Chtěla mu hodit dopis pod nohy, ale prostě ho nedokázala pustit z ruky.

„Protože jste do Lucase zamilovaná, což oba víme,“ opáčil. „Mezi děvčaty, s kterými se Lucas zná, je několik vhodných. Vy mezi ně patříte a zrovna jste šla kolem, takže do jisté míry je to i náhoda. Teď už máte nulu, Pinkertino. Tohle byla také zbytečná otázka.“

„Jak proboha můžete vědět, kdo je do Lucase zamilovaný?!“ vyrazila ze sebe, než se stihla zarazit.

Skepticky se na ni podíval. „Zamyslete se trochu nad tím, jak se chováte!“ uchechtl se a vstal. „Nedovedu si představit, že by to někoho mohlo nenapadnout, když se na vás podívá! Což znamená, že končíme, milá dámo. Máte záporné skóre.“

Vypotácela se ven. Sama nevěděla, jak vůbec dojela domů, protože po všech těch citových otřesech byla v takovém šoku, že naprosto nevnímala cestu. Nepopsatelná chuť toho skvělého čaje jí doznívala na patře, dopis ji tížil v kapse a v ochromeném mozku se jí sem a tam přelévala jediná věta.

O tom, že vy dva zůstanete v kontaktu, vůbec nepochybuji.

Možná právě tohle tvrzení, víc než co jiného, bylo smyčkou, která jí od té chvíle svazovala ruce. Bylo příslibem. Zůstanete v kontaktu… čili zůstanete spolu. Ve svých třiatřiceti už Pinky chápala, že si to vyložila špatně, ale v šestnácti to neviděla. Tak dokonale se spolehla na jistotu, která zaznívala z hlasu Gilese Hildebrandta, že nikdy nic neudělala. Nic nenaznačila a nic nepodnikla. Jaktěživa se nepokusila ocitnout se s Lucasem na plese či na opuštěném ostrově, nebo s ním aspoň uvíznout ve výtahu. Koneckonců, i kdyby to nepojala tak dramaticky, možností bylo pořád spousta; stačilo alespoň občas se mu připomenout. Jenže ona se mu místo toho od té chvíle důsledně vyhýbala, aby to nevypadalo, že o něj kdovíjak stojí, a on ji zkrátka nevnímal.

Kdyby nebylo té věty… a všech těch dalších věcí…

Kdyby…

Také Pinkertina si své kdyby vlekla na hřbetě.

KAPITOLA TŘETÍ

V obležení

Roy Stafford, toho času ještě ředitel Rady pro výzkum vesmíru (ovšem ředitel čekající odvolání každým dnem), odložil desky se zprávou a zavřel oči. To je ono, Lucasi, pomyslel si. Tady leží rozdíl mezi pádem a přežitím.

Za poslední dva měsíce se rozhodně blížili spíš pádu. Poté, co podle zákona museli poskytnout spojení i mediantům, se tajná vysílací místnost Rady změnila ve veřejný debatní kroužek. Odněkud z podzemních nor či hrobů najednou vylezly desítky odborníků na D-alfu, hřály se v prchavém výsluní mediální slávy a tím, jak chrlily proudy nekonečných žvástů, se jim dařilo celou věc pěkně rozmělnit. Roy Stafford jenom čekal, kdy ho kromě genocidy někdo obviní ještě i z toho, že si všechny ty blbce najal, aby odvedli pozornost od jeho hrůzných zločinů. Po Medianetu kolovaly tisíce rozhovorů, komentářů a glos; projít je všechny by už teď byla práce na několik let, a každou vteřinou vznikaly další. Vítězství extraterestrické lobby! Krvavé anály Rady pro výzkum vesmíru! Selhání vlády! Spiknutí tajných spolků! Roy Stafford ostudně pošlapal lidská práva! Šéf Rady už se zdaleka neobtěžoval číst všechny články, v kterých mu někdo spílal, a to bylo velké štěstí, protože jinak by se zakrátko dočkal titulku Roy Stafford vlastnoručně uškrtil deset vlezlých mediantů.

V takovém močálu dohadů a polopravd mohlo zapadnout cokoliv; klidně i celé hrsti perel. Ale teprve teď, když to znovu viděl v Hildebrandtově zprávě, si Stafford uvědomil, že v přívalu pohnutých příběhů, hlubokomyslných úvah, děsivých odhalení a vůbec balastu všeho druhu zmizela i jedna značně znepokojivá skutečnost.

Na D-alfě je někdo cizí.

Usilovně si ho snažil vybavit. Před očima mu náhle vytanula hubená, nehezká tvář muže, který jednoho slunného odpoledne zavolal z D-alfy a celý tenhle cirkus odstartoval. To věru nebyla tvář, která v paměti splývá! Stafford znal přirovnání, že někdo má koňský obličej, ale dokud onoho člověka neviděl, nikdy si to nedokázal dost dobře představit. Proboha, jak jsem právě na něj mohl zapomenout? říkal si teď s úžasem.

Ten člověk přiletěl na D-alfu z vesmíru a podle všeho obrátil celou tamní základnu vzhůru nohama. Našel ukrytý vysílač, což se desítky let nikomu z místních nepodařilo. Rada celou dobu udržovala kontakt s veliteli d-alfskéhopokusu, ale samozřejmě nepořizovala žádné kompromitující nahrávky; a proto ani vesmířan, který se objevil ve vysílání nečekaně a jen jednou, nebyl na žádném záznamu zachycen. Na obrazovce ho vidělo pět zaměstnanců Rady – a Stafford, kterého okamžitě vyrozuměli. Bylo jich dost na to, aby zpráva o D-alfě vzápětí prosákla na veřejnost; ovšem kromě Stafforda si ani jeden z nich neuvědomil, že člověk u vysílače ve skutečnosti žádný D-alfan není. A Stafford měl od toho okamžiku spoustu mnohem bezprostřednějších problémů, takže to jednoduše pustil z hlavy.

Lucas Hildebrandt vesmířana nikdy neviděl. V tom prvním týdnu, ještě než vypukl skutečný zmatek, byl přítomen skoro u všech relací a přes mimoprostorový kanál mluvil se spoustou D-alfanů – napřed s jejich velitelem, později doslova s kdekým; ovšem cizinec se na obrazovce už neobjevil. Nejspíš se úmyslně stáhl, zmizel ze scény a vyjednávání přenechal jiným. D-alfané o něm mlčeli svorně a zarytě jako správní skauti, ale jak si Roy Stafford zpětně vybavoval, v tom prvním týdnu jim přece jen sem tam uklouzla nějaká zmínka. Pravda, pokaždé to rychle zamluvili nebo popřeli; asi svého bobříka doopravdy chtěli; a nakonec získali v zatloukání takovou praxi, že v době, kdy vysílač oblehli medianti, už neprosáklo vůbec nic. Jenže právě tohle tajnůstkaření kolem cizince nejspíš vyvolalo Lucasův zájem – a na rozdíl od Stafforda, který si doopravdy nechal vsugerovat, že to není důležité, si dal tu práci, že všechny stopy prozkoumal.

Ale jak? Stafford nepochyboval, že Lucas by si dokázal najít nějakou vhodnou D-alfanku, která na něj bere, například tu zrzavou Ruth, pustit se do ní s celým svým šarmem a přesvědčit ji, aby mu všechno vyklopila, i když si to cizinec nepřeje; nebylo mu však jasné, jak by to mohl utajit před nastraženýma ušima tisku. Jenže Lucas zkrátka měl svoje metody; a Roy Stafford tušil celkem správně, že mu o nich nic nepoví.

Znovu se začetl do papírů. Telepatie. Telekineze. Mimosmyslové vnímání. Tohle bylo silné kafe. Stafford nevěřil na parapsychologii, nebo alespoň ne moc. Jenže tady stála konkrétní fakta, prezentovaná velice střízlivě; žádné rozevláté megalomanské výplody, nýbrž varianty toho, co to může obnášet – včetně té, že celá věc je obyčejný podvod. Ty bys taky nejradši věřil, Lucasi, že ten člověk je šarlatán, že? oslovil ho Stafford v duchu. V tom se jistě shodneme. Ale jak správně podotýkáš, vzhledem ke všem okolnostem se tohle zdánlivě přirozené vysvětlení zdá nejnásilnější ze všeho. Zpráva byla napsaná stroze a věcně, bez zbytečných odboček, a mezi řádky občas probleskl Lucasův suchý humor. Nebylo divu, že Stafforda přesvědčila, i když tvrdila šílené věci. Pro člověka jako on, kterého jeho samolibí podřízení denně zaplavovali stohy podružností a nudných rozkladů, bylo vysloveně požitkem ji číst.

Ale možná prostě jenom měl pro Lucase slabost.

Vyrušilo ho zaklepání. Do dveří nahlédla jeho sekretářka. „Máte chvíli čas, Royi? Chce s vámi mluvit slečna Fergussonová.“

Roy Stafford odložil zprávu na stůl, ale pak si to rozmyslel a radši ji zamkl do spodní zásuvky. „Ať jde dál, Lindo.“

Fiona Fergussonová vešla a Stafford okamžitě ucítil její parfém, přímočaře elegantní vůni bez tajemství. Atraktivní žena: vysoká, energická, štíhlá a blond; právnička; schopná; inteligentní. Nikde žádná vada na kráse, žádný nedostatek a sebemenší důvod ke znechucení. Mladá. Bez závazků. Slušný plat. Jestlipak ji někdy napadlo, blesklo Staffordovi hlavou, že se jí muži bojí.

„Chtěla jsem vám v souvislosti s problémem D-alfy předložit jistý návrh,“ začala hladce, když po spršce úvodních frází usedla do křesla naproti němu. „Týká se člověka, který je na té planetě, abych tak řekla… navíc. Je to jistý Ašád Lymaildan, který údajně přiletěl z Fomalhautu.“

Ona taky?! Stafford bleskově zvažoval, jestli má zvolit radši způsob bezpečnější nebo způsob rychlejší. Své lidi si pečlivě vybíral a přiměřeně jim důvěřoval, jenže Fiona byla právnička a dobře věděla, že na podobný druh informací mají medianti ze zákona okamžité právo. Nemohl vědět, kdy ji napadne zákon dodržet.

„Ve vysílání se nikdo takový neobjevuje. Jeho existence je čistě hypotetická,“ prohlásil.

Fiona jeho poznámku pochopila přesně tak, jak ji myslel. „Jistě. Mluvíme jenom o hypotézách,“ řekla. „Kdyby ale někdo takový existoval – jako že to s určitostí vědět nemůžeme –, bylo by vhodné zvážit, jak by se k tomu Rada měla postavit a jakým přínosem by pro ni mohl být. Musíme vzít v úvahu, že takový člověk může mít jisté schopnosti, které v našem světě nejsou úplně běžné. Řekněme, jisté… psychotronické schopnosti.“

Takže ona ví i tohle, pomyslel si Stafford překvapeně.

„V takovém případě taková osoba představuje značný potenciál informací a znalostí.“

„Nepochybně,“ souhlasil Stafford neutrálně.

„Řekněme, že existuje jakási planeta – nazývejme ji třeba Fomalhiwa –, kde tyto schopnosti získal, protože je tam běžně má každý. A řekněme také, že na Zemi by mohl vzniknout záměr navázat s touto planetou kontakt.“

„To by bylo jistě pravděpodobné.“

„Veškeré styky s Fomalhiwou by spadaly do kompetence Rady, protože Fomalhiwa zatím nemá žádný právní status. Není to ani ‚sídelní planeta mimozemské rasy‘ jako Össe ani ‚dislokované území Světové unie‘ jako D-alfa nebo Eridan. Nebyly navázány diplomatické styky, fomalhiwské občanství není oficiálně uznané. Může trvat několik let, než se tohle všechno upraví – a do té doby může onen Fomalhiwan vstupovat do jakýchkoliv právních vztahů jedině prostřednictvím Rady. Což v praxi znamená, že na něj máme výhradní právo.“

„Jenže on žádný Fomalhiwan není, Fiono,“ přerušil ji Stafford. „Narodil se pozemským rodičům na palubě pozemské kolonizační lodi Trismegistos. Prostor lodi je podle interplanetárního práva výsostné území Světové unie Země. Argument, že v době odletu Unie neexistovala, rozhodně neobstojí, protože je považována za nástupnický stát tehdejší Evropské unie a Spojených států, které loď vyslaly.“ Uvědomil si, že takřka doslova cituje z Lucasovy zprávy.

Na Fionině tváři se během jeho proslovu objevil netrpělivý výraz. „Občanství samozřejmě bez potíží získá, o tom není sporu,“ souhlasila bryskně. „Ovšem bude mu přiznáno jen v případě, že o ně požádá.“

„A vy ho chcete přimět, aby žádost nepodával?“

„Ano.“ Fioně se vítězoslavně zablýsklo v očích. „Má vážný důvod to nedělat. Při šarvátce v d-alfské základně zabil tři lidi, Royi. Pokud bude spolupracovat s Radou, vysekáme ho z toho možná i bez soudu. Ale pokud ne… inu, jako svéprávný občan si to jistě nějak zařídí po svém. Samozřejmě, pokud si vůbec dokáže sehnat peníze na právníky.“ Usmála se a s očekáváním se na Roye zahleděla.

Mluvila velice otevřeně; možná až příliš; a to, co navrhovala, byl také o dost těžší kalibr než pouhé porušování zákona o sdílení informací.

„Zajímavý nápad,“ řekl Stafford. „Je tu ale jisté nebezpečí, Fiono, že by si Fomalhiwan náš zájem mohl špatně vyložit.“

Fiona se zamračila. „Ten člověk je vrah. Presumpce neviny samozřejmě platí, ale mezi čtyřma očima si můžeme přiznat, že v jeho případě jistě nebude na místě snaha o maximální ohleduplnost. My od něj něco potřebujeme. On od nás také. A protože vrahovi nelze věřit, bude mnohem lepší nedávat mu na vybranou.“

Stafford z ní nespouštěl oči. „A vám osobně by nevadilo s ním za těchto okolností jednat?“ zeptal se. „Neměla byste z něj strach?“

„Když jsem s tím návrhem přišla, věděla jsem, že to není bez rizika,“ prohlásila Fiona. „Naopak se toho velmi ráda ujmu.“

„Ještě nejsem rozhodnutý, komu tu záležitost svěřím,“ zchladil ji Stafford.

„Jistě,“ řekla Fiona prkenně. Oči jí pátravě sklouzly po jeho stole a Stafford blahořečil své intuici, že Hildebrandtovu zprávu uklidil.

„Všechno, co jste mi řekla, zvážím. Přípravy na návrat kolonistů na Deimos II ještě nejsou u konce, takže zatím máme čas se rozhodnout a podniknout potřebné kroky… pro případ, že by se ukázalo, že mezi D-alfany je skutečně nějaký Fomalhiwan.“

Vyložila si to správně jako konec audience a s další sprškou frází vyrazila ke dveřím.

Stafforda náhle cosi napadlo. „Promiňte, Fiono. Ještě jedna drobnost.“

Fiona se otočila s rukou na klice. „Ano?“

„Jak jste všechny tyhle informace získala?“

Zdálo se, že ji to zaskočilo. Jistě tu otázku čekala mnohem dřív, na začátku rozhovoru – ne teď, napůl ve dveřích, když už přestala být ostražitá. Ale pak se zářivě usmála. „Já přece nemám žádné konkrétní informace! Vždyť mluvíme jen o pouhých hypotézách, ne o reálných faktech,“ prohlásila s úsměvem.

Po Fionině odchodu Roy Stafford znovu vytáhl Lucasovu zprávu, pročítal ji a přemýšlel.

To, čemu se říkalo „Alfa Centauri“, byla ve skutečnosti soustava tří hvězd. Složky A a B tvořily těsnou dvojhvězdu, kterou složka C, zvaná také Proxima, provázela ve vzdálenosti dvou desetin světelného roku. Planetu téhle Proximy, jediné těleso terrestrického typu v celém systému, někdo z legrace označil „“; a ten název už jí zůstal, protože nikdo nepřipadl na lepší. K D-alfě se poetická jména nehodila. Ta planeta působila tak pochmurně a temně, že jakékoliv výstižnější označení by vyvolávalo jen depresi. Byl to studený, drsný, nehostinný svět, kde by nikdo dobrovolně nechtěl žít. Tím větší pobouření vyvolával osud kolonistů. Veřejné mínění bylo jednoznačně na jejich straně.

Jestliže budou D-alfané chtít od pozemské vlády odškodné, pravděpodobně se ho domohou. A stejně pravděpodobné je, že všechna ta špína nezůstane tam nahoře, nýbrž propadne potrubní poštou státního stroje o několik pater níž a přistane někomu za krkem. Vždycky je potřeba najít oběť, na kterou se celý průšvih svede. Stafford se zatím hájil tím, že D-alfa byla vládní projekt a Rada neměla o celé záležitosti nejmenší tušení, a protože žádné kompromitující záznamy se mediantům do rukou nedostaly, zuby nehty se ve svém křesle držel. Jenže ve skutečnosti o kolonii na D-alfě samozřejmě věděl. Za dobu, co byl ve funkci, od tamního velitele několikrát dostal obecné, nicneříkající hlášení. Dokonce ho i napadlo, jestli je skutečně nutné nechávat kolonisty odříznuté na nehostinné planetě; jenže připadalo mu velmi nerozumné měnit daný stav věcí jen tak z idealismu. Dokázal si spočítat, že média z toho okamžitě udělají kauzu – a že právě on bude první kandidát na veřejnou popravu. Teď, když k odhalení skutečně došlo, nejnovější vývoj dával jeho instinktům za pravdu.

Byl by na tom asi lépe, kdyby mohl mediantům podat nějaké vysvětlení. Jenže podklady, které měl k záležitosti s D-alfou k dispozici, byly nepoužitelné. Rozhodnutí o izolaci základny učinila vláda, tajná služba a vedení Rady někdy před padesáti lety, když kolonisté poprvé kontaktovali Zemi. Karanténu zdůvodňovali tím, že zařízení, které na d-alfské straně umožňuje spojení, je ve skutečnosti organismus neznámého původu, vyhodnocený jako potenciálně nebezpečný. V trezoru Rady o tom byl celý přísně tajný spis včetně analýzy R-A spektra d-alfského vysílače, které se údajně liší od össenských standardů. Roy nevěřil svým očím, když tenhle nesmysl četl. Při nejbližší relaci s D-alfou se zeptal přímo kolonistů, co je zač jejich vysílač, a ti ho ujistili, že je to přebudovaný organický počítač z původní generační lodi. A vysílač asi doopravdy pamatoval několik potop a patnáct generací prababiček, protože v dalším týdnu se spojení náhle přerušilo a trvalo dva dny, než se ho zase podařilo navázat. Stafford přesto pro jistotu nechal udělat novou analýzu R-A spektra. A ta ukázala, co stejně předpokládal: že signál je úplně obyčejný. Mohl si jen domýšlet, proč před padesáti lety někomu stálo za to výsledky zfalšovat – jaká zájmová skupina za to lobbovala a kolik řádně naditých obálek kvůli tomu asi změnilo majitele; ale stačilo představit si těžařský koncern, kterému se nehodí, aby nerostná ložiska na D-alfě srazila ceny na světových trzích, a měl obrázek jasný. Smutné bylo, že zrovna jemu nikdo úplatek nedával, a přesto byl v očích veřejnosti hlavním viníkem. Neměl, čím by se mohl hájit. Parametry vysílače si může změřit kterékoliv výzkumné pracoviště ve Sluneční soustavě, takže pohádkám o mimozemském organismu nikdo neuvěří; a Rada nedokáže nijak uspokojivě vysvětlit, proč vlastně informace o D-alfě tajila.

Pokud to pro Radu – a pro něho samého – vůbec může skončit dobře, rozhodnutí nepadne v soudní síni. Ještě dřív, než vůbec k nějakému procesu dojde, je nutné vládu přesvědčit, že Rada dokáže být natolik užitečná, aby stálo za to ji podpořit a zachovat. A v tomto ohledu si lze těžko představit lepší argument než Fomalhiwu.

K tomu závěru dospěli dva Staffordovi nejlepší lidé. Byla otázka, jestli skutečně nezávisle; Roy Stafford si dokázal představit, že se Fiona mohla nějakým způsobem dostat k údajům, které shromažďoval Lucas; ale to v konečném důsledku nehrálo roli. Jeho vlastní instinkt mu radil totéž. Bylo jasné, že v té věci něco podnikne.

Zbývalo jen rozhodnout se, komu z těch dvou to svěřit.

Stafford s povzdechem vrátil zprávu do stolu. Za jiných okolností by pravděpodobně požádal Lucase, aby pro Radu Fomalhiwana získal. Ale nebylo to tak jednoduché.

Ještě měl živě v paměti ten šok, když za ním Lucas Hildebrandt přišel a oznámil mu, že je nemocný a že mu zbývá asi deset měsíců života. Jenže leknutí zakrátko odeznělo a čas utíkal, aniž se cokoliv pozoruhodného dělo. Z deseti měsíců uplynulo šest. Lucas vždycky zůstával v práci přesčas; teď to vypadalo, že stěží vůbec chodí domů spát. Vždycky býval štíhlý; teď byl hubený. Míval oválný, úzký, celkem hezký obličej – a teď z toho obličeje ostře vystupovaly lícní kosti a ubíraly mu na kráse. Jeho šedé oči se zdály ještě pronikavější než dřív. Ale o své nemoci nikdy nemluvil. Nikdy se nijak neprojevovala. Možná si Stafford jenom namlouval, že vidí všechny ty pomalé změny, protože je očekával.

Možná se lékaři mýlili.

Roy Stafford se natáhl pro netlog. Viděl, že Hildebrandtův počítač je na síti, a poslal mu vzkaz, ale odpovědi se nedočkal. Pak to bez úspěchu zkusil ještě jednou. Nakonec se rozhodl, že místo aby mu volal, prostě za ním zajde.

Věc tak ožehavou, jako je Fomalhiwa, bude stejně lepší probrat osobně.

Dveře kanceláře byly zamčené.

„Lucasi?“ Roy Stafford zaváhal. Nepředpokládal, že se tam uvnitř Lucas Hildebrandt muchluje s nějakou kolegyní; to zrovna on neměl zapotřebí. Ne; napadaly ho mnohem horší věci.

„Je vám špatně?“ zavolal přes dveře. Nemohl na tu nemoc přestat myslet. S žádnými jejími projevy se sice zatím nesetkal, ale ta pravděpodobnost koneckonců rostla s každým dnem. „Lucasi? Nemůžu vás tam nechat. Jestli nejste schopen otevřít, nechám vyrazit dveře.“

Zevnitř zaslechl kroky a cvaknutí zámku. Vzápětí hleděl do Lucasovy tváře, bílé jako papír a zmáčené potem. Skoro ho nepoznával. Jeho oči, v kterých to jindy jiskřilo smíchem, měly nepříčetný, uštvaný výraz. Pod nimi byly kruhy tak temné, jaké nikdy u nikoho neviděl.

Staffordovi bylo jasné, že ho tu Lucas nevidí rád, ale přesto se protáhl dovnitř. Lucas za ním zabouchl a mlčky zase zamkl. Stafford chtěl něco namítnout, ale než se zmohl na slovo, Lucas se prudce odvrátil, zabořil se čelem do koženého polstrování a prsty křečovitě zaklesl do sebe. Ramena pod propocenou košilí se mu divoce třásla a zvedala se rychlými nádechy. Ten pot byl taky cítit; pěkně odporně, štiplavě… tak ostře, že se z toho Staffordovi zvedal žaludek. Možná se měl vážně nechat vystrčit na chodbu. Někam, kde by nebyl tenhle zápach. Kde by nebyla tahle bezprostřední, fyzická, neodbytná hrůza.

Ale ve skutečnosti se nepohnul. Dveře byly zavřené; vyžadovalo by příliš velkou odvahu jen tak je otevřít a zmizet bez vysvětlení. Místo útěku jen nevěřícně zíral na to, jak se Lucasovy nehty zatínají do hřbetu ruky a vrývají do něj rudé půlměsíčky. Bylo jich tam bezpočtu. V některých stály drobné, takřka neznatelné krůpěje krve. Ani tohle Stafford nikdy neviděl. Nemohl od toho odtrhnout oči.

Náhle nehty povolily a Lucas se trochu napřímil. Stafford si uvědomil, že se na něj dívá.

Odkašlal si. „Netušil jsem, že je to tak zlé.“

V Lucasově tváři probleskla ironie a rty se zkřivily v nepatrném náznaku úsměvu. I na těch rtech byla krev. „Mám kvůli tomu padáka?“ zamumlal.

„To je nesmysl, Lucasi.“ Stafford byl na rozpacích; přemýšlel, čím ho začít utěšovat, ale cítil, že ať řekne cokoliv, vyzní to planě. Proboha, co asi ten člověk musel prožívat, když si takhle rozdrásal ruce? Takové utrpení bylo mimo všechnu jeho představivost.

Hrdlo se mu sevřelo. Proč to muselo potkat právě Hildebrandta? Dával si úzkostlivý pozor, aby se k lidem ze svého týmu choval sice vlídně, ale s patřičným odstupem, a proto ani jejich vztahy nikdy nepřesáhly rámec běžné zdvořilosti – ale v hloubi duše ho měl doopravdy rád. Občas dokonce myslel na to, že za jistých okolností sám mohl mít syna v jeho věku; a pak by dal nevímco za to, aby byl právě takový. Imponovalo mu Lucasovo brilantní uvažování, pohotovost a naprostá chladnokrevnost. Když o dalším osudu Rady jednala vláda, poslal tam právě jeho – a on promyšlenou argumentací dosáhl prodloužení monopolu na vesmírné cesty a vymohl Radě štědré dotace, v jaké Stafford ani náhodou nedoufal. A když šlo o to, přesvědčit i Kongres, poslal ho se stejnou jistotou i tam. Celou dobu si říkal – vlastně až do této chvíle –, že Lucas Hildebrandt má před sebou skvělou budoucnost.

I když to už takovou dobu věděl, teprve teď mu doopravdy došlo, že umírá.

„Zatím jsem se vždycky dostal včas domů,“ ozval se Lucas ochraptěle, „ale dneska tu byl ten chlap od Spencerů, ten Travis, a než jsem se ho zbavil…“ Zalapal po dechu a tvář mu na okamžik křečovitě ztuhla; pod vrstvou ledového potu vypadala jako popraskaný porcelán. „Říct, že je chorobně užvaněný, je čirý eufemismus,“ dokončil s úšklebkem.

Vrhl rychlý pohled na displej na stěně a vrávoravě vykročil k pohovce. Došel právě včas, než se mu podlomily nohy. Vzápětí zabořil ruce do vlasů a hlavu sklonil až ke kolenům. Stafford ho otřeseně následoval. Překonal odpor, který v něm vyvolával ten těžký, kyselý pach potu, a položil Lucasovi ruku na rameno… ale ten uhnul před tím dotykem, jako by byl nesnesitelnější než všechno ostatní dohromady. Stafford znovu slyšel jeho prudký, přerývaný dech.

„Lucasi,“ ozval se naléhavě, když byl jeho nejlepší vyjednavač zase schopen vnímat. „Kde máš nějaké léky?“ Bezděky mu začal tykat.

Lucas se toporně napřímil. V obličeji měl prázdný, vyčerpaný výraz. „Ne,“ zamumlal. Pohled mu znovu zalétl k hodinám.

„Neříkej mi, že tu nic nemáš!“ Stafford prošel kolem něho ke stolu a se značným sebezapřením otevřel horní zásuvku. V životě žádnému ze svých lidí neprohlížel jeho věci, ale tohle byla výjimečná situace. Byl si skoro jistý, že hned navrchu bude ležet krabička analgetik. Spatřil však jen běžné kancelářské potřeby, uspořádané s přiměřenou mírou neúcty k pořádku.

Nad Lucasovou diplomatkou z modrého semiše zaváhal o poznání déle. Nakonec ji vzal a odnesl k pohovce. „Máš něco tady?“

Lucas k němu obrátil zkřivenou tvář. Do očí se mu vkradl výraz, z kterého Stafforda zamrazilo: nepopsatelná směs naděje a naprostého zoufalství.

„Je to tady?“

Když se mu nedostalo odpovědi, Stafford mu položil tašku na klín a rozepnul magnetické uzávěry. V tu chvíli ho Lucas chytil za ruku. „Nemůžu,“ zamumlal. „Nevyndávej to. Prosím tě, nepokoušej mě.“ V dalším okamžiku stisk zesílil až nesnesitelně, než si Lucas uvědomil, koho že se to drží. Se zjevným úsilím povolil zaťaté prsty a zatápal po vlastní rozdrásané ruce. Přesto Stafford ještě dlouho cítil na zápěstí ten ledový dotyk, jako by na něm ulpělo něco, ozvěna ozvěn, té nepředstavitelné bolesti.

Popadl tašku a vysypal ji na podlahu. Byly tam papíry, diář, össenský transmyceliál a značně odborně vyhlížející časopis o astrofyzice. Do toho, co o Lucasovi věděl, nezapadalo jen černé kožené pouzdro na cigarety. Stafford ho sebral a otevřel.

Spatřil tlakové injekce zatavené v plastu; z deseti chyběly tři. „Jak se to používá?“

„Já sám,“ řekl Lucas.

Stafford mu bez sebemenšího podezření balíček podal. Lucas si ho vzal, předklonil se a nacpal ampule hluboko do škvíry mezi pohovkou a podlahou. Na to, jak se mu třásly ruce, to zvládl nečekaně rychle.

„Co to sakra děláš?“

Lucas zvedl oči. Teď už v nich bylo jenom zoufalství, čisté a bez příměsí. „Promiň. Jsou tam jehly. Nemůžeme se o to prát.“

Stafford si v duchu spílal. Lucas byl zatraceně pohotový, to přece věděl; ale na tak primitivní úskok mu naletět nemusel. I když – kdo to mohl čekat? „Proč si to nevezmeš?“

Lucasovo tělo se roztřáslo pod novým náporem bolesti. „Nechci,“ vypravil ze sebe zarytě, když byl zase schopen promluvit. Oči mu zalétly k displeji. „Už to nebude dlouho.“ Pot se mu řinul po čele, ale ani se nesnažil ho setřít. „Málokdy to trvá… víc než dvě hodiny.“

Dvě hodiny. Stafford nasucho polkl. Dvě hodiny, nepostřehnutelný okamžik, který se dá promrhat bez povšimnutí, pokud ho nevyplní – jak jen to bylo? – tma a skřípění zubů. Všechno se v něm svíralo při pomyšlení, jak se Lucas osaměle probíjí tím nezměrným lánem času. Kolem nikdo a nic; a on beze slávy a bez naděje znovu a znovu svádí ten nerovný boj. „To není odpověď. Proč sis to nevzal na začátku?“

Lucas se uchechtl a zavrtěl hlavou. Zabořil se do pohovky a ruce mu vyletěly ke spánkům, tiskly se na ně tak, jako by chtěly všechny kosti rozdrtit; pak se zase svezly do klína. Se směsí únavy a rezignace se zahleděl ke stropu. „Jakmile to začnu brát pravidelně, už se bez toho neobejdu.“ Jeho hlas zněl prázdně a ploše, prostoupený naprostým vyčerpáním. „Je to směs alkaloidů, a docela návyková, Royi. Nic silnějšího už není.“

To prosté konstatování Staffordem otřáslo. „Copak v dnešní době neexistují prostředky…“

„Jasně že ano,“ vypravil ze sebe Lucas. „Můžu si lehnout do hospice… nechat si nasadit elektrody a… další tři měsíce si… pouštět pornofilm.“ Kdyby neměl tvář tak zkřivenou, Stafford by přísahal, že se směje. „Ale přece nenacpu své pracně vydělané peníze výrobcům virtuálu.“

Takže si radši vybral tohle. Stafford se díval, jak se jeho tělo zmítá, jako by se pokoušelo uniknout samo ze sebe. „Copak ti nemůžu nějak pomoct?“

„Ty mi pomáháš ze všech nejvíc… když mě odsud nevyhodíš. Je to opravdu velkorysé, Royi. Kdybych tuhle práci neměl… všechno by bylo mnohem horší.“ V rozporu s těmi slovy se Staffordovi zdálo, že v Lucasových očích zahlédl záblesk posměchu. Zatrnulo mu; copak se Lucas mohl dovtípit, že se v něm právě rodí rozhodnutí mu další práci v Radě rozmluvit? Rozmluvit – to je ale pokrytectví, nazývat to takhle! Tou poznámkou mu to Lucas každopádně pěkně ztížil, ne-li znemožnil.

Zazvonil telefon. Lucas se začal zvedat, ale to už stál jeho šéf u stolu. „Stafford,“ vyštěkl do sluchátka.

Chvíli naslouchal hlasu v telefonu; obraz byl vypnutý.

„Slečno Hildebrandtová, váš bratr má –“

Nedokončil. Bratr slečny Hildebrandtové se totiž v dotyčnou chvíli vymrštil z pohovky a třemi vrávoravými kroky se ocitl u stolu. Třesoucí se rukou zatápal po sluchátku a vyrval mu ho z ruky. „Sofie?“ Lehký tón jeho hlasu byl v ostrém kontrastu ke křídově bílému obličeji. „Promiň, zrovna tady mám… nějakou práci. Co? Ne, kdepak. Zavolám ti.“ Ruka se mu třásla tak, že nebyl schopen položit sluchátko do vidlice. Stafford mu ho jemně vzal a zavěsil.

Přistrčil mu židli a Lucas do ní ztěžka dopadl.

„Proč jí o tom neřekneš?“

„K čemu by to bylo?“ zamumlal Lucas. Chytil se okraje stolu. Jeho zpocené dlaně zanechávaly na skle mokré stopy.

„Vždyť nakonec se to stejně doví.“

„Nakonec –“ začal Lucas.

Nakonec – to znamená po tvé smrti; uvědomil si Stafford. Bylo ode mě neomalené takhle to říct, viď?

„– to jistě nezatluču, že jsem mrtvý,“ dopověděl Lucas. „Ale snášet tu bezmocnost by pro ni bylo horší.“

A pro tebe? pomyslel si Stafford. Zbytečná otázka. „Řekl jsi to vůbec někomu, Lucasi? Tedy kromě mě.“

„Své… bývalé přítelkyni.“ Lucas se znovu uchechtl. „Když se chce člověk zbavit ženské, stačí jí oznámit, že brzy najde v posteli jeho mrtvolu.“

Jak mu to mohla udělat, jak ho mohla opustit v takové chvíli, ta mizerná bezcitná čubka – Stafford chtěl dát najevo své rozhořčení, ale slova se mu v ústech vzpříčila. Sám tak často myslel na to, že by si přál mít právě takového syna, jako je Lucas. Přál by si ho i teď s jeho chorobou? Najednou vedle sebe téměř hmatatelně cítil smrt; zíral na židli, na které Lucas seděl, a na vteřinu ji viděl prázdnou. Po páteři mu přebíhaly ledové záchvěvy strachu. Bože, ta hrůza, dívat se na to, jak takhle umírá –

Samozřejmě, kdyby to byl jeho syn.

Ještě štěstí, že není.

A židle pochopitelně prázdná nezůstane. Přijde někdo jiný, kdo se na tom místě zabydlí, jako by mu patřilo odnepaměti. Někdo. Optodisky a kancelářské sponky si ve stole srovná jinak. Třeba i líp. Bude to energická šarmantní ženská, něco jako Fiona Fergussonová. Smrt od ní bude hodně daleko. Ze skleněné desky setře otisky Lucasových prstů a dá si pod ni stereofotky z dovolené s přítelem; musí to udělat; vždyť jak by tu mohla žít se stopami takového konce? A všechno zmizí v zapomnění. Tahle Lucasova propocená košile skončí na zaprášeném regálu nějakého bazaru nebo v plastovém pytli Armády Spásy, kde ji s nadšením ukořistí ubožák, který by se jinak v životě nezmohl na tak elegantní oblečení. A nebude nic vědět. Jak je to vůbec možné, že se do každé nitě navěky nevepíšou všechny ty příšerné vteřiny, jedna za druhou? A jeho semišovou aktovku nejspíš zdědí sestra. Možná ji daruje nějakému svému milenci, stejně jako pouzdro na cigarety.

Stafford se zahleděl z okna.

Zapomnění.

Náhle ho vyrušilo z úvah pípnutí počítače. Probral se a vzápětí si uvědomil, že Lucas už nějakou chvíli leží zhroucený na stole. Oči měl zavřené, hlavu položenou na předloktí a ruka mu volně visela přes okraj desky. Ani se nezachvěla. V tváři se mu rozlil prázdný, uvolněný výraz, který neměl daleko k blaženosti. Byl naprosto nehybný, skoro jako kdyby už –

Ale ještě než se Stafford stihl vyděsit, Lucas se vzlykavě nadechl a pomalu zvedl hlavu. Natáhl se ke klávesnici a odklepl pár vzkazů – byly mezi nimi i ty, které Stafford sám psal. Pak ze stolu sebral lístek, kde byl nadrápaný nějaký časový údaj, a podíval se na displej na stěně. „Sto dvacet pět minut přesně. Jako bych to neříkal,“ zamumlal a rozhlížel se po své aktovce.

I když mu to samozřejmě nepříslušelo, Stafford šel a shrábl rozsypané věci z podlahy. „To nemusíš, Royi,“ ozval se Lucas, ale tašku si vzal a otevřel diář na stránce plné záznamů o časech.

„Copak ty si píšeš, jak dlouho to trvá?“

„Potřebuju podklady pro extrapolaci, abych věděl, kdy a jak dlouho mě to čeká příště,“ zamumlal Lucas. „Nemůžu se spoléhat jen na paměť. Je to zvláštní, jak neuvěřitelně bolest zkresluje vnímání času.“ Jeho hlas byl tak prostoupený únavou, že se mu skoro nedalo rozumět. „Bylo by až příliš snadné něco si… nalhávat.“

Zatímco psal, Stafford opatrně odsunul pohovku – šlo to lehce, stála na kloubových kolečkách – a vyprostil Lucasovy injekce. Mezitím Lucas zavřel diář. Seděl otupěle, se shrbenými rameny, jako by ho teď, když bylo po všem, dočista opustily síly. Stafford mu podal balíček, ale Lucas se ho ani nedotkl. V jeho tváři se mihl výraz takového odporu a štítivosti, jako by právě obdržel mrtvou krysu.

„Lucasi…?“ Stafford si odkašlal. Chtěl mu říct něco povzbudivého, něco, co by do něj vlilo novou odvahu, ale napadala ho jen samá klišé. Chvíli zvažoval, jestli si může dovolit alespoň mu chlácholivě stisknout rameno.

„Nemluvme o tom, Royi,“ ozval se Lucas dřív, než Roy Stafford stihl něco vymyslet. Nepatrně zaváhal, ale pak se balíčku přece jen dotkl a zakryl ho dlaní. „Jestli můžeš, zapomeň, co jsi viděl.“

Zapomnění.

„Nikdy,“ vyrazil ze sebe Stafford. „Na tohle tvoje vítězství nikdy nezapomenu.“ Sám žasl, že to vůbec vyslovil; už léta se mu nestávalo, aby mluvil upřímně. Teprve pak mu došlo, že to neříká jemu, ale svým vlastním pochybnostem, které mu táhly hlavou před chvílí. Té nepředstavitelné marnosti; i své vlastní smrti. A současně si uvědomil, jak to myslel doopravdy: Nikdy nezapomenu na tebe.

Lucas potřásl hlavou. „Tady vítězství nic neznamená,“ řekl tiše. „Počítají se jenom prohry.“ Na chvíli sevřel balíček v dlani a palcem přejel po jedné z prázdných výdutí v plastu. „Než jsem si vzal tuhle, vydržel jsem to pět hodin. Takovou strašnou dobu, Royi! A bylo to k ničemu.“ Jeho hlas byl vyprahlý, plný únavy, a vyvěral z něj celý oceán nezměrného smutku. „Stejně jsem prohrál. A prohraju znovu. Nakonec je použiju úplně všechny.“

Zatápal po své tašce, ale nenašel, co chtěl. V obličeji se mu mihl nečekaně znepokojený výraz. Položil si tašku na kolena a začal se chvatně probírat jejím obsahem. V tu chvíli si Stafford uvědomil, že hledá to černé cigaretové pouzdro a že zůstalo zapomenuté na podlaze.

Když pro ně došel a vzal je do ruky, vypadl na zem malý kovový váleček. Uvnitř něco zachrastilo.

„Proboha, pozor! Neotvírej to!“ ozval se Lucas prudce. „Ta ampule se nesmí zlomit.“

Další lék, nějaký silnější? pomyslel si Stafford, když váleček sebral. Ale pak se podíval Lucasovi do tváře a najednou mu došlo, co drží v ruce. Málem podlehl prvnímu popudu a odhodil tu věc daleko od sebe. Co nejdál.

Lucas neřekl ani slovo. Stafford si uvědomil, že úmyslně; dokud mlčí, nechává tu volbu na něm. Mohl vyjádřit souhlas nebo rozhořčení. Mohl mu začít vyhrožovat, že ho udá, protože mít něco takového bylo neoddiskutovatelně nezákonné. Ale především mohl předstírat, že nic nepochopil. To všechno mu blesklo hlavou, a všechno zavrhl. „Musí to být hrozný pocit, nosit tohle pořád u sebe,“ řekl.

„Byl to mnohem horší pocit, než se mi povedlo to sehnat,“ konstatoval Lucas a v jeho tváři se mihl první letmý úsměv.

Stafford pomalu vrátil váleček do pouzdra a podal mu je. „Lucasi, kdybych vám mohl jakkoliv –“

„Hlavně se na mě nedívejte s takovým soucitem, nebo se začnu litovat taky.“ Lucas se vrátil k formálnímu tónu stejně automaticky jako Stafford; chvíle blízkosti pominula. Pak se ale náhle zasmál a zvedl hlavu. „Ba ne, naopak!“ Luskl prsty. „Správně soucitného rozpoložení je potřeba okamžitě využít k předkládání návrhů.“

Staffordovi zacukaly koutky. „Vy jste hrozný člověk, Lucasi! No tak toho využijte.“

„Posílal jsem vám zprávu o Fomalhiwě, ve které –“

„Četl jsem to,“ přerušil ho Stafford. „Kvůli tomu jsem původně přišel.“ Zaváhal. „Máte pravdu v tom, že bychom měli podniknout jisté kroky… ale zatím jsem se nerozhodl, koho tím pověřím. Lucasi, pokud se za těchto okolností nechcete angažovat –“

Lucas okamžitě zvážněl. „Kdybych se nechtěl angažovat, nenamáhal bych se psát zprávu,“ prohlásil bez zaváhání. „Chápu, že mi tohle představení ve vašich očích moc neprospělo, ale přesto se domnívám, že bude pro Radu přínosem, když to jednání povedu já.“ Rázným pohybem smetl černý váleček do pouzdra na cigarety, hodil je do své tašky a vstal s energií, jakou by od něj Stafford po tom všem nikdy nečekal. „Jestli dovolíte, Royi, skočím se převléknout. Pak to můžeme probrat.“

„Jistě. Počkám tu na vás.“ Roy Stafford si uvědomil, že Lucase podcenil. Nemocný možná byl, to ano, ale bezmocný ani náhodou; a o Fomalhiwu zřejmě doopravdy stál.

Jenže to Fiona Fergussonová taky.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Plány bez plánů

Fiona otevřela dveře kanceláře, vešla a pečlivě za sebou zase zavřela. Potom překročila dvě tenké kovové hůlky, které ležely zkřížené na koberci. Tak. Tímto rituálním aktem ukončila svoji výpravu na území tmavého podzvířete a znovu na sebe nabrala auru kotvy, která jí celou dobu pomáhala. Tímto byla audience u Roye Stafforda doopravdy skončená.

Pravda, kdyby se Fiona měla přesně držet návodu v kapitole Magické zajištění z brožury Mystické praktiky össenských mnichů, z které všechny informace čerpala, hůlky by musely ležet přímo na prahu; jenže nehodlala riskovat, že zatímco bude pryč, sebere jí je uklízečka. Pak už by svou auru nikdy zpátky nezískala, což by ji v astrálním světě oslabilo. Nemůže si dovolit nic, co by nad ní tmavému podzvířeti a dalším falonošům dalo moc.

Otočila se, sebrala hůlky a pečlivě je otřela antistatickou utěrkou. To sice také úplně neodpovídalo původním pramenům, ale bohužel neměla opravdovou kůži ještěra tüssü, kterého by sama zabila a stáhla, protože ekologové prosadili zákon proti dalšímu dovozu některých nebezpečných zvířat do zverimexů na Zemi a ukrást ho ze zoo se přece jenom neodvažovala. Navíc měla zvířata ráda a jakékoliv zabít se jí příčilo. Naštěstí ji Prastará ujistila, že i tak profánní náhražka, jako je utěrka, úplně postačuje, když je vedena rukou se správnými úmysly.

Fiona vložila očištěné hůlky do sametového pouzdra, dala si je do kabelky a místo nich vytáhla hřeben a rtěnku. Dobře si to vypočítala. Do konce pracovní doby zbývalo jen pár minut. Při troše štěstí začne Roy Stafford něco podnikat až ráno, což znamená, že bude mít celou noc na to, aby o jejím návrhu přemýšlel. I tak by ale z opatrnosti měla zůstat v práci přesčas, kdyby ji náhodou znovu zavolal. Tahle záležitost za to stojí.

Učesala se. Opravila si líčení. A pak seděla před zapnutým počítačem, ale nedokázala vůbec nic dělat. Proboha, mám tolik práce, naříkala v duchu; alespoň bych mohla pročíst stohy komentářů, když už nic jiného; tak proč tu marním čas? Ale její myšlenky zalétaly docela jinam – jinam tak dokonale, že je nedokázala zadržet. Každou středu se lidé v larhdöenu scházeli už od pěti. Představa, že tam nebude, pro ni byla nesnesitelná.

Zvláštní. Vědomě si přece naplánovala, že tam dnes nepůjde. Tahle záležitost za to stojí, opakovala si celý den.

Ještě ráno s tím byla srozuměná.

Do jejích dveří strčila hlavu Alice z archivu průzkumných zpráv. „Ahoj, tak já mizím! Co tu vlastně ještě děláš? Ty dneska nejdeš cvičit?“

„Mám moc práce.“ Tohle jim všem namluvila – že chodí do fitcentra v pondělí a ve středu –, aby se ji v ty dny nesnažili zvát, když třeba po práci zašli na skleničku; ale pravda to byla právě z poloviny. Do fitcentra chodila v pondělí.

Proč jsem o tom vlastně lhala? napadlo Fionu, když zamávala Alici a zase osaměla. Samozřejmě z pohodlnosti, abych si nemusela na středu vymýšlet pořád nové výmluvy; ale to není skutečný důvod. Proč mám tak neodbytný pocit, že lidé ukotvení v tomto světě, prázdní jako tahle holka, nesmějí mít ani ponětí, co ve středu večer dělám doopravdy?

Ale odpověď koneckonců vysvítala už z toho, co jí kdysi zjevila Prastará: Oni všichni jsou jen stíny stínů, tanec pomíjivosti, mlha ve větru. Urrümaë. Nebylo divu, že se Fiona snažila uchovat to v tajnosti. Mlha nenávidí Slunce, a Lunu zrovna tak. O svých záležitostech nesmím nikomu z nich říct ani slovo.

Minuty odkapávaly do prázdna. Kroky a hlasy na chodbě, pokaždé ve vlnách, se vzedmuly a opadly a potom byly pryč. Fiona byla tak nervózní, že si dokonce zkusila hryzat nehty – a to byly její nehty dokonale upravené, podle poslední módy potažené zlatavým drüeinem a při pokojové teplotě tak tvrdé, že si málem vylomila zub.

Středa večer.

Už se scházejí a já u toho nejsem.

Znovu zalovila v kabelce a vytáhla jiný sametový sáček. V tomto bylo několik kamenů. Fiona zvolila ametyst, protože ten uklidňuje duši a má harmonizující účinky. Prastará jí všechny kameny osobně vybírala; kromě ametystu jí doporučila ještě taky karneol, jaspis, hematit a turmalín, protože právě ty ve Fionině případě odpovídají jednotlivým össenským harökhünům. Ametystů zavrhla Prastará dobrou stovku, než pro ni našla ten pravý, ale pak byla svým objevem nadšená. Říkala, že je to velice silný kámen, výjimečný exemplář svého druhu, s jasnou a zřetelnou aurou, který Fioně dokonale padne. Taky stál skoro dvě stě kreditů, ale Fiona nelitovala. Kvalitní věci mají svoji cenu.

Sevřela ametyst v dlani. Jenže ani jeho harmonizující aura ji tentokrát nedokázala zbavit drásavého, niterného neklidu. Fiona bezděky vstala a začala přecházet sem tam po kanceláři.

Šest hodin. Teď už hovory v kuloárech utichají. Všichni povolaní a vyvolení se vytrácejí dozadu a pak po schodech dolů. Tam se obyčejní návštěvníci nikdy nedostanou.

Tam je srdce všeho.

A dnes bije beze mne.

Seděla a drüeinovými nehty ťukala o psací stůl. Půl sedmé. Tři čtvrtě. Teď už by z kanceláře jistě odejít mohla. Nezdálo se pravděpodobné, že by ji skoro dvě hodiny po pracovní době Stafford ještě volal; vždyť o ní ani neví. Jenže… proč vlastně tolik pospíchat? Teď už nebylo kam. Rozum jí říkal, že i kdyby hned teď vyrazila, ze setkání nestihne víc než poslední čtvrtinu – a kvůli tomu přece nemá smysl jezdit přes celé město. Něco v ní se však s hlasem rozumu vášnivě přelo. I pět minut stojí za to! I pouhá minuta! Potřásla hlavou. Ba ne, co bych tam dělala takhle pozdě? Kromě toho, vždyť o nic nejde. Přece tam nemusím být pokaždé! Seberu se a pojedu rovnou domů. Alespoň budu mít volný večer. Ale nedokázala si prostě sbalit věci a vyjít ze dveří. Přece jenom; měla jsem tam být.

Zmocňoval se jí zvláštní pocit. Věděla, že to prostě není pravda – že Prastará na ni přece nečeká a nikdo z lidí, kteří se tam scházejí, ji zase tolik nepostrádá; ale přitom neměla sílu to popřít. Stála před počítačem, polapená nerozhodností.

V osm už nedokázala v kanceláři vydržet. Vyrazila na toalety – čistě jen proto, aby měla záminku projít sem tam po chodbě a mohla být chvíli v pohybu, bez výčitek na útěku. Známé zdi, neživé bílé světlo, hrubý šedý kancelářský koberec… to všechno v ní vyvolávalo přízračný pocit neskutečna.

Jsem a nejsem tady. Jsem a nejsem… tam.

Když se vracela, vynořil se před ní muž.

Vyšel z postranní chodby, zvolna a tiše. Bylo to tak nečekané, že málem upustila svůj kámen; ale teprve pohled do jeho tváře jí doopravdy vyrazil dech. Vždycky ho vídala dokonale upraveného, sebevědomého, elegantního; jeho skutečné Já, pokud vůbec něco takového měl, se skrývalo za zdí ironie a klenutým stropem uhlazených frází, nedotknutelné ničím. Jenže teď se neusmíval. Tmavé vlasy mu padaly do čela, slepené potem. Z jeho šedých očí vyzařovala beznaděj. A jeho tvář… tvář vypadala jako poskládaná z kousků křídového papíru; byla na ní vidět každá vráska a každý stín, stovky pórů, trhlin a švů; fialové žilky v kruzích pod očima, rozpraskané rty. Fioně se v jejím přízračném stavu mysli zdálo, že ten obličej drží pohromadě jen ze setrvačnosti; že se vzápětí, při prvním silnějším závanu větru, roztříští na drobné střípky a zmizí navždy v nicotě a prachu.

„Co se ti stalo?“ vyhrkla bez přemýšlení. Úplně zapomněla, že oni dva se na chodbě dokonce ani nezdraví.

Zarazil se. Rukou si pročísl vlasy, čímž z pevně slepených pramenů udělal ještě slepenější. „Nic důležitého, Fiono,“ zamumlal.

Chtěl ji obejít, ale nedokázala se včas pohnout a ustoupit mu z cesty. Rë Akkütlix… vidět tuhle tvář takhle! Pořád se nemohla vzpamatovat. Mrazilo ji v zádech náhlým vědomím, že jeho zkáza je neodvratná.

Jak to říkala Prastará?

Akkütlixovo znamení.

Někteří lidé kolem sebe mají auru smrti.

Aura smrti Lucase Hildebrandta byla tak zjevná, že by ji Fiona při troše štěstí málem dokázala nahmatat.

Zadíval se na ni, ale jeho oči vzápětí sklouzly z tváře na ňadra, jak už bývá u falonošů zvykem. Únavu v jeho očích vystřídal náhlý zájem. No jistě, všichni chlapi jsou prasata! Fiona chtěla pronést nějakou kousavou poznámku, ale předešel ji. „Můj osud a moje zhouba, stahující se kruh, vězení duše; tomu se poddávám,“ řekl. „No to je ale perla!“

„Cože?“ vypravila ze sebe.

Už se jí na prsa nedíval. „Buď bez obav, tahle esence mimozemské moudrosti rozhodně nepochází z mé hlavy,“ ujistil ji s ironickým úsměškem. Palcem ukázal na vytepávaný össenský znak z černého kovu, který si ráno pověsila do výstřihu. „Já jen kdyby tě zajímalo, co to máš za nápis na krku.“

Ten jeho pobavený, nesnesitelně urážlivý tón! Fiona se roztřásla vzteky. Co mu dává právo mluvit s takovým pohrdáním o věcech, kterým nerozumí?! Možná si dokáže össenské znaky přečíst – na rozdíl od ní, to je pravda; ale jejich hluboký smysl ho míjí.

„Ty na tu svou aroganci jednou doplatíš, Lucasi, to ti povídám!“ zasyčela. „Cítím to úplně jasně. Všude kolem tebe je smrt!“

Jiskřičky sarkasmu v jeho očích pohasly. Na chvíli měla pocit, že ho doopravdy zasáhla; v jeho tváři totiž probleskl opravdový smutek, a možná dokonce i strach. „Přesná trefa, Fiono. Dej se na věštění, to dneska sype,“ řekl. Jeho hlas zněl ochraptěle.

Zaváhala. Nechtělo se jí riskovat další výsměch; ale na druhou stranu, vypadal doopravdy příšerně. Pokud má problémy, je její povinností poskytnout mu duchovní útěchu. „Máš předtuchu smrti?“ zeptala se.

Potřásl hlavou a na rty se mu vrátil jízlivý úsměv. „Předtuchu bohužel ne. Je to mnohem horší,“ posteskl si. „Zrovna dneska mi doma chcíplo pět pavouků. Pět mrtvolek najednou, považ! Úplně jako pět harökhünů Osudu. Jako posvátná Pětice! To je doopravdy špatné znamení.“

„Idiote!“ zaječela. Protáhla se kolem něho do své kanceláře a práskla dveřmi.

Zatímco byl Lucas pryč, Stafford přelétl očima hřbety knih na jeho stole. Jenom si hledal něco ke čtení, ale když viděl výběr titulů, zamračil se. Interplanetární právo, díl VI. Ginnova Historie hvězdných kolonií. Komentář k Zákonu o občanství. Celý stoh dalších právnických knih; ne, to se mu ani trochu nezamlouvalo. Budova Rady byla od podlahy až po střechu plná právníků, kteří se snažili – už ne elegantně, nýbrž alespoň nějak – vyřešit d-alfskou krizi. Stafford nechtěl, aby se Lucas tou věcí zabýval; pravda, těžko mu mohl zakázat, aby si ve volném čase četl zprávy, ale byl by nejradši, kdyby to k němu vůbec nedolehlo. Vzal do ruky svrchní knihu: byla na mnoha místech založená a pod ní ležely papíry s Lucasovými poznámkami. Mohl se jen vysmát sám sobě: ano, skutečně až do této chvíle doufal, že Lucasovi nějakým zázrakem unikne, co se kolem něho děje.

Ještě držel knihu v ruce, když Lucas vešel do dveří. Měl čistou košili z nádherného gerdánského hedvábí a učesané vlasy; a dokonce už ani nebyl tak děsivě bledý. Analgetika možná neuznával, ale pozemská chemie sedmadvacátého století dokáže i leccos dalšího. Zná mimořádně účinné energetické tablety, vyvinula efektivní deodoranty… dodá na míru ochranný nátěr proti smrti. Jen kruhy pod očima se umýt nedaly.

„Při své smůle jsem samozřejmě hned za rohem narazil na Fionu,“ promluvil Lucas. „Ptala se, co se mi stalo, že vypadám tak pocuchaně, tak jsem jí řekl, že držím smutek za pět mrtvých pavouků. Fiona má zvířátka ráda. Málem plakala dojetím. Až se vás na to bude ptát, doufám, že mě neshodíte, Royi!“ dodal naoko vážně, ale v očích mu zajiskřilo posměchem.

Stafford se usmál, vděčný za to, že ho Lucas vysvobodil z rozpaků. Byl to absurdní pokus o vtip, ale všechno bylo lepší než mluvit znovu o té nervy drásající věci. „Máte mé slovo, Lucasi.“ Zatímco Lucas uklízel do skříně své pomačkané oblečení, Staffordovy oči sklouzly zpátky na šestý díl interplanetárního práva. Odkašlal si. „Vidím, co tu máte za knihy. Je zbytečné, abyste ztrácel čas D-alfou. Na to mám spoustu lidí, kteří nedovedou nic lepšího než hrabat se v zákonech. Medianti sice udělali kolem těch kolonistů humbuk, ale v zásadě je to jasná nekomplikovaná záležitost. Vás je na takovou věc škoda.“

„Když myslíte, Royi,“ řekl Lucas neutrálně. Stafford by přísahal, že v jeho hlase slyší stěží potlačovaný smích, a mohl si jen spílat, že na něj zkoušel tak průhledný trik. Ale když Lucas zavřel skříň a podíval se na něj, rozhodně se neusmíval.

„Právní stránka věci je zřejmě opravdu nekomplikovaná,“ prohlásil. „Proto souhlasím s tím, že nemá smysl zabývat se D-alfou. Tahle záležitost už není v našich rukou. Jak říkají Össeané – předvídatelným způsobem nezadržitelně dospěje k předvídatelnému konci.“

„No… vidím, že už jste si udělal názor,“ konstatoval Stafford bez velkého nadšení. Lucas mluvil zaobaleně, jako koneckonců vždycky, ale o tom, že jsou kolonisté v právu, zjevně vůbec nepochyboval. Ani o tom, jaké následky bude mít výsledek sporu pro Radu. Samozřejmě – ještě tu byla naděje, že se mýlí. Stafford se trpce usmál.

„No tak, Royi. Vás tohle všechno přece taky napadlo,“ prohlásil Lucas a vykročil k němu. „A taky přemýšlíte, co by mohlo být tím naším esem v rukávu.“ Zastavil se před ním a jemně mu vzal knihu z ruky. „Jenže pokud jde o Fomalhiwana a jeho… potenciální přínos, je tu jeden zásadní problém. Jestliže dokáže číst myšlenky – a D-alfané se shodují na tom, že ano – nesmíme se pokoušet ho využít. Jinými slovy – nesmíme se snažit o žádný úskok.“

„My přece nehodláme –“

„Jistěže nehodláme, jak bychom mohli?“ souhlasil Lucas. „Ale člověku občas bleskne hlavou nějaká nepěkná představa, že? To se stává i těm nejslušnějším. A on si ji přečte.“

„Pak s ním musí jednat někdo nezasvěcený.“

„Nikdo není nezasvěcený. Dost jsem o tom přemýšlel, Royi, vážně. Vyjednavači musíte nějaké instrukce dát, pokud se má držet vašich záměrů. Těžko dospěje k cíli, který nezná. Ale i kdyby se to nějak podařilo zařídit, znamenalo by to, že se nadále vy ani já nikdy, opravdu nikdy nesmíme s Fomalhiwanem osobně setkat. Já to mám jednoduché, ale co vy? Při troše smůly se dožijete sto padesáti let. Nemůžete se celou tu dobu soustavně vyhýbat všem oficiálním rozhovorům, tiskovkám a recepcím, aniž to vzbudí podezření. I kdyby to nebylo divné přímo jemu, napadne to někoho v jeho okolí, a tím se mu to donese; a pak si vás najde, aby zjistil, o co se jedná. Navíc nemáme ponětí, jestli u telepatie vůbec hraje roli fyzická vzdálenost. Až na Össe možná nedohlédne, ale třeba stačí, aby byl ve stejném městě. Zkrátka – když neznáme rozsah jeho schopností, musíme počítat s nejhorší variantou a předem se smířit s tím, že před ním žádné tajemství neuchráníme.“

„To je dost pesimistický odhad.“

„Vždycky se snažím dívat se na věci realisticky.“ Lucas si povzdechl a odložil knihu na vzdálený konec stolu. „Sepsal jsem vám všechno, co jsem zjistil o Fomalhiwě a té kolonizační lodi – z archívů, z databází, od lidí z D-alfy, zkrátka všude možně –, ale asi jste si všiml, že jsou to jenom fakta, žádný návrh dalšího postupu. Ve skutečnosti samozřejmě mám jistou představu, ale úmyslně ji nechci formulovat přesně.“ Zadíval se mu do očí.

Napadlo ho totéž co Fionu? blesklo Staffordovi hlavou. „Tak mi naznačte alespoň něco, Lucasi. Jaký je to plán?“

Lucas zavrtěl hlavou. „Já nemám plán! Řeknu to ještě jinak: nejlepší plán v této situaci je nepřítomnost jakéhokoliv plánu. Fomalhiwana se pravděpodobně pokusí využít celá řada lidí: medianti, nejrůznější sekty a spiritistické spolky, politici, psychologové, doktoři. Dovedete si představit všechnu tu verbež! My nesmíme být jako oni.“ Stále z něj nespouštěl oči. „Víte, jak to myslím, Royi?“

Stafford přešlápl. Tím, že mu rozumí, si ani zdaleka nebyl jistý.

Lucas ho chvíli napjatě pozoroval. Pak se mu v obličeji mihl netrpělivý výraz; odvrátil se, prohrábl si rukou vlasy a zadíval se z okna. „Klíčový bude okamžik, kdy se ho pokusíme dostat z Marsu,“ ozval se. „Situace je pro nás krajně nepříznivá. Medianti –“

„Medianti si ani neškrtnou!“ přerušil ho Stafford. Mávl rukou. „Máme proti nim jednu velkou výhodu: pořád ještě nezjistili, že jeden z D-alfanů ve skutečnosti D-alfan není. Ta smečka ho samozřejmě vyslídí, hned jak první loď přistane a první škrabal si promluví s prvním kolonistou, ale když si pospíšíme, v té chvíli už ho můžeme mít v naší raketě.“

„Za předpokladu, že ho přesvědčíme, aby do ní nastoupil,“ řekl Lucas ironicky.

Roy Stafford se zarazil. „Vy myslíte, že bude problém právě v tomhle?“ Nevěřícně potřásl hlavou. „To se mi nezdá. Nikoho nebude nutné přemlouvat, aby odletěl z takové díry, jako je Deimos II!“

„Odletí rád, o tom nepochybuju. Jen zůstává otázkou, jestli s námi.“ Lucas na okamžik zavřel oči a Stafford si uvědomil, že zřejmě jen s největším úsilím přemáhá únavu. Stejně nechápal, jak po tom, co má za sebou, ještě vůbec dokáže přemýšlet a mluvit souvisle. Škoda, že závěry, ke kterým docházel, byly tak málo povzbudivé. „Člověk, který se bez jakýchkoliv pomůcek dostal z Fomalhautu k Proximě Centauri, se jistě dokáže dostat i z Marsu na Zemi. On nás v zásadě k ničemu nepotřebuje, Royi. V žádném ohledu! Můžeme jenom doufat, že když mu bez postranních úmyslů nabídneme něco dostatečně hodnotného, sám se rozhodne, že se k nám dobrovolně přidá.“

„Není to riskantní, spoléhat se jen na jeho blahovůli?“

„Cokoliv jiného je mnohem riskantnější. Jedinou bezpečnou zbraní je upřímnost.“

Takže Lucas to chtěl zkoušet po dobrém. Co by říkal vyděračskému plánu, se kterým přišla Fiona? Stafford rychle uvažoval.

Vtom náhle přesně pochopil, o co se Lucas snaží; a ve stejné chvíli postřehl skutečnou příležitost.

„Moc toho nemáme, co by ho mohlo lákat,“ prohodil, jako by jen přemýšlel nahlas. „Ta vaše teorie má něco do sebe… ale co mu předhodit, aby ho to zaujalo? Nesmí to být příliš bombastické, protože pak si uvědomí, jak obrovskou má pro nás cenu…“ mudroval nahlas a v duchu přitom horečnatě uvažoval. „Samozřejmě – jak říkáte, z našich myšlenek se to doví; ale když na to nebudeme příliš upozorňovat, třeba si neuvědomí všechny důsledky…“ Promnul si rukou vousy a zvedl hlavu, jako by zrovna dospěl k rozhodnutí. „To je ono! Tak mě napadá, že bude možná nejlepší poslat pro něj pěknou ženskou.“ Se spikleneckým úsměvem se zadíval Lucasovi do očí a bodře dodal: „Fiona Fergussonová má výhodu, se kterou vy nic nenaděláte, Lucasi. Jen si vzpomeňte na všechna ta jablka – Evino, Paridovo… a vůbec! Jak nás učí historie, ženský půvab často dokázal vychýlit misky vah nečekaným směrem.“

Lucas nehnul ani brvou. „Opravdu si myslíte, že zrovna tohle bude stačit?“ zeptal se jenom.

Stafford mu v duchu připsal plný počet bodů za dokonalé sebeovládání. „Samo o sobě jistě ne, ale koneckonců se mu nesnažím předhodit žádnou tupou blondýnku do postele, ale příjemnou společnici ke konverzaci!“ řekl rozšafně. „Fergussonová je sice blondýnka, to je pravda, ale inteligentní a schopná. Vsaďte se, že mi ho přivede.“ Nasadil nepřítomný výraz člověka, který je cele zaujatý nějakou myšlenkou. Krátce Lucasovi pokývl a vykročil ke dveřím.

Rozhodnutí padlo. Těžko mohl dát najevo jasněji, že nechce slyšet námitky.

„I tohle je svým způsobem léčka, a proto musí být domyšlena do všech detailů – a důsledků,“ poznamenal Lucas za jeho zády. „Máte představu, jak daleko bude Fiona ochotná při tom přesvědčování zajít?“

„Jí to samozřejmě takhle neřeknu,“ prohlásil Stafford, „což podle vaší vlastní teorie znamená, že se to nedoví ani Fomalhiwan.“ A také leccos neřeknu tobě, pomyslel si; nahlas se však vyvaroval jakýchkoliv poznámek. Prchal pryč tak rychle, jak se dalo.

Pokud šlo o schopnost domýšlet si věci z pouhých náznaků, rozhodně Lucase Hildebrandta nepodceňoval.

Sotva Roy Stafford vyšel na chodbu, Lucasova tvář se přestala snažit o povznesenost a zkřivila se zoufalstvím. On sám si to nepřipouštěl; neměl v plánu truchlit; Rë Akkütlix, jak říkali Össeané, pánbů chraň. Za všechnu beznaděj, kterou cítil, přece mohla jen únava. Jen únava.

V duchu proklínal svou hlavu a špatné načasování. Tohle nikdy nikdo neměl vidět, a Roy Stafford ze všech nejméně. Lucas nebyl tak tupý, aby nepoznal, kdy jeho šéf lže – nebo kdy se pokouší něco zamlčet. Původně nejspíš přišel, aby ho za Fomalhiwanem poslal, ale po tom, čeho byl svědkem, si to rozmyslel.

Došel ke stolu a smetl na hromadu všechny své poznámky o Fomalhiwě. Poslední dobou všechny písemnosti ukládal velice pečlivě – s vědomím, že už brzy je po něm převezme někdo jiný; ale nezdálo se, že by v tomto případě na pořádku kdovíjak záleželo. Když už mám udělat teatrální gesto, tak ať to stojí za to, usoudil a nacpal celou složku do molekulárního drtiče na papír. Rë Akkütlix, čtyři týdny práce! Desetina všeho času, který měl. Jenže Fiona ho nenáviděla, to mu bylo už dávno jasné; a dokonce znal přesný den, hodinu a minutu, kdy v ní tu nenávist vyvolal, takže žádné pochybnosti nevznikaly. Ta by z jeho poznámek stejně nepřevzala ani čárku.

„Musí to být povznášející, číst jejich básně v originále,“ zazněl mu v paměti její uchvácený hlas. „Tyhle věci člověka úžasně vnitřně obohacují.“ Pozval ji tehdy do kavárny, protože měla pěkné nohy, přiměřeně inteligentní výraz a nepopiratelný šarm; ovšem netušil, do jakého přívalu rádoby oduševnělých žvástů s ní zabředne. „Ty jsi na Blahoslavené Össe byl, Lucasi. Měl jsi tam nějaký mystický zážitek?“

Nevěřil svým uším. Měl chuť začít jí vykládat, že na Össe je v každém bytě zvláštní potrubí, něco jako na plyn, a z toho si lidé pouštějí vůni kadidla a pak nad ní meditují; ale ovládl se. „Mně se mystické zážitky vyhýbají. Já do úzkého kruhu Akkütlixových vyvolených nepatřím,“ prohlásil jenom a byl hrdý na to, že to zvládl tak decentně.

Jenže Fioniny oči zjihly nelíčenou soustrastí. Ztlumila hlas. „Lucasi…?“ zeptala se soucitně. „On ti dal nějaké znamení své nepřízně?“

Kdyby si Lucas nemyslel, že něco takového prostě není možné, skoro by mu připadalo, že v jejím hlase zaznívá pravá posvátná bázeň. „To by si Akkütlix nedovolil,“ ujistil ji rychle. „Mezi námi panuje vztah ozbrojeného příměří.“

V tu chvíli Fioně došlo, že si z ní utahuje, a v očích se jí zablýsklo vzteky. „Abys na tohle rouhání jednou nedoplatil, Lucasi!“ zasyčela. Praštila šálkem o stůl, až polila ubrus, a vypochodovala z kavárny. Lucas jí v duchu strhl pět bodů za trapnou nedůslednost. Skutečně ostrá dáma by mu to kafe vylila na hlavu.

Ale možná měla pravdu; vzhledem k okolnostem to tak skoro vypadá, pomyslel si teď s úšklebkem. Co když je moje nemoc skutečně pomstou Akkütlixe? Ale stejně ho to nepohnulo k tomu, aby se sebral a utíkal shánět talisman. Jemu byly stejně talismany k ničemu. Jak dobře věděl, on ze své skrz naskrz skeptické duše jaktěživ nevykřeše tu správnou slepou důvěru.

Zato moderním technologiím se jistě věřit dalo; ty fungovaly zaručeně.

Co se stane tak hrozného, když to udělám? pomyslel si potisící. Ztěžka dopadl na židli – radši včas, než ho nohy zradí –, a zahleděl se na rudé, naběhlé škrábance na hřbetě ruky; předtím je tak zatraceně málo cítil, a teď pálily jako louh. Co se změní? Já přece nejsem nepostradatelný. Bude můj popel o něco kvalitnější, když budu bojovat o mizerných pár dní déle? To sotva, že.

Bylo už tak dlouho po pracovní době, že jeho odchod nikdo nemohl považovat za útěk, ale přesto se nedokázal odhodlat zkrátka vypnout počítač a jít. Už šest měsíců cítil smrt, jak mu stojí za zády a drží mu ruku na šíji, a kvůli ní nenáviděl večery a nenáviděl noci. Brával si práci domů a seděl nad ní do rána, až do stavu takového vyčerpání, že nebyl schopen vnímat; a pak se zhroutil do postele s pocitem, že prohrál další den. Jenže dnes neměl, co by si domů vzal. Zůstal sám se svou neodbytnou smrtí.

Vzdorovat čemukoliv je tak zbytečné. Tím spíš, že mnohem snazší cesta se úplně sama nabízí. Tolik lidí už ji využilo, tak proč bych neměl já?

Z náhlého popudu – či spíš z právě nahromaděného nadkritického množství zoufalství – Lucas zapnul svůj netlog a pokusil se z jeho paměti vydolovat spoty, které na něj kdysi, na samém začátku, vychrlil emitor reklamy v čekárně doktora Petersona. Budou tam ještě? Nikdy je neotevřel – ale ani nesmazal, což jistě o něčem svědčí. Samotného ho překvapilo, jak rychle ty adresy našel.

Lékařský informační servis, komplexní služby. Odolal nabídce transplantovaných vlasů, klonovaných ňader a umělých zubů a prokutal se až k virtuálům.

Staňte se novým Casanovou, neodolatelným svůdcem, kterému ženy leží u nohou, lákala ho koketní rusovláska s hlubokým dekoltem. Trochu připomínala Ruth Dashovou z D-alfy. Lucas se rozhodl, že ji bude vést v patrnosti, a listoval dál. Celkem rychle usoudil, že Neohrožený barbar Conan a dokonce ani Siegfried, Zabíječ trolů pro něj není ta správná kariéra. Na chvíli ho zaujal Boj o Eridan – příběh generála Arthura Trismegista Kaye, ale vlastně to nebylo tím, že by kdovíjak toužil prožít na vlastní kůži invazi Eridaňanů a podílet se na jejich eliminaci; to jen že mu to připomnělo loď na Fomalhiwu, která startovala půl století po invazi a na počest generála dostala jeho jméno. Loď Trismegistos, ztracená ve vesmíru. Lucas se trpcepousmál. Vzápětí zavrhl nejen Trismegista, ale i virtuálního Williama Tecumseha Shermana a Mao Ce-tunga. Dokonce nechal bez povšimnutí i Slávu starého Říma – příběh velkého Ceasara, přestože to mohlo mít své kouzlo, kdyby si dal člověk pozor a v březnu nikdy nevystrkoval nos ze svého kryptoportiku. Vzápětí bez zájmu přeskočil i biografie hrstky dalších vojevůdců, státníků, diktátorů a mluvků.

Plavčík Larry, krasavec z pláže mu příliš neimponoval, přestože to údajně byl bezva kluk, opálenej a svalnatej, po kterým šílej ženský každýho věku; nechtěl skončit v obležení sexuchtivých babiček. Necítil se ani jako Joe, lupič a desperát, i když nepochyboval, že by to před svou smrtí rudochům i šerifovi jaksepatří nandal. Povzdechl si. Může si za to sám, že nemá dost fantazie.

Co to vůbec dělám, proboha?! pomyslel si s rostoucím zoufalstvím. Zařekl se, že se na ty spoty nikdy nepodívá. Virtuál byl pro něho synonymem zbabělosti; těžko si dokázal představit ubožejší konec života, přestože právě takhle, s hlavami omotanými elektrodami a napěchovanými spotřební vizí, umírali všichni přestárlí, osamělí či nevyléčitelně nemocní. Neměl se o virtuálu zmiňovat Staffordovi, tak je to! Z toho, co se jednou nahlas vysloví, se okamžitě stane mnohem reálnější možnost.

Zarytě listoval dál; když už, tak to hodlal dovést až do trpkého konce; ale o moc víc už toho nebylo. V tom, že se nechce stát Úspěšnou moderní ženou, Topmodelkou Kate ani Svůdkyní Salome, měl docela jasno, Dát průchod své lásce ke koním v dojemném osudu žokejky Victorie taky nehodlal, a nijak zvlášť ho neoslovilo ani Sladké miminko Puclíček a jeho maminka. Nakonec mu připadal nejzajímavější Agent interplanetární tajné služby v boji s össenským podsvětím. To znělo dobře, mimozemská společnost ho vždycky zajímala; jen se obával, že zrovna on, který měl za otce profesora össeistiky a sám na ambasádě v Perthünu strávil čtyři roky, ví o tamní situaci víc než tvůrci programu. Byl by doopravdy nerad, kdyby ho v pokojném umírání rušily nějaké trapné místopisné nesrovnalosti.

S povzdechem stránky o virtuálu zase zavřel.

Tak už snad jedině nějakou tu církev.

Kdyby byl věřícím Össeanem, pochopitelně by už před několika měsíci odevzdal svou krev Akkütlixovi do jeho apartního korýtka z rubínů a celé to uzavřel s příjemným vědomím, že si právě pojistil teplé místečko v nebi. Ach, ten starý dobrý Ráj! Či lépe řečeno Vesmírný kruh Dokonalého Bytí, jak to nazývali Össeané. Tam by bylo člověku blaze! Ke své smůle však měl Lucas vážné podezření, že zrovna on je jeden z těch, které k Akkütlixům ze zásady neberou. Měl totiž problém: nemohl se modlit, a to nejen v žádném lidském, nýbrž ani v mimozemském kostele. Když mu bylo nějakých čtrnáct patnáct a össenská liturgie už mu doopravdy lezla krkem i ušima, Vesmírný kruh dokonalého Bytí si v duchu poopravil na Nesmírný puch dokonaného zblití; a bohužel ještě teď, v pětatřiceti, se mu přesně tohle vybavilo pokaždé, když ta posvátná slova uslyšel. Na tom to celé vázlo. Samozřejmě se snažil vzít si na pomoc rozum, oprostit se od starých infantilních vtipů a přistupovat k tomu s patřičnou vážností. Lidi se přece běžně uchylují k náboženství, když jim teče do bot, a zvláště několik týdnů před očekávanou smrtí. To má jistě každý právo své mladické názory zrevidovat a nestat se kvůli tomu oportunistou! Jenže pro Lucase to nikdy takhle jednoduché nebylo.

Uchechtl se. Tak snad příště, Akkütlixi, pomyslel si, ó Pane nejvyšší z nejvyšších a nejslavnější, Majáku, Přístave, Pijáku duší, Hvězdo hvězd. Zamknul stůl, unaveně se zvedl a šel si do skříně pro pončo.

KAPITOLA PÁTÁ

Gleewari

Nemohlo jí to uniknout. Gleewarin si vždycky všimne; to už je taková nemoc z povolání, že ví o věcech, o kterých lépe nevědět. Kamëlë vnímala těžkou, ponurou masu chrámu, stín za levým ramenem; ohnivý záblesk v zóně periferního vidění, jak se večerní slunce lomí v honosné bráně z titanu a skla; a přitom jí to s jedovatě rudými záblesky drnčelo v hlavě.

Křik.

Otřásla se. Jen ať to zůstane uvnitř. Ať jsou zdi co nejvyšší. Neslyším, nevidím; a proč bych měla? říkala si. Děje se to přece pořád. Každou chvíli, všude ve vesmíru, se mnou i beze mě. Nic na tom nemůžu změnit! Odříznout se od vypjatých cizích emocí, neprožívat všechno s každým, je pro člověka s telepatickými schopnostmi životní nutnost. Kolem chrámu denně chodívala cestou z práce a dávno si spočítala, že je lepší neriskovat žádný přímý pohled. Koncentrovaná össenská velkolepost: vezmi pět kilo fanatismu, plechovku sebestřednosti, mesiášský komplex a tunu mrtvol, pořádně zamíchej a deset tisíc let vař. Össenská historie byla dlouhá. A tradice jako pevně utažený ostnatý drát. Zrovna ona, Kamëlëmöernü – nebo radši Kamila Möernová, jak si říkala tady na Zemi – byla poslední osoba, která by se k tomu kotli měla připlést.

Jenže skryté věci člověka ovládají, i když si je nechce připouštět. Tam dole, v hlubinách vzpomínek a hříchů, pokaždé něco zbývá. Skutečnost, kterou zapomenout chtěl a musel, protože byla příliš tíživá. Minulost, která mu pak zničehožnic vpadne do zad. Průsečík událostí. Nešlo jen o cizí poryvy v myšlenkách, které k ní doléhaly z toho chrámu, nýbrž také o její vlastní vzpomínky; a ty ji zasáhly tak účinně, jako by na ni spadla neviditelná síť neviditelného vraha a svázala jí nohy. Najednou nedokázala jít dál.

Zürëgahl…?! Tady?!

V duchu si za to spílala, ale už změnila směr a přešla náměstí. Opatrně se rozhlédla. A pak vklouzla do úzké uličky vedle kostela. Tady byl klid. Chráněná gleewarinskou nenápadností to mohla prozkoumat pořádně.

Zvedla oči k mase chrámu nad sebou. Stavby v N-n-Yorku většinou stály natěsnány jedna vedle druhé; jenže Církev Akkütlixova zakoupila i v tomto přelidněném městě dostatečně velký pozemek, protože tak zněl zákon boží, aby se chrám ničeho světského nedotýkal. Teď se ho ovšem dotkly Kamëliny ruce, světské víc než dost. Kostel měl nepravidelně kruhový půdorys. Kamëlë se bokem posouvala do zužující se štěrbiny, až už to dál nešlo. Pak se zula, vzepřela se mezi stěnu chrámu a vedlejšího domu a začala šplhat vzhůru. Naštěstí na sobě měla své oblíbené černé legíny, tlusté ponožky a odrbaný svetr, žádný elegantní kostýmek. To bylo jistě velmi příhodné.

Zůstala stát na první římse, patnáct metrů nad zemí, s rozpřaženýma rukama a prsty zaklesnutými za kanelované sloupy. Nadále už se obě zdi od sebe odkláněly; pozemská byla dokonale svislá, zatímco össenská přecházela do konkávní plochy, zvedající se vysoko vzhůru a probodávající nebe špicemi pětice věží. Kamëlë si opřela čelo o tmavou břidlici, kterou byla celá budova obložená, sledovala náznaky a zvažovala své možnosti.

Uvnitř byl zürëgahl, se kterým musela mluvit, ale měl tam jistou práci. Část její mysli vnímala neustávající vlny hrůzy. Nějaký Össean byl doopravdy v úzkých, pravděpodobně zürëgahlovým přičiněním. Jako vždy pocítila nutkání rozběhnout se mu na pomoc, protože k tomu, aby si bez nároku na vděčnost pálila prsty kvůli cizím lidem, měla bohužel větší sklony než jiní. Jenže rozum jí říkal, že pokud se do toho vloží, jen zopakuje tutéž chybu, kvůli které musela opustit Össe. Jestli zürëgahlovi zkříží plány, rovnou může pohřbít všechny svoje naděje, že se ještě někdy vrátí domů. Měla za sebou čtyři roky vyhnanství, a to jí dalo dostatečnou lekci. Zas tak nenapravitelná altruistka nebyla.

Náhle ji zasáhl prudký poryv emocí. Ne, nebylo to tak silné, aby to svědčilo o Össeanově smrti. Zürëgahl mu jenom působil bolest. Kamëlë pevně zavřela oči. Otřásla se odporem. Zürëgahl v tom pokračoval – pomalu, metodicky a pravděpodobně naprosto bez zášti. Jak se dalo čekat, z jeho mysli ke Kamëlë nedoléhalo vůbec nic.

Zato Össeanovo vědomí měla jako na dlani. Ustálila se v něm vize Akkütlixe, pevná obruč náboženských představ, která spoutávala ledový strach. Ten člověk musel být hluboce věřící; dost možná přímo kněz; a v tom, co se s ním dělo, přes všechno zděšení nacházel dokonalý smysl. Larhdökawöarské soukolí se v něm nezadržitelně rozjíždělo, celá ta snůška manter, modliteb, závrati a lží, a bolest všechno ještě umocňovala. Kamëlë věděla, kam to povede. Mysl larhdökavöara, který se připravuje k oběti, dokáže zhypnotizovat sama sebe tak dokonale, že skončí v opojném vytržení a naprosté nepříčetnosti. Nic není dost strašlivé, nic není dost kruté, aby to vůbec bylo hodno Akkütlixe. Člověk mu touží darovat sám sebe do poslední kapky krve, splývat s ním v donekonečna protahované smrti. Byli tací, kteří umírali celé dny; a nic tomu nemohlo zabránit a nic to nemohlo urychlit. I kdyby ji náhodou napadlo rozrazit nejbližší okno, vrhnout se tam dolů a toho ubožáka po značně beznadějném boji vyrvat ze zürëgahlových spárů, nejspíš by to už v sobě stejně nedokázal zastavit.

Tak jako to kdysi nedokázal její otec. Ani její bratr. A málem ani ona.

Za určitých okolností je neuvěřitelně těžké se nezabít.

Kamëlë se nadechla a rázně ze sebe setřásla nostalgii. Na Össe končily na oltáři život denně stovky lidí, takže nebyl důvod litovat zrovna toho zde spíš než jiné. Koneckonců – co může být lepšího než smrt, o které je člověk přesvědčen, že má smysl? Mnohem více ji znepokojovala jiná věc. Proč zürëgahl přiletěl na Zemi, nijak neohlášen a zjevně ani nikým nepoznán? Byl gleewarin, a z nejlepších. Samozřejmě, že když si to přál, dokázal nejen cestovat inkognito, nýbrž být prakticky neviditelný. To by ona se svým výcvikem zvládla taky. Netrápilo ji jak, nýbrž proč. Jaký důvod mohl být tak závažný, aby ho přiměl opustit Össe? Skutečně se obtěžoval jen proto, aby jednoho misionářského kněze na Zemi přinutil k sebevraždě na oltáři?

Třeba přiletěl kvůli mně – oznámit mi, že mi udělili milost, takže se můžu vrátit domů, napadlo ji. Uchechtla se. Jistě, to bude ono; a ještě nějaké dobré nápady? Bylo by krásné myslet si, že koncil znovu otevře její případ a změní rozsudek – pochopitelně ne kvůli právu nebo ze soucitu, nýbrž alespoň z onoho čistě pragmatického důvodu, že gleewarinů je na Össe zoufalý nedostatek; ovšem takovému zvratu osudu by dokázala uvěřit dost těžko. Na Össe byla milost vzácná. Tím, co svého času předvedla u Akkütlixova aiö, vyhrála finále božího soudu, takže ji nechali odejít středem rovnou až na kosmodrom a nepokoušeli se ji zabít. V nic lepšího doufat ani nemohla.

Kdepak, zürëgahlova přítomnost jistě nesouvisela s ní. Její důvod ovšem mohla zkusit zjistit. A nejvhodnější chvíle se naskýtala právě teď, dokud je zürëgahlova pozornost zaměřená na toho ubohého kněze.

Protonace svatyně a celého podzemí byla odstíněná myceliální clonou, jak už to v chrámech bývá, ale prstenec obytných místností ve svrchním patře byl zjistitelný dobře. Kamëlë už získala dostatečně přesnou představu o vnitřní dispozici. Opatrnými kroky se přesunula po římse až za další věž, k patnáctému z úzkých, mnohokrát prolamovaných oken. To vedlo do jedné z mnišských cel. Soustředila se na naprostou nenápadnost, a to především v mimosmyslové sféře. Kdyby si nedala pozor, zürëgahl ji mohl velmi snadno odhalit – se stejnou samozřejmostí, s jakou ona sama zase věděla, že tahle místnost je ta pravá; v protonaci bylo zkrátka všechno, co někdo pracně nezakryl. Naklonila se a nahlédla dovnitř.

Zürëgahla znala; býval jedním z dvacítky zürëgahlů velekněze Saxaërüela, a přestože konkrétně s ním nikdy nic do činění neměla, pamatovala si přesně, že je vyzáblý, drobný, nenávistný jako rtuť. Naopak kněz byl mohutný Össean ve středních letech, dobře o hlavu vyšší. Kdyby se do toho dal, mohl zürëgahlovi ubalit jednu pěstí a utéct; jenže to ho samozřejmě ani nenapadlo. Stál mlčky, se zavřenýma očima a prsty přitisknutými k rameni. Jeho tvář byla jediná otevřená rána. Dřív ji pokrývaly husté řady rituálních kroužků, ale teď už notně prořídly. Na jejich bývalém místě visely rozervané cáry kůže. Zürëgahl držel v ruce kovový háček, vytrhával jeden kroužek za druhým a odhazoval je na podlahu. Z knězova obličeje crčela krev; kapala na tuniku, do ohbí paže a chvílemi taky na zem. Ale muž se nepohnul; nevydal ani hlásku. Jeho mysl – co víc, celé jeho já – se otřásalo v základech. Vytrhávalo se z kořenů, stejně jako ty kroužky z masa, a nezadržitelně nabíralo směr, oslněné sebezničujícím posláním.

To poslední odkládám, čeho je třeba se vzdát, ve smrti nahý, bleskl Kamëlë hlavou útržek verše. Otřásla se. Stěží zadržela svoje prsty, které málem zalétly k jizvám po stranách nosu. Ona tehdy neměla vnímání zastřené žádnou blaženou slepotou. Bolest byla pronikavě ostrá, provázená ničím netlumeným strachem ze smrti. A co horšího – ještě po čtyřech letech byly jizvy po kroužcích pořád vidět, bez ohledu na vrstvy pudru nebo stříbrných třpytek, kterými se to pokoušela zamaskovat, když ji čas od času popadla marnivost.

Samozřejmě, na obličeji tohoto muže už nezáleží.

On to nepřežije.

Kamëlë se pomalu stáhla z okna. Neměla v plánu mít s ním soucit; to vůbec ne. Ale pokud chtěla, aby jí plány na bezcitnost vycházely, zrovna tomuhle radši neměla přihlížet. Kromě toho je to zbytečné. Ti dva už si stejně všechno podstatné řekli, takže tady těžko může vyslechnout něco jako rozhovor.

Ano, měla zmizet, ale neodhodlala se. Prostě nedokázala jen tak odejít. Stála na římse zády ke stěně a tváří k nebi, z hlediska protonace ponořená v nerozlišitelné šedi, a čekala. Byla natolik uvyklá opatrnosti, že si radši do zásoby nachystala několik záplat – jednoduchých obrazů prázdných střech a říms, které si teď kolem sebe měla šanci dobře prohlédnout. Vždycky je dobré mít po ruce něco, čím se dají zamaskovat stopy v protonaci, když člověk odchází ve spěchu; a bývají situace, kdy není čas to narychlo vytvářet.

Konečně se ozval zürëgahlův hlas, udílející závěrečné požehnání. Vzápětí jí vnitřní zrak napověděl, že celu opustil.

Věděla, co vypukne vzápětí: shon na chodbách, táhlé zvuky trub, otevírání truhlic, blyštění ostří; bílé plátno, šoupání nohou, vzrušený spěch. Zürëgahl zburcuje zbylé kněze, všichni se seběhnou k oltáři, zapálí svíce a začnou s úvodními zpěvy larhdökavöarské mše. Zürëgahl obřadu pravděpodobně přihlížet nebude. Pokud s ním chtěla mluvit, měla by sebou hodit a přesunout se k východu, protože jakmile jí jednou zmizí v nepřehledné spleti N-n-Yorku a dá si práci se zakrytím protonace, v životě už ho nenajde.

Ano, měla by.

Místo toho se dvěma kroky ocitla zpátky u okna, dlaní přejela podél skla a gleewarinským způsobem nadzdvihla rám. Sama skutečnost, že vstoupí do budovy Akkütlixova chrámu, byla v jejím případě těžkým proviněním, ale s tím si hlavu nelámala. Pokud jde o hříchy, které se chystá v nejbližších chvílích spáchat, tenhle z nich bude nejmenší. Protáhla se dovnitř – okno bylo až u stropu, dobré tři metry nad podlahou cely. Tiše seskočila dolů.

Kněz k ní obrátil oči. Stál uprostřed místnosti, nehybný a se spuštěnýma rukama. Nijak se nepokoušel zastavit krvácení. Na její přítomnost také nereagoval jinak než tím lhostejným pohledem. Napadlo ji, že je opravdu možná pozdě.

Rychle obešla místnost, dlaněmi obtáhla stěny a alespoň lehce zastínila protonaci před zürëgahlovým vnitřním zrakem. Pak se přitočila ke knězi a vzala ho za zkrvavená ramena. Trëighrü se ustavilo okamžitě; koneckonců, oba byli pod vlivem silných emocí; ale stejně rychle byl patrný i nesoulad.

„Nedělej to,“ řekla mu. „Akkütlix nechce tvoji krev. Jenom tě zneužívají.“

Na očích mu viděla, jak se té možnosti brání. Její slova mu působila mnohem větší utrpení než rozdrásaná tvář. Byl ochoten udělat kvůli Akkütlixovi cokoliv; cokoliv a bez otázek, a také pokud možno bez přemýšlení. Sebevětší bolest mu připadala mnohem snesitelnější než pochybnosti.

Ucouvl o několik kroků. Kamëlë cítila, jak se od ní i v myšlenkách odtahuje, jak se snaží odvrátit oči, ale šla za ním a držela trëighrü i přes jeho odpor. Zkusím to, přece jenom, rozhodla se. Než se nechá jen tak odvést na porážku! Podložila svůj pohled sugescí a začala kousek po kousku lámat jeho odhodlání, jak ji to učili při gleewarinském výcviku, když jí vysvětlovali, jak má někomu vnutit svoji vůli. Vzpamatuj se! Probuď se! Její rozkazy mu bušily do hlavy. Celý se pod nimi choulil a jeho oči dostaly ztrápený, nešťastný výraz. „Lhali ti Akkütlixovým jménem,“ promluvila. „Tvoje oběť vůbec není potřeba.“

Roztřásl se. „Prosím…“ zamumlal. Z hrdla se mu nečekaně vydral vzlyk.

Zarazila se. Byl tak neuvěřitelně nešťastný, že prostě nedokázala pokračovat. Rë Akkütlix, o co se tu vlastně pokouším? Proč se ho snažím strhnout zpátky do života? Odvrátila oči a trëighrü odeznělo. Pokud to v něm zlomím a on se vzpamatuje a tam u oltáře odmítne zemřít, vyženou ho, jako vyhnali mě. Copak je živoření v cizí zemi skutečně lepší než velkolepá mučednická smrt? Znovu se na něj podívala, ale už zdaleka necítila předchozí jistotu.

Teď, když ho nedržela tak pevně, kněz konečně nalezl řeč. „Ne! Ty sama lžeš!“ vypravil ze sebe. „Je to vůle Akkütlixe. Je to vůle koncilu, porušit svátost Dalekozření! S radostí obětuji svou krev, s radostí… s radostí… já…“ Slova mu odumřela na rtech, jako by pod jejím pohledem vysychala. Kamëlë si uvědomila, že ho přece jenom zviklala. Do jeho původně bezvýhradného odhodlání se znovu začal vkrádat strach, který mu zürëgahl svou sugescí čistě a hladce odejmul. Teď už si tento muž nebyl zdaleka tak jistý, že chce skutečně zemřít na oltáři.

Pokud to nakonec přece jenom udělá, bude to pro něho mnohem těžší.

Současně k ní ovšem pronikl i obsah jeho slov. Porušit svátost Dalekozření?! Rychle rozšifrovala tu supervznešenou rétoriku: zürëgahl přišel, aby vyzvěděl obsah nějakého meziplanetárního rozhovoru, navázaného ze zdejšího chrámu. Kněz nesmí dopustit únik informací, protože by to mohlo otřást důvěrou v záruky Církve, ale zároveň se nesmí vzepřít příkazům koncilu. Nedá se vyhovět obojímu; splní tedy jedno a za selhání v druhém zaplatí životem. Zrádce si odpyká zradu, Církev zůstane čistá. Kamëlë se zachvěla. Rë Akkütlix, co jsem mu to udělala?! blesklo jí hlavou při pohledu do jeho očí, v kterých se po tom všem zřetelně odrážela nejistota. Jeho přece odejít nenechají, ani kdyby chtěl.

Vzala ho za paži. „Jaké tajemství jsi musel vyjevit?“ zeptala se jemně.

„Udělal jsem to,“ zamumlal kněz. Strhl ze sebe její ruku a zabořil krvácející tvář do dlaní. „Udělal jsem to!“ vykřikl s čirým zoufalstvím. „Velký Akkütlixi, nech mě splatit moji vinu!“

Na její otázku neodpovídal, samozřejmě; a ani s tím nepočítala. Nepochybovala, že zürëgahl svou informaci získal – ovšem další lidé už se k ní běžným způsobem nedostanou. Protonace podzemí je zase bezpečně uzavřená a kněz před nikým kromě zürëgahla nepromluví. Jenže ona byla gleewari a znala i jiné způsoby než běžné. Úplně jí stačilo, že v tuto chvíli zahlédla střípek jeho vzpomínek.

To, co viděla, jí jaksepatří vyrazilo dech.

Zatímco se pokoušela strávit tu spršku obrazů, náhle k ní odněkud z hloubi chrámu dolehl táhlý, hluboký, mrazivě temný zvuk trub.

Kněz spustil ruce a bez dechu naslouchal. „Volá mě,“ vypravil ze sebe ochraptěle. „Hlas Akkütlixův, neslyšíš? Volá mě k sobě.“

Ovšemže slyšela. Za chvíli jsou tady, aby si ho odvedli.

Kněz se obrátil za zvukem. Vpíjel se do dveří pohledem plným děsu a naděje.

Akkütlixi, copak tohle je skutečně tvá vůle? ptala se Kamëlë v duchu. Copak se nikdy nezalkneš tou spoustou krve? Nikdy jí nebudeš mít dost?! Její bratr Vëikirhasü měl v očích úplně stejné vytržení a žár. Když ji míjel cestou k oltáři, díval se na ni, jako by ji nepoznával – s nepříčetným, vzdáleným výrazem; už byl dokonale mimo tento svět, prostoupený a ochromený vědomím, že právě přistupuje k Bohu. Byla tehdy úplně na dně: zdeptaná, ponížená, vyčerpaná nekonečnými výslechy a stravovaná výčitkami, že do stejné situace dostala i svého otce a bratra, oba nevinné. Jejich otec zemřel na selhání srdce, když se o její údajné zradě dověděl. A Vëikirhasü se rozhodl podstoupit oběť na oltáři, aby tutéž zradu pomohl odčinit. Ale právě tenhle pohled ji z toho všeho zasáhl nejhlouběji. Ještě teď se jí dělalo nanic při vzpomínce na Vëikirhasovu odevzdanost… na jeho netečnost ke křivdě a ke smrti.

„Uteč se mnou,“ řekla knězi. „Máš poslední možnost. Uteč teď.“

Podíval se na ni a v jeho očích už nebylo ani stopy po nejistotě; zůstalo jen pobouření. „Odstup, pokušitelko!“ vyrazil ze sebe. „Odstup!“ Najednou k ní přiskočil, zvedl zkrvavené ruce, sevřel její obličej do dlaní a zblízka se zadíval na jizvy na jejím nose. „Já to vidím! Vidím to!“ zaječel. „Ty sama jsi odmítla zemřít! Ty sama jsi zbaběle uklouzla osudu!“ hřímal. „A mě navádíš, abych tě následoval?! Hněv na tebe! Proklínám tě do temnot!“

Kamëlë se mu vytrhla. Jeho křik mohl kdokoliv uslyšet; v okolních celách ještě zbývalo pár opozdilců. A kde je vlastně zürëgahl?! Oči jí zalétly k oknu; levitací by se tam nahoru samozřejmě dostala, ale kdyby se pustila do takhle nápadné psychotronické akce, už mohla zürëgahlovi rovnou zavolat netlogem, ať si pro ni přijde. Zato chodba byla prázdná. Kamëlë vyběhla ven a zavřela za sebou. Teď zmizet všem pohledům.

Podél řady cel tiše utíkala do dalšího patra. Minula několik kněží, ale zatím po ní nepátrali a ona se nacházela ve stavu gleewarinské nenápadnosti, takže si jí jednoduše nevšimli. Potřebovala se dostat na úpatí schodiště vedoucího do nejnižší věže; tam byla prosklená galerie, z které mohla přelézt na římsu. Zatím se žádný poplach nestrhl. Kněz se poté, co ho opustila, pravděpodobně ponořil do modliteb a rozjímání; akce tak praktická a světská, jako je honění nějakého vetřelce, mu zřejmě vůbec nepřišla na mysl. Možná se jí povede zmizet odsud, aniž ji kdokoliv uvidí. Kde je ovšem zürëgahl?! Jedině tohle ji zneklidňovalo: že o něm neví. Rozsáhle pátrat v protonaci se však neodvažovala.

V galerii byla řada oken, na které snadno dosáhla. Otevřela první a vyhoupla se na parapet.

„Stůj!“ vykřikl kdosi z druhého konce chodby. Rozběhl se k ní.

Takže už víme, kde je zürëgahl, uchechtla se v duchu. Poznala ho po hlase, ale dala si dobrý pozor, aby se k němu neobrátila tváří. Techniky nenápadnosti ji před gleewarinem samozřejmě neutají; mohou ho však dostatečně zmást. Dokonce natolik, že ji nepozná.

Chytila se za horní okraj okna, vytáhla se na prosklený strop galerie, přehodila přes něj nohy a postavila se. Po rámu přeběhla na břidlicovou střechu. Přeskočila na ni a utíkala k další věži. Slabá levitace jí pomáhala udržovat rovnováhu; dávala si ale dobrý pozor, aby všechny gleewarinské dovednosti uplatňovala nenápadně. Zürëgahl nesměl zjistit, že i ona je gleewari; to by mu už rovnou mohla dát vizitku se svým jménem. Na celé Össe bylo gleewarinů sotva několik stovek. Samozřejmě že dostávali různé zpravodajské úkoly ve vesmíru, ale pochybovala, že mezi těmi řádově desítkami tisíc Össeanů, kteří roztroušeně žijí ve Sluneční soustavě, jich bude víc než nějakých dvacet třicet. Pokud to o ní zürëgahl zjistí, bude pro něho směšně jednoduché ji identifikovat.

Než se vůbec vyklonil z okna, povedlo se jí dostat se za nejbližší hřeben střechy a zmizet za temnou masou věže. Utíkala dál po obvodu chrámu. Pocítila poryv v myšlenkách. Zürëgahl ji pronásleduje; a místo aby tam u okna předváděl shyby a jiné pochybné artistické výkony jako ona, drží se ve vzduchu čistou levitací. Nečekala, až ji začne hledat v protonaci, a hodila mu do cesty připravené záplaty. Vzápětí cítila, jak po nich jeho zkoumající vědomí klouže. Vztyčil se na střeše a rozhlížel se kolem sebe. Ale nebyl schopen ji najít.

Pokud ji chtěl pronásledovat, musel se rozhodnout, jestli jít po obvodu vpravo nebo vlevo. Nečekala, až si to kruté dilema nějak vyřeší. Seběhla k místu, kde se obvod chrámu přiblížil k další pozemské budově. Na její fasádě byl požární žebřík. V úkrytu protonační skvrny se Kamëlë odrazila, přeskočila těch několik metrů mezi oběma budovami, zachytila se jedné příčky a levitací jen lehce zbrzdila pád. Když člověk zrovna netrpěl závratí, tahle metoda byla dostatečně nenápadná.

Zvlášť když se její stopy dají překrýt další záplatou.

Slezla k nejbližšímu nouzovému východu, otevřela si ho a vklouzla do budovy. Ocitla se v chodbě, v které byly dveře nějakých kanceláří – Rë Akkütlix, říkala si nevěřícně, jak je možné, že zdejší úřednice neruší při práci bolestný křik tam odvedle? Ale zjevně tu byli zaměstnáni skoro samí Össeané, a ti jistě všichni občas vstali od počítače a v polední pauze si zašli do chrámu načichat se trochu krve a hub. Kamëlë proklouzla chodbou nikým neviděna. Po letech strávených na Zemi už se uměla vyhýbat i bezpečnostním kamerám. Nijak se nezdržovala, sjela výtahem do přízemí a hlavním vchodem vyšla do úplně jiné ulice.

Bydlela nedaleko; měla malou buňku na okraji össenské čtvrti, dva miniaturní pokoje, ale s luxusem naprostého soukromí. Lehkým krokem se rozběhla a dorazila tam za několik minut. Chtěla se jenom převléknout a hned zase vyjít ven. Pokud ji bude zürëgahl hledat a využívat při tom protonaci, je vždycky bezpečnější být mezi lidmi na otevřeném prostranství, než zůstat schovaná doma a upoutávat jeho pozornost zřetelnými myšlenkami v tichu a samotě.

Bleskově se opláchla a hodila na sebe koktejlové šaty. Vzala si lodičky a na obličej nanesla třpytky, aby se co nejméně podobala té holce v kamaších, která se před chvílí honila se zürëgahlem po střechách. Gleewarin samozřejmě poznává lidi jinak než podle vzhledu, když mu dají příležitost; ale tohle základní bezpečnostní opatření zanedbat nesměla. Nesměla zanedbat nic. I v dalších dnech jí dá pořádnou práci zůstat nenápadná.

Zdálo se jí, že ta strašlivá věc, kterou zachytila z larhdökawöarových myšlenek v té letmé vteřině splývání, zní v její hlavě jako zvon.

KAPITOLA ŠESTÁ

Cizí území

Pinky nenáviděla telefonování. Příčilo se jí, že má svým hlasem a tváří na displeji vtrhnout jen tak bez varování k někomu do práce nebo domů. Jak vůbec mohla začít s kýmkoliv mluvit bez informací o tom, co se na jeho konci linky zrovna děje a jaká nálada tam panuje? Děsilo ji, že bude obtěžovat v nevhodnou chvíli: při obědě, při schůzi či při souloži, v půlce pěkného filmu nebo při hádce. Ten, koho vyruší, právem bude mít zlost. Věděla, že podobné obavy jsou hloupé a že je nejspíš v celé Světové unii jediná, kdo má takový problém s cizím soukromím, ale to na věci samé nic neměnilo. Jakýkoliv telefonát pro ni představoval půlhodinu pracného odhodlávání; a pak, sotva se ozval vyzváněcí tón, následovala vůbec nejhorší chvíle – těch několik vteřin, než člověk na druhém konci linky promluví. Bylo to ještě horší než skok do neznáma na nové plazmové dráze, jejíž mapu nemá.

Než zavolala Lucasovi, odhodlávala se celé ráno, a on jí pak jednoduše řekl, že má zrovna schůzku a ani neví, do kdy bude muset zůstat v práci; ahoj, tak se měj. Nejspíš předpokládal, že pokud mu Pinky chce něco důležitého, prostě se ozve večer znovu; ale telefonovat podruhé v jednom dni bylo nad její síly. Původní odhodlání – totiž sejít se s ním a o tom dopisu mu říct, ať už je k tomu tato chvíle vhodná nebo ne –, ji rychle opouštělo.

Bylo devět večer. Právě usoudila, že už je stejně pozdě a navíc ranním pokusem udělala pro své svědomí dost, když vtom pípnul její netlog. Tohle byla jiná. S přijímáním hovorů Pinky problém neměla. Sama byla ochotná udělat pro kohokoliv cokoliv, a to v kteroukoliv denní či noční dobu.

Vzala to v pokoji. Na velkém displeji na zdi se vynořila Lucasova tvář. „Tak copak jsi chtěla, Pinkertýnko? Potřebuješ něco?“ On zjevně také předpokládal, že mu kamarádi volají, jen když něco chtějí.

Teprve jel domů; viděla míhající se světla za okny taxíku. A všimla si i toho, co by na malém displeji náramkového netlogu jistě nepostřehla: vypadal neuvěřitelně unaveně. To ji zbavilo poslední špetky odvahy. „Nic důležitého,“ ujistila ho chvatně. „Jenom jsem si říkala, co asi děláš a tak…“ Kousla se do rtu.

„Aha, chápu. Prostě sis chtěla jen tak popovídat po telefonu,“ prohodil dokonale neutrálním tónem. Pinky rychle přikývla, šťastná, že jí to uvěřil, ale pak si všimla jeho úsměvu a už si vůbec nebyla jistá. „Víš co? Úplně náhodou mám dnes večer čas, ale těžko říct, jak to se mnou bude vypadat dál,“ pokračoval lehce, než mohla začít cokoliv vysvětlovat. „Co takhle zajít někam na skleničku?“

To bylo lákavé samo o sobě – ale ve skutečnosti to byl hlavně strach, co ji donutilo okamžitě kývnout; strach, že když promarní tuhle příležitost, další hned tak nedostane. Lucas má spoustu práce, to se ví. Té záležitosti s Radou a kolonisty jsou plné noviny. Co když nakonec ještě odletí na D-alfu? To pomyšlení bylo hrozné – tím spíš, že pomyšlení právě opačné, totiž že by ten balvan mohl z její krabice na fotky nakonec doopravdy zmizet, bylo tak úchvatné! „Když myslíš,“ vypravila ze sebe.

„Skvěle. Zastavím se pro tebe. Znám jednu moc pěknou vinárnu –“

„Lucasi…“ hlesla Pinky. Vzpomínka, která ji celý den pronásledovala, byla neodbytná.

Vyložil si to jako váhání. „No tak, nenech se přemlouvat, Pinky!“ přerušil ji s úsměvem. „Kdy se ty při svém asketickém způsobu života dostaneš k dobrému vínu? Hoď na sebe šaty a pojď!“

„Ne, já… Já jenom…“ vypravila ze sebe. Netoužila po vínu. Myslela na jinou chuť, dávnou, ze vzpomínek. Nepopsatelná vůně. I po těch letech ji ostře cítila na patře. „Víš, nevadilo by ti…“

Vyčkávavě se na ni díval. Pinky si uvědomila, že přece nemá důvod k takovým rozpakům. „Byla by věčná škoda zrovna s tebou chodit do vinárny,“ prohlásila. „To je plýtvání příležitostí. Nevzal bys mě radši do össenské čajovny?“

Zdálo se, že ho to překvapilo. „Ty bys tam chtěla jít?“

„Aspoň se podívat. V životě jsem v žádném jejich podniku nebyla.“

Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Ta ženská zvědavost!“ Zdálo se, že to zvažuje, ale nakonec pokrčil rameny. „Jak myslíš. Bude mi ctí pomáhat své dámě, aby si rozšířila obzory… i když pak možná ještě rádi zapadneme do té vinárny.“

„Copak ti jejich čaj připadá tak hrozný?“

Lucas se na ni podíval, jako by nevěřil vlastním uším. Vzápětí se rozesmál. Byl to opravdu upřímný smích, žádná ironie; takový, jaký od něj neslyšela už věky. „No to se ti povedlo, Pinky!“

„Co je na tom tak legračního?“

„Přestaň si ze mě utahovat!“ Nepřestával se smát. „Čaj! Hrozný! Mně!“ Potřásl hlavou. „I když na druhou stranu je fajn, že jsi v takhle dobrém rozmaru.“ Smích pořád ještě probublával v každém jeho slově. „Tohle bude ještě zajímavý večer.“

V tu chvíli Pinky pochopila, že došlo k nějakému zásadnímu nedorozumění. Nevěděla cosi, co měla vědět; a musela to být informace natolik zásadní, že Lucase vůbec nenapadlo, že by ji snad mohla nemít. Copak össenská čajovna je něco jiného než prostě… čajovna? Než se však rozhoupala k ústupovým manévrům, Lucas jednoduše řekl: „Tak se měj, za čtvrt hodinky jsem u tebe,“ a přerušil spojení.

Povzdechla si. Zajímavý večer?! Spíš jí připadalo, že dopadne jako chlapec, který vyrazil do nevěstince – v domnění, že tam své nevěstě pořídí svatební kytici.

Žena jako Pinky – s patřičnou povahou a patřičného věku – se dokáže obléknout na večer během několika minut. Pravda, ve svých šestnácti také postává před zrcadlem, aby naplnila vtipy o ženských a jakousi tajemnou biologickou nutnost, ovšem vyřeší si to jednou provždy a už se tím nikdy nemusí znovu zabývat. Pinkertina Wardová zjistila, že konkrétně její barva je švestkově modrá, takže ve skříni měla právě jedny univerzálně sváteční švestkově modré šaty osvědčeného elegantního střihu, právě jedny boty osvědčeného typu a jedinou rtěnku osvědčeného odstínu. Občas je vyměňovala, ale nikdy neměnila. Těch deset minut, které měla k dobru, strávila před docela jinou skříní.

Otevřela ji, sáhla do krabice s fotkami a hodila dopis Lucasova otce do kabelky. Pak ho zase vyndala. A zase ho tam zastrčila zpátky. Tentokrát měl Osud opravdu skvělou šanci, aby se nějak hmatatelně projevil, protože jen na něm záviselo, v které fázi jejího odhodlávání Lucas zrovna zazvoní. Ne že by Pinky v zásadě nechtěla ten dopis předat. Byl tu jenom jistý drobný problém.

Teď, ve svých třiatřiceti letech, už by rozhodně nic podobného neudělala. Jenže tehdy jí bylo šestnáct a do Lucase Hildebrandta byla šíleně, beznadějně – a naprosto marně – zamilovaná. Záhada, kterou představoval, jí nedopřávala pokoje. A záhada, kterou představoval ten obdélníček myceliálního papíru, zrovna tak. Co mu může jeho otec psát?!

Ten dopis otevřela.

Myslela si, že v obálce najde mikrodu s holografickým záznamem. Napadlo ji dokonce, že by tam mohl být i další list papíru s rukopisem nebo tiskem. Obálka nebyla nijak nadepsaná, takže předpokládala, že místo té roztržené zkrátka použije novou a nikdo nic nepozná. Rozhodně netušila, jakým způsobem píšou dopisy Össeané, a to byla zásadní chyba. Vzhledem k okolnostem si to každopádně měla zjistit.

Nuže, teď už to věděla. Vezmou dlouhý pruh papíru, na ten dopis napíšou a pak ho přesně určeným způsobem složí a slepí. Ještě teď si vzpomínala na ten šok, když to pochopila. Nikde žádná obálka. Nic, co by se dalo vyměnit. A také nic, co by se dalo spravit beze stop, když už je to jednou na dva kusy. Pokud někdy bude chtít ten dopis odevzdat, musí zároveň také přiznat, že si ho ze zvědavosti chtěla tajně přečíst. A kromě toho…

Kromě toho jí to vůbec k ničemu nebylo. Tahle příhoda zatížila její svědomí, a přitom zvědavosti nepřinesla ani drobek, protože dopis rozhodně nebyl napsaný v jazyce, kterému by rozuměla. I to jí mohlo dojít předem; viděla přece knihu, z které se Lucas össenské znaky učí, a bylo celkem zjevné, že i profesor Hildebrandt je zná. Člověk nepotřeboval zas tak brilantní úsudek, aby ho napadlo, že otec a syn mají k dispozici dokonalou tajnou řeč, které by bylo škoda nevyužít. Jenže ona jako úplný hlupák udělala všechny chyby, které mohla, pěkně jednu za druhou, od té zásadní až po drobné.

Sehnala si myceliální papír, tuš a pero a pokusila se dopis přepsat, ale zjistila, že je to ještě mnohem těžší, než to vypadá. Nevěděla, která z té změti čar je důležitá – která tečka či tlustší linka skutečně něco znamená a která je jenom náhodná. Protože neznala systém, zkrátka to písmo nedokázala napodobit, a to ani když ho obkreslovala přes podsvícené sklo. Vždycky pohořela.

I pak to ještě mohla zachránit, kdyby za profesorem Hildebrandtem zašla na katedru a ke všemu se přiznala. Odhodlávala se tři roky; říkala si tisíckrát, že on přece není tak strašlivý, jak se jí v téhle chvíli jeví, a ublížit jí nemá čím. Vlastně vůbec o nic nejde. Pan profesor zkrátka napíše dopis znovu a svěří ho někomu spolehlivějšímu.

Pak se doslechla, že zemřel.

Málem si rvala vlasy. Předběhl její rozhodnutí o pouhých pár dní!

Krátce poté ji napadlo, že by se mohla össein sama začít učit a dopis nakonec rozluštit. Nebylo to bez šance. Pinky možná dělala hloupé chyby, ale v akademickém smyslu byla inteligentní dost; a navíc během života prokázala značnou vytrvalost, pokud šlo o hodiny a hodiny úsilí věnovaného přiměřeně smysluplnému cíli. Podivné načasování tohoto pokusu ve skutečnosti také nebylo tak nepochopitelné a profesorova smrt s ním těsně souvisela. Össein měl pověst nesmírně složité řeči, což každého odradilo, a tak se na jazykových školách skoro neučil. Kdyby Pinky hledala nějaký kurz předtím, dost možná by skončila přímo na Hildebrandtově katedře – a tím pádem na koberečku v jeho pracovně.

V učebnici se dostala k lekci číslo dvacet čtyři, ale jenom díky tomu, že přeskočila těch prvních dvacet tři, kde se probíraly jakési pomocné určovací podznaky, což jí nepřipadalo dostatečně k věci. Lekce dvacet čtyři začínala klasicky: obrázkem dvou postaviček, Pozemšťanky a Össeana. Pod každou byl znak v össeinu, přepis výslovnosti do latinky a nakonec terronský překlad.

Tato dívka je studentka. Jmenuje se Anna. Tento chlapec je tekutý kov ve tmě. Jeho jméno není.

Přesně tohle tam stálo. A tím Pinky skončila. Jak se to mohla učit, když nerozuměla dokonce ani překladu do své rodné řeči?

Navíc si přečetla předmluvu od profesora Hildebrandta, z které se dověděla, že kromě össeinu obyčejného, kterým se běžně mluví a kterému se věnuje dotyčná učebnice, existují ještě tři typy archaické chrámové řeči, používané v určitých obdobích liturgického roku nebo při určitých příležitostech, a z nich nejvíce esoterický a komplexní je takzvaný össein lodní. Od té chvíle nepochybovala, že dopis je právě v lodním össeinu, a to byl nejpádnější důvod, proč tuhle záležitost vzdala. K čemu se učit běžný össein? Pro její účely to stejně nestačí.

A copak za to nějaké šmírování vůbec stojí? Lucas byl stejně nekonečně vzdálený.

Pinky oslavila dvacáté narozeniny a přišla o panenství ve spacáku s jedním plazmolyžařem z artisatelitu Soluň 3; byl to hezký kluk, ale zkoumat jeho další vlastnosti neměla kdy, protože pak už ho v životě neviděla. Téhož roku startovala na olympiádě a skončila dvacátá šestá. Říkala si, že příště bude lepší, ale ve skutečnosti měla právě tímto svůj životní úspěch za sebou. Začala studovat administrativu a marketing; sice ji to nijak zvlášť nebavilo a nedovedla si představit, že by to doopravdy mohla dělat, ale rodiče říkali, že je to užitečné, takže vzala na vědomí, že jednou bude sekretářkou (která odvážně vyřizuje šéfovi telefony), tak jako předtím vzala na vědomí, že bude závodně lyžovat. Smutné bylo, že rodiče i s její mladší sestrou krátce poté odjeli. Valentina a Frederick Wardovi byli profesionální plazmolyžaři; závodní kariéru dávno ukončili a věnovali se akrobacii. Dostali zajímavou nabídku na Eridanu. S Kristinou nebyl problém, ta mohla snadno přestoupit na tamní konzervatoř; ale váhali, jestli odvézt ze Země taky Pinkertinu, když právě začala vysokou školu. Pinky je ujišťovala, že to tu bez nich zvládne. Jak by mohla stát v cestě jejich kariéře? A jak by mohla jet na Eridan s nimi, když má jistý dopis doma ve skříni? Vůbec nepochybovala, že ona musí na Zemi zůstat. Poradí si tady bezvadně. Vždyť je prakticky dospělá.

Den po jejích jednadvacátých narozeninách jí rodiče a sestra naposled zamávali v letištní hale, a od té doby je vídala sotva jednou do roka. Zůstala ukázkově sama. Greta se poprvé vdala a nedalo se s ní mluvit, Paul Langer na Marsu vyhrával jeden závod za druhým, Nick dělal práva. Lucas už dávno nezávodil, ale byl zadobře se správcem plazmocentra a ten ho kdykoliv nechal, aby si po libosti zajezdil na profesionální dráze, kam jinak kromě členů oddílu nikdo nesměl. Díky tomu ho vídala, ale vždycky s ním mluvila ve spěchu a krátce. Času měl málo; studoval astrofyziku, psal na Medianet komentáře o politice, slušně si vydělával překládáním z össeinu a táhly se za ním celé zástupy holek. A Pinky stejně měla jiné starosti. Její nejlepší kamarádka, olympijská vítězka Donna Carawayová, se právě zabila na plazmové dráze. Proti tomu byla celá ta patálie s dopisem k smíchu.

Ale možná i díky ní Pinky mnohem víc přemýšlela o tom, co se kolem ní děje. Poprvé ji napadlo, že způsob předávání vzkazů, který Lucasův otec zvolil, je přinejmenším… neobvyklý. Giles Hildebrandt to mohl zařídit mnohem jednodušeji a oficiálněji: prostřednictvím právníků, bezpečnostní schránky, Medianetu. Koneckonců to mohl napsat do závěti! Ale místo toho si vybral obyčejné, nepříliš spolehlivé děvče. Osobu přes všechny úspěchy bezvýznamnou. Šedou myš, u které by podobný dopis nikdy nikdo nehledal. A nakonec možná ani ne tak nedůvěryhodnou, jak se jí samé zdálo. Co když předpokládal, že dopis otevře? Klidně mu to mohlo být jedno, protože jazyk textu byl sám o sobě dokonalou ochranou. Třeba věděl i to, že Pinky kvůli rozluštění dopisu ve skutečnosti nic nepodnikne. To, jaké měla úmysly, nehrálo roli; počítalo se jen to, že fakticky neudělala nic. Možná ji odhadl mnohem lépe, než sama myslela.

Z toho důvodu po střízlivé úvaze zavrhla svůj další nápad – totiž vyhledat nějakého Össeana a alespoň si nechat dopis přeložit. Náhle si totiž velmi jasně uvědomila, že v něm mohou být věci, které nejsou jenom soukromé, nýbrž i nebezpečné. Dala ho do krabice starých fotek a zamkla ho radši hluboko do skříně.

A potom…

Potom na něj prostě zapomněla.

To člověk vždycky dokáže, když doopravdy chce.

Lucas ji usadil do taxíku a na interaktivní mapě zvolil místo v okrajové čtvrti, kde by čajovnu nikdy nehledala. „Takže vzhůru na území nepřítele,“ prohodil a s úsměvem se zabořil do polstrovaného sedadla vedle ní.

Ta poznámka Pinky nijak zvlášť neuklidnila. Měla jsem ho poslechnout a nechat se pozvat do vinárny, táhlo jí hlavou, zatímco se automatická kabina zvedala do vzduchu. Jenže pak už taxi hladce vystoupalo až do horní hladiny, kde byl rychlejší provoz určený pro dopravu do vzdálenějších míst, a zařadilo se do pruhu nad střechami budov. Pinky usoudila, že teď už není radno vystupovat, a podvolila se osudu. Koneckonců, nemohlo to přece být tak strašné. Lucas sice dával svým chováním najevo, že jít do össenské čajovny je trochu neobvyklé, jenže na druhou stranu ji tam bez zdráhání vedl, takže ten nápad nemůže být scestný úplně. Kromě toho – pokud téhle příležitosti nevyužije, kdy se jí podaří se na takové místo podívat? Sama by si těžko troufla jít někam, kde si z jídelního lístku nedokáže přečíst ani pomocné určovací podznaky.

Ale především…

Především doufám, že pokud zase ochutnám ten čaj, nějakým zázrakem mi to dodá odvahy, připustila si v duchu. Dopis měla ve své švestkově modré kabelce, schovaný až na dně. Pořád ještě nevěděla, co s ním nakonec udělá.

„Čím se vlastně össenská čajovna nejvíc liší od té naší?“ nadhodila z čiré bezradnosti, zatímco se taxi řítilo vysoko nad noční ulicí.

„Jsou tam Össeané,“ prohlásil Lucas. „A je jich tam hodně. To je trochu nepohodlné, když nejsi zvyklá. Ale jak říkám pořád, dobré víno na to pomáhá. Když bude nejhůř, máme kam utéct, protože já adresu té vinárny jen tak nezapomenu.“

Nechápala, o čem mluví. Vůbec. Proboha, do jakého průšvihu se to dostala? Začínala se jí zmocňovat opravdová tíseň. „Kdepak. Napřed čaj!“ prohlásila s rozhodností, kterou ani v nejmenším necítila. Pud sebezáchovy jí velel, že musí udržovat konverzaci stůj co stůj, protože jedině ta jí může přinést další střípečky informací. „Tak jaký je, když ne hrozný?“

„Já bych řekl, že úplně obyčejný, protože ho piju odmalička, ale je to totéž jako u trëighrü; zkrátka věc zvyku,“ připustil Lucas. „Samozřejmě to vůbec není čaj. Na Össe čajovník nepěstují. Dělají odvary ze všeho možného, a většinu z toho je lepší radši nezkoumat moc do hloubky.“

Pinky se nuceně zasmála. „Odvar z rozemletých červů?“

„To jsi řekla ty!“ ohradil se. „Ale hlavně jsou to houby. Asi by ti chutnalo surrö, to je takové jejich beaujolais z hub, jenže pochybuju, že ho tam budou mít. Dá se sehnat v bezcelní zóně na letišti, ale jenom v určitou roční dobu. Bez surrö se neobejde žádná össenská oslava.“

„Suré jsem pila u Sofie.“

Na rtech mu pořád hrál úsměv. „Tak to je jiná! V tom případě už tě žádný pochybný nápoj nezaskočí.“

„A některé jejich čaje znám od…“ začala. Ale hrdlo se jí stáhlo a hlas se vytratil. Chtěla mu to říct, doopravdy. Pokud možno všechno, a nejlépe ještě dřív, než tam vůbec dojedou. Jenom v poslední chvíli ztratila odvahu.

Přestože mluvili tak nevážně, Lucas si jejího zaváhání všiml okamžitě; copak nikdy nepřestává být ve střehu?! Ucítila na sobě záblesk jeho pohledu a krev se jí nahrnula do tváří. „Protože v hypermarketech se jich prodává spousta druhů,“ zamumlala s velkým úsilím. Podívat se na něj neodvažovala.

„To je jistě pravda,“ řekl Lucas neutrálně.

Tím uzavřeli téma nápojů a začali probírat otázku össenských jídel.

O chvíli později vystoupili. Ocitli se v poklidné ulici, končící náhle drátěným plotem, za nímž se táhl široký travnatý pruh pod jednou z městských radiál. Běžná kabinková doprava probíhala v pravoúhlé síti plazmových koridorů nad střechami domů, ale to neplatilo pro kamiony a dálkové rychlovlaky. Jejich trasy z bezpečnostních důvodů nesměly vést nad budovami, takže pod nimi zůstávaly nezastavěné pásy – doslova průseky –, jen tu a tam přerušené věžemi translačních uzlů s nutným systémem výhybek a zrychlovacích pruhů. Stačilo zvednout hlavu, aby člověk ve výšce dvou set metrů uviděl opalizující pole dráhy a v něm válce osobních i nákladních vlaků, bezhlučně se řítící napříč nebem v severo-jižním směru mezi N-n-Yorkem a blízkým habitatem N-m-Haag.

Ale Pinky rychlodráhu nevnímala. Se smíšenými pocity hleděla na vchod do čajovny, kamenný oblouk vytržený ze tmy modrými plamínky lamp. Dveře byly pobité ocelovými pláty.

Lucas počkal, až se taxi odlepí od chodníku, a pak se k ní naklonil. „Něco ti povím, Pinky,“ řekl tlumeným hlasem. „Počítal jsem, že to víš, ale jak tě tak poslouchám, začínám o tom pochybovat.“ Odmlčel se. „Až budeme uvnitř, dej si veliký pozor na to, aby ses nikomu z nich nepodívala do očí.“

Zůstala na něj zírat. „Cože?!“

„Viděla jsi někdy Össeana bez brýlí? Aspoň na fotce?“ ptal se trpělivě. „Víš, jaké má oči?“

„Ano, ale…“

„Nedívej se do nich,“ opakoval. „Myslím to úplně vážně.“

Z jeho tónu jí naskočila husí kůže. „Proč?“ hlesla.

„Zkrátka zvyk. Takový místní folklór.“ Rty se mu stáhly, ale nebyl to nijak veselý úsměv.

„To se mám celou dobu dívat do země?“

„Ale ne. Klidně se rozhlížej. Prostě jenom nevyhledávej kontakt očima.“ Zaváhal. „Nepodceňuj to, Pinky. Jakmile se dostaneš do trëighrü, může být doopravdy těžké odvrátit pohled.“

„Pokud jsou pro lidi tak nebezpeční, tak proč –“ vyhrkla. V poslední chvíli se zarazila. Proč je tu trpíme? chtěla říct; proč jsme je sem vůbec pustili? Jenže vzápětí si odpověděla sama. Protože potřebujeme jejich technologie. Protože i kdybychom chtěli, nedokážeme je odsud vykázat. Protože jsme zvědaví – jako teď já.

Lucas potřásl hlavou. „Nebezpečí plyne jenom z neznalosti,“ prohlásil. „Stačí, když dodržíš určité zásady, a nemůže se ti nic stát. Kdyby tě náhodou někdo oslovil, třeba i terronsky, nic mu nevysvětluj, skloň hlavu a zůstaň pokud možno zticha. Dokonce i kdyby ti to bylo nepříjemné. V žádném případě nesmíš křičet nebo utíkat. Pokud bychom se od sebe náhodou oddělili a tobě se to stalo, prostě si polož hlavu na stůl, dej si ruce na zátylek – takhle –, a říkej si nějakou básničku, dokud nepřijdu. Žádný skvělý dojem tím na ně neuděláš, ale nechají tě na pokoji.“ Když viděl její výraz, přidal do svého úsměvu pár kapek povzbudivosti. „To zvládneš! Při každém závodu riskuješ mnohem víc než tady.“ Obrátil se a vykročil k železné bráně.

Chytila ho za paži. „Lucasi…? To je to opravdu tak vážné?!“

Překvapeně se na ni podíval. „Proboha, cos čekala?“

„Příjemné posezení v čajovně…?“ nadhodila.

Obrátil oči v sloup. „Pinky, Pinky,“ povzdechl si. Potřásl hlavou, vzal ji kolem ramen a otevřel ocelové dveře.

Čajovna nevypadala nijak nepozemsky. Převládal kov a keramika a podlahu pokrývaly volně nasypané oblázky, ale šestiúhelníkové stolky s lavicemi v oddělených boxech měly přesně takové tvary, jaké si Pinky představovala. Pak si uvědomila, že i tohle je otázka zvyku. Össenský styl byl na Zemi natolik známý, že už ani nepůsobil exoticky.

Což rozhodně neplatilo o Össeanech samých.

Jak Lucas předvídal, v čajovně jich v tuhle hodinu bylo opravdu hodně. První byl vyhazovač s kápí a v tmavých brýlích, který je zastavil hned u vchodu; oslovil je terronsky, ale Lucas mu odpověděl össeinem, což byl zřejmě důvod, proč je bez velkého vyptávání pustil dál. Pinky s rozostřeným pohledem kráčela mlhou plnou modrošedých tváří.

Samozřejmě že už mnohokrát v životě Össeany viděla, a nejen na fotce. Ale jak si teprve teď uvědomila, skutečně nikdy žádného nezahlédla bez slunečních brýlí – a to ani ve dnech, kdy pršelo. Své oči Pozemšťanům neukazovali. Bylo to celkem nenápadné opatření, se kterým se nejspíš nikdo vysloveně netajil, ale také ho nikdo nezdůrazňoval. Pinky si nevzpomínala, že by na Medianetu o vlastnostech össenských očí někdy něco konkrétního slyšela. O Össeanech se vůbec nijak zvlášť nemluvilo. Což bylo ve státě, kde platil zákon o sdílení informací a kde medianti představovali zdaleka nejmocnější politickou sílu, co říct.

Chrání tím Össeané nás, nebo sebe? říkala si. Cítila divné mravenčení v zádech a vůbec si nebyla jistá, že je to jenom pouhý strach. I když se řídila Lucasovou radou, nemohla si nevšimnout, že tady, sami mezi svými, se Össeané s žádnými brýlemi neobtěžují.

Sotva se usadili u stolku, zamířila k nim servírka s podnosem. „To je jenom čistá voda. Ta musí být tradičně před každým jídlem na stole,“ informoval ji Lucas tiše. Když Össeanka došla k nim, vzhlédl a vyměnil si s ní pár nesrozumitelných vět. Pinky se mezitím zmocnila sklenice a lačně ji vypila. Össeanka jí okamžitě dolila, postavila před ni celý džbánek a odešla.

„Říkala, že na jižních ostrovech už začala sklizeň, takže první surrö bude na Zemi k mání tak za tři týdny,“ prohodil Lucas s potlačovaným smíchem. „Takže si dneska tu večeři jen tak nanečisto vyzkoušíme a pak sem vyrazíme naostro, co říkáš?“

„To je skvělé,“ vypravila ze sebe Pinky. Už nikdy, říkala si v duchu, nikdy, nikdy. Litovala z celého srdce, že měla ten šílený nápad jít právě sem. Vypila další sklenici vody a snažila se nemyslet na to, že ji nalévali právě Össeané. Přece mi nemůže vadit ta mrtvolná modrošedá barva, to ne! Vždyť je to normální. Mimozemšťané jsou lidé jako my. Lidé docela jako my.

Konečně se odvážila zvednout oči asi o šedesát stupňů. Doufala, že ji Lucasův úsměv povzbudí, ale místo toho se setkala jen s jeho zamyšleným pohledem.

„Co přesně tě na Össe zajímá, Pinkertýnko?“ zeptal se.

Kousla se do rtu. Dokonale ji zaskočil. „Já… jenom… vlastně nic konkrétního,“ vypravila ze sebe. „Opravdu.“

Netrpělivě potřásl hlavou. „Ty sis se mnou chtěla o něčem promluvit, neříkej, že ne! A musí to nějak souviset s Össe. S kýmkoliv jiným bych se dál bavil o jídle a nechal ho, ať si sám hledá vhodnou příležitost, ale my dva už se známe tak dlouho, že se snad můžu zeptat na rovinu, ne? Proboha, Pinky. Já ti přece chci pomoct. Jistě není nutné, abych zrovna na tebe zkoušel nějaké taktické manévry! Vždycky jsem oceňoval tvoji upřímnost.“

To prohlášení ji vyděsilo k smrti. Byla mu vděčná, že to uhodl, vděčná, že na ni naléhá, a v hloubi duše doufala, že ji také nemilosrdně dotlačí k tomu, aby mu konečně řekla pravdu; jenže on jí místo toho věnoval svou důvěru a tím na ni naložil nesnesitelně těžký balvan svobodné vůle. Co mu na to mohla říct? Jenom mlčet, mlčet, mlčet. Nedokázala si představit, že by se někdy odvážila zrovna jeho, který v její upřímnost ještě věří, připravit o iluze.

Jenže možnost, že mu to bude tajit navždy, si nedokázala představit o nic lépe.

„Není to zas tak důležité,“ vyhrkla chvatně. „Ale když jsme tak mluvili o té vinárně, prostě… prostě jsem si najednou vzpomněla na jeden össenský čaj.“ Zajíkla se. Tenhle kompromis byl pravdou alespoň napůl; k tomu, co ji tížilo, se neblížil natolik, aby se musela bát, a zároveň se úplně nevzdaloval, takže jí nechával naději. „Pořád si říkám, že na něj třeba někde narazím. Chutnal tak… tak… To se nedá k ničemu přirovnat.“

Lucas se na ni vyčkávavě díval. „Obávám se, že při svém nedostatku představivosti ho na základě tak vágního popisu nepoznám.“

„Jednou jsem ho pila u vás doma,“ přiznala. Cítila, že se začíná červenat, a v duchu si za to spílala. Nu co, usoudila stoicky, když už pravda nemůže být celá, tak alespoň špetku té kýžené upřímnosti. „Šla jsem za tebou – kvůli něčemu, už nevím –, ale tys tam nebyl. A tvůj otec mě pozval na čaj.“

V Lucasových očích se něco zachvělo. A pak v nich naopak všechno zkamenělo. „Ano?“ opáčil. „To je tedy pěkných pár let. Muselo to na tebe vážně zapůsobit, když si to takovou dobu pamatuješ!“

Opravdu byl v jeho hlase nádech jízlivosti, nebo se jí to jenom zdálo? „Já po tom nijak usilovně nepátrám, to zase ne,“ ohradila se rychle. „Nemám ponětí, proč jsem si na to zrovna vzpomněla! Prostě se mi ta chuť občas vybaví, když někde vidím prodávat össenský čaj. Sem tam si i nějaký koupím, ale tenhle jsem už nikdy znovu nenašla. Škoda, že jsem se pana profesora nezeptala, jak se jmenuje.“

Lucasova tvář měla neproniknutelný výraz. „Mohla ses už dávno zeptat mě.“

„Jenže jsem měla pocit, že tě to naštve!“ vyhrkla Pinky nešťastně. „A měla jsem pravdu!“

Tiše se zasmál. „Ale já nejsem naštvaný, Pinky,“ řekl. „Vůbec ne.“ Položil si loket na dřevěnou římsu, která velmi příhodně lemovala celé místo k sezení, a hlavu si lehce opřel o hřbet ruky. „Dokonce si pamatuju, kdy to bylo: léto a horko, protože jsem pak…“ Zarazil se. „Zkrátka před prázdninami,“ uzavřel. Pinky bylo jasné, že prázdniny nijak nesouvisejí s tím, na co si vzpomněl; ale zrovna tak jasné bylo i to, že z něj víc nedostane.

Ponořili se do ticha. Cítila na sobě jeho pronikavý, zkoumavý pohled; a zatímco čekala, až nějakým elegantním manévrem definitivně odvede řeč, pokoušela se rozhodnout, jestli nad zmařenou příležitostí k předání dopisu cítí spíš výčitky nebo úlevu. Ale zaskočil ji.

„Pinky, co se tam stalo?“ zeptal se nečekaně. „Tobě to pořád leží v hlavě, viď? Prozradíš mi, o čem jste si povídali, nebo je to tajemství?“

„Tvůj otec mi…“ začala. Odvaha ji valem opouštěla.

Lucas nadzdvihl obočí. „Ano…?“

Pinky nervózně přejížděla prstem po okraji sklenky. Tvůj otec mi pro tebe něco dal. „Tvůj otec po mně chtěl, abych… abych s tebou zůstala v kontaktu,“ vypravila ze sebe.

Ticho. Pinky v duchu žasla. Tohle přece nebylo to, co ve skutečnosti chtěla říct!

Konečně opatrně vzhlédla. Nevěděla, co vlastně čekala – snad nejspíš že se Lucas dá do smíchu… a nebo že naopak začne zuřit, přestože, pravda, výbuchy vzteku nebyly jeho styl. Jenže on se na ni pořád jenom zamyšleně díval.

„Vadí ti to?“ hlesla.

Probral se a potřásl hlavou. „Ale ne. Samozřejmě že ne.“ Pousmál se. „Promiň, že jsem se ptal. Asi to není zas tak důležité. Kromě toho mu to stejně nevyšlo, ne? Na spoustu let jsi mě úplně ztratila z očí.“

„To není pravda!“ ohradila se prudce. „Dokonce i když jsi byl na Össe, měla jsem o tobě zprávy od Sofie.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Vážně? Takže ses opravdu snažila starému pánovi vyhovět?“

Cítila narůstající rozpaky. „Nezlob se,“ řekla konečně. „Já jsem… já…“ Kousla se do rtů a zase zmlkla. Tohle je ta chvíle, Pinky, křičelo v ní všechno; ta nejlepší možná, a nebo aspoň stejně dobrá jako kterákoliv jiná, protože tu správnou beztak nepoznáš; tak mu to řekni, řekni to konečně, udělej to, a budeš mít klid! Ale nezmohla se na jediné slovo. Taková odporná zbabělost! Hnusila se sama sobě. Jenže to, co mu doopravdy měla říct, co ji pálilo až v krku, nedokázala branou vlastních hlasivek protlačit na světlo.

A stejně bylo pozdě, protože on se najednou natáhl přes stůl a neokázale, jakoby bezděky, svými chladnými prsty přikryl její ruku. Byl to jen lehký, konejšivý dotyk, dokonale přirozená věc. Jenže prahová hodnota, kterou by její odvaha musela překonat, tím gestem vzrostla natolik, že už nemělo smysl o tom ani uvažovat.

„Dovedu si představit, že se nedalo odmítnout vůbec nic, Pinkertýnko,“ prohlásil. Usmíval se, ale v jeho šedých očích ležel stín nezměrného smutku. „Náhodou si moc dobře pamatuju, jak starý pán přesvědčoval lidi. Úplná inkvizice! Když si usmyslel, že někoho zpracuje, i ten nejzavilejší kacíř se sesypal na hromádku. Bez vůle, bez kostí. Pozorovat starého pána v akci bylo nakonec docela legrační.“

Mluvil o tom lehce a s nepolevujícím úsměvem, ale ona ho znala až příliš dlouho. Odpustí mu vůbec někdy? říkala si. Z bezbřehé nenávisti, kterou v Lucasových očích viděla za stěnou smíchu, ji mrazilo v zádech. Pochybuju o tom, uvědomila si. Tohle sahá hodně daleko za hrob.

Napila se vody, ale vůbec nevnímala její chuť. Co jenom může být v tom dopisu? Odpustil by Lucas svému otci, kdyby si to mohl přečíst?! Všechno se v ní svíralo při pomyšlení, že tu šanci nemá jenom její vinou.

„Mluvila jsem s ním sice jenom chvíli, ale připadalo mi, že je to… poměrně čestný člověk. Choval se… docela mile,“ vypravila ze sebe přiškrceně. Byl to chabý pokus, ale zdálo se jí, že by měla profesora Hildebrandta alespoň hájit, když už není schopna udělat to, co mu kdysi slíbila. Jenže v Lucasově tváři se mihl výraz takové zášti, že úplně ztratila řeč.

„Čestný a milý – jak jde tohle dohromady?“ uchechtl se. „Kdo chce být milý, musí čas od času lhát! K návštěvám se choval vlídně, to se ví; ale jen pokud se nezeptaly, co má vzadu v komoře.“

Zírala na něj.

Lucas se zarazil. I jeho samého nejspíš zaskočilo, co mu právě vyklouzlo z úst. V rozpacích odvrátil oči a jeho ruka sebou bezděky škubla, jako by chtěla těch pár necenzurovaných vět zadržet, ale zastavil ji dřív, než mohla doletět až k ústům, a vrátil ji zase pěkně zpátky na Pinkiny prsty. Pinky se nadechla k otázce, ale tohle všechno byl jen mžik. Vzápětí se na ni Lucas znovu podíval a v jeho tváři už se zračil jenom pobavený nadhled, slabý odvar té nenávistné jízlivosti. „Chtěl jsem jenom říct, že starý pán byl svým způsobem silná osobnost,“ navázal hladce. „To se nedá popřít. Pokud se tě snažil zatáhnout do nějakých svých intrik a tys mu na to kývla, není se čemu divit.“ Vrhl na ni povzbudivý úsměv. „Nelam si s tím hlavu. Já jsem ten poslední, kdo by ti něco vyčítal. Vážně. Jakkoliv se mu vzepřít bylo vždycky hrozně těžké.“

Pinky okamžitě pochopila, že nenávratně propásla šanci na cokoliv se ptát. Lucas už to měl zase pevně v rukou – což znamenalo, že jí rozhodně nedovolí, aby se k tomu tématu vrátila. Mohla jen žasnout, jak rychle dokázal celou tu bouři emocí nastrkat zpátky pod pokličku. Svým způsobem to bylo mnohem strašlivější než opravdový výbuch vzteku.

Ale přece jenom zkusila vrazit nohu do zavírajících se dveří. „Ty sám jsi to ale dokázal, Lucasi. Ty ses mu vzepřel!“

„Jenže já ho měl doma odmalička, a to pak člověku otrne,“ prohlásil Lucas bezstarostně. Vyprostil jí z ruky skleničku a propletl si prsty s jejími. Měl je doopravdy hrozně studené.

Ten chlad jí stoupal až někam k lokti a dál do ramene. Seděla tam a dívala se do přivřených Lucasových očí, dokonale paralyzovaná. Byl její dávná láska, a navíc tajná, takže pochopitelně měla nárok na odpovídající spektrum silných pocitů; jenže ve skutečnosti nedokázala myslet na nic jiného než na tamtu záležitost, na svou obludnou vinu, a prožívat naplno hrůzu z pomyšlení, jak se pro ni s každou vteřinou a s každým dotykem možnost záchrany víc a víc uzavírá. Připadalo jí, že tone, ale nebyla to ona vířící propast duhových barev a sladké závrati, kterou si v souvislosti s Lucasem Hildebrandtem vždycky představovala.

Byla to černá bažina strachu.

KAPITOLA SEDMÁ

Pití össenského čaje

Pinkertýnka mu lhala.

Lucasovi bylo úplně jasné, že je za tím něco víc; jenže necítil se na to, aby po tom teď a tady pátral. Dnešek byl opravdu bídný. Bolest trvala zas o trochu déle a vysála z něj všechnu sílu; a pak přišel Roy Stafford a sebral mu všechnu naději. Cítil se úplně vyprahlý. Jenom síla zvyku a Pinkino očekávání mu bránilo, aby se konečně poddal zoufalství a začal se tu systematicky opíjet. Až se vyspí, bude zase líp; ale teď neměl chuť potýkat se po tak vydařeném odpoledni ještě i s vlastní minulostí.

A kromě toho – on přece nebyl jako starý pán! Nikdy!

Bez vůle, bez kostí, zněla mu v hlavě vlastní posměšná slova. Vzpomněl si na Roberta Travise, toho chlapa ze Spencer ArtiSats, se kterým dnes odpoledne jednal. Travis k nim vtrhl osobně a s velkým rámusem, aby oficiálně vypověděl Radě sponzorskou smlouvu, a po dvou hodinách odešel zviklaný a změklý jako máslo. Vyhráno ještě nebylo, to Lucas věděl, ale umínil si, že teď, když pro něj záležitost s Fomalhiwou padá, se do toho hned ráno pustí a zkusí Spencery dobýt zase zpátky. To je jenom obchod, to se nepočítá. Jenže tebe bych taky dokázal zpracovat, aby ses sesypala na hromádku, Pinky, a všechno mi řekla; o tom vůbec nepochybuj! pomyslel si zachmuřeně. Ovšem na rozdíl od starého pána mi tak trochu chybí ta krásná, neochvějná vnitřní jistota, že na to mám svaté právo.

Sevřel rty. Neměl by na otce myslet, když je takhle unavený, nebo mu omylem uklouzne nějaká ještě horší poznámka. Proč zrovna tohle vytahovat na světlo?

Jenže bylo to neodvratné. Letní odpoledne, jedno z mnoha. To si přesně pamatoval. Stejně jako Pinky ten čaj.

Dopadá to na zátylek jako kamenný déšť – tupé ochromující rány, vlny a zvuk; trnou z toho zuby, obličej se křiví a prsty sebou nekontrolovatelně škubají. Ale ruce člověk stejně přestane cítit po první půlhodině, kdy je má nad hlavou, takže je celkem jedno, co tam nahoře dělají. Zato mysl se ideálnímu stavu odpoutání rozhodně nijak neblíží, přestože se Lucas snaží. Všechno tohle nepohodlí neuvěřitelně rozbíjí soustředění.

Což je ovšem cílem.

Otcovy kroky, klapnutí dveří, ruka na vypínači; naděje; pak vlna úlevy, když infrazvuk utichá. Ještě rychle využít posledních vteřin, podívat se na třetí verš zdola, protože ten se z dnešní patnáctky pamatuje nejhůř, a vrýt si ho do hlavy – teď, když mu všechny nervy v těle přestaly drnčet pod náporem ostrých, nepravidelných pulzů podprahového zvuku, to jde o hodně líp. Naštěstí se taky něco naučil dopředu ve škole pod lavicí; tam sice člověku o přestávce sviští nad hlavou slupky od banánů, ale proti podmínkám, v jakých musí namáhat svou paměť doma, je to božský klid. Jenže otec už je tady a sbírá papíry. Stahuje mu z uší sluchátka.

– Je tu tvoje kamarádka Pinkertina, Lucasi.

Zase naděje. Třeba teď díky Pinkertýnce nebude muset odříkávat stupidní össenské rýmovánky z celého minulého týdne. A nebo aspoň dostane za úkol učit se místo veršů jen nějaké nové znaky, což znamená, že bude moct sedět u stolu jako normální člověk a mít rozvázané ruce. Znaky se nedají naučit jen zíráním do papírů. Ty je potřeba opisovat. Pořád dokola.

Jenže otec se nijak nemá k tomu, aby vytáhl z mrazáku pár kostek ledu, ochladil drüeinové pásy a uvolnil mu ruce. Nebo k tomu, aby ho pustil za Pinky. Nebo aby mu aspoň dal napít. Jen stojí a mlčky se dívá.

Konečně pohyb. Teď mu tiskne ke rtům šálek nenáviděného gömeršaülového čaje – buď se napiješ toho, co ti dávám, milý chlapče, i když je to odporná páchnoucí houbová břečka, nebo zkrátka budeš mít žízeň. Lucas to ví a bez řečí pije až do dna. Taky ví, co to znamená, když je to zrovna gömeršaül. Zatímco se mu ta slizká houba těžce rozlévá v žaludku, ze všech sil v sobě dusí strach.

Ale proč mu na to aspoň nerozvázal ruku?!

– Přišla ti vrátit nějakou knihu. To je ale náhoda, že?! Opakuji naposled, Lucasi: nikdy sem svoje kamarády nezvi.

– Tak proč jsi ji pustil dovnitř?

– Když už je tady, alespoň si udělám představu o tom, jaké máš přátele. ‚Netřeba pominout příležitost, která se z vůle řádu věcí sama nabízí‘ – jak pokračuje ten verš?

Lucas usilovně vzpomíná, ale v hlavě má úplně prázdno. Děsí se pomyšlení, že ten čaj za chvíli začne působit. A kromě toho, össenské žalmy mu stejně všechny připadají pitomé.

– Ty nevíš? To se mi ale nelíbí, Lucasi. Třeba by tvé paměti pomohlo, kdybych sem tu tvou kamarádku přivedl.

Ledová hrůza, ohromené ticho. Proboha, to bys mi přece neudělal, tati…?! Ale Lucas má dost rozumu, aby nic podobného neřekl nahlas. Prosby a strach, to je nejjistější způsob, jak otce opravdu rozzuřit. Rë Akkütlix, kdyby sem doopravdy přišla… Cítí, že mu tváře při té představě rudnou ponížením. To by snad nepřežil, kdyby ho zrovna Pinkertýnka viděla takhle, v téhle hrozné, trapné situaci… kdyby ho kdokoliv viděl v téhle hrozné, trapné situaci…

Otec mu ruce nerozváže. Naopak; znovu mu dává na uši sluchátka a na stolek před něj pokládá nový papír.

– Neztrácej čas. Z téhle místnosti stejně neodejdeš, dokud tady to děvče bude, takže se naučíš ještě jednu stránku.

Zoufalý pokus uniknout: lehkým tónem a pokud možno důstojně, protože jak Lucas dobře ví, zkoušet to s prosbami je bez šance. – Pokud to odložíme, jsem ochoten slíbit, že se s Pinky nesetkám. Už jsem hrozně unavený…

(Chyba! Co to povídá, to nemá rozum?! O únavě se zmiňovat neměl.)

– Nikdy nejsi tak unavený, aby se to nedalo překonat, Lucasi.

Gömeršaül už působí; Lucas cítí, jak se mu hrdlo svírá; a když se znovu ozve zvuk, vjem je tak silný, že mu vhrknou slzy do očí. Jak se má sakra v tomhle cirkusu na něco soustředit?

Jenže musí. Musí.

Lucas se otřásl. Šéf má vždycky pravdu. Tenhle pocit si pamatoval i po letech: za otcem zapadnou dveře a drüeinové pásy na zápěstích se nehnou ani o milimetr, protože obojímu je jedno, že se tady někdo třeba potřebuje poškrabat na nose. Člověk se dusí vzteky a ponížením, a přesto to všechno musí mlčky spolknout. Povznést se nad nepohodlí. Jak známo, jedině starý pán a Akkütlix byli ti vyvolení, co měli patent na rozum. Jenže zatímco Akkütlix možná, Giles Hildebrandt si pochybnosti nepřipustil nikdy.

Lucas se probral a vzhlédl. Pinky na něj upírala vyděšené oči; jejich sametová hněď byla jen o několik tónů tmavší než jiskřivý jantar Össeanů, ale zato zřetelně příjemnější. Najednou si uvědomil, že málem přeslechl její otázku.

„No tak, Lucasi! Přestaň mě vodit za nos. Víš to nebo ne?“ naléhala.

Ach ano. Pinkertýnka přece chce ten čaj. Nebo, lépe řečeno – snaží se tvrdit, že ho chce. Lucas cítil pod dlaní její zpocené, roztřesené prsty, a ten dotyk v něm vyvolával zvláštní dojetí. Znali se opravdu dlouho. A on byl ochoten odpustit jí skoro cokoliv; všechny ty scény plynoucí z rozpaků, které ho provázely dospíváním a zahrnovaly všechno od červenání a okázalého nezájmu až po žárlivost a opravdovou hrubost, o litrech omylem rozlitých nápojů na jeho oblečení ani nemluvě. U kohokoliv jiného by to bylo ke vzteku nebo k smíchu, ale Pinkertýnce nikdy ublížit nedokázal. Také se nikdy neodhodlal něco si s ní začít. Když prozradila jeho otci, že se učí někde jinde, dočkal se trestu, při kterém by zaplakal i sériový vrah, a navíc ztratil poslední šanci, jak si tu hroznou dřinu nějak ulehčit; ale překousnul to a v životě se jí o tom nezmínil. A nad jakoukoliv lží prostě mávl rukou. Tohle všechno byly podružnosti. Věděl úplně přesně, jaká Pinkertýnka je. Ve srovnání se spoustou jiných žen to nebylo zas tak špatné.

„Možná si to ve vzpomínkách idealizuješ,“ řekl jí. „Můžu zodpovědně prohlásit, že tu mají spoustu mnohem lepších čajů, než byl tamten, a k jídlu se většina hodí podstatně líp.“ Sáhl po jídelním lístku. „Jestli ti můžu radit, dej si qrillu. Össeané k nim dělají úžasné omáčky.“

„Ty si to pamatuješ!“ obvinila ho. „Teď ses prozradil! Ty moc dobře víš, co to bylo za čaj!“

Povzdechl si. „Já přece nikdy netvrdil, že to nevím. Jenom si myslím, že když si to zopakuješ, budeš jedině zklamaná.“

„Určitě ne,“ prohlásila s vervou. „To mě necháš, abych po tom navěky pátrala?“ Strach, který Lucas před chvílí tak jasně viděl v jejích očích, už nebyl bezedný. Tak jako se rozčeřená voda zdá najednou mělčí, každá nahlas pronesená slabika z něj trochu ubírala.

A co na tom vůbec záleží? pomyslel si. „Tak abys mi neumřela zvědavostí – říká se mu gömeršaül.“

Vždyť je to tak dávno.

Lucas jí to říct nechtěl; a co se týkalo jí samé, byla si zrovna tak málo jistá, že se to chce dovědět. Už se skoro smířila se zbabělým mlčením. Jestli znovu ucítí tu dávnou chuť na jazyku, znovu bude muset bojovat a sbírat odvahu. Znovu bude hledat odhodlání přece jen mu o té věci říct.

„Gémeršajl…?“ opakovala. „Musím si to napsat.“

„Nemusíš.“

„Ale…“

„Můžeš si to pamatovat terronsky. Gömeršaül se dá přeložit jako Jantarové oči. Pěkné jméno pro čaj; něco jako Dračí studna nebo Bílá pivoňka. Zároveň je to narážka na trëighrü: chytne a nepustí. Prolomí hradby příčetnosti, píše se dokonce v Knihách.“ Zasmál se. „Ale můžu tě ujistit, že gömeršaül volně v obchodě stejně neseženeš, a taky ho jen tak nenajdeš na jídelním lístku. Na tohle zboží velekněz vyhlásil embargo. Když se něco zakazuje, alkaloidy jsou vždycky první na ráně.“

„Chceš říct, že ho nemají ani tady?“

„Jestli mají, určitě to nikam nenapíšou.“ Zaváhal. „Gömeršaül patří mezi posvátné össenské drogy. Dohromady je jich pět a tvoří uzavřenou řadu; pět stupňů, po kterých má člověk údajně vystoupat k pánubohu, když na to má žaludek a náladu a nemusí ráno do práce. Gömeršaül je první. Další látce se říká Led pod kůží. Třetí je Pád do temnot. Následuje Vidění a nakonec Hlasy a hvězdy, droga osvícení. Oficiálně se na Zem žádná z nich nedováží.“

„A neoficiálně?“

„Pinky, Pinky,“ řekl Lucas stále s úsměvem. „Ty jsi tedy dobrodružka! Jestli si to vážně přeješ, zkusím je přemluvit, aby sáhli do tajných zásob. Ale radši si pod stolem nezouvej boty. Za kolik teď běháš stovku? Může se stát, že odsud budeme odcházet ve velikém spěchu.“

„Opravdu to berou tak vážně?“

„To si piš.“

„Myslím, že jsi mi to úspěšně rozmluvil,“ povzdechla si a snažila se potlačit zklamání. „Takové nepříjemnosti nemůžeme riskovat.“

„Tobě na tom vážně záleží!“ řekl překvapeně a v očích mu zajiskřilo. „Já tě nechápu, Pinky. Zrovna takový odporný čaj!“ Zalovil v kapse a vytáhlúzkou šestiúhelníkovou krabičku, potaženou šupinatou perleťovou kůží. Otevřel ji, vybral nějakou össenskou bankovku a schoval si ji do dlaně. I když to udělal velice rychle, Pinky na tom hexu zahlédla záblesk stříbra a došlo jí, že to bude některá z těch větších.

Lucas se naklonil přes stůl tak blízko, že se čely málem dotýkali. „Nepřipadá mi, že je to tu dneska kdovíjak nebezpečné, ale pamatuj na trëighrü,“ řekl tlumeně. „Nejlepší je mít něco na čtení, aspoň jídelní lístek. To zvládneš. Za minutku jsem zpátky.“

Než se vzpamatovala, Lucas už byl na nohou, protáhl se kolem ní a vyrazil k baru.

Zůstala úplně ochrnutá hrůzou. Chtěla na něj zavolat, ale všechna jeho vážně pronesená varování na ní ležela jako kámen. Lucas zmizel v hloučku Össeanů a propletl se někam dozadu. Teď už se ho neodvažovala sledovat z obavy, že se někdo z mimozemšťanů náhodou podívá jejím směrem.

Jak bylo to slovo – trejgr…? Pinky seděla s očima zarytýma do mozaikou vykládaného stolu, ale stejně kolem sebe cítila déšť pohledů. Možná si jenom namlouvala, že se jí vpalují do zad. Když tu s Lucasem seděli a povídali si, ten divný pocit, který měla na začátku, se dokonale vytratil. Kdysi četla knihu o tom, že celá psychotronika je obyčejný humbuk a pohled lidských očí žádnou měřitelnou sílu nemá. Jenže to bylo právě ono: lidských očí.

Pocítila neodbytné nutkání zvednout hlavu a rozhlédnout se – čistě jenom proto, aby se ujistila, že v místnosti jsou kromě ní i další lidé. Že není sama s takovou spoustou zrůd. Udělala to opatrně, s bušícím srdcem a s co nejvíce rozostřenýma očima, ale výsledek ji neuklidnil. Kolem byly jen šedavé skvrny össenských obličejů, celé moře těch skvrn, přelévající se v rytmu nesrozumitelného hovoru. Pinky napadlo, že se potřebuje ohlédnout, aby získala přehled i o prostoru za sebou, a nezadržitelně začala obracet hlavu. Byl to dobrý nápad, to chápala. Ale zároveň ji naprostá neodvratnost jejího vlastního pohybu tak vyděsila, že se pokusila vzepřít. Oběma rukama se chytila za kovový okraj stolu a bojovala se svou hlavou, až ji rozbolel krk. To bylo v jednu chvíli; jenže vzápětí už na to zase zapomněla a prsty jí úplně lehce sklouzly po stole až do klína.

Další šeď tváří; ale náhle se jedna vyloupla z pozadí tak ostře, že Pinky málem vyjekla. Byl to typicky össenský obličej, nahoře vysoký a úzký, dole bez brady a s lícemi mírně se rozšiřujícími do stran v dlouhých, povislých záhybech řasnatých uší. Dominoval mu nestvůrně velký zobanovitý nos s uzavíratelným chřípím. Po jeho stranách bylo cosi… modravé vlnky, kupky podivně zvrásněné kůže, nebo snad barva…? Ale rysy byly jemné, a pokud Pinky mohla soudit, ženské. Nedala se jim upřít jistá harmonie a možná dokonce i krása. Pinky zahlédla záblesk jantaru v daleko od sebe posazených očích – velice úzký srpek té žhnoucí žlutooranžové barvy, skoro se ztrácející ve stínu kobaltově modrých víček.

Vzápětí se ty oči zavřely.

Össeanka – teď už Pinky nepochybovala, že je to žena, protože pod tmavými koktejlovými šaty zcela pozemského střihu se jasně rýsovala ňadra – poslepu vykročila k ní, ale bylo to jenom pár krůčků, jenom mžik. Náhle se zarazila, obrátila hlavu docela jiným směrem, trochu se přikrčila… a v další vteřině byla pryč.

Musela zmizet ve stínu za paravánem z kovových lamel, který nenápadně odděloval prostor čajovny od šatny a toalet; ale i když Pinky okamžitě vstala a snažila se ji zahlédnout, už ji nespatřila. Pak si uvědomila, co dělá, a rychle se zase posadila. Proboha, přece se nebude pokoušet schválně vyhledávat pohled na Össeanku! Měla by být ráda, že se tomu šťastnou náhodou vyhnula.

Znovu se zadívala na mozaiku na stole, vyskládanou z modrých, bílých a hnědých kamínků, a chvíli se bavila pozorováním složitého ornamentu. Pak podle Lucasovy rady otevřela jídelní lístek, přestože o čtení nemohlo být řeči; ale aspoň si prohlížela obrázky omáček a ryb. Za těch pět minut, které uplynuly, než se Lucas vrátil, se ještě několikrát kradmo rozhlédla, ale nikdo se na ni nepodíval a nikdo se ji nepokusil oslovit – o tom, že by ji snad někdo nutil někam otáčet hlavu, ani nemluvě. Össeané zjevně sami neměli chuť se na ni dívat, podobně jako ta žena, která oči pro jistotu zavřela a utekla. Pinky se pomalu uvolnila a připustila si, že to jediné, co tu na ni nebezpečně působí, jsou její vlastní předrážděné nervy.

Byl by to pro mě silný zážitek i v obyčejné vinárně, usoudila s ironií. Vždyť kolikrát jsem za všechny ty roky šla někam s Lucasem jen já sama? Vždycky u toho byla alespoň Sofie. Vyhýbala jsem se mu, tak je to. A může za to ten dopis. Pohlédla na svou kabelku, ve které se jako časovaná bomba skrýval důkaz její pubertální zvědavosti. Je mi špatně hrůzou při pomyšlení, že bych mu to měla říct.

V tu chvíli Lucas tiše vklouzl na své místo a naklonil se k ní. „Otevři kabelku.“

Pinky zkameněla.

„No tak,“ naléhal. „Nesu výslužku, ale nemám to kam schovat. Navíc je to stejně celé pro tebe.“ Pod stolem jí podal papírový sáček s něčím sušeným.

Poslechla. Když dávala sáček do kabelky, nahmátla roh obálky. „Lucasi…?“ hlesla. Teď, Pinky. Vyndej to teď. Ale když se střetla s pohledem jeho zářivých šedomodrých očí, nedokázala to říct. „Já jsem to tak nemyslela,“ zamumlala jenom. Slyšela, jak se jí třese hlas. „Nikdy jsem nechtěla… abys kvůli mně…“ No tak, Pinky, řekni to – Abys kvůli mně přišel o otcův dopis. Jenže místo toho se málem zalkla návalem zoufalství, protože pochopila, že to právě znovu vzdala. „V životě jsem tě nechtěla nutit, abys šel kvůli mému čaji přemlouvat Össeany! Musíš si myslet, že mám příšerné rozmary,“ uzavřela bezmocně.

Lucasův úsměv pohasl. „Ujišťuju tě, že jsem úplně svéprávný člověk, Pinky. Většinou se k ničemu nutit nenechám,“ prohlásil. „Prostě jsem ti chtěl udělat radost. To je všechno. Ještě nám trochu toho čaje přinesou.“

„Díky,“ vypravila ze sebe.

Znovu si opřel loket o rampu a prsty vnořil do vlasů. Tiše se na ni díval. Byl to tentýž upřený pohled zpod těžkých, přivřených víček, jakým ji kdysi zkoumal jeho otec z křesla za psacím stolem. Lucas se vlastně Gilesi Hildebrandtovi podobal čím dál víc, teď to viděla; už měl zrovna tak propadlé, velice bledé tváře. Kruhy pod jeho očima se v tlumeném světle zdály úplně černé. Teprve teď si všimla vrásky v koutku jeho úst a pomyslela si, že musí být hrozně unavený. Chtěla prohodit nějakou soucitnou poznámku o tom, že toho asi moc nenaspí, když je teď v Radě takový zmatek, ale včas se zarazila. Tím by ho jedině donutila, aby se rychle sebral a začal předstírat, že je svěží.

Únava, bledý obličej a kruhy pod očima, zaznělo jí ze vzpomínek. Jenže tohle nemůže být to, co měl starý pán na mysli! Návrat D-alfanů nemohl předvídat dokonce ani on.

Servírka před ně postavila kouřící šálky z keramiky. Měly tulipánovitý tvar sklenky na víno – jen místo jedné stopky byly tři tenké nožky z kovu –, a zdobil je jakýsi össenský znak. Lucas vzhlédl a řekl dívce něco jejím jazykem. Pinky se zarazila v poslední chvíli; nechybělo moc, a také by se na ni podívala.

Pak ale jenom počkala, až Össeanka odejde, provlékla prsty trojnohým šálkem a nedočkavě zvedla nápoj ke rtům.

Ta neuvěřitelná, neopakovatelná vůně! Vzpomínky s ní svázané se sice nedaly označit jako příjemné, ale i tak byla skvělá. Nepředstavitelná. Božská. Pinky se drahnou chvíli vůbec nezmohla na slovo; prostě jen seděla se šálkem v rukou, zhluboka vdechovala opojnou vůni gömeršaülu a laskala na jazyku tu nepopsatelnou chuť. Lucas se díval, jak s blaženým výrazem upíjí jeden doušek za druhým, a do očí se mu vkrádal smutek.

Konečně polkla poslední a trochu se probrala z transu. Vzápětí si všimla, že Lucas se čaje ani nedotkl. „Ty se nenapiješ?“ zeptala se překvapeně.

„Už léta jsem tohle neriskoval,“ přiznal. „Počítám, že jsem si úplně odvykl.“ Zadíval se na tekutinu v šálku, bezmyšlenkovitě přejel prsty po jedné z kovových nožek a rty se mu stáhly lehkou ironií. „Je to sice proti bontonu, ale dám ti svůj hrnek, jestli chceš. Dneska vážně nemám zapotřebí utápět se v sebelítosti ještě víc!“

U jejich stolu se znovu objevila servírka. Na stůl postavila konvici a mísu s pečivem. „Vida, tohle bude podstatně snesitelnější. No tak! Tajná výměna hrnků!“ nařídil Lucas šeptem, sotva se dívka obrátila zády. Zmocnil se Pinkina šálku a sáhl po konvici, aby si nalil docela jiný čaj.

Pinky ho chytila za ruku. „To tedy ne!“ Když se na ni užasle podíval, sebrala všechny zásoby odvahy a vyhrkla rychle: „Jen si pěkně vezmi svůj hrnek zpátky! Tohle se přece nedělá.“

Dal se do smíchu. „Ale Pinky! To vím taky, že se to nedělá!“ prohlásil. „Prostě se ti snažím vyjít vstříc. Je to čiré plýtvání, abych pil gömeršaül já, protože ho doopravdy nemám rád. Zato ty si to krásně užíváš. Kdybys jenom viděla ten svůj blažený výraz! Jenom úplný sobec by tě o to mohl připravit.“

Pinky se začaly stahovat rty v úsměvu. Lucas lehce vyvlékl prsty z jejího sevření a znovu sáhl po konvici.

On se tomu vážně snaží vyhnout, uvědomila si Pinky náhle; za každou cenu, naprosto zoufale! Vždyť, proboha, co už to musí být, když někdo jako on, člověk na úrovni, bývalý diplomat, vyměňuje v čajovně hrnky, jen aby se nemusel napít…?! Bez přemýšlení oběma rukama chytila konvici. Tak. Začne se se mnou prát?

„Pinky…?“ řekl Lucas se stopou překvapení.

„Ne!“ vyrazila ze sebe.

Lucas pomalu stáhl ruku a zahleděl se na ni velice chladným pohledem. „Ty ale dokážeš přivést člověka do rozpaků,“ řekl kousavě.

Cítila, jak začíná rudnout. Jistě, Lucas ji vzápětí donutí, aby se s pláčem omluvila a ještě mu ten druhý čaj vlastnoručně nalila; to jí mohlo být jasné hned! „Když jsem se ptala, jestli ti össenský čaj připadá tak hrozný, tak ses mi vysmál,“ vyhrkla ublíženě. „A teď se zdá, že jsem měla pravdu. Tady nejde o to, že ti gömeršaül nechutná. Ty se ho prostě bojíš!“

Kdyby o tom přemýšlela, nejspíš by se nikdy neodvážila takhle to říct; sotva to však zaznělo, pochopila, že zasáhla cíl přesně. Lucas znechuceně potřásl hlavou. „Takhle člověk dopadne, když se pokusí dělat dobré skutky: nařknou ho ze zbabělosti!“ uchechtl se. „Typické.“ Sáhl pro svůj šálek a na jeden zátah do sebe obrátil chladnoucí tekutinu. „Překvapení, Pinky! Nepokoušel jsem se tě otrávit. Teď mi snad konečně dovolíš, abych si dal čaj, který mám rád.“

Zamrkala. Lucas odložil šálek a zadíval se do prázdna nad její hlavou. Chlad roztál a jiskřičky vítězoslávy dohořely. V jeho očích zůstal jen smutek a únava.

Pinky cítila, jak se v ní všechno svírá lítostí. Proč to proboha udělala? Lucas jen kvůli ní sehnal zakázaný čaj, přestože ho sám nechtěl. Copak neměl aspoň právo se ho nenapít? Slyšela, jak nalévá nový odvar z konvice do obou šálků, ale neodvažovala se skoro ani dýchat.

„No tak, Pinkertýnko!“ ozval se po chvíli Lucas bez sebemenšího nepřátelství. „Přestaň se užírat a ochutnej tohle. Třeba zjistíš, že je to ještě lepší než gömeršaül.“

Jeho úsměv jí dodal odvahy. „Lucasi, prosím tě, promiň. Já… já prostě –“

„No jo,“ odbyl ji a mávl rukou. „Udělal jsem hloupost, že jsem se z toho snažil vyvléknout. Vždyť přece o nic nejde. Ty se rozbrečíš, já se tě pokusím políbit, a při tom převrhneme stůl.“

„Já se neroz–“ vzlykla.

„Ale ano,“ ujistil ji. „To vůbec nevadí. Beru zpátky svoje tvrzení, že jsem se nepokusil tě otrávit. Ten odvar byl pekelně silný.“ Naklonil se k ní. „Něco ti prozradím, Pinky, ale je to tajné! Odpůrci archeoastronautických teorií se to snaží zatlouct, ale gömeršaül se kdysi vařil krokodýlům, aby měli pořádné slzy a dalo se z nich udělat to přísloví. Krokodýlí slzy jsou ve skutečnosti nezvratným důkazem prehistorických styků Země s Össe.“

Chtěla se zasmát, ale všechno se v ní chvělo takovým návalem citů, že se neodvažovala vůbec ničeho. Slz bylo vlastně jenom pár a sklouzly jí po tváři až na stůl bez většího dramatického efektu; ale nad tím, co provedla její ústa, nestačila žasnout. „Já jsem tě vždycky milovala, Lucasi,“ řekly totiž její rty svévolně. „Pořád se snažím, abys to nepoznal, protože by ses mi leda tak vysmál. Vezmi si mě do postele! Pořád na to myslím! Celých těch dvacet let, co tě znám.“

„No počkej, Pinky, to nemůžeš!“ ohradil se Lucas. „Tohle měla být moje replika. Ty mi kradeš roli!“

„Ty mě nikdy nebereš vážně! Celý život si ze mě jenom utahuješ!“ vzlykla Pinky nešťastně a konečně se rozbrečela naplno.

Moc dlouho to ve skutečnosti netrvalo; nejprudší nápor citů polevil po dvou, možná třech minutách. Pinky vytáhla kapesník, otřela si oči a rozechvěle se napila. Druhý čaj nebyl zdaleka tak aromatický, ale ona v tu chvíli jeho jemnou nahořklou chuť docela uvítala. Připadalo jí, jako by vnášela pevné obrysy reality do barevného víru šílenství.

„Jak jsi věděl… proč ten čaj… chci říct…“ začala. Ať už z tebe nakonec vypadne cokoliv, Pinky, bude to zaručeně hloupá otázka; odhadem tak na mínus pět bodů, uvědomila si vzápětí a kousla se do rtu. Lucas neříkal nic. Zlobí se? Proboha, je pohoršený kvůli tomu, co jsem řekla nahlas…? Chvíli bojovala s rozpaky, než se konečně odvážila zase se na něj podívat.

Zděsila se jeho výrazu. Tvář měl šedou a ztrhanou, prostoupenou vyčerpáním – jako by ho ve stavu bdění už nedržela ani síla vůle, nýbrž jenom pouhá dobíhající setrvačnost. Seděl nehybně, s hlavou podepřenou dlaní. V jeho doširoka rozevřených očích nebylo vůbec nic, co znala: jediná jiskřička smíchu, sebemenší střípek ironie, sebevzdálenější záblesk jakéhokoliv uvědomění; nic, co by byl ještě on. Rozlévalo se v nich jen naprosté, otupělé, bezbřehé zoufalství. Pinky se zdálo, že doslova cítí, jak se celá jeho mysl topí v tom kalném moři, jak tone v hlubinách a tmě, a chtělo se jí zaječet a pořádně s ním zatřást, aby ho z toho strašného stavu vytrhla; ale vzápětí ji omráčila jiná síla, která sálala z těch očí a vtahovala ji do prázdna: neodvratné a nezadržitelné směřování, pád do nicoty, nezměrná únava; naprosté smíření. Smrt. Najednou ji zachvátila hrůza, protože pochopila, že i když s ním bude třást sebevíc, tohle nezastaví.

Bylo už to dávno mimo hranice všeho, na co ještě stačily lidské ruce.

Na počátky své nemoci si vzpomínal přesně. Nejdřív se to stávalo jen zřídka a trvalo to krátce: pocítil několik letmých záchvěvů nečekaně ostré bolesti, jako by mu někdo přejel nehtem po obnažených nervech, sem a tam a dost; ale skončilo to dřív, než si vůbec přebral, co divného se mu to děje, takže nad tím zkrátka mávl rukou a zapomněl, jak to člověk vždycky dělává, když není zrovna paranoidní hypochondr. Pak to začalo být čím dál častější a delší a on býval čím dál méně překvapený. Zvykl si, že ho může kdykoliv přepadnout tahle nevysvětlitelná věc, a smířil se s něčím, co do té doby považoval za čirý nesmysl: nedokáže se ovládnout tak, aby to na něm nebylo vidět. A přitom právě tenhle aspekt pro něj byl nejděsivější: to, jak bolest bezezbytku vyplní vědomí, jak dokonale ochromí hlasivky a vžene slzy do očí, jak nutí tělo ztuhnout v křečovité nehybnosti – a duch, který by přece správně měl být hmotě nadřazen, je proti tomu úplně bezmocný. Bylo mu to trapné, takže se naučil mít vždycky po ruce výmluvu; s oblibou se třeba stáhl někam do kouta a předstíral, že telefonuje, dokud to nepřešlo.

Tak uplynul rok a pořád to ještě nebylo nijak vážné. Lucas rozpoznal určitou pravidelnost a trochu tomu podřizoval rozvrh schůzek, ale ne zase moc. Bolest trvala jenom pár minut. Pravda, byly to pěkně perné minuty.

Ale zvykal si.

Až se mu to nakonec stalo uprostřed přetahování s Sharon.

To, co oni dva spolu provozovali, se snad ani nedalo nazývat hádkou; byla to vlastně jen taková vleklá jízlivost z nudy. Společné večery, které netrávili venku, probíhaly vždycky stejně: on seděl u stolu a pokoušel se pracovat, ona ležela na pohovce a popichovala ho kousavými poznámkami; on se nenechal vyprovokovat, protože mu bylo zkrátka nekonečně lhostejné, co si Sharon myslí, a ona byla čím dál víc rozzuřená – právě proto. Nu, s Sharon měl Lucas tenhle problém od začátku. Byla to nádherná ženská, úžasná v posteli a vtipná u skleničky vína, ale to obojí mu úplně stačilo dvakrát třikrát do týdne; a po zbytek času si vůbec neměli co říct.

Sharon si ovšem myslela, že mají.

„Víš, vztah dvou lidí… to není jednostranná záležitost. Nemůžu to být jenom já, kdo neustále investuje svou energii a zájem! Proč musím pokaždé vymýšlet já, co budeme dělat a kam půjdeme na večeři? Proč musím vždycky já začínat rozhovor? Ty se se mnou vůbec nebavíš. Máš jenom ty svoje pitomé össenské knihy. Ale lidi spolu přece musí komunikovat!“

Lucas ten názor nesdílel. S lidmi komunikoval celé dny; musel je šarmantně bavit, nenápadně přemlouvat, získávat na svou stranu… dělat jim díru do hlavy, aby ve jménu vesmíru a poznání otevřeli peněženku. Komunikace byla prima, ale dala se provozovat s kýmkoliv; a proto nikdy nemohla nahradit souznění. Ano, mohl si sednout k Sharon na pohovku a lehkou konverzací utloukat prázdno – ale běda, kdyby zmlkli na víc než na třicet vteřin! Nestvůra by zase vystrčila hlavu. Sharon se bála ticha; ticho znamenalo nicotu. Zato Lucas ticho vítal. Blízký člověk pro něj nebyl ten, se kterým mohl mluvit, nýbrž ten, se kterým mohl mlčet.

Ovšem nestihl jí to říct.

Když Sharon viděla, jak najednou zabořil prsty do vlasů a jak se mu křiví obličej, přinejmenším ji to zaujalo: tohle byl aspoň nějaký projev citu! Slezla z pohovky, došla k němu, elegantně usedla na psací stůl a zvědavě ho pozorovala. „Lucasi, miláčku, neříkej, že jsem tě konečně rozplakala!“ prohodila ironicky. „Bylo načase, aby se v tobě hnulo svědomí. Chováš se ke mně odporně. Opravdu odporně.“

Nemohl odpovědět. Zatínal zuby a ze všech sil se snažil nesténat nahlas, na což spotřeboval veškeré zásoby vůle. Na úsměv už nezbylo.

„Tebe to ale sebralo,“ dobírala si ho Sharon. „Tváříš se doopravdy zarytě, Lucasi. Pro pravdu se lidi nejvíc zlobí. Ale jestli jsi ochoten se změnit a trochu na našem vztahu pracovat, jsem zase já ochotná udělat za minulostí tlustou čáru. Tak co, začneme nový život?“

Do lebky mu zatloukali rožhavené hřeby: s každým úderem srdce nový výbuch pekelné, oslepující bolesti. Tiše se svíjel a zarýval nehty do dlaní. Sharon byla ta poslední osoba, které měl chuť se svěřovat; dobře věděl, že je to velká chyba, dát jí nad sebou tuhle moc; ale prostě nebyl schopen v tu chvíli řešit její imaginární problémy jakoby nic. Nebyl schopen si vymýšlet výmluvy. Nebyl schopen lhát.

„Bolí mě hlava,“ vypravil ze sebe.

„Bolí tě hlava?!“ zaječela Sharon. „To je všechno, co mi na to řekneš – že tě bolí hlava? Já si tu vylévám srdce, dávám ti napospas celé svoje já, a ty máš zase jen ty svoje hnusné sobecké zájmy! Tak si sakra dojdi k doktorovi, když tě bolí hlava!“

Takto se rozšířil seznam jeho zločinů a repertoár Sharoniných jízlivostí o hřích nejapných výmluv a mužské zbabělosti. Dověděl se, že je padavka a že s takovým přístupem by nikdy nemohl rodit děti – což bylo skutečně pikantní, protože Sharon rozhodně neměla v plánu své informace o porodech obohatit o osobní zkušenost a vůbec se k ní nedoneslo, že se to dávno odehrává výhradně v narkóze nebo ve virtuálu. Další týden na tom byl Lucas hůř než Jan Křtitel, protože měl svou hlavu na talíři nejméně dvakrát denně.

Což byl hlavní důvod, proč k tomu doktorovi doopravdy šel.

Nebál se. Vůbec.

Seděl na lavici v rohu čekárny a flirtoval se sestřičkou doktora Petersona. Sestřička byla podobný typ jako Pinky: drobná štíhlá dívenka s úzkým obličejem a hladkými, rovnými, nakrátko ostříhanými černými vlasy. Čili jeho typ. Vybalil to na ni okamžitě, už proto, že prsatá blondýna Sharon už mu tou dobou začínala jít pěkně na nervy.

Vyměnili si pár lehkých vtipů a narážek. Skoro-Pinky ho zatáhla do doupěte, kde byl pozitronový emisní tomograf, a pak zase na křeslo, kde hodlala udělat snímek jeho mozku na základě magnetické rezonance. Když mu připevňovala elektrody na čelo, znervózňoval ji tím, že se na ni s úsměvem díval. Zjistil, že se okamžitě červená a že má milý smích. Pozval ji na kafe a ona řekla, že si to rozmyslí, ale zajiskřilo jí v očích a jemu bylo jasné, že pokud se jí za chvíli zeptá podruhé, tak na to kývne. Výsledky měly být asi za hodinu, tak se zase vrátil do čekárny, četl si zprávy z netlogu a vyhlížel, kdy jeho sestřička zase půjde kolem. Konečně se vynořila z laboratoře.

„Tak co – mám v hlavě brouka, nebo geniální myšlenky?“ zeptal se jí.

„Výsledky může sdělovat jen lékař,“ zamumlala a odvrátila oči. „Pan doktor Peterson si vás zavolá.“ Zrychlila krok a zmizela ve dveřích.

Lucas se za ní mlčky díval. Ještě několik vteřin si dopřál ten luxus nepochopit, proč s ním najednou nechce mluvit. Proč tak rozechvěle utíká. Ale jemu vždycky stačil jen náznak.

Dalších deset minut strávil v mrákotném stavu nevěřícného zděšení, hrůzy a naprostého šoku. S něčím podobným naprosto nepočítal; šel sem jen proto, aby měl čím odrazit Sharon, a vůbec ho nenapadlo, že by to snad doopravdy mohlo být nějak… vážné. Jenže diagnóza musela být jasná, bez prostoru na pochybnosti. A vyhlídky doopravdy zlé.

Pomalu mu docházely důsledky. Uvědomil si, že pravděpodobně zemře. Pravděpodobně brzy. Možná už za pět let… a nebo ještě hůř, třeba už za tři. A předtím ho čeká vleklé a nepříjemné léčení. Bolest a obavy. Hodiny a hodiny nudy v různých čekárnách. Střídání naděje a zoufalství, tam a zpátky, jako když řežou pilou. Změní se priority. Skončilo všechno, co bylo. Teď je to úplně jinak.

Konečně se přece jen trochu sebral, vytáhl z aktovky tužku a papír a přiměl svůj mozek, ochromený strachem a pravděpodobně prolezlý kdovíjakou chorobou, k jakési činnosti. Sepsal si, na co všechno se musí doktora zeptat.

Tohle dělal vždycky, když byl doopravdy v úzkých. Tabulky a seznamy.

Po půl hodině, když ho zavolali dovnitř, už to měl zase pevně v rukou. „Předpokládám, že mě nepotěšíte, doktore Petersone,“ řekl, když usedl naproti zachmuřenému staršímu muži. „Tak mi to řekněte rovnou. Kolik mám času?“

Starý lékař zaváhal. Bylo jasné, že má připravený celý opatrně povzbudivý proslov – jistě ne první, který na toto téma během své kariéry pronesl. Zjevně už taky zažil všechny druhy následných scén, od slz a hysterie až po zuřivý vztek. Zbývalo mu jen zjistit, která ho čeká dneska. Lucas přesně viděl, jak ho v duchu hodnotí: jak odhaduje, jakou dávku pravdy mu může naložit a do kolika chlácholivých slov bude nutné ji zabalit. Taky viděl, ve kterém okamžiku se rozhodl.

„Deset měsíců,“ řekl.

Tak málo. Lucas cítil, jak se mu krev vytrácí z obličeje. Ale Petersona nezklamal. „Děkuju za upřímnost. V tom případě budu muset pečlivě plánovat,“ řekl jenom. Vytáhl svůj seznam a položil ho na stůl. „Jestli dovolíte, budu si psát poznámky. V tuto chvíli nedůvěřuju své paměti.“

Během další půlhodinky se dověděl všechno podstatné. Tahle takzvaná Morrisonova choroba se objevila v posledních desetiletích. Způsobovala natolik charakteristické změny na mozkovém kmeni, že omyl v diagnóze byl prakticky vyloučený; a koneckonců i další Lucasovy příznaky vypadaly jako z učebnice. Příčiny nemoci nejsou známy. Neexistuje lék. Není to žádný jasně ohraničený nádor, který by se dal chirurgicky odstranit. Změny se postupně rozšíří do všech částí mozku. Bolest se bude zhoršovat, ale nehrozí úpadek duševních schopností. Člověk zůstane při vědomí. Zůstane příčetný. Do posledního dne.

Lucas popsal dvě stránky – a díkybohu za ně, protože si doopravdy nebyl schopen zapamatovat vůbec nic, což u něj bylo co říct. Nacházel se ve stavu pečlivě odkládaného šoku. Věděl, že v něm taky bez potíží zůstane, dokud mezi ním a zbytkem světa nebude pořádná zeď a pořádný zámek.

Pak se pravděpodobně zblázní.

Konečně usoudil, že informací má dost, rozloučil se a vstal.

„Pane Hildebrandte,“ řekl doktor Peterson. Sáhl do stolu, vytáhl krabičku nějakých prášků, odsypal jich dvacet do papírové obálky a připsal na ni dávkování. „Na uklidnění.“

„To není nutné.“

„Smrtelná dávka je třicet dva tablet, takže jich prosím nespolykejte těch hloupých dvacet. Vezměte si dvě.“

„To opravdu není nutné,“ opakoval Lucas.

„Ale ano,“ řekl Peterson. „Já si dovedu představit, co teď uděláte. Pojedete do své kanceláře. Zůstanete tam přesčas. Obklopíte se lidmi a zavalíte se prací. A nikdo na vás nic nepozná. Jenže nakonec stejně musíte dojít domů a zavřít za sebou dveře. A pak s tím zůstanete sám.“ Zaváhal. „Vezměte si to. A udělejte mi tu laskavost, že to nevyhodíte hned na ulici. Budete to potřebovat.“

Lucas se trpce usmál, když si s půlročním odstupem na ten den vzpomněl. Doktor Peterson ho odhadl doopravdy dobře, to se mu muselo nechat. Mýlil se jenom v detailech.

Lucas kupříkladu nejel domů, protože doma byla Sharon. A pokud šlo o prášky, nevzal si je. Sáhl po jiné droze. Ve chvíli nejhlubší beznaděje, která přišla téhož dne asi tak ve tři hodiny ráno, seděl v křesle ve své kanceláři v budově Rady, potmě a o samotě, a hlasem ztěžklým pěknou dávkou žalu říkal sám za sebe össenský pohřební žalm.

Petersona pak navštívil ještě asi třikrát. Probírali možné způsoby léčby, přestože žádný velký efekt se nedal očekávat. Zcela v duchu chladné racionality, kterou tu od začátku předváděl, to Lucas pečlivě zvážil: náklady v podobě času, peněz a nepohodlí porovnal s mizivou nadějí na úspěch. Usoudil, že je to hodně špatná investice. A při poslední návštěvě to taky Petersonovi řekl.

„Slíbil jsem, že budu léčit lidi,“ řekl starý lékař. „Měl bych se snažit vás za každou cenu přesvědčit, že naděje existuje vždycky. Jenže nemám argumenty.“ Povzdechl si. „Takže virtuál.“

„Ne.“

„Nemůžete brát analgetika deset měsíců a myslet si, že i pak budou bezpečně zabírat.“

„Nic takového neočekávám.“

Peterson se na něj mlčky díval. „Vy nemáte ponětí, co to obnáší,“ řekl konečně. „Nedokážete si ani představit, jaké utrpení vás čeká.“

„Pak jsem na tom dobře. Na Össe mají takové přísloví: Fantazie je největším nepřítelem statečnosti.“

Doktor Peterson nesouhlasně zavrtěl hlavou. „To říkáte teď. Ale já vím, jak to dopadne. První tucet injekcí spotřebujete za měsíc a budete chtít další. Dávky budou muset být čím dál větší. Nemůžu si vzít na svědomí –“

„Můžete,“ přerušil ho Lucas. „Berte to jako pokus. Jako projev důvěry. Zatím jsem vás přece ničím nezklamal.“ Zaváhal. „Pokud jde o léky, mám velké zábrany. Kdysi už jsem získal zkušenosti… s jistým druhem návykových látek. Dostal jsem se z toho bez následků, ale od té doby se děsím jakékoliv závislosti. Nechci skončit tak, že si budu denně píchat heroin. Rád bych ty injekce měl. Je to svým způsobem uklidňující, když má člověk v krajním případě po čem sáhnout. Ale nebudu jich potřebovat moc.“

„Co jste bral?“ zeptal se Peterson.

Lucas zavrtěl hlavou. „Tohle vám říkám jenom soukromě, doktore. V životě jsem se nepotloukal po feťáckých doupatech ani po léčebnách. Taky jsem se nenamočil do žádných průšvihů. Odehrávalo se to velmi decentně a doma. Nechci, aby se to objevilo v záznamech.“

„Pokud to byly nějaké deriváty morfinu –“

„Byly to össenské houby.“

Doktor Peterson si promnul rukou čelo. „Vy máte hodně těsné svazky s Össe, co? Váš otec byl vůbec nejznámější pozemský össeista.“

„Slavná osobnost; jo, to on byl. Taky mi to lidi evidentně budou připomínat až do smrti,“ ucedil Lucas. „Jenže vědecké renomé bohužel nevypovídá vůbec nic o kráse charakteru.“

Lucasovi se náhle zachvěly rty; Pinky viděla, jak zatíná zuby, a napadlo ji, že tak jako předtím ona, i on se dost možná potýká s touhou poddat se pláči; dařilo se mu to však odkládat podstatně lépe než jí. Něco se mu zalesklo na řasách; přece jenom slzy? Ale vzápětí si rukou promnul oči a na rty se mu vrátil slabý odlesk ironického úsměvu.

„Lucasi…?“ hlesla.

Potřásl hlavou. „Ano…?“ Zadíval se jejím směrem a s obrovským úsilím na ni zaostřil oči. Bylo v nich pořád ještě o několik řádů víc smutku, než dokázala snést.

„Ten čaj…“

„Zvyšuje citlivost na veškeré podněty a znásobuje emoce,“ řekl Lucas. „Zhoršuje soustředění.“ Jeho hlas zněl ploše a ochraptěle. „Ideální na koncert vážné hudby nebo při četbě dívčích románků, nevhodné před návštěvou finančního úřadu. Velmi užitečné na pohřeb, když chce člověk vypadat, že mu nejde jenom o dědictví. Slzy vyrábí líp než cibule.“ Odmlčel se. „Promiň, Pinky. Prostě tyhle stavy mysli nemám rád.“

„Netušila jsem…“

„A já tě nevaroval, viď.“ Podobně jako se rty nezmohly na úsměv, ani jeho hlasu se pořád ještě nedařilo získat sebemenší intonaci. „Jenže to bych tě musel varovat v jednom kuse před každou drobností,“ dokončil. „Na Össe není bez rizika vůbec nic.“

Bez krusty ironie byl jako nahý; nebo přinejmenším mnohem bezbrannější. Pinky to vnímala téměř hmatatelně: prostor kolem něho se hroutí a ustupuje a náhle je hraniční zóna volně přístupná. Podlehla neodolatelnému popudu a posunula se po lavici blíž k němu, až se mu ocitla po boku. Čekala, že se Lucas možná přece jenom ohradí, a už předem jí to bylo trapné, jenže si prostě nemohla pomoct.

Ale on ji nevykázal. Jen se na ni krátce podíval a natáhl se pro svůj šálek. Stejným gestem jako prve do sebe hodil chladnoucí čaj. „Ber to s nadhledem, Pinkertýnko,“ zamumlal. „Ať se pak nemusíš snažit gumovat si paměť.“ Oči se mu rozostřily a bylo na něm vidět, že už prostě nemá sílu s únavou bojovat. Opřel si lokty o stůl, zabořil hlavu do dlaní a promnul si obličej.

Zvedla ruku. Úplně lehce přejela dlaní po jeho paži. Široký rukáv stříbřité gerdánské košile se jí zdál až nepřirozeně hladký, kluzký jako hadí kůže. Mimozemské hedvábí vrhalo perleťové, duhové odlesky; tahle košile musela stát menší jmění. I v tom malátném stavu opojení jí docházelo, že teď už ji Lucas za ruku hned tak nevezme, a tak mu omotala prsty kolem zápěstí. Tady měl netlog, jak bývalo zvykem už od dob starobylých náramkových hodinek; ten jeho byl ovšem hladký, z bílého kovu, bez jakýchkoliv ozdob, ale i bez všemožných tlačítek a technicistních vymožeností, v kterých si muži většinou libují. Ale její ruka si hleděla košile. Nehtem zadrhla o neviditelné mikronové zapínání. Koneckonců, proč ne? usoudila Pinky a lehkým škubnutím mu rozepnula manžetu. Silná těžká látka se okamžitě svezla až k lokti a složila se na stůl v ladných záhybech. Pinky chtěla pohladit Lucase po předloktí, ale prsty jí bezmocně ztuhly.

Jeho ruku pokrývaly škrábance a rýhy, křižující se v mnoha vrstvách. Na některých byly strupy, ale vcelku nemohly být zase tak staré, protože kůže kolem byla ještě zarudlá a opuchlá. Tohle se muselo stát dnes. Tu a tam prosvítaly podlitiny: modravé půlměsíčky a modravé půlkruhy, složené do děsivého, neuspořádaného vzoru. Pinky chvíli trvalo, než to pochopila.

Otisky nehtů a zubů. Lidských. Jeho…?!

Nevěřícně se jich dotkla špičkami prstů, jako by doufala, že ten přelud zmizí.

Lucas sebou škubl. Prudce zvedl hlavu, odstrčil Pinkinu ruku a stáhl si rukáv. Rychlým pohybem zapnul manžetu, ale tím jako by mu došla všechna energie. Ruce mu unaveně slétly zpátky na stůl a zatápaly po konvici. Teď už se zase pohybovaly jen setrvačností. Pinky se dívala, jak si Lucas mlčky a pomalu dolévá čaj.

„To jsou ty konce,“ zamumlal. „A místo všeho úžasného, co se mohlo stát, ti v paměti zůstane zrovna tohle! Opravdu pěkná tečka na závěr. To jsme vážně měli radši převrhnout ten stůl.“

„Co je to, Lucasi?“

Konečně se na ni podíval. „Vyptávat se mě, když jsem zfetovaný gömeršaülem – to je pěkná rána pod pás, nemyslíš?“ řekl.

„Protože bys mi řekl pravdu?“

„Jistě,“ souhlasil bez úsměvu. „Protože bych ti řekl pravdu. A ty ji vůbec nechceš slyšet. Stejně jako jsi vůbec nechtěla jít sem a vůbec nechtěla ten čaj. A jako bys vůbec nechtěla, abych se s tebou jen tak vyspal. Jenže – bohužel. Nedokážu tě neustále chránit před následky tvé zvědavosti.“

Pinky si přitiskla ruku na ústa, ale on to sotva vnímal. V jeho očích se znovu otevírala ta bezedná propast. Zabořil ruce do vlasů a podíval se na ni s výrazem naprostého zoufalství, které bylo v příkrém kontrastu s jeho bezvýrazným tónem.

„Poslouchej,“ pokračoval. „Seber se, vezmi si taxíka a prostě jeď domů. Zopakujeme to někdy jindy. Místo qrilly si dáme biftek. Ještě tě stihnu někam vzít. Ať zůstane při tom, že tohle byla svým způsobem zajímavá zkušenost a že jsem měl pravdu s tou vinárnou.“ Zaváhal. „Pinky, prosím tě, udělej to ty.“ Hlas mu zadrhával v hrdle a Pinky si uvědomila, že bojuje o sebevládu doslova z posledních sil.

A když to neudělám?

Lucas vám řekne pravdu, zazněl jí ze vzpomínek hlas jeho otce. Podstrčil jí Giles Hildebrandt ten čaj schválně, protože počítal s tím, že si zapamatuje jeho chuť, díky tomu odtáhne Lucase k Össeanům, následně ho donutí ten čaj vypít a poté ho ve slabé chvilce vyzpovídá? Úžasná spiklenecká teorie. Pěkně přitažená za vlasy.

Měla bych Lucasovi vyhovět. Měla bych.

„Pověz mi to, Lucasi,“ řekla místo toho.

Potřásl hlavou. „Hlavně žádný soucit s nepřítelem, když ho máme na lopatkách!“ zamumlal. „Kdepak slitování, kdepak velkorysost!“ Zadíval se na ni a ona čekala teskný, trpký, vyčítavý pohled. Místo toho s úžasem sledovala, jak kdesi v bezrozměrné prázdnotě zoufalství, která ještě před chvílí bezezbytku vyplňovala jeho oči, nečekaně probleskuje jiskřička smíchu. „Tobě vážně není pomoci, Pinkertýnko,“ dodal. „Ale mně koneckonců taky ne, tak o co jde?“ Položil jí ruku kolem ramen. „Když ti to neřeknu teď, už to nenapravím. Občas mě trochu bolí hlava. Občas vysloveně nevkusně. Je to nemoc, a co hůř – podle doktorů se nedá nijak léčit. Na druhou stranu… několik pěkných večerů ještě můžeme stihnout. Zbývají mi čtyři měsíce.“

KAPITOLA OSMÁ

Sledování

Město ji obklopovalo, gobelín myšlenek a záměrů, síť energetických drah. Habitat N-n-York. Jeden z plovoucích ostrovů, kterých jsou v oceánech přelidněné planety tisíce; smítko života nad temnou hlubinou. Když Kamëlë přiletěla na Zemi, mohla si vybrat kterékoliv jiné místo, ať už v moři nebo na kontinentu, ale N-n-York se sám nabízel. Tady v roce 2567 přistála první össenská misijní loď. Tady bylo ústředí Církve Akkütlixovy na Zemi, sídlo Její Eminence Nejctihodnější Maëwënë. Nacházelo se tu několik össenských chrámů a pár podniků, kde se dalo pořídit surrö, tradiční oděvy, předměty k rituálům, svitky a čaj. Byla tu univerzita s nejstarší katedrou össeistiky ve Sluneční soustavě – což se vším výše uvedeným souviselo. Co víc si přát? Přirozeně se tu usadila většina Össeanů, kteří z nějakých důvodů pobývali na Zemi, a během uplynulých čtyřiceti let vznikla kolem severo-jižní radiály celá össenská čtvrť, táhnoucí se od moře na severu až k samému centru, k luxusním kancelářským budovám n-n-yorského Downtownu. Nebyla to žádná ostuda, být Össeanem na Zemi. Kamëlë mohla každému tvrdit, že chce žít mezi svými, a už nedodávat, že právě ona, která je na Zemi ve vyhnanství, má naopak dobré důvody se všem svým vyhýbat. Mohla to tvrdit i sobě.

Ve skutečnosti ale nezvolila N-n-York proto, že tu bylo nejvíc Össeanů, nýbrž přesto. Měla vlastní důvod, který ji sem přitáhl s neodvratností Osudu… a ten ji tu držel celé ty čtyři roky jako rozžhavené mříže klece. Její minulost je tady. Minulost, pekelné vězení. Zdánlivě nebylo nic snazšího než koupit si letenku a odstěhovat se na opačný konec světa; utéct někam, kde plameny neucítí; jenže Kamëlë nedokázala jen tak spustit z očí těžiště svého vesmíru. A nic na tom neměnila skutečnost, že se nikdy neodhodlala projít stěnou ohně na svobodu. Že nikdy nezkřížila minulosti cestu.

Jenže teď si minulost našla ji.

Stíny s ní šly krok za krokem, zatímco se proplétala davem na Třídě vlídnosti Akkütlixovy, elegantní pěší zóně. Nahlížely jí přes rameno, když nepřítomně zírala do výloh butiků. Chtěla se schovat v davu, jenže i proti své vůli duchem pořád zůstávala v chrámu. Neodbytně se jí vracel obraz, který k ní pronikl ze vzpomínek odsouzeného kněze.

Pozemšťan. Muž v šedém ponču, vynořující se z temnoty mezi sloupy, jako by vystoupil z nicoty. Žádá o svátost Dalekozření. Vyjednává a přesvědčuje. Píše znaky lodního össeinu na břidlicovou tabuli, jak se od něj žádá; a pak sestupuje do podzemí a svým vlastním transmyceliálem navazuje spojení. Ten obraz byl starý právě čtrnáct dnů. Kamëlë se dívala cizíma očima – přes sklo nedůvěry, odtažitosti, podezření. Knězův strach zkresloval skutečnost: zbavil Pozemšťanovu tvář všech pěkných rysů, udělal ji propadlejší a bledší a přidal jí mnohem víc vrásek, než by odpovídalo věku. Ale co záleží na kráse? Bez ohledu na nánosy dezinpretací, předsudků a šumu Kamëlë zrovna jeho nemohla nepoznat.

Lusi, ty slídile, to si nemůžeš dát pokoj? říkala mu v duchu. Nemůžeš konečně přestat šlapat na můj stín?! Nenáviděla ho za to. A vědomí, že nic takového nebylo jeho cílem – Rë Akkütlix, že on o ní přece vůbec neví! – jí nepřinášelo žádnou útěchu. Lucas Hildebrandt dokázal postřehnout věci, které ostatní neviděli. Pokaždé byl tam, kde se dalo získat něco navíc; a s otázkou, jestli na to má právo, si hlavu nelámal. Jak dobře to znala! Samozřejmě že dostala strach, když viděla – jeho!

Do mysli kněze nahlížela jen krátce. Zjistila jen to, že Lus volal na planetu D-alfa, mluvil s jednou ženou z tamní kolonie a vyptával se na nějakého cizince. Zürëgahl, který měl na výslech dost času, zaručeně získal podrobností víc. A muselo to být něco důležitého. Jinak by celé té věci těžko přikládal takový význam.

O tom, co medianti nazývali d-alfskou krizí, Kamëlë samozřejmě slyšela. Kvůli tomu skandálu to už skoro tři měsíce na Medianetu vřelo vášněmi a kdejaké vysoké křeslo se pořádně třáslo. Potomci Pozemšťanů, kteří přiletěli do systému Alfy Centauri jednou z prvních kolonizačních lodí, vysílaných kdysi ze Země na různá místa ve vesmíru, po několik generací živořili na D-alfě, nehostinné planetě Proximy. Díky össenským technologiím mezihvězdných letů se dávno mohli vrátit, ale pozemská vláda jim záměrně zatajila, že taková možnost existuje. Naopak: desítky let je udržovala v domnění, že stará Země je zničená a neobyvatelná. Nechat několik stovek kolonistů budovat základnu a bojovat o přežití bylo jistě efektivnější, než kdyby se mělo stejnému množství lidí platit, aby se srovnatelně silnou motivací pracovali na terraformování D-alfy dobrovolně. Jenže spojení se Zemí samozřejmě existovalo. A řadoví D-alfané tajný vysílač nakonec našli. Zlynčovali velitele základny, který znal pravdu celou dobu, zavolali na Zemi a spojili se náhodně s nějakými nezasvěcenými zaměstnanci Rady, od kterých to okamžitě prosáklo na Medianet. Taková ukázková křivda a zvůle establishmentu vyvolala ve spoustě uvědomělých pozemských občanů vášně, svatý zápal a ochranitelský pud – načež už nebylo síly, která by celou tu hromádku kostí vecpala zpátky do skříně.

Žádná hlava ale zatím nepadla. Rada pro výzkum vesmíru odmítla zodpovědnost za zločiny minulosti a usilovně předváděla krvežíznivým davům, jak obětavě řeší krizi, způsobenou vládou. Týmy expertů organizovaly návrat d-alfských kolonistů, připravovaly program jejich integrace a diskutovaly o dalším využití právě opouštěné základny. Psaly se tiskové zprávy a mluvčí dávali rozhovory. Pokud Lus z nějakého důvodu potřeboval kontaktovat D-alfu tajně, bylo pochopitelné, že se pokusil uniknout tomu zmatku a uchýlit se k össenským metodám.

Ale víš, Lusi, možná přece jenom nejsi tak chytrý, jak si celou dobu myslíš, říkala mu Kamëlë v duchu. Sice ses vyhnul mediantům… ale upoutal jsi pozornost někoho mnohem horšího.

Zatínala zuby. Jak velká je šance, že by zürëgahl Luse prostě – nepoznal? Že by si neuvědomil, že právě tento Pozemšťan před osmi lety přiletěl na ambasádu v Perthünu a strávil tam čtyři roky – čtyři místo plánovaných pěti? A že tam měl jisté – nedorozumění? I kdyby z toho vynechala takové věci, jako jsou össenské Lodě, intriky mezi nejvyššími z kléru nebo její vlastní citové zmatky, nedalo se popřít, že Lükeas Lus svého času vyvolal pořádný rozruch. Starou Össe opouštěl za okolností, které se těžko daly popsat jako normální. Copak by kdokoliv z bývalých Saxaërüelových lidí mohl zapomenout jeho tvář?! Zürëgahl na něj vůbec nemusel natrefit jen tak náhodou. Možná záměrně sledoval jeho. Šel se do chrámu podívat právě kvůli Lusovi – protože Lus použil vlastní transmyceliál a tím upoutal pozornost.

Na druhou stranu, copak by to někomu na Össe stálo za námahu, vyslat zürëgahla na Zem jen kvůli nějakému Lusovu dálkovému hovoru? Připadalo jí to absurdní; ale pak pomyslela na velekněze Aöhrlëmëgerla, na všechno, co jí o Lusovi říkal… a najednou už si nebyla tak jistá.

Měla chuť mávnout nad tím rukou. Jí se tohle netýká. Zdálo se, že zürëgahla setřásla, a to soudnému člověku stačí ke štěstí. Jenže věděla dobře, že pokud to souvisí s Lükeas Lusem, stejně to nakonec bude ona, kdo pocítí důsledky. Stačí pár návodných otázek. Nějaké bezděčné, neplánované odhalení.

Čtyři roky mohla žít na Zemi v klidu a bez potíží jen díky jediné prostinké věci: Lükeas Lus si nepamatoval. Neměl ponětí, co se na Össe stalo. Nevěděl, čemu o vlásek unikl a za co vděčí veleknězi Aöhrlëmëgerlovi… a co víc, sám si pravděpodobně vůbec neuvědomoval, že to neví. Tady je šev v realitě. Tajný východ, slepý úhel kamery. Směr, kterým se Lusova ďábelská předvídavost nikdy nenapře, protože na Zemi se za běžných okolností s ničím návodným nesetkává. Církev Akkütlixova si od začátku dávala dobrý pozor, aby se žádné podrobnosti o Lodích nepřetřásaly veřejně. Ty, které bdí ve vesmíru vystupovaly v liturgických textech jen jako abstraktní a neosobní entity; vznášely se v nadoblačné výši, vzdálené všemu lidskému jako andělé v osmém kruhu nebe. Lucas si nikdy neuvědomí, že by s Nimi on sám mohl mít něco společného… dokud mu někdo nebo něco, náhodně, omylem či z hlouposti, do toho škopku nestrčí hlavu.

Pak si ale vzpomene. A začne pátrat dál. Nakonec jí zazvoní u dveří; a všechno, co se tu poslední čtyři roky tak usilovně pokoušela pohřbít a zašlapat do země, vytáhne z hrobu zase zpátky na světlo.

Přítomnost Lodí ji mrazila za krkem; ledová předtucha. Její pohled neodvratně zabloudil k nebi… a mysl se dotkla těch nejcizejších bytostí, jaké humanoidní civilizace znají; letmo, neurčitě, ve vteřině nekontrolovaného strachu. Připadalo jí, že Ty, které bdí ve vesmíru se na ni upřeně dívají skrz přesvětlené n-n-yorské nebe… že se jí prokousávají do mozku a přímo se třesou dychtivostí. Vědí o ní, tak jako vědí o Lusovi; Kamëlëmöernü a Lükeas Lus, to je jejich oblíbená dvojka. Visí na ní pohledem, jako když provazochodec sleduje svého konkurenta na rozhoupaném laně. Čekaly dlouho. A teď si z celé duše přejí vidět tenhle pád.

Strach ji na chvíli ovládl; a s ním pocit, že když něco rychle neudělá – když nebude v Lusově blízkosti, aby mohla nenápadně podpořit moc zapomnění –, všechno se nenávratně pokazí. Najednou už nebyla schopná namlouvat sama sobě, že zürëgahl ho vůbec najít nemusí a bouře se může přehnat a katastrofa neodehrát. Pokud tu věc nebude mít pod kontrolou, nebude mít klid.

Sešla z Třídy vlídnosti Akkütlixovy a zabočila do parku. Posadila se na lavičku stranou od pouličních lamp, sama, a ve tmě zavřela oči. Celé ty čtyři roky se vyhýbala Lusovi velmi úporně, takže o něm věděla úplně přesně. Stačilo krátce zapátrat v protonaci, a měla ho.

Össenská čtvrť. Össenská čajovna –

Zaťala zuby, když postřehla i zbytek.

Lucas Hildebrandt tam má rande.

Trojice kovových nožek össenského šálku proklouzávala Kamëlë mezi prsty; sem tam, bezděčný pohyb. Čajovna byla plná Össeanů, jenže ona k nim seděla zády a zírala do zdi. S rozostřenýma očima plula v přelévajících se vlnách hovoru… v tříšti drnčivých r a protahovaných dvojhlásek své mateřštiny; ve zvucích na pozadí a v bahně emocí, kterými se její mysl prodírala k jednomu konkrétnímu stolu.

Lus a jeho děvče v rohovém boxu. Zavlnění látky, jak Lus odkládá pončo. Záblesk gerdánského hedvábí jeho košile. Obsazený prostor, bod na imaginární mentální mapě. Kamëlë riskovala jen krátký pohled přes rameno, než se zase ponořila do gleewarinské nenápadnosti. Ale k navázání spojení to stačilo. Svou myslí byla Lükeas Lusovi tak blízko, jak se jen odvažovala… na samém okraji ledu a tmy.

Tmy?!

Dotýkala se tam něčeho odporného; něčeho černého, mrazivého, strašného. Lus to měl všude kolem sebe: oblak, který normální lidské oči neuvidí, ale který ona jako gleewari vnímala jasně. Sotva se do toho vnořila, cítila, jak ji to vysává. Chlad jí zalézal pod nehty a hromadil se na zátylku. Neodvratné směřování.

Zatínala zuby. Najednou se jí vrátilo všechno, co se tak pracně pokoušela zapomenout. Lus na Össe. Ta jeho arogantní sebedůvěra. Všechny nekonečné debaty, které spolu oni dva vedli někdy až do rána. Bláhová naděje, že se jí podaří ho přesvědčit. A nakonec jistota – že jeho nepřesvědčí nic. Teď jí stačilo jen nepatrně se nosem otřít o jeho auru, jen omočit prst v té hlodající prázdnotě… aby si vzpomněla úplně přesně, jak moc ho nenávidí.

Nechtěla se na to dívat. Radši přesunula pozornost na ženu, protože to byl objekt mnohem bezpečnější. Jmenuje se Pinkertina Wardová. Nudná, bezvýznamná osoba; skleníková květinka, vůně před vyvanutím. Lusova kamarádka z dětství; taková ta zasněná bludná duše, která si ohledně něj představuje všechno, a ve skutečnosti pro něj nikdy není víc. Stačilo zarýt hlouběji do minulosti, a Kamëlë to dostala s celou parádou: trapné zádrhele romantické lásky, dětské a dětinské záchvaty obdivu, chuchvalce nenaplněných tužeb. Uchechtla se. Lepkavý chomáč váhání, rozpaků, strachu. Nachytal se na ni jako bodláčí.

Ovšem teď jsou ti dva spolu; přece jenom, proti všemu očekávání. A Květinka Tintinka to doopravdy prožívá. Je z toho celá bez sebe, že si na ni Lucas Úžasný našel čas. Rë Akkütlix, má vůbec cenu namáhat se tu s telepatií? Tohle je tak předvídatelné.

Jenže Kamëlë přesto něco zaráželo. Na tom setkání bylo něco divného. Jak pátrala dál, pomalu se to před ní otvíralo, jako když kamera přibližuje obraz. Něžná duše Pinkertina sem přišla s nějakým záměrem. Schválně tu schůzku vyprovokovala – přestože normálně takové věci nedělá –, aby Lusovi mohla něco předat. Jenže ten popud postupně ztratil sílu. Ona tu teď sedí. Neví, co si počít. Marně sbírá odvahu; a marně se ptá, co ji to vůbec napadlo, vytahovat tuhle záležitost na světlo.

Jde o nějaký dopis. Starý skoro dvacet let.

Kamëlë svou myslí nahmatala složený pruh papíru, vecpaný v dívčině kabelce. Lucasův otec chtěl, aby tenhle dopis předala. Jednou. Až přijde pravý čas.

Co je to ten takzvaný pravý čas?!

V psychosféře neexistují náhody; jen synchronicita. Čtrnáct dní poté, co Lus započal pátrání, ta holka sedí tady, u jednoho stolu s ním, přestože normálně by se ničeho podobného neodvážila. Najednou – najednou! – si vzpomněla na záležitost, kterou předtím takovou dobu dokázala ignorovat. Myslí si, že to musí Lucasovi okamžitě říct. Připadá jí to tak nesnesitelné, tak neodkladné, že doopravdy začala jednat. Sama nejspíš netuší, co to do ní vjelo; co se to proboha najednou pohnulo v její paměti či svědomí, a proč právě teď. Ale Kamëlë to nikdo vysvětlovat nemusel. Mezi jednotlivými událostmi možná na pohled žádná kauzální spojitost není, ale společný důvod tu být musí. Společná příčina, která dala věci do pohybu na všech stranách. Spouštěcí mechanismus, naplánovaný – kdysi. Někým.

Rë Akkütlix. Skoro jí začalo být té děvenky líto. Protože tohle musí být důsledek gleewarinského zásahu.

Pomalu dopis ohledávala. Květinka Pinkertinka ho zrovna netouží vyložit na stůl. Chtěla si ho přečíst a nedopatřením ho roztrhla; trapné! Načež zjistila, že je v jazyce, kterému nerozumí. Z jejích myšlenek se jeho obsah zjistit nedá.

Kamëlë vnitřním zrakem vnímala, jak se Lus baví se servírkou a bere si jídelní lístek. Za chvíli objedná večeři. A zatímco na ni budou ti dva čekat a sedět tu nad šálkem čaje, Křehotinka se odhodlá. Rë Akkütlix, vždyť je to dospělá ženská! Věc s dopisem je jí možná nepříjemná, ale přece nejde o konec světa. Vylíčí Lusovi, jak byla v šestnácti hloupá, když mu chtěla slídit v soukromí, dopis mu dá otevřený a oba se tomu zasmějí.

Jenže Kamëlë právě tohle nemohla riskovat. Nemohla dopustit, aby plány nějakého cizího gleewarina zkřížily ty její. Lucas nesmí ten dopis dostat do ruky, dokud ho ona sama nezkontroluje. Ne ze zvědavosti, ne z dětinské zamilovanosti, nýbrž z pudu sebezáchovy. Nemusí jít o kdovíjaké tajemství. Stačí, aby ten dopis Lusovi jistá tajemství připomněl.

Je potřeba zasáhnout hned. Vsugerovat Pinkertině určité fyziologické vjemy, vytáhnout ji na toalety, na chvíli ji ochromit. Přečíst dopis, vrátit ho. Smazat to celé z protonace. Smazat to z její paměti. Pak ať si Pinkertina s tím plesnivým papírem provede, co se jí zachce. Může ho rovnou do toho záchodu spláchnout. Může ho Lusovi přihodit na tácek s účtem, a on jí pak jistě padne samou láskou kolem krku. Kamëlë se ušklíbla. Nadechla se a rovnou na tom chtěla začít pracovat.

V tu chvíli vstal Lucas od stolu.

Kamëlë nevěřícně zavrtěla hlavou. Tak, a zase ji předběhl! Lus byl před ní vždycky o krok napřed – dokonce i při cestě na záchod! Připadalo jí to doopravdy komické; a taky doopravdy k vzteku. Kdyby po všech těch letech s jistotou nevěděla, že on žádný gleewarin není, málem by za tím hledala telepatii.

Čekala, že jí zmizí za paravánem, který decentně odděloval příslušné dveře, jenže prodíral se davem k baru. Provázela ho pohledem. A vzápětí obrátila oči v sloup doopravdy, když zachytila jeho záměr. On jde sehnat gömeršaül! Pinkertina Wardová ho musela mít pěkně na udici. To je co říct, když zrovna Luse přesvědčila, aby si začal s Pěticí!

Ale dobrá; tohle je ještě lepší příležitost. Vyjednat koupi drogy, jejíž dovoz na Zemi zakázal sám perthünský velekněz, není jen tak. Lus je tady poprvé. Žádné překupníky tu nezná. Bude to vyžadovat opatrné manévry a spoustu přesvědčivosti, peněz a času. Kamëlë vstala. Zadívala se ke stolku, kde Pinkertina právě osaměla. Ony dvě ten čas využijí taky; a líp.

Ohlédni se, Pinkertino. Podívej se. Na mě.

Žádná slova, jen nutkání. Nic podezřelého. Ale i tak to bylo dost. Pomalu, neodvratně k ní Květinka Křehotinka otočila hlavu.

Kamëlë přivírala oči. Nechtěla vyvolat trëighrü; lehký mentální úder jejím účelům poslouží lépe. Když už Lus takhle příhodně vyklidil pole, aspoň není nutné zvedat Pinkertinu od stolu a nutit ji v polovědomém stavu klopýtat přes celou čajovnu. Stačí dojít k ní a vzít si od ní to, co její ruka poslušně vyndá z kabelky.

Opatrně vkládala do její mysli představy. Tohle se musí provádět pomalu a s citem; vyžaduje to jemné pohyby, jako když člověk dálkovým ovládáním řídí lodičku. Pinkertina otevírá kabelku. Sama si neuvědomuje, co dělá. Prsty se bezděky, a přesto neodvratně dotýkají složeného papíru. Kamëlë se právě chystala vyrazit k ní a dopis si vzít… když vtom ji zase něco vyrušilo.

Gleewarin. Je v téhle ulici. Už teď.

Pátrající vědomí kolem nich opsalo kruh, jako když kužel světla pročesává pás země. Byl to jen mžik; ale Kamëlë nečekala, až jí to někdo vysvětlí pomalu a pořádně. Couvla a instinktivně využila techniky nenápadnosti. Zmizela Pinkertině za ozdobným paravánem.

To musí být zürëgahl. Kdo taky jiný?

Ještě byl venku na chodníku. Vnitřním zrakem to viděla: stojí tam, opírá se zády o zeď a pomalu se probírá závějemi myšlenek zdejších hostů. Za protonační skvrnou si jí nevšiml hned, ale pokud bude dost trpělivý, objeví ji. Měla akorát tak čas odsud zmizet, než tady ten patentovaný slídil převrátí každou vrstvu informací třikrát sem a tam.

V duchu klela. Zürëgahl získal Lusovu podobu od toho ubohého kněze, čili bylo jasné, že nakonec ho najde. Jenže kdyby prohledával protonaci naslepo, trvalo by mu to několik hodin, a možná dokonce dní. Pokud tu byl tak rychle, znamená to, že Luse skutečně poznal. Pamatuje si celou tu historii. Ví přesně, koho má před sebou.

Takže výslech. Lusovi večeře pěkně ztěžkne v žaludku. Zürëgahl si počká, až se Lus rozloučí s Pinkertinou a ocitne se někde, kde není moc lidí. A pak si ho podá. Kamëlë viděla, jak se Květinka Křehotinka tam u stolu vyděšeně rozhlíží, a vzápětí si rychle sedá a zavrtává nos do jídelního lístku. Tohle jí zaručeně taky poradil Lus: soustředit se na nějaké konkrétní, nejlépe vizuální vjemy. Obrana před trëighrü. Na co pěkného se asi soustředí on, až ho bude zürëgahl smažit?

Napadlo ji, že při útěku by to mohla vzít kolem baru, chytit Luse za ruku a odtáhnout ho s sebou do bezpečí. Jenže s dobrými skutky to nikdy není jen tak. Pokud odsud Luse odvede fyzicky, musí se od něj dát poznat. Pokud ho varuje telepaticky, Lus to zaručeně zpochybní, začne se s ní dohadovat a tím upoutá zürëgahlovu pozornost; a pak ji odhalí ten a Lusovi o ní řekne. A až se Lus rozpomene na ni, vybaví si také události z doby před čtyřmi lety – a v tu chvíli myšlenkami prozradí nejen všechna svoje tajemství, ale také ta její. To nejde. Nesmí Luse varovat. Dostala by jeho i sebe do potíží.

S dopisem už nic nepořídí, ale musí se aspoň postarat, aby ho nezískal zürëgahl. Je to gleewarin; samozřejmě si ho všimne, jako si všimla ona, pokud mu v tom někdo gleewarinským způsobem nezabrání.

A tak zabránila. Ještě než zürëgahl vešel do dveří, opatrně a nenápadně zamaskovala všechno, co se dalo. Smazala informace o dopisu. Smazala zmínky o gömeršaülu, aby nebylo tak na ráně, že Lus shání zakázané drogy. Kdyby zürëgahl přece jen odhalil, že do protonace někdo zasahoval, aspoň to bude dávat za vinu překupníkům. A nakonec v úkrytu za protonační skvrnou předala Pinkertině Wardové ten nejsilnější příkaz, na jaký si troufla: nesmíš to Lucasovi říct. Tohle byla jediná šance: zařídit, aby si Lus ten dopis nepřečetl hned dneska… a tím pádem toho při výslechu neměl v hlavě víc, než kolik už stejně má.

Když byla hotová, počkala v úkrytu nenápadnosti, až se Lus vrátí ke stolu, aby se s ním nedejbože nesrazila cestou; a pak zaplatila svou útratu rovnou u baru a zadním východem vyklouzla ven.

Cítila, že zürëgahl ho právě našel.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Akkütlixův stín

Fiona Fergussonová za sebou zavřela, pověsila pončo do skříně a prošla pokojem až do ložnice. Přímo před ní v nohách postele visela obrovitá rudohnědá maska, rozšklebená tvář boha Akkütlixe. Na výšku měla dobré dva metry a sama Prastará ji tu kdysi vlastnoručně poskládala z padesáti pěti myceliálních dílů, které jí sehnala za velmi slušnou cenu – samozřejmě, slušnou vzhledem k obrovskému rituálnímu významu té věci. Díl po dílu pověsila masku na zeď za úchyty z mikrovlákna. „Tento úkol musí vykonat mé vlastní ruce, Fiono,“ vysvětlovala jí, „a žádné jiné se této boží tváře dotknout nesmějí. Ani ty se jí nikdy nedotýkej bez důvodu… a pokud už opravdu nebude zbytí, tak jedině přes pět vrstev čistého bílého plátna, které vzápětí spálíš! Pět je posvátné číslo, to samozřejmě víš.“ Fiona dokázala pochopit, že rituály je třeba dodržovat. Příkaz Prastaré nikdy neporušila. (Dokonce když jednou potřebovala místnost vymalovat, pět vrstev plátna použila na zakrytí – načež celý ten balík látky spálila na dvoře, provázena spíláním sousedů.) Svou rukou smrtelnice by se boží tváře nikdy neodvážila dotknout.

A bylo to správné rozhodnutí, protože díky němu toto místo zůstalo čisté. Ta maska byla poslední věc před usnutím a první po probuzení, kterou Fiona ze své postele vídala; a také byla důvodem, proč v té posteli vždycky spala sama. Před tváří Akkütlixe by vedle sebe žádného falonoše nesnesla.

Tentokrát jenom pohodila kabelku na postel, dva prsty přitiskla k rameni, poklonila se až k zemi, a pak vyrazila do kuchyně ohřát si velmi pozdní večeři.

Zklamání v ní ještě doznívalo. Ne, neměla tam jezdit, teď jí to bylo jasné. Když dorazila k astrologickému obchůdku, který před nezasvěcenými maskoval vchod do malé össenské modlitebny Cesty, uvnitř už se nesvítilo a přes výlohu byla stažená železná roleta. Říkala si hned, že s něčím takovým mohla počítat, ale to nijak nezmírnilo dusivě trpký pocit křivdy. V hloubi duše doufala, že na ni Prastará počká. Že bude sedět ve svém fialovém plášti za pultem starosvětského krámku a vyhlížet právě ji.

Prastará jí přece rozumí. Fiona nijak nepochybovala o velikosti mystické moci, kterou ta stará žena vládne, a o hloubce vhledu, kterého je schopná. Samozřejmě, nezasvěcení si tohle nikdy neuvědomí. Před nimi Prastará předstírá, že není nic než potrhlá stařena: trochu výstřední a trochu směšná, trochu vychytralá a trochu teatrální – zkrátka zdatná össenská obchodnice, atrakce pro zaslepené a nic nechápající Pozemšťany, kteří nikdy nespatří její skrytou tvář. Chodili se na ni dívat, posmívali se jí a jen tak z legrace kupovali amulety na ochranu před nechtěným početím, před pětkou z matematiky, před zavirováním domácí elektroniky a před impotencí. Pro hlupáky měla bezcenné kamení. Pro vyvolené perly.

– Čekám tu na tebe, dcero, řekla by zcela jistě, když by Fiona vešla do dveří. Pomalu by sejmula z očí masku, která spoutává její sílu, aby neublížila nezasvěceným – dva plátky kouřového skla s mosaznými obroučkami ve tvaru stylizovaných dračích těl. Pohled Prastaré sám byl jako hadí políbení. Ve Fioně vyvolával současně ochromující hrůzu i vzrušení.

To, že nepočkala, může znamenat, že se na mě zlobí, usoudila Fiona se záchvěvem strachu. Na druhou stranu – dokážu jí přece rozumně vysvětlit, proč jsem dnes nebyla na mši! Mám dokonalou omluvu; vždyť to bylo v zájmu Fomalhiwy!

Prastará schvaluje všechno, co v té věci podnikám.

Vždyť mi pomáhá vykládat znamení.

Fiona nepřítomně žvýkala filé a zeleninový salát. Neměla by jíst takhle pozdě. Údajně volný večer dávno přešel v nefalšovanou noc.

Ne; na mě se Prastará zlobit nebude. Ale jsou jiní, kteří by si zasloužili s plnou silou pocítit její hněv!

Spřádala vize toho, co by se asi dělo, kdyby Lucas Hildebrandt přišel k Prastaré. Rozhlíží se se svou obvyklou arogancí po obchůdku, který maskuje pravou podstatu toho místa, ale pak mu povýšený úsměv tuhne na rtech. Prastará kráčí k němu. On před ní couvá, jenže náhle už nemá kam ustoupit. Padá na kolena a třese se strachy. Fiona snědla poslední sousto a olízla si prsty. Velmi útěšná představa!

Až na to, že i v takové chvíli totálního ponížení by těžko mohl vypadat hůř než dnes.

Uvařila si čaj – i ten byl z össenského krámku a voněl po houbách. Lehla si do postele, pomalu ho upíjela a hleděla do tváře masky, děsivé i krásné zároveň. Jak se propadala do malátného stavu uvolnění, ve světle noční lampičky jí tvář Akkütlixe splývala s Hildebrandtovou čím dál víc. Tvář plná stínů. A to je nejvíc k vzteku: velmi přitažlivá tvář. Co se mu dnes stalo… doopravdy?

Ale nad tím se jí nechtělo přemýšlet. Bylo jí celkem jedno, co obnáší to údajné doopravdy; copak je svět něco jiného než urrümaë, závoj přeludů? Věděla, co si o ní Lucas Hildebrandt myslí, a snažit se to změnit stejně nestálo za to úsilí. Ona ho přece měla i bez rizika zesměšnění. Za zavřenýma očima mohla s jeho obrazem provést cokoliv.

Kde jsme to skončili? Ach ano: Padá na kolena a třese se strachy.

– Kéž bych tě směla zabít, říká Prastará.

Fiona sebou v polospánku škubla. Pěkný nesmysl, usoudila; takhle by to rozhodně Prastará neřekla. Jenže slyšela ten hlas úplně jasně, zuřivý, naléhavý a skrz naskrz össenský: kéž bych tě směl zabít tvou vlastní rukou, kéž bych směl.

Zhasla, zabořila tvář do polštáře a zavřela oči. Ba ne, Lucas Hildebrandt ještě není na kolenou; toto vrcholné ponížení teprve přijde. Nu, dočkáme se, dočkáme! Opětuje pohled Prastaré mlčky a zarytě, ale strach už se v něm zvedá. Dobře si uvědomuje, že nemá kam utéct. V duchu zvažuje možnou míru násilí.

Zvláštní – neděje se to v krámku, přestože tam by si to Fiona představovala spíš.

Ti dva sedí v taxíku.

Krátce po jedné Lucas dovedl Pinky domů, vrátil se do taxíku a přejel přes čidlo počítače rukou s netlogem. Obvykle tohle nedělal; radši si dal tu práci a všechno zadával ručně přes terminály, protože ho iritovalo pomyšlení, že se kdejaký automat hrabe v jeho soukromí; ale teď byl příliš unavený. Ještě tři čtvrtě hodiny, než se dostane domů. Rë Akkütlix, neměl ten gömeršaül pít! Ovšem když už ho pil, nemá se čemu divit. Byl sám ve čtyřmístné kabině, což se lidem vydaným napospas zvůli veřejné dopravy stává jenom po půlnoci. Pragmaticky toho využil, stočil se na sedadle a usnul, ještě než taxi dosáhlo letové hladiny.

Probudil ho pocit nepatřičnosti. Skoro jako kdyby nebyl sám.

Se stisknutými víčky, v malátném polospánku Lucas vnímal, že kabina je pořád ještě v pohybu. Automatický systém se sice staral o optimální využití, ale dělal to v mezích slušnosti: do obsazené kabiny nemohl jen tak někdo přistoupit bez souhlasu toho, kdo už je uvnitř. A navíc – kdyby pohyb ustal a otevřely se dveře, přece by o tom věděl. K ničemu takovému však nedošlo.

Na druhou stranu… někdo tu byl zcela jistě.

Lucas přes tiché svištění proudícího vzduchu jasně slyšel zapraskání křesla a zvuky drobných pohybů, jak se kdosi usazuje pohodlněji. To už ho probudilo úplně, ale z bezděčné opatrnosti se nepohnul; jen trochu pootevřel oči. Vzápětí mu dalo velkou práci nenadskočit leknutím.

Míhající se odlesky světel z ulice vysekávaly ze tmy ostrý, jakoby ptačí össenský profil – obrovský nos, ustupující bradu, dlouhý krk. Tak přece někdo cizí; ale proboha, kde se tu vzal? říkal si Lucas nevěřícně. Protože však bylo zjevné, že odpověď na svou otázku získá jedině tím, že se ho zeptá, zatím problém odložil a jenom se díval. V polotmě jen stěží rozeznával rysy tváře, ale nepřipadala mu nijak povědomá. Přesto rovnou zavrhl naději, že Össeanova přítomnost je pouhá náhoda. Vetřelec seděl na protějším sedadle, a pokud se dalo soudit, ruce měl pohodlně složené v klíně. Dobrá, alespoň něco, usoudil Lucas; nemá s sebou žádnou sbírku střelných zbraní. Ale co mi může chtít?

„Přestaň předstírat spánek, Lükeas Lusi,“ ozval se v tu chvíli Össean. „Tím neunikneš tomu, co je neodvratné.“ Otočil k němu hlavu a pevně, upřeně se na něj zadíval. Trëighrü se ustavilo tak bleskově, že to přesahovalo všechny meze neslušnosti. Sílilo jako rychle utahovaný šroub.

Lucas se prudce napřímil a udeřil dlaní do vypínače na stěně. Kabinu zalilo světlo. Össean sebou škubl a zakryl si obličej rukama. Promiň, kamaráde, ale bohužel jsi neunikl tomu, co bylo neodvratné, pomyslel si Lucas bez velkých výčitek; nemáš se do mě takhle pouštět! Při trëighrü se Össeanům vždycky silně rozšíří zřítelnice a rozevře se prstenec vysoce specializovaných, takzvaných konektivních buněk, které v lidském oku nemají obdoby. Prudká změna osvětlení je v takovou chvíli nepříjemně oslní. Žádné velké vítězství to ovšem nebylo; za pár vteřin se Össean zase vzpamatuje. Lucas zalitoval, že s sebou nenosí zrcadlové brýle, protože teď by si je s chutí nasadil. Nešlo o to, že by se snad trëighrü kdovíjak bál. Jenže když se někdo chová tak neurvale jako tenhle chlap, ostentativní vyhýbavost je na místě.

Vzápětí si uvědomil jinou věc: vetřelec ho oslovil jeho össenským jménem. A jenom jménem – bez všech zdvořilostních titulů.

On si snad opravdu myslí, že si může všechno dovolit; to je tedy skandál! říkal si pobouřeně. A nebo doopravdy může – a pak mám mnohem větší problém, než bývá hodinu po půlnoci člověku příjemné. V těch několika vteřinách, které dostal k dobru, Össeana v duchu odhadoval. Muž byl vychrtlý a drobný a na sobě měl čistě pozemské šaty, tmavé a stylově dokonale neutrální. Celý jeho vzhled byl nezapamatovatelný. A přesto z něj sršela arogance – z toho, jak seděl, jak držel ramena. Úplně mu zbělely řasnaté boltce uší, což svědčilo o tom, že má nepříčetný vztek. Ne, ten se omlouvat nebude, usoudil Lucas. Nebude ani slušný, ani vlídný. Sotva se trochu rozkouká, začne mě tady smažit zaživa.

„Tohle od tebe bylo velice neprozíravé,“ promluvil v tu chvíli vetřelec řezavě chladným hlasem. „Mohl bych to považovat za nepřiměřený odpor. Nebo dokonce za svévolný útok na svou osobu. Od zdejších barbarů neočekávám znalost etikety, ale tohle je i ze strany pouhého Pozemšťana příliš.“ Zároveň spustil ruce, takže bylo vidět jeho čelo.

Neměl žádné rituální kroužky; jen mezi obočím zářil trojúhelník kovu, plátek bělostně třpytivé platiny.

Lucas ani nepotřeboval luštit tence vyrytý znak, aby mu to došlo. Dobrá; teď už víme, proč tenhle chlap není zdvořilý. Má tak rozsáhlé pravomoci, že je mu jedno, jestli někoho urazí. Když si uvědomil, kam až mohou sahat, pod žebra se mu zaryl strach. „Ještě před chvílí jsem tu seděl a spal,“ prohlásil, zatímco v duchu usilovně přemáhal touhu zavrtat hlavu do ponča a schovat se pod sedadlo. „Těžko mluvit o odporu, když ani nevím, kdy a jak ses dostal dovnitř, zürëgahle.“

„To je jen obvyklá pozemská neschopnost všímat si zjevných věcí,“ uchechtl se Össean přesně s onou mírou nabubřelé arogance, jakou by od něho Lucas čekal. „Jsem tam, kde potřebuji být.“ Mramorově bílá barva jeho boltců byla pro každého, kdo dokázal číst v obličejích Össeanů, doopravdy děsivá. Dávala jeho slovům ostří smrtelné hrozby: všechen tenhle potlačovaný vztek se dostane do trëighrü. „Nebudu tajit, že tvoje vyhlídky nejsou nijak skvělé,“ uzavřel blazeovaně. „To ti jistě říká i tvé vlastní svědomí.“

Hlavně mi říká, že musím mít pevně opřená záda a polštář za hlavou, pomyslel si Lucas; a taky povídá – ale no tak, klídek, Lusi, přece kvůli tomu idiotovi nebudeš vyskakovat za jízdy, když už to máš stejně za pár! Na sedadle si našel pohodlnou stabilní polohu, jako když se člověk usazuje v křesle u zubaře, a za krk si posunul své složené pončo, na kterém beztak předtím spal; když není kam spadnout, svým způsobem to pomůže. Ví zürëgahl, že jsem porušil veleknězův zákaz gömeršaülu? táhlo mu hlavou. Jistě, proč ne. A aby toho nebylo málo, může mi v tašce v pouzdře na cigarety najít ještě jinou látku, sehnanou zrovna tak načerno. Proslýchalo se, že zürëgahlové dokážou číst lidem myšlenky; a přestože tomu Lucas nikdy dřív nevěřil, informace o Fomalhiwě ho v jeho skeptických názorech trochu zviklaly. Jestliže je telepatie schopen Aš~šád, možná něco podobného zvládnou i Össeané. Kromě toho – na to, aby věděl o gömeršaülu, zürëgahl žádnou telepatii nepotřeboval. Docela klidně mohl večer sedět přímo v té čajovně, nebo tam přijít pak. Lucas osobně neměl pocit, že pití gömeršaülu je kdovíjaký zločin, ale pokud mu chce zürëgahl dělat problémy, dává mu to dokonalou záminku.

Bylo jasné, že v této partii něco ztratí. Šlo jen o to, jak ztratit co nejméně. Z podstaty věci plynulo, že před opravdovým telepatem neutají vůbec nic; v této chvíli mu však nezbývalo než zkrátka zkoušet, jestli se nedá zatlouct aspoň něco. Protože tady se vůbec nejednalo o to, co zürëgahl udělá s ním.

Pokud bude přehnaně sdílný, poštve Össeana s jeho trëighrü ještě taky na Pinky.

„Nevím, o čem mluvíš,“ prohlásil, aby dostál roli. Za řeči si automaticky rozepnul horní dva knoflíčky košile.

„Skutečně? Tomu přece nevěříš ani ty sám!“

Co ty víš, čemu já věřím, pomyslel si Lucas a rty se mu stáhly v pochmurném úsměvu. „Nezkřížil jsem cestu ani tobě, ani Církvi Akkütlixově,“ pronesl s nezbytnou okázalostí a zpříma mu pohlédl do očí.

Mohlo se zdát nerozumné, že se mu takhle vydává všanc, ale věděl, že se z toho stejně nevyvleče, pokud nechce riskovat mnohem horší problémy. Na Össe hrálo trëighrü obrovskou roli při prosazování názorů a dokazování úmyslů. Byl to naprosto určující mechanismus, který vstupoval do všech společenských vztahů. Kdo nebyl svolný s trëighrü, ten pro Össeany jednoduše neexistoval – a kdo se mu vyhnul v situaci, jako byla tato, mlčky doznával vinu. Když je člověk dopaden na útěku, má mnohem horší postavení. Takhle Lucas alespoň čelil zürëgahlovi s útěšným vědomím, že se k tomu rozhodl sám.

Na druhou stranu – nebylo to díky tomu o nic příjemnější.

Viděl, jak se zürëgahlovy oči rozšiřují, a současně se v celém jeho těle začal rozlévat chlad. Na počátku trëighrü si vždycky připadal, jako by vypil káď kapalného dusíku; uvnitř byl zmrzlý a ochrnutý. Spoustu lidí tenhle stav natolik paralyzoval, že se nezmohli vůbec na nic – nedokázali se pohnout, mluvit ani přemýšlet; jenom seděli, lapali po dechu a každému na všechno kývli. Jiní se bránili tím, že ještě včas odvrátili oči – což Lucas sám taky dělával, když o nic důležitého nešlo. Ale to nebyl tento případ. Během několika vteřin se trëighrü ustavilo, silněji než prve za šera. Vzápětí Lucas přestal vnímat v běžném slova smyslu.

Všechno bylo zkreslené a zpomalené, zalité v jantaru. Slova těžce dopadala do jeho vědomí.

„Neupřímnost před tváří Akkütlixe je těžký zločin. Jsi si toho vědom?“ položil zürëgahl formální otázku. Jeho děsivě pronikavý, denervující hlas se přeléval sem tam v narudlé prázdnotě, drhnul Lucasovi v uších a dopadal do jeho mysli jako sněhová břečka. Vyvolával neurčité, stěží postižitelné nutkání.

Tak přece; bude mě vyslýchat. Lucas polkl a zkusil v té husté vazké nicotě odlepit jazyk od patra. Stojím ve stínu Akkütlixe a jeho zákonů, budu upřímně vypovídat, děj se jeho vůle, tak měla znít správná odpověď, a jeho hlasivky se už už stáčely podle předepsané matrice. „Jsem občan Země. Nepodléhám össenskému právu,“ řekl místo toho.

Zürëgahl se zřetelně zarazil. Tato první otázka byla pouhá formalita; nejspíš vůbec nepředpokládal, že na ni nedostane předepsanou odpověď. „Lžeš!“ osopil se na Lucase. „Jsi dvojím dlužníkem Aöhrlëmëgerla! Zkus to znovu – a tentokrát řekni to, co máš! Stojím ve stínu Akkütlixe…“

Stojím ve stínu Akkütlixe, dralo se Lucasovi do úst s děsivou silou. Kdyby byl věřící, nejspíš by mu to doopravdy odrecitoval; jenže jeho skrz naskrz skeptická duše nijak neprahla po össenském rozhřešení. Polykal a polykal, dokud to nebylo pryč. „Nemáš právo mě vyslýchat a moc dobře to víš.“

„Mám takové právo, jaké si vezmu!“ zasyčel zürëgahl. „Varuji tě, Lükeas Lusi. Tahle vzpurnost se ti nevyplatí! Já nedopustím, abys unikl spravedlnosti.“

Odpusť, pokusil jsem se tě podvést, chtěl jsem se vyhnout své povinnosti, snažil jsem se před tebou skrývat pravdu, měl Lucas znovu na jazyku přehršli idiotských replik; a dalo mu velkou práci ty věty změnit na původně zamýšlené. „To rozhodně odmítám, zürëgahle. Nejsme na území Össe a já nejsem členem Církve, takže tvoje pravomoci se na mě nevztahují.“ Vypravil to ze sebe; ještě ano. „Pokud mě z něčeho obviňuješ, předlož to pozemskému soudu.“

„Jak vůbec můžeš vyslovit takovou nehoráznost?!“ vyštěkl zürëgahl. „To by bylo velmi snadné – vzít si, co se ti hodí, a pak se ukrýt za autoritu Země! Jenže tvoje závazky vůči Össe nesouvisejí s občanstvím ani s vírou. Dokud požíváš výsad Össeanů, taky se jim budeš zodpovídat ze svých činů!“

Lucas cítil, jak mu hučí v hlavě. Silné emoce se přes trëighrü pokaždé přenášely jako přes megafon. Rë Akkütlix, já mu ale musel hnout žlučí! pomyslel si otřeseně. Ne, za tuhle nenávist nemůže rozsvícení světla, a nejspíš ani gömeršaül; ta má mnohem hlubší kořeny. Co jsem mu proboha udělal? Nebyl si vědom ničeho osobního, ale tušil, proč jeho argumenty zürëgahla popouzejí; tuhle logiku znal z Össe víc než dobře. Pouhá skutečnost, že v kapse nosil össenský transmyceliál a v hlavě snůšku nabubřelých citátů z posvátných knih, zürëgahlovi stačila k tomu, aby se mu pokusil upřít všechna čistě pozemská lidská práva. Ano, možná dělám přesně to, co mi právě vytkl: využívám některých össenských zvyků, když se mi to hodí, a jiným se zase vyhýbám, připustil v duchu; a co má být? Oni dělají totéž. Když na to přijde, bez skrupulí mi připomenou, že jsem pro ně pouhý Pozemšťan. „Nejsem si vědom žádných zvláštních výsad,“ vyloudil ze svých vzpouzejících se hlasivek. „Nemám žádné závazky vůči Össe.“

„Tak ty si nejsi vědom?!“ Zdálo se, že se Össean vzteky snad zalkne; ale pak jeho zlost nejspíš dosáhla vrcholu, za který už neměla kam růst, protože vzápětí sklouzla ke sžíravé ironii. „Ale začneš si je uvědomovat velice dobře, až o ně přijdeš! Každým dalším slovem, Lükeas Lusi, každým slovem mě utvrzuješ v tom, že před námi něco tajíš! Kdybys byl tak nevinný, jak tvrdíš, nepokoušel by ses bránit výslechu. Ten, kdo nemá co skrývat, se otázkám nevyhýbá.“

A to je právě zásadní omyl, pomyslel si Lucas. Na rozdíl od Össeanů, kteří svým zürëgahlům vyklopili všechna tajemství s nadšením a z upřímného přesvědčení, se mu bytostně příčilo nechat se připravit o soukromí kýmkoliv a z jakéhokoliv důvodu. S Církví to bylo stejné jako s medianty nebo státní správou: člověk se podobným institucím ze zásady nesmí svěřovat víc, než je nezbytně nutné. Vždyť z toho, že je někdo nevinný, ještě neplyne, že je před nimi v bezpečí. Stejně jako nedokázal uvěřit v Akkütlixe, Lucas nevěřil ani v neomylnost jeho kněží; a také na ni nespoléhal. Pokud zürëgahlovi cokoliv řekne, udělá to jenom z donucení.

Což neznamenalo, že k tomu nedojde. Zürëgahlovy pravomoci zahrnovaly násilí všeho druhu, a to i v míře větší než nezbytně nutné.

Už ani moc nepotřebuje, aby mě dorazil, usoudil Lucas s naprostou beznadějí. Musel si přiznat, že jako náčelníka Kamennou Hubu, který hrdinně mlčí tváří v tvář nepříteli, by ho nejspíš nezaměstnali. Všechno v něm trnulo pod tím jantarovým pohledem; kolena se mu roztřásla a svaly křečovitě ztuhly. Začala na něho doléhat únava, kterou odsouval celý večer. Odpusť, pane, dralo se mu na jazyk znovu a znovu s nechutnou úporností; skláním se před tebou, budu se zodpovídat, odpusť, odpusť mi! Otřásal se odporem. Měl pocit, jako by mu to zürëgahl dlátem páčil z úst. Zatímco míjely vteřiny, během kterých to nevyslovil, košile mu vlhla ledovým potem.

„Ještě můžeš dát najevo dobrou vůli,“ ozval se zürëgahl znovu. „Pokud to budeš ty sám, kdo o té věci první promluví, budu mnohem shovívavější.“

O kolik horší může být össenská neshovívavost ve srovnání se shovívavostí? „To je vážně dobrá zpráva,“ uchechtl se Lucas. Jeho vlastní hlas ho vyděsil: zazníval v něm hysterický tón, první příznak kapitulace.

Zürëgahl to nepostřehl. „Smích tě brzy přejde,“ zasyčel. „Myslíš si snad, že ti tví soukmenovci přijdou na pomoc? I kdyby chtěli, bude pozdě. Ty a já, tady, sami – nic víc se nepočítá. Teď! Na Zemi není nikdo, kdo by se mi odvážil postavit. A tím spíš nikdo, kdo by se k tomu odhodlal kvůli tobě. Budeš mluvit, když já budu chtít!“

Lucas lapal po dechu. Trëighrü ho začínalo tížit; připadal si, jako by měl kolem hrudníku omotaný drát. Už teď se přes něj nedokázal pořádně nadechnout, a smyčky se pořád stahovaly. Jenže tohle byl samozřejmě zürëgahlův úmysl. Össenský vykonavatel tu právě zodpovědně vykonával své povolání. Lucas spolkl další hromadu submisivních replik, které se dožadovaly vyslovení. „Nemám, co bych ti řekl.“

„Dobrá,“ ucedil zürëgahl. „Zahodil jsi poslední šanci dosáhnout milosti Akkütlixova stínu. Teď tě čeká už jen výheň jeho nevole.“ Naklonil se blíž a jeho oči se ještě trochu rozšířily.

Lucas měl pocit, jako by se mu pod víčka po zrnkách sypal pepř. Hlavu měl zabořenou do svého složeného ponča a šíje mu ztuhla nesmírnou tíhou jako při startu raketoplánu. Ten se do mě ale pustil; panebože, úpěl v duchu; mám já tohle zapotřebí? Věřil, že by ještě i teď dokázal odvrátit oči, kdyby chtěl, a touha uniknout byla značná; jenže znal poměry na Össe natolik dobře, aby věděl, že to ničemu nepomůže. Ulevil by si jen na velmi krátkou chvíli a vposledku by tím své věci velmi uškodil.

A tak v tom zůstával. Dávno už v něm neprobleskla ani jiskřička jakéhokoliv vzdoru; byla to jen setrvačnost, co ho k tomu vedlo – pořád tatáž setrvačnost, která ho držela na nohou několik posledních hodin a taky několik posledních měsíců. A ze stejné setrvačnosti mu doznívala v hlavě myšlenka, která se v ní zformovala v těch dávných blažených dobách, kdy byl ještě schopen přemýšlet: Musím ho přesvědčit jeho vlastními prostředky. Jestli uhnu, zürëgahl mi už jakživ nedá pokoj. Slyšel svůj přerývaný dech a stékající kapky potu ho lechtaly na obličeji, ale opěradlo za jeho zády drželo pevně a dodávalo mu útěšnou jistotu, že nepropadne stěnou taxíku na ulici.

Rudozlatou mlhou k němu doléhal řezavý Össeanův hlas. „Fomalhiwa, Lükeas Lusi.“

Fomalhiwa. To slovo vyplnilo celý jeho vesmír. Takže tohle je ten důvod, pochopil konečně.

Celou dobu se jakýmkoliv úvahám o Fomalhiwanovi a jeho planetě usilovně vyhýbal. Pokud zürëgahlovi nějakou věc prozradit skutečně nechtěl – ať už slovy nebo myšlenkami –, byla to právě záležitost s Fomalhiwou. Jenže teď už se ocitl ve stavu takové otupělosti a vyčerpání, že ztrácel vůli čemukoliv vzdorovat. Blažené vědomí, že nejde o Pinkertýnku, dokonalo rozklad.

„S Fomalhiwou nemám nic společného.“ Pocítil neuvěřitelnou úlevu, že může říkat pravdu.

„Lžeš!“ vyštěkl zürëgahl.

Jeho zuřivost zasáhla Lucase přes trëighrü jako proud z vodního děla. Usoudil, že kdyby neměl tak dobře opřenou hlavu, nejspíš by spadl pod sedadlo. „S Fomalhiwou nemám nic společného,“ opakoval jako nahrávka na mikrodě, protože se prostě na nic jiného nezmohl. Nebyl ani schopen pozměnit slovosled.

„Sbíral jsi o Fomalhiwě informace!“

„Žádné informace nemám.“ Vybavil si, jak hází všechny své poznámky do drtiče, a z celého srdce si přál, aby si zürëgahl alespoň tuhle myšlenku z jeho hlavy přečetl.

„Vím, že se máš s Fomalhiwanem setkat.“

„Nemám se s ním setkat,“ zamumlal Lucas. Hučelo mu v uších. Byl na samém pokraji bezvědomí – nebo lépe řečeno vědomí chvílemi ztrácel, jako když hydroplán tu a tam škrtne lyžemi o hladinu a zase se odrazí do vzduchu. Osobně si myslel, že už brzy pod tu hladinu zajede jako kámen.

Docela se na to těšil.

Ale neomdlel. A ani nemlčel. Později si vybavoval proud otázek, které vnímal jen zpola, a své vlastní zrovna tak polovědomé odpovědi. Škodolibě vyklopil zürëgahlovi celou databázi zbytečných údajů o Trismegistu, které do sebe bezděky vstřebala jeho paměť, když se probíral informacemi na Síti. Tohle Össeanům k ničemu nebude; koneckonců, nebylo to k ničemu ani Radě. Pokud šlo o ty opravdu důležité věci, v mlhách a ochromení se usilovně držel jediné nezpochybnitelné, čiré a dokonalé pravdy: totiž že záležitost s Fomalhiwou už se ho vůbec netýká. Jeho nejčastější slovo bylo nevím – to slovo slov, beztvaré a vlídné zosobnění neurčitosti, nejlepší volba: slovo, kterému chybí ostré obrysy pravdy, a přesto ještě není lží. Lhát by nedokázal. Na začátku si ještě myslel, že ano. Na konci už věděl, že ne.

Ale na druhou stranu už věděl i to, že zürëgahl myšlenky číst neumí. Nebo je přinejmenším není schopen číst teď a jemu. Jinak by se ho s takovou úporností nevyptával na věci, které mu nedokáže říct.

Po neurčitě dlouhé době pronikly do jantarového prázdna trëighrü nové vjemy. Lucas si uvědomil, že zvuky větru utichly a kabina klesá. Vzápětí se s lehkým trhnutím zastavila. Ach odpusť, výlupku moudrosti a ctnosti, pro dnešek balíme, zavíráme. Tohle byla jedinečná záminka.

„Vypadá to, že jsme na konečné, zürëgahle. Byl jsem k tobě upřímný, takže pokud nemáš další otázky, jistě mě omluvíš,“ oznámil Lucas a odvrátil oči.

Z bezesměrné mlhy trëighrü se zřítil do reálného světa tak prudce, že mu zatrnulo leknutím. Rozlila se v něm blažená úleva, tak pronikavá, jako když si člověk konečně sundá příliš těsné boty, v kterých ho někdo nutil chodit po kopcích. Tiše ji vychutnával; stejně nebyl spěch. Nemohl se vrhnout ke dveřím okamžitě. Za žádnou cenu to nesmělo vypadat, že utíká.

Samozřejmě, existovala určitá pravděpodobnost, že po něm zürëgahl s bojovým pokřikem skočí, sevře mu obličej do dlaní a zkusí trëighrü obnovit, ale Lucas nepředpokládal, že se to stane. Össeané takové věci prostě nedělali. Násilí používali často a s nonšalantní nenuceností, ale vždycky důstojně.

Zürëgahl zachovával dekórum přesně podle očekávání. „Není nad upřímný rozhovor. Jisté věci jsme si dostatečně vyjasnili,“ řekl. „Věřím, že jsi pochopil, co se od tebe očekává, Lükeas Lusi, a v záležitosti Fomalhiwy budeš mít na paměti össenské zájmy. Podzemí Akkütlixova chrámu je velmi nehostinné. Víš, co tím myslím? Vždy je lepší spolupracovat dobrovolně, dokud to jde.“

Venku pršelo. Lucas zíral na zamlžené sklo taxíku a přes ně na nejasné obrysy domu, v kterém bydlel. To se ví, Ctihodný, tak je to na Össe vždycky, ušklíbl se v duchu; když vám dojdou argumenty, začnete vyhrožovat mučením; jak mně jenom tahle středověká mentalita leze na nervy! Kolem sebe to vůbec nepoznával; celý svět mu připadal podivně pokřivený a cizí. I jeho vlastní dům se mu jevil jako neuvěřitelná, přízračná, neskutečná věc, jako urrümaë, přelud a mámení. Ovšem to nebylo po tak intenzivním trëighrü nic divného. Stačilo prostě počkat. Pocit neskutečna za chvíli odezní.

„Pokud se v takové situaci ocitneš, nebude ti nijak příjemně,“ dodal zürëgahl na vysvětlenou, když se nedočkal odpovědi. „Ten, kdo je podezřelý ze zločinů proti Össe, může být vyslýchán podle Akkütlixova práva.“

Jestli tě nikdy nebolela hlava tak jako mě, chlapče, tak vůbec nevíš, co je to pořádné utrpení! pomyslel si Lucas se smíchem. To by se i Akkütlix ustrnul. Náhle mu vytanulo jméno, které zürëgahl několikrát zmínil. Neměl sice ponětí, co on sám může mít s veleknězem společného, ale jeho intuice na něj okamžitě vsadila. „Věřím, že muž tak spravedlivý, jako je Aöhrlëmëgerl, nikdy nedopustí, aby se nevinným dělo bezpráví,“ nadhodil z čiré zvědavosti.

Zürëgahl sebou viditelně škubl. Přeložil si to přesně tak, jak to bylo míněno. „Aöhrlëmëgerl!“ vyrazil ze sebe s podivnou směsí bázně, pohrdání a zášti. „Ty opravdu neznáš míru, Lükeas Lusi! Veleknězova shovívavost k cizincům je velká, ale nemysli si, že na ni můžeš spoléhat donekonečna! Jednou Aöhrlëmëgerlovi trpělivost dojde.“

A ty si pak otevřeš lahvinku surrö, konstatoval Lucas v duchu. Příčiny sice neznal, ale vztahy už mu byly jasné. Ovšem s tím nic nenadělá. Pokud třeba jen naznačí, že by zürëgahl mohl být předpojatý, přivolá na svou hlavu ještě taky obvinění z urážky. Nu, Aöhrlëmëgerle, doufám, že jsem tě nezklamal příliš; bohužel nejsem žádný David Sparks, hrdina z Marsu. „Pokud bude mít Aöhrlëmëgerl výhrady k tomu, co dělám, nechť mi to oznámí on sám.“ Vytáhl si zpod hlavy pončo, zmuchlané jako podestýlka z kotce hlodavců a úplně mokré potem, sáhl po své tašce a otevřel dveře. To blaho, zase čerstvý vzduch!

V tu chvíli zürëgahlovi povolily nervy. „Dej mi sebemenší záminku, Lükeas Lusi. Sebemenší záminku!“ vyštěkl vztekle za jeho zády. „A přísahám, že tě zničím!“

Lucas se neotočil. Neřekl jediné slovo. To tak, nechat se unést pýchou a v záchvatu vítězoslávy mu vmést do tváře přesně to, co před ním pracně zatloukal při trëighrü! Když vystupoval z taxíku, napůl čekal, že se po něm zürëgahl nakonec přece jen zezadu vrhne, ale Össean ho bez jediného slova nechal jít.

A Lucas šel – sice pomalu, ale k vlastnímu překvapení dokonce i rovně. Teprve když slyšel, jak se taxi zvedlo do vzduchu, a odpočítal těch několik vteřin, než výhled zakryjí koruny stromů, dovolil si luxus parádního nervového šoku. S drkotajícími zuby dovrávoral domů, zamkl za sebou dveře, namočil ručník do studené vody a přitiskl si ho na oči. Vzápětí se roztřásl tak strašně, že to i jemu samému přišlo k smíchu; pravděpodobně zimou. Poslepu znovu pustil vodu, tentokrát horkou a do vany, a do vody hodil sebe.

Teplo na to pomáhá – teplo, ticho a tma. A tak tam ležel potmě a se zavřenýma očima, před kterýma se míhaly oslepující rudé a zlatooranžové kruhy, a pokoušel se zapomenout, že na světě existují Össeané a na Össe Církevní policie.

Jenže jeho to stejně provázelo celý život: obavy.

Léta věřil, že nebezpečí, které Össe pro Zemi představuje, je nesrovnatelné s čímkoliv jiným, a zároveň neuvěřitelně podceňované. Ostatní mimozemské civilizace – Gerdánci, Siriané, Eridan, Tau Ceti – hrály mnohem větší roli, pokud šlo o objem obchodu, kulturní výměnu či migraci obyvatel; a přesto mu nepřipadaly zdaleka tak důležité. Do lidského světa nevnesly žádné zásadně odlišné myšlenkové koncepce. A co bylo hlavní: neměly žádné jiné nástroje moci než ty, které už byly na Zemi běžné. Zato ve chvíli, kdy do světa Země vpadla Össe s realitou trëighrü, se něco nevratně změnilo.

V médiích se v souvislosti s Össe nikdy o žádném ohrožení nemluvilo; žádné spekulace nezazněly; a koneckonců, také nebylo čeho se zachytit. Össeané měli díky myceliálním technologiím obrovskou převahu, ale nevypadalo to, že chystají invazi na Zemi. Vůbec netoužili po světské moci, po nadvládě v pozemském smyslu. Přestože byli technologicky na mnohem vyšší úrovni, pozemské generační lodi objevily Gerdu, ne naopak; a teprve Gerdánci vůbec Pozemšťanům řekli o tom, že nějaká Össe existuje. Össeané znali mimoprostor; byla to právě jejich technologie, dodávaná v omezeném množství s útrpnou blahosklonností, co Pozemšťanům umožňovalo udržovat spojení s šesti dalšími planetami; ale sami neměli žádnou vesmírnou flotilu. Žádné kolonie. Nepochopitelné! Nebudovali vesmírné impérium. Kosmické Lodě pro ně byly předmětem kultu, ne základem vojenské síly. S civilizací Gerdánců, která s nimi celá tisíciletí před příchodem Pozemšťanů udržovala styky, nikdy nebojovali.

Jenže není právě tohle podezřelé?

V jistém okamžiku svého života si Lucas uvědomil, že když je možné tak dokonale odlišně uplatňovat, prosazovat a využívat moc, mohou také existovat i jiné než pozemské modely invaze. Je těžké bránit se nebezpečí, když si ho člověk nedokáže ani jasně představit. Proto je nesmírně důležité Össe co nejdůkladněji poznat. A dokonce je to ta nejsmysluplnější věc, o jakou se on sám může v životě pokoušet. Pamatoval si přesně, kdy a kde k tomu poznání dospěl: stalo se to jednoho odpoledne na jaře před jedenácti lety v hypermoderní neosobní studovně fakulty astrofyziky. Přesto to s vědou nesouviselo. Naopak; právě tohle byla chvíle, kdy se od vědy navždy a definitivně odvrátil. Vůbec z toho neměl radost; zkřížilo mu to veškeré životní plány a zaručeně to dobře pobavilo starého pána tam na věčnosti. Jenže nemohl to nechat být, bohužel. Stejně jako teď.

Ohnivé skvrny na sítnici vybledly. Lucasovi otrnulo a vyškrabal se z vany. Na různé nepříjemné záležitosti spojené s Össe měl své osvědčené recepty. Přestože ze zürëgahla ani netáhly houby, usoudil, že bude vhodné spláchnout celou věc trochou dobrého koňaku. Vyrazil k baru a cestou si uvědomil, že se usmívá. Měl dobrý důvod: přežil střet s össenským Vykonavatelem a ty nejpodstatnější informace mu nedal. A naopak: něco podstatného se dověděl on sám.

Össeané chtějí Fomalhiwana.

Mohl si jen domýšlet, jestli Aš~šáda Lymaiíldana hodlají pozvat na skleničku, přemluvit ke spolupráci, vyslechnout nebo zabít; ale zürëgahlův zájem rozhodně svědčil o tom, že jim Fomalhiwa není lhostejná. Těžko si mohl přát lepší důkaz, že se v odhadu situace nemýlil – ale zároveň to taky znamenalo, že když tomu nechá volný průběh, všechny případné zisky shrábnou oni.

Za kým půjde zürëgahl nyní? Za Staffordem? Za Fionou Fergussonovou? Lucas mu sice žádná jména neřekl, ale věděl, že Össean si je dokáže zjistit. Také věděl, co trëighrü udělá s lidmi, kteří na to nejsou zvyklí. Ti se neotřepou za pár minut jako on. Na Zemi není nikdo, kdo by se mi odvážil postavit, tvrdil mu zürëgahl s pravou össenskou arogancí, a Lucas bohužel musel připustit, že je to do značné míry pravda. Na Zemi samozřejmě existovali lidé schopní vzdorovat trëighrü – a ovšem i lidé, kteří by tváří v tvář zürëgahlovi obstáli lépe než on; jenže kdo z nich by měl chuť pálit si prsty? Zkrátka neměli tu správnou motivaci.

Na rozdíl od nich ji Lucas právě získal.

Než došel do pokoje, uzrálo v něm rozhodnutí. A než si nalil toho panáka, měl i první plán.

Jestliže ho předtím mohlo něco od Fomalhiwy odradit, v žádném případě ne teď.

Fionu probudily zvuky: úpění a lkaní, kvílení a vytí. Zabořila obličej do polštáře. Co se jí ve spánku zdálo ohlušující, nakonec možná nebylo tak nahlas; a jak se jí navracelo bdělé vědomí, připustila si také, že zvuky pravděpodobně ani nepocházejí z hrdla příšer. Vlastně je nejspíš vydávala ona sama. A jenom tiše štkala – kdepak jekot a křik! Všechno ostatní byl sen.

Urrümaë. Mámení.

Zapomněla přesný děj dřív, než si ho pořádně vybavila, ale neurčitý pocit ohrožení přetrvával. Žaludek se jí svíral strachy. Popřípadě odporem. Popřípadě… ještě něčím.

Zatímco dumala nad možnými astrálními příčinami a snažila se vzpomenout si, o čem přesně se jí zdálo, najednou to přesáhlo mez únosnosti. Fiona vyskočila z postele a vrhla se do koupelny. Stihla to tak tak, než začala zvracet.

Zatracené zkažené filé! Neměla ho jíst.

KAPITOLA DESÁTÁ

Nechť přijde tma

Znovu v ulicích N-n-Yorku, sama a neviditelná, na stopě.

Zürëgahl Luse vyslechl a odjel. Kamëlë ho sledovala až do laciného hotelu na periferii, kde bydlel. Zürëgahl měl falešnou identitu, vydával se za obchodního cestujícího s myceliálními reliéfy. To znamenalo, že je tu bez oficiálního souhlasu pozemské větve Církve… a dost možná i bez toho neoficiálního. Řídí se příkazy někoho z Össe – pravděpodobně samotného velekněze Parlüxöela, protože nikdo menší by se neodvážil na Zemi bez vědomí zdejší velekněžky cokoliv podnikat.

Dalo by se toho nějak využít? Kamëlë chvíli snila o tom, že by za zürëgahlem mohla ráno zajít, předstírat, že chce pro svou zaměstnavatelku nakoupit nějaké jeho zboží – a až ho přivede do rozpaků, požádat ho, aby jí zařídil návrat na Össe, jinak ho velekněžce prozradí. Jenže potíž byla v tom, že pokud se od něj nechá poznat, zürëgahl ji může vydírat úplně stejně. Ona je tu taky načerno. A pořád má hodně co ztratit. Aöhrlëmëgerl nemohl zabránit tomu, aby ji z Össe vypověděli, ale postaral se, aby o ní pozemská větev Církve nedostala žádné informace; takže přijela linkovou lodí společně se stovkou dalších Össeanů, kteří poslechli výzvy Církve, aby svou přítomností posílili össenskou komunitu ve Sluneční soustavě a napomáhali šíření Stínu Akkütlixova mezi bezvěrce. Nikdo neměl tušení, že bezvýznamná Kamila Möernová, prodavačka v mizerném obchůdku s tretkami, je gleewari. Kdyby to velekněžka Maëwënë věděla, nikdy by si ji nenechala v zádech.

Kamëlë se ušklíbla. Kdepak. V žádném případě se nesmí nechat najít – od Luse, od zürëgahla, od nikoho. Církev jí nikdy neodpustí; a kdyby ji odhalili, přišla by i o tu trochu svobody, kterou teď má. Její domov je pro ni definitivně uzavřený. Sküthë a Tërë Münd už nikdy neuvidí. Pokud se někdy na Össe vrátí, pojede si jen pro smrt.

Dávno se s tím měla smířit, ale místo toho pocítila dobře známý nával trpkosti. Za tohle všechno může Lus.

Vzpomínky se vrátily. Najednou to měla před očima – Lucas Hildebrandt v Tërë Münd, v noci, před svítáním, s ní. Opírá se o kamennou balustrádu a dívá se na Posvátný okrsek ve Sküthë, na kruhové náměstí a dobré dva tucty chrámů, které jim leží u nohou. Tërë Münd, klášter Řádu věčných Lodí, je skvělé místo na tajnou schůzku; tady, pod arkádami na nejvyšší věži hodinu před svítáním, jsou on a Kamëlë úplně sami. Široko daleko nikdo.

Nikdo, kdo by je viděl. A nikdo, kdo by poslouchal.

Mohou si vyměňovat něžnosti. Sliby. Informace. Nebo, když na to přijde, i tajemství.

– Je to velice nebezpečné, Lusi. Pokud pojedeš do Giddöhru, může to snadno skončit tvou smrtí.

Jeho tichý smích. – To mi nemusíš vysvětlovat, Kamëlëmoërnü. Ani mi popisovat naturalistické detaily össenského mučení, děkuju pěkně! Nedělám si o Aöhrlëmëgerlovi žádné iluze. Jenže když člověk určité věci neriskuje, spousta jiných věcí kvůli tomu ztratí smysl.

Kamëlë se trpce pousmála. A co bys říkal teď, Lusi? Ještě tě ten patetický idealismus neopustil? oslovila ho v duchu. Mě ano. Mě opustil před čtyřmi lety, když jsem se musela dívat, jak se první kapky krve mého bratra vsakují do larhdökavöarského plátna. Jen pomalu jich přibývalo. Napřed přišly jehly a pak oheň, a potom roztavené olovo do očí; to všechno skoro nekrvácí. A naopak: po prvním pruhu odříznuté kůže už je zase krve tolik, že se na kapky počítat nedá.

Ale víš, co bylo nejhorší, Lusi? Víš, co bylo vůbec nejstrašnější, pokud jde o zkázu v mé duši?

Celou dobu jsem děkovala osudu, že se to děje bratrovi a ne tobě.

A to ti nikdy neodpustím.

Kamëlë se otřásla. Ano, byly tu jisté… důvody. Důvody, proč Lucase Hildebrandta nenávidět. Proč se s ním už nikdy nesejít. Proč na něj zapomenout.

A přesto se právě vracela k jeho domu.

Vystoupila na náměstí, aby v databázi taxíku nenechala adresu, kterou třeba někdo bude filtrovat. Byly čtyři hodiny ráno. Pospíchala liduprázdnými ulicemi rezidenční čtvrti; trapný případ, holka, která jde sama z večírku. Ale málokterý maniak má chuť znásilnit Össeanku. A tohle byla navíc dobrá čtvrť: elegantní řadové domky s miniaturními atriovými zahradami – sice žádné velkolepé vily, ovšem zato jen kousek od centra. Nezdálo se pravděpodobné, že se ji tu někdo pokusí zabít.

Pomohla si levitací a vyhoupla se na dvoumetrovou zeď mezi zahradami, která tu úporně vytvářela iluzi soukromí. Mohla po ní přeběhnout a dostat se k domu zezadu, a tím se vyhnout fotobuňce, která spíná světlo před vchodem. S rozpřaženýma rukama utíkala po deset centimetrů širokém plastovém hřebenu a vlevo i vpravo měla zahrádkářské pokusy všech sousedů, čerstvě resuscitované po uplynulé zimě – ratanová křesílka a skleněné koule a závěsné koše plné cibulovin; plastové antické sochy mezi vavřínem a levandulí; plastové Buddhy mezi bambusem; plastová ptačí pítka mezi vším možným; sochy z Eridanu, zahradní grily, fontánky vypnuté na noc, betonové žáby, želvy a kosmické lodě, litinové sluneční hodiny, terakotové truhlíky, barevná pískoviště a ekologický kompost, to všechno směstnané v nepatrném prostoru šest krát šesti metrů, náležejícímu tomu kterému domu.

Lusova zahrada byla prázdná.

Kamëlë zlehka seskočila na opršelé dřevěné patio. Ne, nebyla to úplně pravda: nějaké keře tu rostly, vkusná kompozice v rozích, jak to navrhl architekt. Jen tu chybělo cokoliv jeho.

Přeběhla k domu. Opřela se zády o hladkou stěnu z kompozitu. Přitiskla na ni dlaně. Jednoduché linie, moderní apartmá, akorát podle Lusova vkusu. Jak tam ale stála a dívala se na zeď, ze které právě seskočila, všimla si na ní znaku, načrtnutého tmavou barvou. Tohle byl lodní össein; jediný kompaktní obrazec, sdělující totéž, na co by jakékoliv normální písmo – ať už běžný össein nebo terronská latinka – spotřebovalo celou řádku.

Nechť přijde tma. Nechť ke mně přijde tma!

Nic víc.

Mráz jí přeběhl po zádech. Jak moc vážně to Lus myslel? Byl to citát z jedné z Akkütlixových knih; začátek prvního žalmu Vzývání nicoty, nejvroucnější modlitby Kultu Lodí. Nechť přijde tma. Nechť ke mně přijde tma! Protože světlo zahltí smysly a smysly jak opilí trhovci překřičí ten Pravý hlas, Hlas Boží, Hlas Akkütluxův, a jeho zpěv nejtišší a nejsilnější, když se duše otevírá vesmíru. Věděla, že Lus to zná zpaměti až do konce. Nepotřeboval to psát celé; připomínka stačí. A možná hrála jistou roli i společenská únava. V protonaci se to nacházelo včetně kontextu: vydařená pařba podle gusta Lusovy tehdejší přítelkyně, která si sem pozvala kolegyňky z práce a sťala se tak parádně, že místo dalšího vínka přinesla plechovku s barvou; skvělej fór, hihihi. Byl opilý i Lus? Nebo to předstíral? Kamëlë sama by se nikdy neodvážila napsat si Vzývání nicoty doma na zeď… ze strachu, že každé neopatrně vyřčené přání se může splnit. Jenže Lus nevěřil ničemu. Ne dost, aby si pak ve světle ranního sluníčka a střízlivé příčetnosti sehnal jinou barvu a ten znak zamaloval.

A nebo to celé byla výmluva, kterou měl sám před sebou. Jeho racionální Já se k tomu nehlásí. Lus bude do omrzení opakovat, že to byl jen vtip. Ale ten znak tady chce mít – mnohem spíš než krokusy a sádrového trpaslíka. Nechť ke mně přijde tma.

Kamëlë zavřela oči. Jsi blázen, Lusi. Co když se dočkáš? říkala mu.

Ale on ji samozřejmě neposlouchal; neposlouchal nikdy.

Vnitřním zrakem nahlížela do domu. Teď tam uvnitř spal, vyčerpaný málem k bezvědomí. Přetahování se zürëgahlem mu dalo zabrat. Zürëgahl nic nezanedbal a postaral se o odstínění, takže Kamëlë se o obsahu rozhovoru nemohla nic dovědět; opět. Ale stejně počítala, že to hlavní se neodehrálo nahlas. Vždyť zürëgahl je telepat. Z Lusovy hlavy mohl vytáhnout, co se mu zlíbí… stejně, jako se to teď chystá udělat ona. Ve spánku jsou samozřejmě myšlenky nekonzistentní, takže se nedoví tolik, jako kdyby byl Lus vzhůru – ale zato je skoro jisté, že si jejího pokusu žádný jiný gleewarin nevšimne. Kamëlë pořád musela počítat s tím, že zürëgahl vyhledá Luse znovu. Ráno může být zpátky. A klepnout ji přes prsty.

Na co ses ptal ve studni Dalekozření, Lusi? Co je zač ten cizinec, který tě zajímal? Proč je to tak důležité i pro zürëgahla a jeho pána na Össe?

Co se to na D-alfě děje?!

Sondovala protonaci, aby měla aspoň nějaké vodítko, než se mu vnoří do hlavy. Jak znala Luse, určitě si bral práci domů. Když nad něčím přemýšlel, psával si k tomu heslovité poznámky a seznamy – většinou dvojjazyčně, protože terronská slova lépe vystihnou význam a kompaktní össenské znaky zase při psaní šetří čas. Když je ve zdejší protonaci kdejaký opilecký večírek, mělo by tu být i tohle.

Jenže Lus byl zatraceně opatrný. Žádné papíry, které by se týkaly té věci, v posledních týdnech nikde nenechával. Jako by se snažil na to radši ani – nemyslet! Jen pomalu, s pocitem, že úporně doluje pecku z nezralé třešně, Kamëlë vydobyla jediné slovo. Fomalhiwa. Ten cizinec má být z nějaké – Fomalhiwy.

To jméno jí nic neříkalo. A vzápětí ji to přestalo zajímat. Jak se k Lusovi blížila – ne fyzicky, ale o to těsněji –, náhle znovu ucítila tu věc. Chlad, prázdno, oblak temnoty. Postřehla to už předtím v čajovně. Bylo to v Lusově bezprostřední blízkosti: studené Nic. Táhlo se to za ním. Všude to nesl s sebou. Černá v černé. Jak se toho dotýkala, otřásala se odporem.

Nechť. Ke mně. Přijde. Tma.

Stála za francouzským oknem a rozhlížela se po neosobně elegantním bytě, jehož chladnou dokonalost rozbíjely na kusy pruhy světla z pouličních lamp. Jeho útočiště. Tady je on sám – bez přetvářky. Teď tmu vnímala, jako by to byl gravitační vír kolem Lusovy hlavy. Za bdění to měl jakž takž pod kontrolou, ale když spal, nic tomu nebránilo. Rozlézalo se to volně do všech stran, vyplňovalo to škvíry a vzdálené kouty ztichlého domu, prosakovalo to zdí. Srdce se jí sevřelo. Divoce jí tepalo v hrdle – čirou hrůzou.

Kdepak; z jeho hlavy si nic nepřečte. Skrz tohle se žádný telepat nedostane.

Najednou si uvědomila, jak grandiózně, neuvěřitelně, obludně ji Lus tam na Össe oklamal. Mnohem lépe, než by pokládala za možné. Mnohem víc, než by se dalo pokládat – za rozumné.

A s dalším úderem srdce další poznání.

On zemře.

Tvář se jí zkřivila. Rë Akkütlix, on zemře; on, Lus! Zatínala pěsti. Najednou nenáviděla i sebe – za to, že se jí oči tak neodvratně zalévají slzami. Jsi pitomá? nadávala si v duchu. Co ti na tom sejde, Kamëlëmöernü? Tobě – která o něm víš všechno?! Ten chlap je odporný vypočítavý grázl. Svině. Sketa. Parazit! Naprosto chladnokrevně tě podrazil. Pro tebe je mrtvý tolik let! Jeho zkáza ji mohla hřát u srdce: příjemné zadostiučinění, lahodné sousto pro všechnu pomstychtivost, která v ní doutnala od Vëikirhasüovy smrti. Tak ses dočkal, Lusi. Teď se ti to vrací, a dobře ti tak! Tohle je trest za všechny tvoje hříchy! Ale žádnou radost necítila. Pokud šlo o Luse, té pravé pomstychtivosti nikdy neměla dost.

A další vjem z protonace, záblesk rudé. Jak si toho jednou všimla, cítila to na všech stranách. Málem to mohla nahmatat.

Marně v sobě dusila hrůzu; marně se přes to pomyšlení snažila přenést nějakým elegantním skokem vítězné vůle a rozumu. Bažina citů ji do sebe vtáhla, jako by ani nebylo těch čtyř let. Věděla totiž najednou i to, jaká to bude smrt. Co čeká Luse v těch několika měsících, které ještě má – a co ho v předchozích měsících už potkalo.

Rë Akkütlix, jak mám něčemu takovému přihlížet – teď, po půlnoci, kdy je ticho v opuštěných domech nejhlasitější? Tady, kde ze všech koutů vyplouvá jeho tvář? Ozvuky hlasů na ni z protonace křičely. Strašlivá bolest: odporná, neodbytná, drásavá, bez příkras; ta přehlušila jakékoliv jemnější emoce. Byla tu všude – ve zdech, v podlaze, v každém koutě. Vzpínala se ke Kamëlë jako chvějivý, opalizující příkrov, provázená závějemi – tmy. Až jí z toho trnuly zuby, jak na ni ze všech stran útočily stopy hodin, které tady Lucas Hildebrandt strávil vkleče na koberci se zuby zaťatými do polštáře. Zuřivá snaha nekřičet nahlas; jenže v tomto ohledu tělo selhává. V ložnici toho bylo vůbec nejvíc. Všechny ty stopy nehtů, zarývajících se do povlečení postele. Otupující zoufalství. Štědrá porce slz. Vyčerpání a temná beznaděj, která nahlodává lidskou vůli jako rez. Kamëlë se probíjela vlnami jeho utrpení; zarytě, s křečovitě budovanou netečností a úporně utloukaným soucitem. Málem cítila, jak se jí úpěnlivě chytají jeho ruce, jak ji němě prosí o pomoc.

Ale Lucas byl rváč. Pokaždé se zase zvedl. Viděla ho v protonaci jasně, mnohokrát, jak sedí v obýváku na pohovce a probírá se z šoku. Dopřál si nutných pár minut sebelítosti, ale jízlivost nakonec zvítězila. Odněkud zase vymáčkl novou dávku odhodlání, s úsměškem vyrazil do kuchyně a podle denní doby léčil svoje pocuchané nervy buď kávou, nebo koňakem.

Kamëlë zavrtěla hlavou. Ba ne, Lusi. Myslíš si, že jsi na dně, a jsi na sebe hrdý, že se takhle držíš. Ale to se pleteš. Tohle není statečnost. Tohle je pýcha. Žádné utrpení není dost velké, abys nebyl ochoten ho snášet, když dostaneš za odměnu pocit vlastní výjimečnosti. Chutná tak sladce! Tak opojně. Ve skutečnosti jsi šťastný.

Mohl bys na tom být mnohem hůř.

A taky budeš.

Povzdechla si. Lucas Hildebrandt se choval neuvěřitelně nezodpovědně. Nechával tomu volný průběh. Nijak se nesnažil. Ty záchvaty míval s dokonalou pravidelností: několik desítek minut nelidské bolesti, následovaných několika dny zdánlivého klidu. Bolest se neustále prodlužovala. Intervaly se zkracovaly. Vedl si přesné záznamy. Ale nikdy z nich nic smysluplného nevyvodil.

Odtrhla se od něj. Od jeho mysli, od jeho osudu. Přibouchla dveře své mysli; snad i tohle zůstane venku, snad! Měla toho plné zuby; a pražádnou chuť cokoliv tu ještě hledat; aspoň ne hned, dokud se nevzpamatuje. Pokud se vůbec někdy vzpamatuje! Táhni k čertu, Lusi! I za tohle tě nenávidím, slyšíš? Že jsi mi zkazil chuť! Že se mi zvedá žaludek z toho, co máš v hlavě! Napůl omámená, pořád ještě v šoku zírala na lodní znak na zahradní zdi. Tma. Ta ironie osudu!

Nebo chladnokrevně vyslovené přání…?!

Znovu bezděky zvedla hlavu k nebi… k Těm, které bdí ve vesmíru, k vyčkávajícím Lodím –

Což jí pro tu chvíli zachránilo život.

Zahlédla stín, jak se přehoupl přes okraj střechy. Třásně černého ponča pleskly o hranu okapu. Dobře vyměřený skok, ani vteřina nazbyt; ale Kamëlë zdaleka nepotřebovala celou vteřinu. Vrhla se stranou.

Útočník – byl to Össean – počítal, že ji shora zasáhne kopem do hlavy a rovnou vyřídí. Změna plánu ho možná zaskočila, ale ne tak, aby ztratil rovnováhu. Dopadl na dřevěné patio Lusova dvorku, pružně a na chodidla. Okamžitě byl zase ve střehu.

Kamëlë švihla dlaní. Gleewarinský úder, poryv energie; odvedení pozornosti. Vzápětí druhý, na břicho. Možná by bývalo lepší se neprozradit, ale teď se jí zdálo důležitější zůstat naživu. Už jen z postoje útočníka dokázala vyčíst, že to dá pořádnou práci.

Muž jen roztáhl prsty a napřáhl dlaně. Zasršely jiskry.

Gleewarin?!

Kamëlë propletla prsty; oblouk síly, smyčka; nejpevnější, jakou dokázala udělat. Muž zachroptěl, jak mu vražedný stisk sevřel hrdlo; ale vzápětí pohodil hlavou, švihl rukama a zase to ze sebe setřásl. Jak byl v pohybu, nečekaně vymrštil nohu v bočním kopu a jeho pata v gerdánském střevíci zasáhla Kamëlë do hrudi. Kamëlë ztratila rovnováhu. Ale ještě v pádu instinktivně hodila novou smyčku. Chytila gleewarina za kotník, ještě než se stihl napřímit, a strhla ho s sebou.

Gleewarin už nedokázal změnit směr pádu; bez jakékoliv elegance žuchl rovnou na záda a náraz mu na chvilku vyrazil dech. Zato Kamëlë využila levitace. Její dlaně se mihly vzduchem, přes hlavu a dozadu; odrazily se od hladkého dřeva patia a nasměrovaly ji zase vzhůru. Její tělo se vyhouplo do vzduchu a přetočilo se v rychlém saltu. Levitace ji na okamžik zadržela v horní úvrati – nepravděpodobné, matoucí přerušení skoku, aby nohy stihly nabrat jiný směr a při dopadu se podpatky zarýt ležícímu protivníkovi rovnou pod žebra. Ale ten to vytušil a v posledním zlomku vteřiny sebou smýkl stranou. Kamëlë se nohama v lodičkách odrazila od patia a ocitla se zase ve vzduchu.

Musela pryč. Když už souboj, bylo lepší provozovat ho někde jinde než před domem, ve kterém se každou chvíli může probudit Lus a přijít se podívat, co že znamenají všechny ty záblesky a rány. Rovnou si vypočítala další skok tak, aby se přestěhovala k sousedům. Pod nohama se jí mihl plot na boční straně Lusova patia.

Vzápětí už zase padala. A příjemnější to nebylo: na vedlejší terase zdaleka nebylo tak pěkně prázdno. Připletla se pod ni plastová židle. Kácely se květináče; větvičky túje ji švihly přes záda a po nich si přisadil kovový rám skříňového skleníku; těžko si představit horší místo pro boj než dobře zabydlenou zahradu! Kamëlë si pomohla levitací a dokázala neroztříštit sklo; uklouzla hladkou piruetou, než na totéž místo dopadl její pronásledovatel. Ten si ale také dával pozor na střepy, protože v měkkých střevících byl jako bos. Kamëlë se před očima mihly jeho nohy, balancující na hraně skleníku. Ruce gleewarina se vymrštily k úderu.

Kamëlë se mu vyhnula dalším saltem dozadu; jenže tentokrát obrat nezvládla dost rychle a sukně koktejlových šatů jí přepadla přes obličej. Černá látka jí zakryla výhled a na okamžik znemožnila pohyb. Vlna energie, která ji zasáhla vzápětí, ji odhodila až na další boční zeď.

Narazila na ni břichem a dopadla na zem na napřažené dlaně. Pod rukama jí povolovaly studené dužnaté stvoly nějakých cibulovin. Sesmekla se podél zdi a žuchla na kolena. Švihla rukama a rozervala sukni, aby se osvobodila. Gleewarinský úder vysušil mazlavou hlínu, která jí ulpěla na prstech, v krustu vyschlého bahna, a definitivně zničil její nejlepší šaty. Ale to už byl gleewarin u ní.

Přiklekl k ní zezadu, chytil ji za obě zápěstí a zkroutil jí ruce za záda. „Mám tě! A budeš mluvit! Kde je ten druhý?“ syčel. Kamëlë se zmítala v sevření a lapala po dechu. Muž měl mnohem větší sílu než ona. Tiskl jí obličej do záhonu, ke studené zemi, vymrzlé po zimě. Kamëlë cítila, jak se jí hlína lepí na tvář. Snažila se obrátit dlaně tak, aby mohla útočníka zasáhnout poryvem energie, ale gleewarin s tím počítal a páčil jí ruce přesně na opačnou stranu. „Odpověz! Nebo ti zlomím prsty! Co tu slídíte? Kdo vás poslal? Co máte v plánu?“

Kamëlë měla v plánu jediné: neodpovídat. Nehodlala poskytnout vzorek svého hlasu a zrovna tak úporně odvracela obličej, protože nechtěla, aby ji gleewarin někdy v budoucnu dokázal poznat – pokud bude nějaké příště. Možná je to jen dobře, že má tvář od bahna. A především: gleewarin udělal hloupost, že se ji pokoušel vyslýchat. Mnohem víc tím prozradil o sobě: že ví o zürëgahlovi, ale nezná jeho status; že ji si zařadil jako zürëgahlovu pomocnici; a že právě v Lusově blízkosti kdosi očekává cizí zájem a záměry. Kamëlë tohle stačilo, aby si spočítala, že onen podezřívavý kdosi musí být sama velekněžka Maëwënë.

A ještě jeden důkaz, že gleewarin jedná z pověření oficiální Církve: u pasu měl zavěšená pouta z drüeinu. Kamëlë je cítila vnitřním zrakem jako oblouk ledu. Gleewarin jí drtil záda koleny a snažil se přikleknout i její ruce, aby mohl pouta vzít a nasadit jí je. Drüein znemožňuje psychotronické aktivity. Jak ho má člověk na zápěstí, na žádnou gleewarinskou akci už se nezmůže.

Kamëlë na to nečekala. Možná nechtěla prozradit svůj hlas, ale pořád ještě zbývala telepatie. Bleskově vložila svému protivníkovi do hlavy obraz Parlüxöela, velekněze z Perthünu. Planetární Církev staré Össe má vyšší postavení než odbočka na Zemi. Parlüxöelův příkaz má větší váhu než slovo Maëwënë. Jeho jménem – pusť mě! A v téže chvíli se vzepjala a vší silou škubla rukama.

Věděla, že pokud se ve svém odhadu spletla, muž se jí akorát vysměje. Jenže Maëwënë se vždycky bála vzpoury; a dávala si záležet na tom, aby poslušnost všech jejích gleewarinů byla podmíněná posthypnotickým příkazem. Kamëlë tohle opatření moc dobře znala. Sama kdysi podobné úpravě svobodné vůle jen těsně unikla.

Muž strnul. Jeho svaly na okamžik ochably; byla to mimovolní, bezděčná fyzická reakce, chvilkové ochromení, jak se podprahově zabudovaná loajalita dostala do konfliktu s protichůdným rozkazem. Kamëlë ho ze sebe setřásla. Vyskočila na nohy a vzápětí ho zasáhla sérií rychlých úderů.

Gleewarin zaskučel. Kryl se zvednutou dlaní. Vzduch zasršel výboji.

Kamëlë udeřila oběma rukama zároveň. Slyšela, jak muž chroptí a jeho obrana povoluje. Poslední drtivý úder. Gleewarin ochabl a zhroutil se na rozrytý záhon.

Kamëlë se napřímila. Zírala na jeho nehybné tělo se směsí mnoha různých druhů strachu. Strach, že je mrtvý… proti strachu, že je ještě naživu; strach z něj vedle strachu z následků. Ale vtom už cítila, jak v muži vyhasíná vědomí i život… slyšela v uších několik posledních úderů jeho srdce. Najednou se jí zvedl žaludek ve vlně nevolnosti, provázené napětím. Zemři, říkala mu. Ztuhni. Nehýbej se. Několik dalších vteřin i ona sama tajila dech a zatínala pěsti, jako by tím mohla v gleewarinovi zadusit poslední záchvěvy života… zabránit jim, aby se znovu rozhořely; ale ta pomíjivá věc, ta nepravděpodobná náhoda, kterou lidé vnímají jako bytí, se vytratila beze stop a noc a ticho se vlily zpátky a zavalily ji i mrtvého, voda z proražené hráze. Doopravdy ho zabila. Rë Akkütlix!

Přes závoj šoku chvatně uvažovala. Co si počít? Mrtvolu tu ráno najdou. Začnou pátrat. Pokud se do celé věci nemá vložit pozemská policie, musí tohle nedopatření zůstat výhradně mezi Össeany.

To dokáže zařídit jen Maëwënë.

Kamëlë se sklonila a obrátila gleewarina na záda. Vedle pout viděla u jeho pasu připnutý nůž. Vzala nůž přes látku šatů, aby nezanechala otisky prstů, rozpárala mrtvému pončo na hrudi a do kůže vyřízla trojúhelník a zürëgahlův znak. Tělo bylo vláčné a z rány se ještě valila krev. Kamëlë ji zakryla cípem mužova ponča.

Měla v plánu použít telekinezi, odtáhnout mrtvolu k taxíku a poslat ji na dlouhou okružní cestu, která skončí v paláci Církve. Až podřízení velekněžky dostanou tenhle dáreček, možná budou mít o pravosti znaku pochybnosti; ale zároveň takovou záminku uvítají. Maëwënë nestojí o to, aby byl zürëgahl na Zemi, takže ho pro podezření z vraždy velmi pravděpodobně vykáže ze Sluneční soustavy.

Mezitím ale sama zaručeně bude zjišťovat, co se tu stalo doopravdy. Pošle další gleewariny.

Kamëlë se rozhlédla. Musí se postarat, aby tohle místo nenašli. Ale pokud ho přece jen najdou, nesmí tu být stopy. Zkontrolovala své potrhané šaty, jestli nějaký kus látky nechybí. Zula si lodičky, které po tom, co je právě potkalo, měly ulomené oba podpatky – a podpatky našla a vytáhla ze záhonu. S botami to nebyla žádná legrace, stejně jako s částmi oblečení, krví nebo šperky. Jakýkoliv předmět, který je hodně osobní a intenzivně používaný, si zachovává otisk svého majitele. Pokud takovou věc, volt, dostane do rukou gleewarin, dokáže zjistit o dotyčném skoro všechno. Boty by ani nemusel očichávat, a přesto by ji našel lépe než kdejaký lovecký pes. Kamëlë věřila, že vhodným zásahem do protonace dokáže gleewariny zmást natolik, aby tuhle zahradu vůbec nenašli; ale i tak bylo nutné nenechat po sobě ani nit.

Zjistila z protonace, kde se nacházejí veřejné kamery, našla si trasu mimo záběr a odtáhla muže přes zahrady až na ulici. Pomáhala si telekinezí, ale i tak to byla dřina. Vecpala tělo do taxíku, naprogramovala dlouhou okružní trasu, zaplatila anonymními kupony a vyklouzla ze zavírajících se dveří. Ještě než se objevili první ranní chodci, schovala se do dalšího taxíku. Znovu nahlédla do protonace. Vymýtila všechny informace o sobě.

Nechť přijde tma! A když už tedy půjde kolem, ať mi kouká trochu pomoct při mazání stop! táhlo jí hlavou.

Není žádná Kamëlëmöernü. Nikdy nebyla. A rozhodně ne tady.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Travisova mandala

Velký šéf Robert Travis seděl ve svém vysokém koženém křesle v luxusně zařízené kanceláři v budově Spencer ArtiSats. Staré, ale vyzkoušené – a provozované od dob, kdy lidi vynalezli trůn, říkal si Lucas, zatímco čekal nekonečně dlouho, až nejvyšší z nejvyšších dotelefonuje; tolik staletí, Rë Akkütlix, bojujeme o vyšší opěradla, a pořád nikomu nedochází, že vyšší židle vrhá větší stín! Kolik našeptávačů se vejde do toho tvého, Travisi? Travisův obrovský stůl z leštěného dubu stál ve vzdálenějším koutě vlevo ode dveří, tak, aby záda byla krytá zdí. No vida, a další atavismus. Na tom místě ve světnici tradičně stával oltářík a sedával stařešina; tam je v lidských obydlích odnepaměti posvátný roh. Vybral sis to místo naprosto zákonitě, a přitom naprosto bezděky. Urrümaë, řekli by Össeané. Rozhodujeme se jako v mlhách.

Travis v telefonu komusi jedovatě spílal a jeho tvář měla výraz uštvaně nadšený: no jen se podívej, Lucasi Hildebrandte, kolik mám práce; podívej, jak se přede mnou třesou! Od Lucase se čekalo, že obojí ocení, ale poté, co podnikl malý soukromý průzkum poměrů ve Spencer ArtiSats, ztratil o Travisovi poslední iluze. Jeho vzestup byl ve skutečnosti výsledkem mocenských bojů docela jiných lidí – a mnohé rozkazy, které okázale vydával ze svého procovského křesla, výmyslem docela jiných hlav. Teď už bylo Lucasovi jasné, že intervenci ve prospěch Rady je třeba vést z jiných pozic a v jiné kanceláři. Jenže kvůli tomu sem dnes nepřišel – přestože to hodlal předstírat, když nebude zbytí.

Ve skutečnosti potřeboval něco přímo od Travise. A potřeboval to pro sebe.

Oči mu bezděky zalétly zpátky na stěnu vedle dveří – tam, kam měl Travis výhled přímo od stolu. Další archetypální místo: bod, z kterého se otevírá Cesta; ovšem tohle už nepocházelo z pozemské tradice. A věc, která tam visela, také vůbec pozemská nebyla: žádné domorodé masky, uhlazené reprodukce čínského fraktálního umění, předražená technogotika nebo kýčovitá holografická krajinka, což bývaly běžné druhy výzdoby ve velkých firmách. Tohle bylo podstatně zajímavější… a taky podstatně děsivější. Kamkoliv se pohnu, všude narážím na Össe, pomyslel si Lucas chmurně. Opravdu znechucující.

Travis položil netlog. „Promiňte, že to tak dlouho trvá, pane Hildebrandte, ale tohle jsou zkrátka neodkladné věci!“ vychrlil s bodrým úsměvem a omluvně rozhodil rukama. „Udělejte si pohodlí. Dáte si něco k pití?“

Než Lucas stihl cokoliv říct, netlog se znovu ozval. „A takhle to jde od samého rána!“ zaúpěl Travis s teatrálně mučednickým výrazem a mrkl na displej. „Už zase otravují z úřadu guvernéra! Z vlády ode mě každou chvíli něco chtějí – jako bych neměl nic lepšího na práci! Momentíček.“

Lucas chápavě pokýval hlavou; čekalo se od něho sice ještě obdivné aaach nad kontakty na nejvyšších místech, ale na takový výkon se už nezmohl. Vsadil by se, že Travisovi ve skutečnosti volá jeho sekretářka, aby udělala dojem. Vstal a šel se podívat zblízka na tu nádheru vedle dveří.

Össenská mandala. A pravá.

Dotknout se jí neodvážil, ale naklonil se a přičichl si, aby se ujistil. Byl to opravdu myceliální reliéf, žádná plastová napodobenina. Čili – tahle věc přes třicet let zrála v kádi v podzemí chrámu. Po celou tu dobu k ní musel dvakrát denně chodit össenský mnich. Pokaždé si musel nasadit na dlaně terče transmyceliálu a jejich prostřednictvím hyfy usměrňovat do žádané podoby. A občas taky musel do kádě nalít trochu krve, ať už své vlastní nebo larhdökavöarské. Lucas se otřásl při pomyšlení na to strašlivé množství času, úsilí, odříkání, bolesti a houbového smradu. Cena pro někoho, kdo si takovou věc jednoduše koupil a odvezl na Zem, musela být také přiměřeně strašlivá.

Nu, kolik za to asi Robert Travis vysolil? Nebo to zatáhli Spenceři? Ale možná jim to dali Össeané jako prezent při odběru většího množství myceliální technologie.

Jenže ve skutečnosti mu bylo úplně jedno, kde se to tu vzalo. Sice dávno zjistil, že tváří v tvář posvátným věcem je mnohem bezpečnější myslet na peníze a všelijaké podružnosti, ale tentokrát to nedokázal. Prostě se jen díval – se zatajeným dechem a okouzlený. Vzor na těle toho skvostu byl úžasný, komponovaný tak vyváženě, nenásilně a jemně, že to na Zemi nemělo obdoby. Tady se otevírala nezměrná prázdnota a nezměrné naplnění; věčnost a absolutní pravda, která se nedá smést ze stolu jen tak, i když se člověk snaží. Tenhle vzor i skrz naskrz skeptickou mysl na chvíli přivedl k bohu. Lucas v zásadě nevěřil, že by snad z obrazů mohlo něco vyzařovat, ale teď se přistihl, že mu pocit nesmírnosti vhání slzy do očí. Urychleně vrazil ruce do kapes, aby odolal nutkání se po össenském způsobu pokřižovat.

„Ale pane guvernére, to snad nemyslíte vážně!“ hlaholil za jeho zády Travis do telefonu. Lucas se ušklíbl a konečně se vzpamatoval. Ne, to máš tedy pravdu! Tohle snad ani já nemyslím vážně.

Začal si prohlížet devět hliněných destiček s nápisy, které visely v kruhu kolem mandaly. Nu, to už bylo o poznání bezpečnější: pěkná ukázka kulturních nánosů, které lidová tvořivost vždycky nakonec přidá k věcem ezoterickým. Na domácích oltářících prostých Össeanů se takové destičky objevovaly se stejnou železnou zákonitostí, s jakou se na Zemi dodnes prodávaly plastové sošky Krista s velkým červeným svítícím srdcem. Když se srdce zmáčklo, hrály chorály. Běžný uživatel náboženství vždycky s velikou chutí napře svou víru na nějaký roztomilý kýč, pokud mu nějaký kněz včas nevysvětlí problém se zlatým teletem.

Tyto destičky měly tvar různých mnohoúhelníků; podél hran se táhla linie písma, ve středu byl otvor pro zavěšení. Pokud desky správně následovaly za sebou, nápisy daly dohromady verš; a při odlišném natočení zase jiný a tak dál. To bylo sice vtipné, ale velmi zrádné pro všechny diletanty. Existovala celá řada způsobů, jak celý cirkus umístit na zeď dobře – a ještě mnohem více těch, jak to zkazit. Lucas čekal, že polovina desek ani nebude viset tak, aby vertikální osa písmen přiléhajících k mandale mířila do jejího středu. Natožpak aby nápisy dávaly smysl.

Jenže… bylo to správně. Ten, kdo to věšel, uměl číst!

Lucas očima přelétl celý kruh a zapátral v paměti; bytosti… nižšího světa… dejte nám svá těla… a život… tím vzroste naše síla… a utiší se hlad… smiřte se a odpusťte nám… pokorně děkujeme za… tento dar; odkud je probůh tenhle citát? Pokud šlo o míru morbidity, nijak nevybočoval z össenského průměru. Přestože se však jednalo o odevzdávání života, Lucas si byl jistý, že to není součást larhdökavöarské mše. Pak si vzpomněl. Byla to krátká modlitbička, kterou mniši v klášterech říkali před jídlem.

Lusi, opovaž se! okřikl vzápětí v duchu sám sebe, protože ho pochopitelně ihned napadlo, že by tady mohl něco nenápadně přešoupat. Lusi, ty idiote, to vážně není ani trochu vtipné! Ale jeho oči už pátraly a nalézaly: tak třeba ten hexagon, který je osmý v pořadí, by stačilo pootočit o dvě polohy vpravo, a místo pokorně děkujeme by tam rázem stálo a přesto odmítáme zlovolný; ale ještě mnohem lepší by bylo pohnout čtyřkou, což byl dokonce oktagon, a znak pro život vyměnit za obrat v zahradě rozkoší. Jestlipak by Robert Travis přišel na to, že má v kanceláři najednou chvalozpěv na zoofilii? Lucas obrátil oči v sloup. Lusi, proboha, jsi důstojná osoba, je ti pětatřicet let – tak se nechovej, jako by ti bylo dvanáct! spílal si, ale moc to nepomáhalo. Naštěstí Robert Travis za jeho zády právě položil telefon.

„Vyřízeno, už jsem u vás!“ zahlaholil. „Vypnu si na chvíli netlog, co říkáte?“ Vyhrabal se ze svého křesla a vyrazil k Lucasovi. „Ve vládě si zkrátka všichni myslí, že za ně budeme řešit jejich problémy my – a to jenom proto, že máme dobré vztahy s Össeany. Jenže s Össe to zkrátka není tak jednoduché, to je ta potíž… Ale to vy přece sám moc dobře víte. Vám to nemusím vykládat.“

Od Lucase se čekalo přitakání, což poslušně provedl. Chvíli si notovali na téma úskalí jednání s Össeany.

„Celá správní rada věčně v černých brýlích! Je to tady jako v mafiánském filmu,“ líčil Travis znechuceně a mávl rukou. „Ale na druhou stranu, já se trëighrü nebojím.“ Spiklenecky se k Lucasovi naklonil. „Vždycky si pro jistotu pod brýle beru i kontaktní čočky – pro případ, že by mi upadly!“ uzavřel se smíchem; zjevně to považoval za skvělý fór.

A to jsem si o sobě myslel, že jsem infantilní! děsil se Lucas v duchu. Ze srdce litoval, že ten oktagon neotočil, protože Robert Travis by si to zasloužil. Přesto však nepodlehl pýše a nezačal Travisovi vysvětlovat, že toho, kdo se vyhýbá trëighrü, mají Össeané v hlubokém opovržení. Copak vůbec záleželo na tom, co si Össeané o Travisovi myslí? Především na tom nezáleželo Travisovi samému, to bylo zjevné – a tudíž nebylo zapotřebí nutit ho ke konfrontaci s krutou realitou. Dokud mu Össeané ochotně prodávali myceliální komponenty artisatelitových systémů, mohl být sám se sebou spokojený.

„Já prostě vím, jak na ně! Tohle mi přinesli jako dárek,“ dodal Travis s neskrývanou pýchou a palcem ukázal na mandalu.

„Je krásná,“ řekl Lucas upřímně. Jeho oči se znovu vpily do elegantních křivek barevného vzoru. „Össeané vám prokázali velkou čest, když vám dali takovou vzácnost.“

Travis se rozzářil. „Jak říkám – máme dobré vztahy,“ prohlásil potěšeně. „Stejně je to zvláštní, pane Hildebrandte, jak si osud vždycky najde správnou cestičku! Jak se říká tam na Össe – člověk neunikne tomu, co je neodvratné…“ Na rozdíl od zürëgahla, který včera celou dobu mluvil össeinem, to citoval terronsky, ale s o nic menším zápalem. „Zřejmě je to můj osud, že mám mít s Össeany něco společného. Žádné překážky, žádná nepřízeň člověka nezastaví, když to má psané ve hvězdách! Nakonec jsem se k Össeanům stejně dostal, přestože všechny okolnosti byly proti mně!“ Poslední slova téměř vykřikl; a v jeho hlase náhle zaznělo tolik vítězoslávy a vzdoru, že Lucas odtrhl oči od mandaly a překvapeně se na něho zadíval.

I Travis se zarazil. Ruka mu vyletěla k ústům v převelice dětském gestu rozpaků. Urychleně nasadil zamyšlený výraz a začal si mnout bradu v předstíraném filozofickém zadumání – ale trocha neobratné nonšalance těžko mohla zakrýt divoké emoce, které v něm vřely a kypěly a tryskaly ven málem i ušima.

V tu chvíli to Lucasovi došlo. Prý náhoda, že narážím na Össe na každém kroku! Kdepak, samá voda – tohle žádná náhoda není! To je železná zákonitost. Kdybych se na tu mandalu nešel podívat sám, Travis by se mi zahryzl do rukávu a jednoduše by mě k ní odvlekl. Nemůže si pomoct. Musí o tom mluvit. Pořád. A především se mnou.

Ano, teď to viděl i zpětně. Kdykoliv Robert Travis cokoliv vyřizoval s Radou, pokaždé se obracel osobně na něho – a to i přesto, že velké firmy spadaly pod jiné oddělení. Vždycky, vždycky se zoufale snažil udělat na něho dojem. Vždycky zaváděl řeč na Össe. A vždycky o ní trousil žoviální, rádoby zasvěcené, lehce pohrdavé poznámky. Ale teprve teď, když s ním Lucas stál před össenskou mandalou a viděl, jak se to v něm vaří, konečně pochopil skutečnou souvislost.

Robert Travis musel – alespoň letmo – znát jeho otce. A starý pán mu pěkně podpatkem přidupl kuří oko, jako to dělal všem.

„Neodvažuju se soudit, jestli se dá spoléhat na osud,“ prohodil Lucas s patetickou vážností. „Vím jen, že když chce člověk něco dokázat, musí být dostatečně vytrvalý a odhodlaný. A to vy rozhodně jste, pane Travisi.“

Zdálo se mu to jenom? Ne. Robert Travis se doopravdy červenal. Lucas zaťal zuby. Bohužel, bylo nutné v tom pokračovat – nedávat najevo, že se mu zvedá žaludek, a vesele předstírat, že je össenský guru; ovšem vytrvalý a odhodlaný, to on byl taky. Poodstoupil a nasadil výraz znalce.

„Tahle mandala, to je opravdový skvost – a navíc visí na skvěle vybraném místě. Dobře umístěná, s dobře nastavenými nápisy.“

„Pověsil jsem ji schválně vedle dveří; rozumíte, jak nám říká zákonitost Cesty –“ začal Travis.

„Opravdu jste ji pověsil vy? Vlastníma rukama?!“ Lucas své překvapení ani nemusel hrát. Přes všechnu skepsi, kterou vůči posvátným předmětům choval, a dokonalou nevíru v moc nápisů na destičkách by se on sám do manipulace s mandalou v životě nepouštěl. Být velkým šéfem u Spencerů, už vůbec by nehleděl na peníze a zjednal by si na to pravého nefalšovaného össenského mnicha – pokud možno takového, který má na čele přibitý pravý nefalšovaný certifikát z Giddöhru.

„Jistěže sám! Nikomu cizímu bych na ni nedovolil sáhnout!“ ohradil se Travis s divokým zápalem. „Vždyť víte, o co tady jde!“

No právě, říkal si Lucas.

„Ani vy jste se jí nedotkl, jak jsem si všiml,“ dodal Travis. Jeho hlas zněl náhle trochu přiškrceně.

„Toho bych se nikdy neodvážil,“ ujistil ho Lucas naprosto po pravdě. Mám ho varovat? Rë Akkütlix, mám toho blázna varovat?! Ale pak pomyslel na Fomalhiwu. Jsou situace, kdy je potřeba kohoutek se svědomím trochu přiškrtit.

„Děkuju,“ vydechl Travis. „Rozumíte, někteří lidé se k tomu okamžitě hrnou a jen tak ze zvědavosti by nejradši hned… oběma rukama, třeba špinavýma… Ale samozřejmě, vy přece máte pro takové záležitosti pochopení, pane Hildebrandte. Vy dobře víte, co to obnáší…“ Tvář mu zrudla ještě víc. Vzápětí rozpaky zjevně přesáhly únosnou míru, protože přešlápl a uhnul očima. Na čele mu náhle vystoupily krůpěje potu.

Lucasovi to neuniklo. Ano, umlčet svědomí; jenže někdy se zkrátka nedá, usoudil chmurně. Naklonil se k němu. „Hoďte přes to pořádnou tlustou deku, Roberte,“ řekl tiše. „Udělejte to. Vážně.“

Robert Travis na něj pohlédl s čirým děsem.

Vzápětí se rozesmál. „Proboha proč? Je to nejcennější předmět v této místnosti!“ prohlásil bodře. „Sám říkáte, že ta mandala je krásná! Zvlášť na Össeany dělá vždycky úžasný dojem. Byla by věčná škoda ji zakrývat.“

„Berte to jen jako pokus. Ověřit si, jestli to dokážete. Na jeden jediný den,“ řekl Lucas naléhavě.

Travis vehementně vrtěl hlavou. „V žádném případě! To bych si vůči ní nikdy nedovolil.“

„Dovolte si. Je to jenom věc.“

Robert Travis si v rozpacích přejížděl tučnými prsty po bradě. Nepřestával se tiše smát.

I Lucas se nakonec usmál, přestože to vyžadovalo značné sebezapření. Ne, nic víc mu neporadím; nesmím; rozhodl se. Rë Akkütlix, copak jsem jeho chůva? Nebo psychoanalytik? On přece stejně neposlouchá. Nechce. A nebude.

Kromě toho – třeba se mýlím.

Třeba to není tak zlé.

V operaci mazání medu kolem huby bylo třeba neprodleně pokračovat; nabral si ho tedy štědrou porci a začal kormidlovat ke starému pánovi. „Nu, snad víte, co děláte. Každopádně… vy máte o össenských záležitostech podle všeho slušný přehled, pane Travisi,“ prohlásil. „Určitě jste se tomu hodně věnoval. Řekněte – že vy jste nakonec studoval össeistiku?!“

„Bohužel ne,“ povzdechl si Travis. „Diplom mám z ekonomiky. Ale získal jsem certifikát össenské Církve Akkütlixovy – ze znalostí historie!“

„Tak to musíte být doopravdy dobrý.“ Tohle myslel Lucas upřímně. Věděl přesně, o jaký certifikát se jedná, protože sám se ho kdysi pokoušel získat taky. Zrovna se hodlal ucházet o místo na ambasádě na Össe a připadalo mu, že jakýkoliv diplom či osvědčení, které se dá uvést v životopisu, se může hodit. Byl si jistý, že testy napsal správně, přestože byly pekelně těžké a trvaly dobrých pět hodin; ale Össeané mu jednoduše řekli, že kritéria nesplnil. Dokazovat nic nemuseli. Ve věcech Církve neexistuje odvolání. Lucas se sice mohl pokoušet znovu, ale mávl nad tím rukou, protože usoudil, že to není samo sebou a že jeho jméno nejspíš bude na černé listině. Össeané mají kromě sloních uší taky sloní paměť; a on si byl dobře vědom, že u pozemské větve Církve má pořádný vroubek už od svých devatenácti let. To, že tehdy jako mladík urazil celé osazenstvo össenského chrámu a půl tuctu kněží, byla zkrátka jedna z epizod jeho věčné a dokonale marné války se starým pánem.

„Vždycky jsem toužil věnovat se össenské historii a religionistice. Rozumíte – jejímu poznávání. Studiu. Je to můj celoživotní zájem,“ vykládal Travis. „Jenže… jaksi… to víte, ne každému je dopřáno, aby se mu splnily jeho sny.“

Lucas cítil, jak se mu svaly na břiše bezděky napínají, jako by čekal úder do žaludku. No tak do toho, pobídl sám sebe. „Škoda, že jsme se tehdy neznali,“ prohodil stále s úsměvem. „Byl bych vás představil svému otci. Ten léta působil v oboru.“

„Vašemu otci!“ zaúpěl Travis a rozhodil rukama. „S ním jsem se samozřejmě setkal! Co myslíte? Já se o to opravdu vážně pokoušel, takže jsme se těžko mohli minout. On byl… skutečně největší kapacita ve studiích Össe. Úžasný. Všemi uznávaný. Brilantní. Jeho geniální přehlásková transkripce –“ Zakoktal se.

Lucasovy uši neomylně vylouply z jeho hlasu lítostivý podtón a mozek zrovna tak neomylně našel příčinu; ústa však zdvořile počkala, až to Travis vyklopí sám.

„Bohužel… když jsme se konečně setkali tváří v tvář, zkrátka jsme si nepadli do oka. To se prostě někdy v životě stává, chápete…“ Robert Travis zavřel oči, jako by ty vzpomínky byly příliš bolestné, než aby je dokázal unést a ještě se při tom na něco dívat. Tučná tvář se mu zkřivila. „Ne že bych se nesnažil! Učil jsem se na ty přijímačky jako šílenec. Zkoušel jsem to čtyři roky, pořád dokola! Při čtvrtém pokusu jsem se dostal až do posledního kola, měl jsem nejvíc bodů ze všech uchazečů a vypadalo to, že mě zaručeně vezmou,“ líčil s trpkostí. „A pak tam přišel váš otec a po jediné otázce mě vyrazil.“

Lucas se uchechtl. „Gratuluju! Vítejte do klubu. Vás vyhodil od přijímaček, a mě z domu.“

Robert Travis zalapal po dechu. Takovou odpověď nečekal; byl to však ten správný kamínek, který přesně zapadl do soukolí flašinetu a zastavil v jeho mozku věčně omílanou písničku o dávné křivdě. Bezmyšlenkovitě ruku přijal, a vzápětí se zadíval na Lucase s nebývalým porozuměním. „Vy jste to asi taky neměl jednoduché, co?“

„Poté, co jsem se od otce odstěhoval, už mi bylo blaze,“ ujistil ho Lucas s úsměvem. Zoufale se mu příčilo zrovna před tímhle člověkem odhalovat cokoliv ze svého soukromí, ale intuice mu jasně říkala, že když přihodí nějakou truchlivou historku z dětství, Robert Travis mu s úlevou otevře celou svou ukřivděnou dušičku. „Dokonce jsem se přestal v noci budit hrůzou z trëighrü, a pak už jsem ani tak často nepřednášel ze spaní össenské žalmy.“

Robert Travis se rozesmál. Bylo to tady – blažené souznění. „Poslyš, Luku, proč jsme si my dva dávno nezačali tykat?“ nadhodil. „Já jsem Bob. Jsme skoro vrstevníci. Kdyby mi to tehdy jenom o vlásek líp vyšlo, málem jsme byli spolužáci!“

Zase jeden, který předpokládá, že zákonitě musím mít diplom z össeistiky, pomyslel si Lucas znechuceně. Ne, vážně – nemám, nemám, nemám! „Ještě štěstí, že jsme nebyli, Bobe,“ ujistil ho s veškerou bodrostí, jaké byl schopen. „Starý pán podporoval soutěživost a své studenty během jediného semestru dokonale rozeštval. Bez nadsázky – nejen že ve třídě nikdo nikomu jaktěživ nepůjčil poznámky, ale docela vážně se navzájem shazovali ze schodů. Občas se spolužáci pokusili jeden druhého zabít. Většina si do roka vypěstovala slušnou paranoiu, a zbytek zase závislost na očních kapkách.“

Robert Travis neposlouchal. „Víš, na co se mě zeptal?!“ vrátil se neodvratným obloukem ke svému trnu v patě.

Vím a nechci to slyšet, myslel si Lucas, ale ty mi to stejně řekneš, tak co. „Kolik harökhünů se vejde na špičku jehly?“ nadhodil se smíchem.

„Skoro. Ptal se, jaký geometrický tvar má v mých představách Vesmírný kruh Dokonalého Bytí.“

Lucasovi zacukaly koutky; v hlavě se mu zase přehrála ta stará pubertální parafráze. Vzápětí k vlastnímu překvapení pocítil soucit se svým otcem. Člověk jako Robert Travis nepochybně odpověděl kruh.

„Řekl jsem okamžitě, že kruh, ale nebylo to ono,“ informoval ho Robert Travis vzápětí. „Pak jsem si tipl pětiúhelník – rozumíš, právě kvůli harökhünům, kterých je jak známo pět, ale…“ Odkašlal si. „Ty víš, jaká je správná odpověď?“

Lucas odvrátil oči. Má vůbec smysl mu to vysvětlovat? úpěl v duchu. Jenže bohužel – Robert Travis přesně tohle očekával. Role guru zkrátka troušení moudrostí vyžaduje.

„Žádná,“ informoval ho. „Vůbec ses neměl pokoušet odpovídat. Stačilo prostě říct, že tvoje náboženské představy jsou soukromá věc a on nemá právo se tě na ně ptát.“

Robert Travis vypadal ohromeně. „Ale profesor Hildebrandt… největší autorita v oboru…“ vypravil ze sebe nevěřícně. „Jak bych mu mohl jen tak říct, že… že…“ Bylo vidět, že ani teď, po letech, pomyšlení na takovou nehoráznost nedokáže strávit.

Lucas zdvořile mlčel. Chlapče, chlapče, říkal si v duchu, být na místě starého pána, vyrazím tě taky. Ty nevíš, s čím si zahráváš, když sis z toho nevzal poučení! Protože až se Össeanům zlíbí, sežerou tě zaživa.

Robert Travis usilovně přemýšlel. „Ale jestli je to čistě soukromá věc, tak je přece správně cokoliv!“ vyhrkl vzápětí. „Klidně třeba i kruh!“ Ublížený tón znovu zvítězil nad bodrostí.

„Z toho, co tu zaznělo, je kruh až třetí nejlepší možnost,“ opravil ho Lucas. „Pětiúhelník by byl vhodnější, protože za tím není tak jednoznačně přímočará úvaha – ovšem vždycky je tu nebezpečí, že nějaký patolízal řekne třeba rotační hyperboloid a hned bude vypadat zajímavěji než ty. Proto je nejlepší mlčet. Jakoukoliv volbou konkrétního slova o sobě a svém způsobu uvažování prozrazuješ věci, které nikdo nepotřebuje vědět.“

Travis se prudce nadechl. „Já –“

„Ale když už dopustíš, aby to z tebe někdo dostal,“ přerušil ho Lucas nemilosrdně, „musíš na tom za každou cenu trvat. Ve skutečnosti vůbec nevadilo, že jsi řekl kruh. Vadilo, že jsi to změnil.“

Na Travisově tváři se objevil zdrcený výraz. „On chtěl, abych se s ním hádal! Nešlo mu o znalosti, ale o odvahu,“ dovtípil se najednou. Potřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit náhlé hrůzy z čerstvě otevřených obzorů; načež se znovu uchýlil k bodrosti. „No, dneska už bych to zvládl líp,“ prohlásil a zasmál se.

Kdepak, to tedy nezvládl, pomyslel si Lucas. Nedokážeš ani hodit hadr přes svou mandalu. „Jsou to cenné životní zkušenosti,“ prohlásil a opětoval jeho úsměv. „Koneckonců, co ví člověk v osmnácti o životě?“ Travis přesně takový žvást očekával, ale Lucas byl upřímně rád, že na tu řečnickou otázku nemusí sám odpovídat, protože jízlivosti by se nevyhnul. Inu, někdo totéž co ve čtyřiceti; ne každému je dopřáno zmoudřet. Jak dlouho se známe, Roberte Travisi – tři roky? Celou tu dobu se užíráš tím, jestli jsem vyhrál konkurz na Össe skutečně poctivě, nebo jenom díky otcovu jménu. Ale nikdy sis netroufl se zeptat. Nikdy sis netroufl nenápadně si mě vyzkoušet. Co třeba dneska? Máš mě tady, před mandalou se spoustou textů, které zaručeně znáš nazpaměť ze všech stran; dokonalá příležitost! Ale neuděláš to. Neodvážíš se ani teď.

„Jaktěživ jsem o tom takhle nepřemýšlel, ale teď už si to budu pamatovat,“ ujišťoval ho Travis překotně a s nelíčeným obdivem. „Zkusím se podle toho řídit, až budu jednat se zákazníky.“

A to si pěkně naběhneš. Lucas se jen silou vůle udržel a neobrátil oči v sloup. Copak se lidi nikdy nepoučí? Všechny ty velkolepé moudrosti, které mu právě zjevil, platily jen pro tu jednu konkrétní situaci a jednu konkrétní otázku. On sám by na jejich univerzální použitelnost rozhodně nevsadil. „Nakonec se ti ještě povede prodat artisatelity na Össe,“ pousmál se. Vtip! Bodrý! „Poslyš, Bobe, co takhle zajít na oběd?“ dodal, jako by to byl jen okamžitý nápad. „Já už nic pracovního nemám, co bych s tebou potřeboval vyřídit, ale můžeme ještě probrat össenskou kuchyni.“

Robert Travis nadšeně souhlasil. Vítězství malých: nesou si úlomek kamenné tváře; skrz tu tvář hleděl bůh do jejich snů, vytanulo Lucasovi na mysli, když viděl jeho výraz. Nebylo kdovíjak příjemné cítit se jako pouhý úlomek padlého boha, a to úlomek natolik malý, aby ho Robert Travis dokázal pobrat. Citát ovšem ještě pokračoval a Lucas to s trochou úsilí záhy vydoloval z paměti: Jaká to pošetilost! Kde ve svém ubohém domě chtějí té trofeji najít dost pevnou zeď? Byl si však skoro jistý, že Robert Travis v životě nepřijde na to, že jeho vítězství malých má nějaký háček.

Zatímco velký šéf Spencer ArtiSats vyřizoval dalších pár telefonátů a přesouval si schůzky, Lucas přemýšlel o Fomalhiwě, o zürëgahlech, o Marsu.

Za necelý týden přistane první Loď s D-alfany na Deimosu II.

A já se tam musím dostat za každou cenu. Dřív, než zürëgahl dostane mě.

Zadíval se na Roberta Travise, který právě se svou únavně neúnavnou bodrostí zamlouval stůl v restauraci, a zamrazilo ho vzpomínkou na trëighrü. Neměl pochybnosti o tom, co ho čeká, jestli zürëgahl odhalí jeho plány, ale přesto se jich nevzdával. A když už ho ani takové vyhlídky neodradí, soucit s Travisem by neměl být pro jeho svědomí žádnou nepřekonatelnou překážkou.

Ne, Robert Travis už zase nebude ve střehu – stejně jako při těch nešťastných přijímačkách, konstatoval v duchu.

A já z něj vyrazím Loď.

Nad starým pánem se nedalo zvítězit.

Stísněná místnost s kamenem a kovem, össenský lodní styl. Lucas mlčky stojí vedle tabule a čeká, až otec zkontroluje právě dopsané znaky. Je unavený. Nejradši by si sednul na podlahu nebo se aspoň opřel o zeď, ale neudělá to. Dřív si to nedovolil ze strachu. Teď si to nedovolí z pýchy.

A kromě toho… má jistý záměr, a tím pádem i naději.

Pokud jde o drobné vzpoury, otec v jejich nelítostném potlačování prokazuje ještě větší vytrvalost než Lucas v jejich vymýšlení. Ne; drobné vzpoury skoro nemají smysl. Lucas šetří síly na ty zásadní.

Starý pán se napřímí. – Můžeš to smazat.

Neboli, řečeno běžným jazykem lidí: Výborně, Lucasi, gratuluju, napsal jsi to precizně a rychle a nevidím tady sebemenší chybu, kterou bych ti mohl omlátit o hlavu, říká si Lucas kysele. Tenhle překlad do terronštiny si přirozeně musí obstarat sám.

Smaže tabuli a beze slova vyjde za otcem na chodbu. Když míjejí dveře otcovy pracovny, starý pán se zastaví. – Lucasi. Pojď se mnou.

Kdykoliv Lucas překračuje tenhle práh, pokaždé cítí příval adrenalinu; je to jako úder do břicha, jako dělo s horkou vodou. Poměr strachu a dychtivosti kolísá podle toho, jestli v dané chvíli zrovna převládá pocit viny nebo vztek, ale jedno se nemění: otcova pracovna je místem, kde vždycky dochází ke střetům.

– Do konce měsíce je potřeba podat přihlášku na univerzitu, promluví starý pán a přistrčí mu kovovou össenskou židli. – Sedni si. Už jsi přemýšlel o tom, co budeš studovat?

Výborně; a je to tady! Samozřejmě že o tom Lucas přemýšlel. Ani na vteřinu ho nenapadlo, že by snad neměl studovat dál; je natolik uvyklý neustále se učit, že mu to připadá jako ta nejpřirozenější věc na světě. Co nechce, to ví přesně: v žádném případě ne össeistiku; jenže zároveň nemá žádné vyhraněné zájmy, které by ho jasně nasměrovaly k jakémukoliv jinému oboru. A tak už nějakou dobu pročítá stránky univerzit a vybírá si nazdařbůh.

Kritérium je jediné.

Musí to být něco, co otce co nejvíc rozzuří.

– Přihlášku už jsem podal, říká. Dychtivě hledá v otcově tváři známky obav a nepříjemného tušení. Strach by byl ještě lepší. A zdaleka nejvíc by ho hřála u srdce čirá hrůza.

Otec se nenechá vyvést z míry. – Předpokládal jsem, že to nenecháš na poslední chvíli, prohodí. – To není tvůj styl. Ale koneckonců jich můžeš podat víc. Kdyby tě třeba nevzali.

– Jedna stačí, odsekne Lucas.

Starý pán je ve vstřícné náladě. – Jak myslíš. Já si svého času taky podal jenom jednu. Na mimozemskou antropologii; össeistika jako samostatný obor tehdy ještě neexistovala. Ale věděl jsem, že tohle je to jediné, co chci v životě dělat.

A rovnou předpokládáš, že já jsem tím posedlý taky, co? říká si Lucas s narůstající škodolibostí. Ale to se šeredně spleteš.

Otec sepne ruce na stole a s očekáváním se na něj zadívá. – Takže, Lucasi… co sis vybral?

Lucas ovládne vzrušení; nadechne se a vmete mu to do tváře. – Astrofyziku.

Otci zajiskří v očích. – Vážně?! No to je ale skvělá zpráva! prohlásí s neskrývanou radostí. – Ještě lepší volba, než jsem se vůbec odvažoval doufat!

Lucas cítí, jak celé jeho tělo tuhne v naprostém ochromení. A mysl zrovna tak. Skvělá zpráva…?! Otec si myslí, že je to skvělá zpráva?! Je rád, že sedí. Jen s velkým úsilím se udrží a nepraští do stolu pěstí.

– Myslel jsem, že budeš trvat na tom, abych studoval össeistiku, vypraví ze sebe konečně.

– Naprosto jsem nepředpokládal, že by ses tam snad chtěl hlásit, takže jsem si ušetřil veškeré proslovy na toto téma, říká starý pán s úsměvem. – Ale když už na to došla řeč… pamatuj si, Lucasi: kdyby ses nějakou nepravděpodobnou náhodou pokoušel na mou katedru dostat, postaral bych se, aby tě tam nepřijali. Zkoušky bys samozřejmě udělal, ale poslední slovo mám já. A já bych souhlas nedal.

– Proč? Myslel jsem, že… že chceš, abych se tomu věnoval.

– Jistě. Ty se Össe vyhnout nemůžeš. Ale ta škola pro tebe nemá smysl. Jenom bys zlenivěl a ztratil šest let, protože už teď umíš mnohem víc, než se vůbec odvažuji chtít od svých diplomantů u státnic.

Mnohem víc…? Lucas cítí, jak se mu krev hrne do tváří; je dočista bezmocný proti vlně radosti, a zároveň se za to nenávidí. Přišel sem, aby starého pána rozzuřil, a teď se okamžitě nechá zkorumpovat i pouhým náznakem chvály! Jenže od otce se mu tak zřídkakdy dostane uznání.

Starý pán se ušklíbne. – Ovšem ty se s nimi nemáš co srovnávat, zchladí ho vzápětí. – Oni to musí stihnout za dvanáct semestrů, zatímco ty se učíš odmalička. Z tohoto hlediska jsou tvoje výsledky dost ubohé. Kromě toho, i cíl je jiný pro tebe a pro ně. Majitel diplomu z össeistiky se vyzná v reáliích, dokáže si přečíst texty a vyhledá si v primárních pramenech správné citáty, což je odpovídající kvalifikace pro vědeckou práci. Jenže pokud má být někdo schopen mezi Össeany žít, musí znát všechno zpaměti, protože nahlížet do knih mu nebude dovoleno. V tomto ohledu jsi nijak zvlášť nepokročil. Učíš se mnohem pomaleji, než by mi připadalo přiměřené.

Lucas polyká vztek a ponížení; spílá si, že tu čekal na pochvalu jako pes na ohryzanou kost; jak se zase mohl nechat takhle nachytat?! No ano, teď už to zní mnohem víc jako naše běžná konverzace, říká si s jízlivostí; to jsem hned klidnější! Jízlivost pomáhá. Dokáže se usmát. – V cirkusu už by mě vzali, prohodí. – Tak dobře jako já neumí přednášet posvátné knihy žádná jiná cvičená opice.

– Tvoje drzosti jsou poslední dobou trochu monotónní, říká otec. – Dokážu pochopit, že tě memorování veršů intelektuálně neuspokojuje, ale to pro mě nebyl, není a nebude důvod něco na svých požadavcích měnit. Co se týče školy, dávno jsem si všiml, že tíhneš k abstraktnímu myšlení mnohem spíš než k pouhému shromažďování informací. Odhadoval jsem, že budeš zvažovat filozofii nebo matematiku, ale nakonec racionálně posoudíš možnosti uplatnění a spokojíš se s kompromisem mezi krásou čisté abstrakce a praktickou použitelností…

Lucasovi hučí v uších. Podobné otcovy řeči ho vždycky rozpálí doběla; tohle pomalé a metodické pitvání všech pohnutek a citů, pronášené odtažitým tónem k auditoriu neviditelných studentů. Vážené kolegyně a kolegové, dnes si na příkladu mého syna ukážeme, jakou zuřivost mohou ve cvičené opici vyvolat i podněty zcela nicotné; vezměte si prosím gumové zástěry.

– Astrofyzika je dobrá protiváha toho, co tě učím já, uzavře starý pán. – Když budeš studovat, co chceš, třeba s tebou konečně začne být k vydržení.

Stáhnu tu přihlášku. Nepůjdu tam, říká si Lucas v duchu a pocit bezvýchodnosti v něm narůstá až k hranici úplného zoufalství. Co na tom vlastně sejde? Mně stejně nepomůže nic.

Starý pán téma zjevně uzavřel; ale pak se Lucasovi podívá do očí. – Mimochodem, dodá okamžitě –, trochu jsem se bál, že se místo do pořádné školy přihlásíš na nějakou úřednickou přípravku nebo do kurzu vaření, jen abys mě rozzlobil, ale vidím, že máš přece jenom rozum. Teď ještě abys to vůbec zvládl. U takového oboru dobrá paměť moc nepomůže. Ale koneckonců, pokud tě odtamtud po prvním semestru vyhodí, alespoň se během jara budeš össeistice věnovat naplno; a pak si najdeš něco jednoduššího.

Takové banální peklo. Takovou práci dá neječet vzteky! Ale spolknout to Lucas umí. A taky chce. Považuje za otázku osobní cti nenechat se vyprovokovat nikdy a ničím. Pro starého pána je to příliš velké zadostiučinění, když ho vidí zuřit; pravé hody jízlivosti, zásoby na týden!

– Jestli už mi nic dalšího nechceš, půjdu spát, prohlásí, což je absolutní lež. Po skončení audience jen slepě dotápe do svého pokoje. Lapá po dechu. Třese se vzteky. Ale nepráskne dveřmi. Nerozbíjí křehké předměty ani neporáží nábytek. Nemůže udělat nic, co by bylo vidět nebo slyšet, nic, co by mu ulevilo. Velmi nezdravý stav.

Kurs vaření, výborně, přesně to udělám, říká si s opojnou pomstychtivostí. Radost vydrží pár vteřin, než mu dojde, že přesně tohle udělat nemůže. Těžko starého pána vyvede z míry něčím, co mu on sám poradil! Nemůže přihlášku zrušit. Nemůže se ani demonstrativně nechat vyhodit, protože i tím by jenom došlo na otcova slova. Nemůže nic. Nic, co by mělo sebemenší účinek.

Jako vždycky je v pasti.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Pití pozemské kávy

Pinky vystoupila z taxíku, prošla malou předzahrádkou ke dveřím domu, v kterém bydlela, a vytáhla z kapsy kartu. Ale než stihla odemknout, zaslechla za sebou kroky. Nebyl to ovšem dusot řítícího se psychopatického vraha, nýbrž lehký, rychlý klapot dámských podpatků – což byl důvod, proč se bez velkých obav otočila.

Spěchala k ní žena v širokých kalhotách a obyčejném šedém ponču s kápí, dokonale nenápadná na pohled. Jen na rukou měla krajkové rukavičky, což nebylo v kraji tak docela zvykem, a na očích sluneční brýle. Teprve když se přiblížila na několik kroků, Pinky pochopila důvod toho opatření – současně s tím, jak postřehla modrošedou barvu kůže na tváři. Vzápětí si mimozemšťanka stáhla kápi z hlavy.

„Jsem Lucasova známá. Mohla bych s vámi mluvit, paní Pinkertino?“ promluvila terronsky bez jakéhokoliv cizího přízvuku. Řekla össenské jméno; Pinkiným uším však znělo natolik nesrozumitelně, že si nezapamatovala ani slabiku.

Kromě toho, v tu chvíli ji dokonale vytížila snaha udržet decentní výraz. Össeanka… proboha, nějaká Össeanka… tak blízko u mě…? Strachy v ní všechno povolovalo, svíralo se, těžklo.

A nejen strachy. Jak se zblízka dívala do cizinčiny tváře, k obavám se přidávalo ještě cosi. Nejsem přece rasistka, já ne! opakovala si v duchu, zatímco zápolila s odporem. Proboha, nikdy jsem neměla problémy s xenofobií! Jenže teď se rozhodně stihly vynořit. Mimozemšťanka stála příliš blízko, blíž než kdokoliv z nich tam v čajovně; její tvář byla odpudivě šedavá; a uši, ty obscénní řasnaté uši se vlnily jako slizký plž. Nechuť a děs se v Pinky slily v lepkavou směs, která jí vězela v hrdle. Nemohla polknout. Nemohla promluvit. A ta nestvůra čekala, že ji pozve dál!

Pinky napadlo, že se vrhne k domu, vrazí kartu do zámku, rychle za sebou zabouchne a pak před dveře posune nějaký kus nábytku, jako se to dělá v akčních filmech. Zvenčí se ozvou rány, a ona zatím bojovně vysune bradu a poběží nahoru do bytu pro litinovou pánev. Být to film, jistě by to stihla. A ve skutečnosti třeba taky; jenže co by si počala dál? Ta hrůza – místo úderů beranidla by se ozvalo docela tiché, decentní zazvonění. Starostlivý hlas v mluvítku domovního telefonu: Haló, slečno, nestalo se vám nic? Trpíte paranoiou? Mám vám zavolat vašeho psychiatra?

Pinky bylo do pláče bezmocností, protože náhle pochopila, že na vybranou nemá. Jak bych mohla utíkat? Össeanka to nesmí zjistit; nemůžu přece přiznat, že se jí štítím! Jinak budu vypadat jako jeden z těch šílenců, co masakrovali Össeany v Lathö Ganymed… jako nesnášenlivý, trapný pozemský rasista… panebože, proč zrovna já! Vyloudila na tváři úsměv, ale šlo to přetěžko. Lucasi, jak s nimi můžeš mluvit?! Sáhl jsi někdy na někoho z nich, na to plžovitě rybí třaslavě slizce… „Jasně,“ řekla rozechvěle. „Pojďte dál.“

Vedla si příšeru do domu. Pak nahoru. Pak do obýváku. Kdyby ji takhle venku oslovila cizí žena ze Země – žena, která navíc vůbec nemusela být pouhá Lucasova známá, nýbrž hysterická zhrzená milenka s nožem v rukávu –, v žádném případě by si ji nepustila do bytu; nanejvýš by navrhla, ať si jdou sednout do kavárny. Jenže děsivé pomyšlení, že by mohla být přece jenom podezírána z odporu k cizí rase, přehlušilo jakýkoliv jiný strach.

Návštěvnice si stáhla pončo – pod ním měla těsnou tmavou halenu z téhož gerdánského hedvábí, které s takovou oblibou nosíval Lucas –, ale brýle ani rukavice neodložila. Usedla na pohovku s jednou nohou stočenou pod sebou a dokonale rovnými zády. Když Pinky přemýšlela, co nabídnout, vzpomněla si na gömeršaül a zvedl se jí žaludek.

Össeanka nechtěla čaj. Pinky jí uvařila kávu.

Odbyly si něco frází a skončily v dusivém tichu. Cizinka nedělala vůbec nic nechutného. Nepohybovala… ušima… ani neotevírala chřípí na tom svém obřím zobanovitém nose. Byla velice štíhlá, velice důstojná, velice exotická. Vlastně víc než co jiného připomínala sochu kočky z černého lakovaného dřeva, jakou občas mívají v obchodech se suvenýry. Posvátná egyptská kočka – tentokrát ovšem břidlicově šedá. Nic na ní nebylo jednoznačně odporné. A přesto jí Pinky byla z duše vděčná, že si své rukavice nesundává.

„Jednu věc máme společnou, paní Pinkertino,“ promluvila Össeanka pokojným, uhlazeným tónem, když už ticha bylo dost na několik odstavců. „Obě jsme před lety zažily jistý ne zrovna příjemný rozhovor. Lucasův otec, Giles Hildebrandt, nás postupně požádal o velice podobnou službu. Napřed vás, potom mě.“

Pinky ztuhla. Copak vy máte taky dopis? vyhrkla málem. Jen její zdřevěnělý jazyk jí zabránil říct to nahlas; a vzápětí se přidala opatrnost, probuzená v poslední chvíli. „Nevím, co tím myslíte.“

Össeanka nejistě sklopila uši; při troše dobré vůle se dal ten výraz vykládat jako rozpaky. „Tahle situace mi není o nic příjemnější než vám, paní Pinkertino,“ ujistila ji. „Můžete se mi vysmát nebo tvrdit, že jste na všechno dávno zapomněla… a samozřejmě nepřiznat, že někdy k něčemu takovému došlo, protože je to celé velice trapné. Ale, zkrátka… slíbila jsem mu to, takže to musím alespoň zkusit. Jde o jeden dopis.“

Pinky cítila, jak se jí začínají třást kolena. Össeanka měla mírně odvrácenou hlavu, ale ne tak, aby ji její nezemské oči nemohly z úkrytu za tmavými brýlemi sledovat. Dalo se spoléhat na to, že v lidských tvářích nedokáže dost dobře číst? Ani tím si Pinky nebyla jistá. Naštěstí cizinka vzápětí pokračovala.

„Giles Hildebrandt si mě zavolal krátce před svou smrtí. Doma na Össe jsem studovala terronistiku… a ten rok jsem byla na stáži na jeho katedře tady na Zemi. Řekl mi… pověřil mě…“ V rozpacích přejela prsty po hřbetě svého obrovitého zobanu.

„Já jsem vás viděla!“ vyhrkla Pinky bez rozmyslu, protože právě v té chvíli si na jejím nose všimla povědomých modravých strupů či jizev. „Nedávno, je to pár dní. V té össenské čajovně.“

Össeanka nepatrně zaváhala. „Já vím,“ přiznala ale vzápětí. „Díky tomu jsem si taky uvědomila, že právě vy jste ta osoba, kterou kvůli dopisu potřebuju najít. Giles Hildebrandt mi samozřejmě řekl vaše jméno a vaši podobu znám ze Sítě. Vždyť jste byla na olympiádě! V první chvíli jsem chtěla hned vyrazit k vašemu stolku, jenže pak jsem si uvědomila, že bych vám jedině zkazila večer.“ Naklonila se k ní s výrazem, který byl málem spiklenecký. „Chápejte – podle össenských zvyků by mě Lucas musel pozvat ke stolu alespoň na jeden čaj. Načež by byl otrávený, že nás obě musí bavit, vy byste byla otrávená, že ho nemáte jenom pro sebe, a já bych byla otrávená, že už si zase musím nasazovat tmavé brýle.“ Zvonivě se rozesmála. „To už je skoro lepší rovnou vycouvat, no ne?“

Pinky cítila, že se bezděky také usmívá. Překvapilo ji, že zpod vznešené fasády břidlicové kočky probleskuje cosi jako smysl pro humor, a byla tomu ráda. Vlny nechuti ustaly, křehká rovnováha se ustálila. Možná by si nakonec rozuměly, kdyby měly čas trochu se sblížit. A také čas zvyknout si na různé… fyzické odlišnosti. Dokud je mezi nimi stůl a Össeanka má svoje rukavice, ona si přinejmenším může dovolit ten luxus a trochu se uvolnit.

„Stejně jsem s vámi potřebovala mluvit o samotě. To, co spolu musíme probrat my dvě, se sice Lucase týká, ale z důvodů, které jsou nasnadě, je lepší, když u toho on sám není,“ dodala Össeanka a napila se kávy.

„Takže… pan Hildebrandt vám dal pro Lucase dopis?“ osmělila se Pinky.

„Ne, to ne! Dopis dal vám,“ ujistila ji Össeanka. Pomalu se usmála. „Mně jenom řekl, že vy ho otevřete.“

Dopis. Synonymum pro tajemství. Průsečík nadějí. Kamëlë se v duchu ušklíbla, když si představila, co emocí vyplýtvala Květinka Pinkertinka na ten stupidní kus papíru. Ale co jiného od takové holky čekat? Seděla v jejím stísněném bytě, přecpaném otřískaným nábytkem a roztomilými drobnostmi, které byly buď na hranici kýče, nebo spíš za ní, a bojovala s odporem. Ten byt přesně odpovídal představě, kterou si o Pinkertině udělala hned při prvním setkání. A naopak; pokud si v tomhle vetešnictví něco doopravdy představit nedovedla, byl to sám Lükeas Lus: zrovna on se svým vytříbeným vkusem, zálibou v minimalismu a sklony k elitářství. Ale možná to Lus prostě neví. Neví, že jeho Křehotinka má doma sbírku porcelánových slonů, prasátek a koček. Nebo to naopak tuší – a právě proto sem nikdy nevkročil.

Zaťala zuby a radši už se na vitríny nedívala. Nepotřebovala se ujišťovat, jak moc je Pinkertina jiná než ona sama. Naopak. Žádá se podobný osud. Podobný životní příběh; jen ať je dobře vidět, kolik toho máme společného! S očima ukrytýma za tmavými brýlemi spřádala vlákénka vymyšlené minulosti.

„Uznávám, že to může znít trochu divně,“ vykládala s předstíranými rozpaky. „Ale pan profesor mi řekl doslova: ‚Napsal jsem pro svého syna dopis a dal jsem ho jisté dívce. Kdyby byla hloupá, prostě ho schová do skříně a nebude se na nic ptát. Jenže ona je natolik inteligentní a zvídavá, že ho otevře a pokusí se přijít té záhadě na kloub. Naštěstí je dostatečně spolehlivá, aby ho neztratila, a dostatečně čestná, aby se nepokoušela předstírat, že ho nemá.‘ Zjevně vám docela věřil,“ dodala s úsměvem.

„Jak to mohl vědět?“ vydechla Pinky. „Jak to proboha dokázal takhle přesně uhodnout?“

„Jak se říká u vás na Zemi – viděl lidem až do žaludku,“ řekla Kamëlë. Naklonila se k ní ještě víc a ztišila hlas; tohle byla ta správná chvíle, kdy si začít tykat. „Taky jsi z něj měla takovou hrůzu jako já? Když ten se na člověka podíval, bylo to horší než celé naše trëighrü! Než abych ho ve škole potkala na chodbě, to jsem se vždycky radši schovala na záchod,“ dodala a zachichotala se.

Slyšela, jak se Pinkertina přidává k jejímu smíchu; co může být krásnějšího než společný nepřítel? „Já jsem se zase rozbrečela, když mi ten dopis dával,“ přiznala bez přemýšlení; a Kamëlë chápavě pokývala hlavou, jako že se vůbec nediví.

S Lusovým otcem se jaktěživa nesetkala. Přijela na Zemi dávno po jeho smrti. Ale věděla o něm dost na to, aby mohla předstírat, že kdysi dávno byla jeho studentkou. Nějaké össenské stážistky tehdy na katedře byly – a Kamëlë si vytáhla z protonace jméno jedné z nich, aby byla její falešná identita kompletní.

Samozřejmě, Pinkertina si to jméno pamatovat nebude.

Ale Kamëlë ho taky neříkala pro ni.

Nebyla v tomhle bytě poprvé. V protonaci to nezůstalo, ale poctila ho svou návštěvou už před několika hodinami. Svou volnou pracovní dobu si dnes udělala ještě volnější a počkala si, až Květinka Křehotinka vyrazí na plazmovou dráhu. Věděla, že dopis tu bude. Květinka si přiznala, že se přiznat neodváží, vyklopila ho z kabelky a zavřela ho do šuplíku.

Otevřít běžný zámek – čili takový, který nestíní drüein nebo myceliální clona –, není pro gleewarina problém. Kamëlë se vloupala dovnitř, vyndala dopis ze zásuvky a posadila se s ním na koberec. Pruh myceliálního papíru měl standardní formát, délku paže a šířku dlaně, a vypadal velmi zachovale. Přesně v polovině byl hladce rozříznutý nožem, jak Pinky v místě ohybu otevírala domnělou obálku. Kamëlë ho rozložila a přelétla znaky.

Tak přece. Oči jí zadrhly o slovo Tlix, které tam zářilo jako radioaktivní prach.

Rë Akkütlix, co to Lusova otce napadlo?! V tom textu byla dostatečná dávka staré sgenské mystiky, aby to kohokoliv mohlo dostat do problémů. Ale nešlo jen o herezi aurigiánů. Starý pan Hildebrandt svěřil papíru i svoje spekulace; a ty se týkaly Lodí. To snad ne. To přece nemůže myslet vážně, říkala si Kamëlë nevěřícně, zatímco pročítala dopis jednou a podruhé a vrývala si ho do paměti. Tohle je čiré šílenství!

Blahořečila svým instinktům, které ji přiměly pustit se po téhle stopě… ale zároveň se v ní vzmáhal strach. Jestli tohle najde kdokoliv z církevních hodnostářů, Pinkertina Wardová je – mrtvá. A jestli kdokoliv zjistí, že tu jistá Kamila Möernová ten dopis našla a přečetla a neohlásila to církevní policii, je mrtvá zrovna tak.

Co když se k tomu textu jako první dostane Lus? Ten má dost rozumu, aby takový papír okamžitě zničil; ale některé teze starého pána si možná bude chtít ověřit. Začne hledat na Síti? Zeptá se v össenském chrámu? Vyrazí na kosmodrom? Jedno bylo jisté: obrátí se k vlastní paměti. Položí si otázku, kdy a kde mohl slyšet něco podobného; a zkusí se dobrat toho, co vůbec ví o össenských Lodích. Dopis, který ho může přivést na stopu, tu Kamëlë nemohla nechat ležet.

Byla ve velkém pokušení rovnou ho vzít. Koneckonců, není to zlatá cihla. Nemá hodnotu, která by se dala jednoduše vyčíslit v penězích. Copak bude Pinkertina vykládat policii, že jí zmizel ze skříně cizí otevřený dopis? Nepřizná to nikomu, a dokonce ani Lusovi. Kdyby se dalo nějakým jednoduchým způsobem zařídit, aby Pinkertina zapomněla na dopis úplně, Kamëlë by ho v tu chvíli opravdu strčila do kapsy, vytratila by se z bytu a celé to smazala z protonace. Jenže odstranit vlákna myšlenek, která se na tu záležitost nabalila za dlouhých osmnáct let, není tak snadné jako smazat pět minut mdlob někde na záchodcích. Pinky měla výčitky, že dopis otevřela. Kdysi kvůli tomu podnikala různé kroky. Dva roky se odhodlávala Lusova otce navštívit, a pak zase sháněla učebnici össeinu. Tohle bylo tak těsně spojené s jistou fází jejího života, že by po tom zůstala obrovská díra. Se zásahy do paměti už měla Kamëlë zkušenosti, a ty jasně říkaly, jaká jsou v tom úskalí.

I kdyby zvládla Pinky, pořád je tu Lus. Ten stejně tuší, že nějaké tajemství existuje. Třeba se na to sám zeptá. Nebo o tom bude přemýšlet. A kolem Luse slídí zürëgahl a gleewarini velekněžky Maëwënë a ti si snadno mohou všimnout.

Kamëlë tohle všechno zvážila; a pak vzorně vrátila dopis tam, kde ho našla. Opustila byt a smazala stopy po své návštěvě. Jestli na sebe nechce poštvat všechny gleewariny z okolí, nesmí vyvolat povyk tím, že někde něco nechá nevysvětlitelně zmizet. Šílené teze starého pána musí sprovodit ze světa otevřeně a kdekomu na očích… jako by ani žádná gleewari nebyla.

Je přece bývalá studentka terronistiky.

Nejlepší způsob, jak nějakou scénu dostat do protonace, je prostě ji – sehrát.

Přes tmavé brýle se zadívala na Pinkertinu, která nervózně upíjela kávu. „Pan profesor mi řekl o dopisu krátce před svou smrtí. Nedalo se to odmítnout.“

Pinkertina k ní vzhlížela s podivnou směsí zvědavosti, naděje a strachu. „Ale proč tě do toho vůbec zatahoval?“

„Dal mi za úkol, abych tě vyhledala a rozhodla, jestli je vůbec vhodné ten dopis předat.“ Kamëlë zaujatě rozvíjela svou historku. „Když budeme dvě, prý lépe odhadneme správný okamžik. Kdybych měla ten dopis jenom já, mohla bych si ho přečíst předčasně – a kdyby jenom ty, možná bys váhala, jestli ho předat otevřený. Teď ti ho můžu přeložit. Pak společně vymyslíme, co podnikneme dál. Buď ho napíšu znovu, nebo to Lucasovi některá z nás řekne ústně.“ Zvážněla. „Víš, teď už se nedá pochybovat, že ten správný čas nadešel. To víme obě. A je ho čím dál méně. Třeba je v tom dopisu něco, co Lucase ještě zachrání.“

Záchrana. Pro ni i pro Lucase. Kdyby nic jiného, tenhle argument měl váhu.

Lucase čeká osud, který by si sám nikdy nevybral, zaznělo Pinky v hlavě ze vzpomínek. Je ta nemoc dědičná, takže o ní jeho otec věděl? A má pro Lucase nějaké dobré rady? Sám přece nezemřel na tohle, ale na něco nesrovnatelně banálnějšího, snad na infarkt.

Možná znal nějaký tajný způsob, jak to zastavit.

Pinky se třásly ruce, když obě poloviny dopisu pokládala mezi šálky s kávou. Trochu se bála, že se na ně Össeanka vzápětí vrhne s divokým vítězoslavným výkřikem, nacpe si je za podprsenku a vyřítí se z domu; a nejhorší na tom bylo, že i kdyby věděla, že se to stane, byla by ve velkém pokušení dát jí dopis stejně. Jenže nic strašného se neodehrálo. Mimozemšťanka vzala do ruky jenom první část, a to bez jakéhokoliv spěchu. Rozvinula papír do celé jeho půlmetrové délky a zahleděla se na ony vysoce dekorativní, komplikované znaky, které Pinky bez sebemenšího záblesku porozumění prohlížela už tolikrát.

„Lodní össein. Tohle není běžné písmo. Luštit to nebude žádná legrace – ale my to zvládneme, Pinkertino,“ ozvala se. Uhladila si dopis na koleni a nepatrně nadzdvihla tmavé brýle.

Pinky se přistihla, jak fascinovaně pozoruje rudozlaté odlesky na jejích hladkých modrošedých tvářích. Tak to bylo – odlesky; víc k ní zpod brýlí neproniklo. Uvědomila si, že už se nebojí. Ještě pořád se v ní cosi zadrhávalo odporem při pomyšlení na všechny odlišnosti; lehký pocit nechuti jí pořád ještě rozechvíval hrdlo; jenže místo ledové hrůzy už se neodbytně hlásila její věčná zvědavost. Podat ruku bych Össeance asi nechtěla – ale pohled? Co může být na pouhém pohledu tak odporného? A co tak nebezpečného? Proč ji před tím Lucas varoval? Nepřeháněl trochu?

Možná by stálo za to, přemítala, zkrátka ji o to požádat. Zdá se přátelská, možná skoro sympatická. Jistě by bylo lepší opatrně si to jejich trëighrü vyzkoušet, než se s tím pak někde zničehožnic setkat. Nevadilo by jí to? Neurazilo? Nebo by si připadala jako exponát v zoo, kdybych jí najednou řekla – Prosím tě, podívej se mi na chvilku do očí, abych věděla, jaké to je?

Össeanka se zahloubala do dopisu. Brýle si nadzdvihla ještě o trochu víc.

„Jestli na to nevidíš, tak si je sundej,“ ozvala se Pinky.

„Díky,“ řekla mimozemšťanka s úlevou. „Ty brýle jsou tak tmavé, že bych k nim potřebovala ještě taky slepeckého psa!“ Sáhla pro svou kabelku, vyndala vyšívané pouzdro a brýle do něj uložila. „Zkusím si dávat pozor a nezvedat oči, ale ty se na mě radši moc nedívej. Prosím tě, nemáš papír a tužku? Rovnou to začnu přepisovat do terronštiny.“

„Hned.“ Pinky znovu vyrazila k psacímu stolu. Když se o minutu později vracela, oči měla poslušně sklopené. Pak jen seděla, dopíjela stydnoucí kávu a poslouchala, jak tužka šustí po papíru.

„To je vážně k vzteku!“ ozvala se Össeanka nečekaně. Odhodila tužku, vyskočila od stolu a začala rázovat po pokoji. „Ten namyšlenej, despotickej chlap! Co si myslel? Že tímhle Lucasovi pomůže?“ soptila. „Myslela jsem, že tam bude nějaká dobrá rada… rozumíš, nějaký tajný návod, jak…“ Bezmocně zavrtěla hlavou a zadívala se do papírů. „Jenže tohle je spíš jako pomsta ze záhrobí! Zatím mám jenom začátek, ale stejně jízlivé je to celé. Podívej se sama, ale tohle Lucasovi v jeho stavu prostě nemůžeme dát!“ Otočila se k ní a podávala jí přes stůl papír s překladem.

Pinky vzhlédla.

Vyjekla a škubla sebou, až zády narazila na opěradlo.

A pak už se nemohla pohnout vůbec.

Bylo to jako sprška střepů. Rozžhavené jehly z bronzu se jí skrz oční důlky zaryly až do mozku, ale místo okamžité smrti způsobily jen okamžité ochromení. Všechno v ní ztuhlo a zmrzlo. Připadala si jako čerstvě nabodnutý motýl. Nepřipadala si nijak.

Chtěla křičet hrůzou, ale byla zalitá ve sklovité nehybnosti, kterou nepronikl žádný zvuk. Cítila, jak se v ní pomalu šíří pocit neuvěřitelné prázdnoty, a kolem té se zároveň všechno stahuje a napíná jako ve vývěvě. Někdo z ní vysával vzduch, život, sílu, morek, krev. Ten pocit byl všude zároveň; vůbec se nedal lokalizovat v jednom místě těla, vůbec se nedal určit; a to na něm bylo nejpříšernější. Snažila se soustředit na to, co se děje s jejíma očima, aby unikla té strašné beztvarosti, ale možná to nebyl dobrý nápad. Kolem bulev se jí omotala síť měděných drátků, sbíhajících se k ostrůvkům jantaru v modravé tváři, která plula kdesi předaleko. Pinky věděla, že kdyby se dokázala odtrhnout – proboha, kdyby dokázala alespoň o kousek pootočit hlavu! – zpřetrhala by je jako nic; ale téhle drobnosti nebyla schopná. Drátěná pouta se pomalu začínala žhavit jako spirály konvektoru, a slzy, které jí vytryskly vzápětí, je nestíhaly uhasit.

Může být doopravdy těžké odvrátit pohled, vybavil se jí Lucasův hlas.

Proboha, Lucasi! Že je to těžké tak příšerně, to jsi mi neřekl!

Najednou to z ní spadlo. Pinky se křečovitě roztřásla a přitiskla si dlaně k očím, v kterých vybuchla řezavá bolest. Prudce se odvrátila a zabořila tvář do polstrování křesla. Nejradši by se zavrtala do škvíry mezi polštáři a zmizela v ní jako šváb, ale v tu chvíli ucítila ruku na zádech. Össeanka se nad ní skláněla a naléhavě jí tiskla rameno.

„Pinkertino… Promiň, prosím tě! Je ti moc špatně? Já… Netušila jsem… Slyšíš, už mám zase brýle. Přísahám, že už si je nesundám! Už to nikdy nedopustím!“

„Jdi pryč,“ zamumlala Pinky. Malátně uhýbala před tou vlezlou rukou. Nebyla schopná vůbec ničeho; ani odporu, ani přemýšlení. Propadala se do stavu naprosté otupělosti.

Ruka s ní zatřásla. „Pinkertino, no tak! Neomdlévej! Musíme se dohodnout, co uděláme s tím dopisem. Nevím, jestli je rozumné ho předat. Ten text je příšerný. Lucasovi to nic dobrého nepřinese a jen ho to –“

„Jdi pryč.“

„Dělej, jak myslíš, ale –“

Pinky před ní malátně uhýbala. Neodvažovala se zvednout hlavu. Nedokázala si představit, že by se ještě někdy mohla podívat té ženě do tváře, ať už má brýle nebo ne. Při pomyšlení, že by se ta příšerná věc mohla opakovat, se jí chtělo ječet hrůzou. „Jdi pryč,“ zamumlala jenom. Pokud dobře počítala, potřetí.

Ruka sklouzla z jejího ramene. „Promiň, prosím tě,“ ozvalo se nad ní s nezměrným smutkem. „Tohle jsem vážně nechtěla.“ Tichý zvuk, jak papír dopadl na stůl. „Ten dopis… nechávám ti ho tady… ale dobře to uvaž, rozumíš.“ Zašustění prstů v rukavičkách, uhlazujících ten dlouhý pruh. „Prosím tě, nezlob se.“ Pak už jenom kroky. Klapnutí dveří.

Teprve o dobrou hodinu a půl později Pinky malátně vstala a šla si uvařit čaj. Při tom si všimla, že dopis opravdu leží na stolku; nejlepší důkaz, že ta žena ho nepřišla ukrást. Překlad do terronštiny tam byl taky – hrstka úvodních vět ve štiplavě posměšném tónu. Vzala papíry a mechanicky je uklidila do stolu.

Všechno se v ní svíralo lítostí. Proboha, proč se nedokázala trochu sebrat a prostě to s úsměvem přejít? Nebo klidně i bez úsměvu, ale zkrátka ne tak hystericky? Neměla Össeanku takhle hrubě poslat pryč. Vždyť ta ubohá žena vůbec za nic nemohla! Copak jí Pinky sama neřekla, ať si sundá brýle? Byla to nešťastná náhoda a břidlicovou kočku to doopravdy mrzelo. Ale když se pak pokoušela Pinky pomoct, dočkala se jenom strohého odmítnutí.

Měla bych se jí omluvit, usoudila Pinky. Už už se začínala děsit při představě hrozícího telefonování – ale vzápětí si uvědomila věc ještě podstatně děsivější: totiž že nemá kam zatelefonovat. Nemůže se s Össeankou znovu spojit, i kdyby chtěla… ať už kvůli omluvě nebo kvůli překladu zbývající části dopisu nebo vůbec kvůli čemukoliv.

Nic o ní neví. Nepamatuje si to její krkolomné jméno.

A už ji nikdy znovu nenajde.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Prastará

Bylo to její!

Fiona Fergussonová přirazila zásuvku se svou sbírkou magických amuletů, které zjevně právě vykonaly zázrak, a z čiré radosti se zatočila po kanceláři. Roy Stafford dal Fomalhiwu jí!

Když se to úterý vrátila z oběda, na displeji zářila ikonka zprávy od šéfa. Pro jistotu si vzala do ruky chalcedon a jaspis, aby měla štěstí, až to bude číst, a otevřela ji.

Fiono, rád bych, abyste osobně vedla jednání s naší zájmovou osobou a dopravila ji na Zemi. Zastavte se u mě pro podrobné instrukce a spojte se s mou sekretářkou, aby vám zařídila letenku.

Nedokázala tlumit nadšení. Nedokázala se ani ovládnout natolik, aby se ve vší slušnosti posadila na židli a vychutnávala vítězství decentně a vskrytu. Na Mars letím já! A Prastará to věděla, zpívalo v ní všechno. Má dar skutečného vhledu. Její slova se naplňují.

S úsměvem si vzpomněla na dlouhý rozhovor, který spolu vedly tento víkend. Když se ve středu nedostala na mši, zašla do krámku alespoň v sobotu, aby Prastarou pozdravila a řekla jí o svých snech; a pak skončily v zadní místnůstce, oddělené závěsem od zamčeného krámu a dřevěnými padacími dveřmi od lahrdöenu v podzemí, seděly nad konvicí össenského čaje a ještě dlouho po zavírací době spolu probíraly budoucnost.

„Dokážeš vnímat vize, které ti Akkütlix posílá do snů, ale tohle vyžaduje přímočarost,“ prohlásila Prastará nakonec. „Já se k podobným prostředkům uchyluji jen výjimečně, protože člověk by neměl Akkütlixova věšteckého daru zneužívat nadmíru, ale pro tebe to udělám.“ Otevřela truhlici vyloženou sametem, v níž přechovávala své vlastní magické předměty, a položila na stůl mísu ze stříbra a sadu kamenných koulí.

Místo jediné koule z křišťálu, která měla tak silnou tradici na Zemi, se držela össenského čísla pět. A když se rozhodla z Věnce Pěti předpovídat, místo křišťálu volila citrín a karneol. Ovšem to všechno byly jen nástroje – sice nutné, ale samy o sobě nedostatečné. Úspěch by nezaručily, kdyby nebylo Matčina vhledu a moudrosti.

Prastará svýma ohnivýma očima dlouho hleděla do odlesku polodrahokamů na stříbrné míse. Pak si nasadila brýle z hadích těl, uložila mísu do truhlice a usmála se na Fionu.

„Nakonec to bude patřit tobě,“ řekla jí. „Všechno, co je teď jeho, bude tvé.“ Vstala a podala jí ruce.

Fiona je dojatě stiskla. Ruce Prastaré byly chladné, hubené, kostnaté.

„Poslouchej, co ti povím, Fiono,“ dodala Prastará. „Cítím, že svého konkurenta doopravdy nenávidíš. Ale netřeba se mstít. Netřeba napomáhat osudu, protože je beztak zpečetěn. Ten muž nad tebou nikdy nezvítězí. Má znalosti, ale nemá víru; a to je ten nejtěžší zločin, který Akkütlix nikdy neodpouští. Piják duší od něj odvrátil svou tvář. On už je jenom prázdná skořápka, která pouhou silou vůle zaujímá určitý bod v prostoru a času – ale vítr Neodvratnosti ho zakrátko odvane. Jeho místo ve skutečnosti náleží tobě.“

„Matko…“ vydechla Fiona.

Prastará znovu usedla naproti ní. „Je to tak,“ řekla a zvolna pokývala hlavou. „Důležité věci se odehrají vskrytu. Jen nesmíš Osud pronásledovat a tomu člověku záměrně škodit, protože tím bys své vazby s dobrými silami zpřetrhala.“

Když na to teď Fiona vzpomínala, všechno se v ní svíralo dojetím a vděčností. A zároveň v ní narůstal pocit opojné moci; moci, kterou člověku může propůjčit jen Akkütlixova přízeň, Akkütlixova vlídnost, Akkütlixova důvěra.

Stála v jeho stínu.

Byla vyvolená.

Roy Stafford pečlivě zamkl dveře kanceláře. Přesně jak čekal, Fiona Fergussonová se přiřítila za necelou půlhodinu: nejspíš ihned poté, co přišla z oběda, a bez jakékoliv decentní prodlevy. Slyšel ji, jak se vedle s jeho sekretářkou Lindou dohaduje o letence a Linda jí jako vhodný termín navrhuje příští středu; Lucas si to zaručeně zjistí, takže změnit to na neděli bude nutné až v poslední chvíli. Lži začaly poněkud nabývat na objemu; ale tak už to v podobných případech chodí. Naštěstí měl šikovnou sekretářku a mohl se nechávat zapřít.

Podíval se na netlog. Kromě vzkazu, který poslal Fioně, tam měl i jiný, který naopak právě přišel jemu.

Psala mu Sofie Hildebrandtová.

Vzkaz pro Fionu patřičně zdokumentoval a uložil do databáze vnitropodnikové pošty. Vzkaz od Sofie bylo naopak nutné urychleně smazat.

Osobně s ní mluvil přesně dvakrát – ve chvíli, kdy byl svědkem Lucasova záchvatu, a pak pozdě večer téhož dne. Volal jí zcela v duchu plánu, který mu bleskl hlavou, když s Lucasem mluvil o Fomalhiwě – čili tak, aby o tom nikdo nevěděl. Její bratr na ni nejspíš přenesl něco ze své zdravé nedůvěry k databázím všeho druhu, protože číslo na netlog měla tajné, ovšem Stafford si ho dokázal zjistit velmi snadno. Počkal v práci, dokud Lucas neodejde, a pak si univerzální kartou odemkl jeho kancelář. Jak se dalo čekat, to číslo ještě bylo na konci seznamu uskutečněných hovorů. Koneckonců – právě proto, že Sofie svému bratrovi předtím zavolala, přišla Staffordovi na mysl právě ona. Milenka by samozřejmě byla vhodnější. Lucas však naznačil celkem jasně, že žádnou nemá, takže nezbývalo než spokojit se se sestrou.

A sestra nebyla hloupá. Ani úzkoprsá. Měla smysl pro humor. Telefon zvedla u sebe v ložnici v přesvědčení, že jí volá bratr. Seděla na posteli, a vpravdě jako doma: nahá až na převelice tenkou noční košili, rozcuchaná a nenalíčená. „Tady erotická linka u vilné ježibaby! Zdravíme zapšklé workoholiky, kteří ještě v půl dvanácté dřepí v práci!“ ohlásila se, ještě než se obraz ustálil. Když vzápětí uviděla na displeji v Lucasově kanceláři cizí mužskou tvář, nezačala ječet; místo toho se jen uchechtla typicky hildebrandtovským způsobem. „Tahle erotická linka je ovšem bohužel soukromá,“ prohodila a přepnula obraz. Nadále se Roy Stafford díval jen na zasněžené štíty nějakých mimořádně strmých hor.

Než se přes akustický vstup odbylo všechno vysvětlování, Sofie se zase na displeji objevila, tentokrát v džínách a tričku. Moc se Lucasovi nepodobala, ale byla to doopravdy pěkná ženská. Dokonce i oblečená.

Když jí Stafford líčil, co je potřeba udělat, nezačala se ani pohoršovat, ani vytáčet. Místo toho se dala do smíchu. „Vy si vážně myslíte, že je tohle nutné?“ zeptala se. „Vždyť jde o Luse!“

„Ani mě netěší, že bychom ho měli tak trochu oklamat, ale takhle mi to připadá bezpečnější. Fomalhiwan –“

„Vy mi nerozumíte,“ přerušila ho Sofie. „Chápu, v čem je vtip vašeho plánu. Samozřejmě můžu udělat, co po mně chcete, a nenápadně zkusit svému bratrovi vnuknout myšlenku, aby se vypravil na Mars na vlastní pěst. Ale má to dva háčky. Za prvé – jemu něco podsunout, a ještě k tomu nenápadně, to je úkol spíš tak pro rozvědku titánů. Čas od času to zkouším – čistě ze sportu! – a vždycky mě prokoukne. A za druhé…“ Rozhodila rukama. „Vsadím se s vámi, o co chcete, Royi, že to bude zbytečné. Znám Lucase! Tohle je přesně věc, která ho napadne okamžitě. A bez našeptávání. Vím, jak byl poslední dobou Fomalhiwou posedlý. On to jen tak nezabalí. Než se mi vůbec podaří ho dohnat a donutit ho, aby se se mnou sešel, už bude mít dávno v kapse kartáček na zuby a letenku na Mars.“

Její neochvějná jistota Roye Stafforda trochu zaskočila. „Výslovně jsem mu řekl, že ten projekt zadám někomu jinému. Skutečně si myslíte, že váš bratr za mými zády okamžitě začne podnikat něco pro to, aby se k Fomalhiwanovi dostal?“

Sofie nevěřícně zavrtěla hlavou. „Tak o co vám sakra jde? Teď jste to vy, kdo mi volá za jeho zády! A právě se snažíte zařídit, aby přesně tuhle cestu podnikl!“

„Ano, ale…“ Stafford se zarazil. Sofie měla samozřejmě pravdu: on potřebuje veškerou Lucasovu iniciativu. Pokud ho zároveň pohoršuje, že taková iniciativa a absolutní poslušnost se navzájem vylučují, chová se jako hlupák, který sám neví, co chce.

Ale možná zkrátka jen touží po ujištění, že ho Lucas dostatečně respektuje.

Ano. To by slyšel moc rád.

„Tady záleží na tom, jak zněla konkrétní dohoda,“ podotkla Sofie. „Lucas dokáže využít příležitosti, ale není to žádný podrazák. Jestli vám vysloveně slíbil, že nic neudělá, tak taky nic neudělá. Ale předpokládám, že takový slib jste si nejspíš nevynucoval.“

Stafford vyloudil na tváři úsměv. „Máte pravdu, slečno Sofie.“

Sofie nepřítomně kývla. Vtom ji něco napadlo; zajiskřilo jí v očích a vzápětí se dala do smíchu. „Počkejte, teď mi to dochází! Vy jste mu to řekl dneska, že mu tu Fomalhiwu nedáte, viďte? Zrovna v tu chvíli, kdy jsem tam volala. Páni! Muselo ho to parádně sebrat. Měl hrozně divný hlas.“

Ona to neví, uvědomil si Stafford. Tahle holka neví, že její bratr umírá. Přestože to byl Lucas a nikoliv on sám, kdo se rozhodl jí lhát, náhle se do jejích rozesmátých očí nedokázal podívat. „Věnoval tomu spoustu času,“ řekl vyhýbavě. „Doufám, že váš odhad vyjde, slečno Sofie – a pokud ne, tak že Lucase trochu postrčíte. Jistě by litoval, kdyby u toho nebyl, až se začne něco dít.“

„Nejdůležitější věci se odehrají vskrytu,“ podotkla Sofie se smíchem. „To je Lucasovo oblíbené přísloví.“

A teď mu Sofie Hildebrandtová psala. Vzkaz byl krátký a v duchu nejlepších hildebrandtovských tradic – čili bez jakýchkoliv jmen a kompromitujících podrobností. Zdravíčko, Royi! Škoda, že jsme se nevsadili. Byla bych vyhrála. Koukejte mu dát dovolenou, až vám ji v pondělí pozdě odpoledne podstrčí!

Roy Stafford se ušklíbl. Čili Lucas má v plánu odletět v úterý. To znamená, že Fioně je třeba obstarat letenku na nedělní ráno, aby měla dost času Fomalhiwana patřičně znechutit. Kromě toho, pořád je tu možnost, že to celé proběhne docela jinak: Fiona cizince uhrane, vyděsí a lapí přesně podle svého plánu. A pak se jí ten náskok taky bude hodit, aby ho dostala na Zem, než Lucas přiletí a její úspěch zmaří. Upřímně řečeno, je celkem lhostejné, která varianta vyjde. Pro Radu je dobré obojí.

Bylo půl třetí. Fiona chvíli bezcílně přecházela sem a tam mezi skříní na spisy, nástěnným displejem a svým stolem, než si připustila, že dneska už nic neudělá. První vlna radosti dávno vyprchala. Zůstal neurčitý neklid. Ve tři čtvrtě zavolala Lindě, že si ještě před cestou musí nutně něco zařídit a ať to šéfovi šetrně vysvětlí. Krátce před třetí práskla do bot. Prastará jistě bude v krámku, i když není středa.

V půl čtvrté vystoupila z taxíku a zamířila k těžkým tmavým dveřím. Össenská moudrost, hlásal vývěsní štít v terronštině, zatímco na dveřích samých se skvěl opravdový, rudě a v reliéfu vyvedený össenský znak. Vedle na zdi byl displej, na kterém obvykle běžela reklama. Teď z něho zářil nehybný nápis Zavřeno.

Že zavřeno…?! Vždyť přes dveře ani nebyly stažené mříže.

Fiona přejela po reliéfu dlaní. Zvláštní. Byla tak šťastná, když dostala Staffordův vzkaz! Zato pocit, který se jí zmocnil teď, byl nezaměnitelně tísnivý.

Po špičkách vstoupila. Přelila se přes ni tichá hudba plná ozvěn padající vody, křiku ptáků, temného úpění mnišských trub a souzvuku nepozemsky naladěných strun. Atmosféra uvnitř byla známá, a přesto drásavě děsivá. Fiona vdechla vůni vlhkosti, hub a hlíny. Rozhlédla se v šeru.

Její pohled klouzal po regálech s össenskými věcmi. Byly posvátné i běžné, magické i bezcenné. Vedle amuletů ležely obyčejné šperky z kovu a kostí, vedle profánních misek na jídlo a keramických trojnožek na čaj flakóny s éterickými oleji. Viděla je tolikrát, že už se v nich vyznala. Některé byly doopravdy vzácné. Ale Prastará – ta výjimečná žena, Össeanka s darem věšteckého vhledu –, nebyla na svém místě za pultem, kde obvykle sedávala, připravená kdykoliv prodat každému ze svých zákazníků přesně to, co si zaslouží. Že by jen tak odešla a nechala krámek otevřený? To se Fioně nechtělo věřit.

Mohla být snad jedině… dole.

Fiona přešlápla. Jsem tu v nevhodnou dobu. Něco se děje, něco se neodvratně děje, proboha!

Možná mi Prastará vyčte, že ji obtěžuji příliš.

Bylo to trapné. Chodila sem už tak dlouho, dočkala se jistých výsad a snad i přízně… a přesto z Prastaré nepřestávala mít strach. V hloubi duše cítila, že rovnováha je velmi křehká. Jejich dobré vztahy se kdykoliv mohly zvrátit. V Össeanech bylo cosi dokonale nevypočitatelného.

Fiona sevřela rty. Na druhou stranu – když už se vláčela až sem, přece jen tak neodejde; na to si příliš váží svého času! Rázně rozhrnula závěs na zdi za pultem, prošla úzkou chodbičkou k zadní místnosti a nahlédla dovnitř. „Matko…?“ zavolala do ticha.

Ani tady nikdo nebyl. Ovšem padací dveře, které jindy zakrývaly vstup do larhdöenu, byly zvednuté.

Fiona sešla dolů. V larhdöenu byla skoro tma. Zápach hub zesílil k nesnesení. Ale plochá rudá světla v podlaze ji vedla známou cestou před oltář. V životě tu nebyla sama; vždy jenom s nimi, s lidmi a Össeany, kteří se tu scházeli. Byla na jejich přítomnost tak uvyklá, že i teď v duchu slyšela všude kolem ozvuky jejich kroků. Sestupují po schodech. Zouvají si boty a sedají si na polštáře kolem stěn. Všichni stejně, všichni spolu – všichni se stejnou a společnou touhou.

To žhavé, opojné souznění.

Jenže podzemní sál byl dnes prázdný a z opojení zůstal jen mrazivý strach. Fiona se nerozhodně zastavila před sochou Akkütlixe, s chladnou nadřazeností se tyčící nad aiö. Dvěma prsty se dotkla ramene, jak se slušelo, a s dohasínající nadějí se pustila do inventury temných koutů.

Bylo jich tu dost. Po obvodu kruhové místnosti se nacházelo patnáct výklenků, zakrytých červenými závěsy. Fiona začala závěsy jeden za druhým odhrnovat a nahlížet do chodeb.

Obešla půlku kruhu, když náhle z jedné chodby zavanul tak hutný, tak pronikavě ostrý zápach hub, že ji to málem porazilo. V chrámu houby vždycky trochu voněly, ale nikdy si neuvědomila, že by to mohlo vyvěrat zdola. Co se stalo, že to bylo najednou cítit tolik? Jako by uvnitř výklenku bylo s něčím hnuto. Někdo porušil klid. Fioně naskočila husí kůže a na patře pocítila hořkost. Vzduch musel být prosycený myriádami neviditelných spór.

Proč tu není světlo? zuřila v duchu. Proč zatraceně není v celém tomhle chrámu žádná lampa, která by se dala vzít dovnitř? Jediné osvětlení, ploché, rudě zářící desky, bylo zapuštěné v podlaze. Odklopila netlog a alespoň si posvítila displejem.

Na podlaze chodby zahlédla tmavý obrys ležícího těla. Zatrnulo jí leknutím, když si uvědomila, že je to Prastará. Neměla ponětí, jak rozpoznat smrt, ovšem když se těla dotkla, nezdálo se studené ani ztuhlé. Podvlékla ruce pod pažemi Össeanky a táhla ji ke světlu. Stará žena byla křehká a poměrně drobná, a přesto to byla pořádná dřina, dostat ji po strmě stoupající podlaze až do sálu. Fiona radši nemyslela na to, jak ji povleče nahoru po schodech. Prsty jí klouzaly po sklovité vrstvě něčeho slizkého, co pokrývalo kůži i šaty. Pach plísně a hub byl omračující.

Konečně se obě ocitly v chrámu. Fiona spatřila bílé pásy mycelia, které Prastarou pokrývaly jako kokon lepkavých pavučin. Rë Akkütlix! zaúpěla v duchu. Prastará je měla na tváři. V ústech. Na očích.

Sáhla do kabelky pro kapesníky a otřela jí obličej. Při tom si na třásních vlastní blůzy s leknutím všimla stejných bílých skvrn; ale nebyl čas děsit se toho, že houba pohltí i ji. Rë Akkütlix, může být Prastará naživu? Jak jí pomoct? přemítala horečnatě. „Matko? Slyšíš mě?“

Náhle se Prastará chrčivě nadechla. Pohnula se. Otevřela oči. Fiona podvědomě uhnula před zábleskem trëighrü.

„Fiono,“ zamumlala Prastará. Její ruka se malátně zvedla, kostnatý spár v lesklém závoji hyf, a zaťala se Fioně do rukávu. V tom stisku bylo překvapivě mnoho síly.

Fiona se otřásla hrůzou. Když k ní naklonila hlavu, napůl čekala, že se stane něco příšerného; že plazmodium houby, které požírá to mimozemské tělo zevnitř, náhle vyrazí vzhůru a zmocní se i jí; ale bylo to děsivé docela jinak.

„Fiono. Dcero,“ vydechla Össeanka. „Poslouchej mě dobře. Nesmíš letět na Mars. Řekni tomu falonoši ve svém zaměstnání, že neodletíš. Nesmíš cizáka hledat. Právě se mi dostalo vidění.“ Zajíkla se. „Není to vůle Akkütlixova. Ty od toho dej ruce pryč.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Další duše domu

Pátek. Pinky hodila na podlahu taxíku tašku s věcmi z tréninku, zabořila se do sedadla a vytáhla rtěnku. Nejsi blázen, holka? Je ti třiatřicet! Prostým rozdílem dvou čísel lze zjistit, že Lucas měl právě dvacet let na to, aby projevil případný zájem o tvou osobu. Myslíš, že se jenom nestihl rozhoupat? Jenže i když se vysmívala sama sobě, nepomáhalo to. Ještě se učesala. A roztřesenými prsty zvolila na netlogu Lucasovo číslo.

Na druhém konci linky panovalo ticho. Pípnutí jí prozradilo, že počítače se našly. Ale Lucas nebral telefon.

Pinky rozechvěle naslouchala vyzváněcímu tónu. Taková doba! Mám to zrušit? Jenže vtom displej náhle ztmavl na odstín syté modři, tak temné, že skoro hraničila s fialovou. Z toho decentního pozadí vystoupil stříbřitě bílý össenský znak. Pinky měla pro stejný účel v netlogu legračního králíka na plazmových lyžích, maskota olympiády, na které kdysi startovala, přebarveného na růžovo. Toho lidem posílala, když nechtěla být vidět. Ona zkrátka byla ten typ, který se uchyluje k veselým obrázkům a plyšovým zvířatům. A Lucas ten typ nebyl. Upírala oči na chladnou, nesrozumitelnou össenskou dokonalost, kterou si vybral – pravé zosobnění jeho obvyklé uhlazenosti a nezřízeného elitářství –, a narůstal v ní pocit, že se dívá na rytířský štít, na erb na brnění. Ne, do tohoto hradu nikdo cizí nepronikne.

Vtom k ní dolehl zvuk, z kterého ji zamrazilo: prudké nadechnutí, které až příliš znělo jako přidušený výkřik. „Pinky…?“ ozval se Lucas vzápětí, než si to stihla jakkoliv přebrat. Mluvil úplně tiše. Jeho ochraptělý, napětím prostoupený hlas jí zaskřípal v uších jako sklo pod podrážkou.

„Co se děje?“ vyhrkla.

„Nic zas tak –“ vyrazil ze sebe. Následovalo dusivé, němé ticho – žádná běžná odmlka, nýbrž naprostá nepřítomnost zvuků. Pinky chvíli ťukala a foukala do netlogu a volala Haló, než zaslechla náhlé zaskřípnutí a došlo jí, že on na svém konci nejspíš dlaní zakrývá mikrofon.

Teď ji zachvátila opravdová panika. „Lucasi, proboha, jsi tam?“ vypískla. „Nemůžeš mluvit? Potřebuješ pomoc?“

„Klídek, Pinky. Nic zvláštního. Tohle vůbec ne–“ Vychrlil to ze sebe až příliš nahlas, v příliš velkém chvatu – snad aby ji překřičel? A stejně to nestihl dopovědět. Než znovu vyrobil ticho, zaslechla, jak lapá po dechu.

Byla bez sebe hrůzou. Nedalo se říct, že v jeho hlase emoce jen tak obyčejně zaznívají; přímo z něho trčely, neovladatelné a prudké, syrové a ostré jako hrana čerstvě rozbitého skla; jako nahé dráty vyrvané ze zdi. Kde tady byla jaká uhlazenost? Dokonalost? Nebo dokonce elitářství?! Z toho nezbylo nic. Oprýskalo jako starý lak. Pinky nasucho polkla. Děsilo ji pomyšlení, že existuje cosi, s čím Lucas vůbec nic nezmůže.

„No tak! Doufám, že to rande zítra platí!“ ozval se konečně. Za lehkostí a poklidem těch slov cítila nestvůrné úsilí. „Víš co? Zavolám ti večer a domluvíme se.“ Přerušil spojení, než stihla cokoliv říct. Bez rozloučení. Bílý össenský znak jí zmizel ze zápěstí, jako by ho vtáhnul vír.

Pinky zaklapla displej a omráčeně spustila ruku s netlogem. Zavolá večer…? Ne, to jí nestačilo. Nemohla čekat do večera. Bylo jí jedno, že si zjevně nepřál jakoukoliv asistenci. V horečnatém chvatu a naprostém pominutí smyslů vyťukala na ovládacím panelu taxíku jeho adresu.

Půl hodiny poté stála před jeho apartmá. Domem se rozléhal zvuk zvonku a zapadal do ticha. Dělám hloupost, říkala si. Nemám tady být. Ale než se definitivně rozhodla pro útěk, dveře se pootevřely. Přízračně bledá Lucasova tvář se vynořila z šera. Zlatavé přítmí za kouřovými skly zádveří o ní ještě dokázalo lichotivě lhát; ale pak vplula do denního světla; teď! Pinky zatrnulo leknutím.

Lucasovy prsty zatápaly po zárubni. Ramenem se opřel o zeď vedle dveří. „Ale Pinkertýnko,“ řekl ochraptěle. „Co tě to napadlo, že jsi přijela?“ Zdálo se, že na ni ani nedokáže zaostřit oči. Hlas měl vyprahlý únavou.

Pinky přešlápla. „Promiň. Nezlob se,“ vyhrkla. „Vím, že jsi mě nezval… že tu nemám co dělat… a… a… ale když jsem tě slyšela v tom telefonu… Prostě jsem nemohla… nemohla jsem…“

Beznadějně se zamotávala. Proboha, nebyla schopná vypravit ze sebe souvislou větu! A on tam jenom mlčky stál. Jeho tvář nebyla jen tak trochu decentně bledá, nýbrž úplně šedivá. Oči přivíral ve slunci a na čele měl vrásku, kterou u něho jindy nevídala. Toužila vrhnout se k němu, obejmout ho, nabídnout mu náruč a oporu, ale neodvažovala se. Přitom by stačil sebemenší náznak z jeho strany; právě na ten však čekala marně. Jediným slovem, jediným úsměvem jí nepomohl. „Promiň,“ zamumlala znovu. „Nechtěla jsem být vlezlá. Jenom… zkrátka se mi zdálo…“ Dusila se rozpaky.

Lucas nepatrně zavrtěl hlavou – snad nevěřícně? „Pinky, Pinky,“ zamumlal. „Ta tvoje zatracená zvědavost. To mě vážně zničí.“

Pinky zrudla. Pocit, že překročila hranici i míru, náhle dosáhl takové intenzity, že už nevydržela na místě. Dala se na ústup, zmatený a pozadu. Jenže nedokázala od Lucase odtrhnout pohled. Když k barvě jeho tváře přičetla ještě kruhy pod očima, rozcuchané vlasy a propocenou košili, výsledek byl natolik příšerný, že její rozpaky okamžitě začala přemáhat původní touha vrhnout se mu na pomoc – což bylo důvodem, proč přes všechno duševní nepohodlí couvala čím dál pomaleji.

„Promiň, Pinkertýnko,“ ozval se Lucas náhle. „No tak, přece se neurazíš! Neber mě vážně. Skoro nevím, co mluvím.“ Pustil se zárubně a opřel se do dveří. „Pojď dovnitř, prosím tě. Tady venku je příšerná zima.“

„Já bych nerada –“

„Jasně že nerada.“ Ustoupil jí z cesty. „Tak už pojď.“

Jen co měla kýžené svolení, vrhla se k němu. „Lucasi, co se to s tebou –“

Zavrtěl hlavou. „Potom. Nenechám se vyslýchat mezi dveřmi,“ prohlásil. Tohle už znělo skoro jako jeho hlas. Lehce ji postrčil dovnitř a zavřel za ní. „Klídek. Nic se neděje. Jsem jako vysušená treska, ale to se za chvilku spraví.“ Chlácholivě jí přejel rukou po paži. Ale když ji vedl do obývacího pokoje, při chůzi se nenápadně opíral o zeď. Uvědomila si, že se sotva drží na nohou. „Víš co? Dám si sprchu a pak kafe, to zabere vždycky. Chovej se tu jako doma. Třeba si uvař čaj.“ Než za sebou zavřel dveře koupelny, ještě se ohlédl přes rameno. „V kuchyni pozor. Na zemi je sklo.“

Pinky osaměla. Chvíli přemítala, co si počít, ale její předvídatelné úvahy vedly k předvídatelnému závěru. Byla příliš zvědavá, než aby dokázala odejít.

Zametla střepy, zapnula kávovar, postavila na čaj. Kuchyň byla nehostinná, naprosto prázdná. Nikde žádný staromládenecký nepořádek – žádné špinavé nádobí, plíseň a staré noviny, jaké bývají v kuchyních osamělých mužů; nikde žádné milé kýčovité drobnosti – vázičky, zvonečky a porcelánová prasátka, jaká bývají v kuchyních osamělých žen; a ovšem ani nikde žádné jídlo, jaké bývá v kuchyních, kde se přece jenom občas žije. Závan ledového chladu ji vzápětí dovedl do pokoje. Rychle zabouchla dokořán otevřené dveře na balkon, takže dlouhé závěsy přestaly povlávat do půlky místnosti, a zapnula topení. Tady to pro změnu vypadalo jako po polštářové válce. Pinky polštáře sebrala, narovnala přehoz na pohovce a zvedla i pár össenských svitků, které průvan srazil z psacího stolu. S povzdechem se rozhlédla.

Tenhle byt svůj boj prohrával. Znala ho v dobách větší slávy a tehdy se jí hrozně líbil, což bylo k vzteku; zařizovala ho totiž Lea, interiérová architektka, se kterou Lucas nějakou dobu žil, když se vrátil z Össe. Ale barvy dávno vybledly a květinové dekorace skončily v koši. Přišly další ženy, o kterých Pinky věděla jen z doslechu. S tou poslední se Lucas rozešel někdy před půl rokem a další si nenašel. Že by ho to konečně omrzelo? Nebo na to nemá pomyšlení, když je nemocný? Znovu si povzdechla a narovnala ještě taky hromádku knih na psacím stole.

Zvuk jeho hlasu v telefonu ji vyděsil a pohled na něj to nevylepšil. Lucasovo sebevědomí ji vždycky uklidňovalo a bezprostřednost zbavovala rozpaků; s ním bylo snadné vklouznout do smršti lehké konverzace a nechat se pohodlně vézt. Pinky doufala, že jeho úsměv zažene strach, s kterým sem jela, a celou tuhle noční můru obrátí v žert. Ale zatím to tak vůbec nevypadalo.

Donesla na stůl konvici s kávou. Donesla druhou s čajem. Ještě šálky. Nalila si. A pak už neměla nic, čím by zaměstnala roztřesené ruce; a tak jen v tichu seděla na pohovce a svíjela se pod novou vlnou obav. Konečně klaply dveře.

Pinky vzhlédla a zastihl ji Lucasův úsměv – dobrý důvod k uklidnění, dokud se nesetkala s jeho očima. Vždycky se jí zdálo, že jsou v nich desítky odstínů šedi: povětří a nebe, bouře v půli léta, proměnlivost mraků za větrného dne; a hravé spršky světla, když je prozářil smích. Teď přetékaly únavou. Úsměv se jich nedotýkal. Jejich šeď byla jako temná, jednolitá krusta olova.

„Ty jsi ale dobrá víla! Nemusela jsi tu uklízet,“ prohodil, než stihla cokoliv říct. Uhnul očima a vykročil ke stolu.

„Říkal jsi, že se tu mám chovat jako doma! Doma uklízím pořád.“

„Já nikdy,“ ujistil ji. Stejně jako předtím u dveří, i teď jeho hlas postrádal jakoukoliv intonaci. „Jestli Akkütlix urychleně neprovede něco s termodynamikou, svět stejně dospěje k chaosu, amen.“ Byla to přesně poznámka, jaká se od něho dala čekat; jenom jí chyběla obvyklá břitká jízlivost. Mluvil nepřítomně, bez zájmu a bez účasti, jako ze vzdáleného břehu. „No vida, tys mi dokonce uvařila kávu. Co za ni budeš chtít, Pinkertýnko?“

Jeho plochý, bezvýrazný konverzační tón ji tak mátl, že jí ta otázka jenom hladce proběhla hlavou a nespustila poplach. Tři kredity padesát, řekla málem z legrace, ale slova se jí náhle zadrhla na jazyku. On ví, co bych odpověděla, kdybych si troufla! Ví to přesně. Očima zabloudila na jeho stříbrošedou gerdánskou košili se spoustou třásní. Rukávy měl pečlivě stažené až k zápěstí a mikronové zapínání dotažené ke krku. To jest – ví to stejně dobře jako já.

Jenže nevypadal, že čeká na přiznání, nebo vůbec na cokoliv od ní. Nalil si kávu a netečně se posadil na pohovku. Zdálo se jí, že veškerou svou energii vydává čistě jen na to, aby zůstal vzhůru. „Lucasi… zlobíš se moc?“ hlesla. „Vadí ti, že jsem tady?“

Vůbec se na ni nepodíval. Natožpak s úsměvem. „To není přesné,“ odpověděl. „Vadí mi pomyšlení, že toho zneužiju.“

„Nechápu –“

Na zlomek vteřiny k ní zalétly jeho oči, a konečně se v té šedavé nicotě cosi pohnulo: záblesk posměchu. „Pinky, Pinky,“ zamumlal. „Ty jsi až příliš snadno zneužitelná. A já dneska nemám dost energie na galantní velkodušnost, takže to špatně skončí.“ Napil se kávy a pomalu doušek vychutnával. Jeho ruka se náhle zvedla a s útěšnou samozřejmostí vklouzla na předurčené místo kolem Pinkiných ramen. Pinky se přisunula blíž. Opřela si o něj hlavu a vdechla vůni jeho vlhkých vlasů.

„Tak to vidíš,“ zamumlal Lucas. „Už tě mám na udici. Teď začneš dělat markytánku a já se nechám utěšovat. Trochu si postěžuju a ty budeš mít pochopení. Vytáhneš mě z deprese. Prosil bych jeden soucitný polibek na čelo. Rovnou mezi oči.“

„Abych tě nevzala za slovo!“ odsekla Pinky. Nelíbilo se jí, že to Lucas zlehčuje. Tím spíš, že si to přesně takhle představovala. „Já ti chci pomoct! Doopravdy. Přijela jsem, abych byla po ruce, kdybys… kdybys třeba něco potřeboval.“ Zaváhala. „Hrozně jsem se o tebe bála.“

„Člověk se může bát, jen když má naději.“ Lucas odložil šálek na stůl, nepatrně se odtáhl a zadíval se Pinky do tváře. Viděla, že váhá. Ale ať už sbíral odvahu k čemukoliv, sebral jí dost. „Víš, Pinkertýnko… to, jak mi pořád voláš, je moc milé. Ale nedělej to,“ řekl pevně. „Celý týden jsem se chystal, že ti to rozmluvím. Asi bylo zbabělé to odkládat, jenže taková věc se špatně vysvětluje po telefonu. Tak ti to říkám teď. A myslím to úplně vážně.“

Zajíkla se. „Leze ti to na nervy? Já… tedy, nechtěla jsem –“

Rty se mu stáhly ironií. „Bože, Pinky, ty si tak hrozně málo věříš!“ Stále ještě měl ruku kolem jejích ramen; teď si ji přitáhl blíž. „Nejde o to, že by mi to nebylo příjemné. Člověka vždycky těší, když někomu záleží na tom, co se s ním děje, a já bych moc rád věřil, že na tom záleží tobě. Ale není to rozumné.“

„Lucasi –“

Zavrtěl hlavou. „Ani bezpečné,“ pokračoval nesmlouvavě. „Nevím, jestli si to uvědomuješ, ale žádné úpěnlivé přání to nezastaví. Já umřu, Pinkertýnko. Otázka nezní jestli, nýbrž kdy. Pokud mi budeš volat dostatečně dlouho, čistě z hlediska pravděpodobnosti se jednou musíš strefit do chvíle, kdy je mi špatně. To se stalo dneska. A nakonec – v horizontu měsíců! – se stane i to, že vůbec nezvednu telefon. Netlog mi bude zvonit na zápěstí. Budeš čekat, až se ozvu. Jenže já budu mrtvý.“

Odtáhla se. Co si o mně vlastně myslí, běželo jí hlavou – že jsem tak tupá a nedokážu pochopit, co mi tam v čajovně naprosto jasně řekl?! Ale vzápětí si uvědomila, že Lucas má pravdu. Možná rozuměla slovům, možná chápala smysl. Ale nevěřila tomu. Zatím si to ani na okamžik nepřipustila.

Musel jí v očích přečíst rodící se hrůzu, protože se uchechtl a pustil ji. Zabořil se do opěradla. „Umírání je vulgární a trapné,“ prohlásil. „Politicky nekorektní. V dnešní době s tím lidi nedokážou žít. Přestárlé příbuzné odloží do hospice, aby je měli z očí, a pak nechají jejich ostatky tiše zlikvidovat – bez humbuku, který by někoho pobouřil nebo dojímal.“ Za zdí únavy letmo probleskovala ironie a křivila mu rty. „Já jsem realista, Pinky. Nemívám potíže se záchvaty nostalgie. Sám ani nemám rodinu, která by pro mě mohla truchlit, a od nikoho to nežádám. Ale něco za něco. Jsem odhodlaný obejít se bez soucitu, pokud budu na oplátku ušetřen hysterie.“

„No jasně,“ řekla Pinky. „Vystačíš si sám, co? Superman, který nepotřebuje žádné –“

Podíval se na ni. „Ty mi nerozumíš. Jenom se tě snažím varovat. Tam v čajovně jsem si myslel, že se ještě můžeme párkrát nezávazně sejít na večeři – jako dva přátelé, kterým spolu bývalo dobře a kteří se pak už neuvidí. To jsem ti taky navrhoval. Jenže tobě to nestačí. Voláš mi. Přijela jsi. Tváříš se, že se mnou chceš sdílet všechno. A přitom si vůbec neuvědomuješ, co to takzvané všechno obnáší.“ Zaváhal. „Sharon uznala, že na to nemá, a druhý den se odstěhovala. Bylo mi to líto, neříkám, že ne. Ale na druhou stranu oceňuju její upřímnost.“

„To je strašné,“ řekla Pinky.

„Strašné?!“ Lucas potřásl hlavou. „Ty mě vážně vůbec neposloucháš.“ Sáhl po svém šálku, zjistil, že je prázdný, zase ho položil a vstal. Možná na něj takhle účinkoval kofein, nebo ještě v koupelně spolykal hrst energetických tablet, záchrany všech workoholiků; ale najednou vypadal o poznání líp. Děsivá bledost z jeho tváří zmizela. „Poslyš, co takhle špetku rumu do čaje?“ nadhodil. „Nebo campari s džusem? Já si dám skotskou, ale pokud vím, ty jsi whisky nikdy ráda neměla.“

„Bitter bude lepší,“ souhlasila Pinky.

„No vida. Musíš uznat, že znám tvoje chutě nazpaměť! Džus je v lednici.“

Pinky poslušně vyrazila do kuchyně. Jiné ženě by pro něj došel sám, říkala si cestou. Ano, zná moje chutě i mě. Známe se vůbec příliš dlouho. Příliš dobře.

Přátelé, kteří se pak už neuvidí.

Pohled jí padl na místo, odkud předtím zametala střepy, a na otevřenou minerálku na pultě. Co se to tu dělo s tou nešťastnou skleničkou, že mu vypadla z ruky…? Představila si ho, jak se potácí po kuchyni, křečovitě svírá láhev a marně se pokouší nalít si trochu vody. Co tím vůbec myslel, když říkal, že je mu špatně? Dvojité vidění? Nevolnost? Závratě?

Donesla džus i led. Lucas jí obratně nalil koktejl; ruce se mu netřásly ani dost málo a rudá a žlutá se vůbec nepomíchaly. Kousla se do rtu. Nezačínej o tom, říkala si; nezačínej, Pinky! Ale nevydržela to. „Takže už nebudeš rozbíjet skleničky?“

„Jedna za den stačí.“

„Lucasi –“

„V tomhle jsem zásadový! Jedna a dost. Jinak budeme muset pít z kelímku od jogurtu,“ odrazil ji lehce. Sobě nasypal po okraj ledu a na to na půl prstu whisky.

Pinky se nevzdávala. „Lucasi, v tom telefonu…“ Odkašlala si. „Zdálo se mi, že ani nemůžeš mluvit.“

„Potíže s výřečností jsou nejhorší ze všeho,“ ujistil ji. „Když se slov nedostává, je to pro mě katastrofa.“

„Přestaň si dělat legraci!“ vyrazila ze sebe. „Lucasi… já… já s tebou chci všechno sdílet.“

Jeho úsměv pohasl. Vzal ji za bradu a zadíval se jí do tváře. „Tolik varování, a všechno marné!“ povzdechl si. „Už padají unáhlené sliby.“

„Tohle nejsou unáhlené –“

Zavrtěl hlavou. „Pinky, vzpamatuj se! Slíbíš mi klidně cokoliv, jen abych ti vyklopil podrobnosti. Vždyť ty jsi bez sebe zvědavostí! Já ti to vidím na nose.“

„Možná mám nešťastnou povahu,“ připustila. „Ale chci ti pomoct; doopravdy. Proč rozbíjíš skleničky? Proč máš poškrábané ruce? Možná je to spíš neuróza než nějaká –“

Lucas se rozesmál. Byl to smích stejně náhlý a stejně nepatřičný jako tehdy, když mluvili o össenském čaji: jiskřivý, upřímný a naprosto nevěřícný. „To se mi snad zdá!“ vyrazil ze sebe. „Měli by tě zaměstnat jako zürëgahla, Pinky. Máš na to přirozený talent!“ Sáhl po své sklenici plné ledu a obrátil do sebe všechno, co se z toho dalo pít. Znovu otevřel láhev a dolil si ještě dobře na dva prsty.

„Odpovíš mi, nebo ne?“

Dolil si do třetice, vrátil se ke stolku a posadil se zpátky na pohovku. „Jasně! Přece musíš být informovaná, aby ses mohla zodpovědně rozhodnout,“ řekl s úsměvem. „Nemám problém s nutkavou neurózou, nýbrž s nutkavým smyslem pro důstojnost; tak je to! Jsou to obyčejné předsudky, pravděpodobně össenského původu, ale zakládám si na nich.“ Nespouštěl z ní oči. Teď už v nich nebyla tíha olova, nýbrž stará známá rozjásaná šeď. „Pojď ke mně, Pinkertýnko.“

Zavrtěla hlavou; v téže chvíli však už neodvratně vykročila, jako by ji vlekl na laně. Zastavila se až o jeho kolena. Vzápětí se dočkala toho, co jí odepřel tam u dveří: náhle vztáhl ruce. Pinky bez váhání vklouzla do jeho náruče a odtamtud na pohovku, kde zaujala archetypální místo po jeho boku. Napůl mu ležela na klíně. Dokonalé.

„Takhle jsi to chtěla?“ zeptal se.

Nemohla tomu uvěřit. Nemohla uvěřit, že je mu tak blízko. Na boku ji hřálo teplo jeho těla; její ňadra se mu tiskla někam k osmému knoflíčku gerdánské košile, zatímco ústa vycházela těsně pod hrudní koš. Jeho tvář se nad ní vznášela. Stačilo zvednout ruce a spojit je na jeho šíji.

Tak to udělala.

„Málo,“ oznámila. „Musíš blíž.“

„Budeš mě proklínat, Pinkertino,“ řekl. „Ale nejsem takový alibista, abych předstíral, že máš na vybranou.“ Prudce ji přitáhl k sobě. „Rë Akkütlix… proč jsem tohle neudělal dávno?“ zamumlal. Jeho rty se snesly na její. Studené. Prosycené vůní.

Vůni whisky měla odjakživa ráda. To bylo mnohem příjemnější než whisky doopravdy pít – než čelit její palčivé chuti, vždycky tak ostré, že člověku vhrknou slzy do očí. Chuti se bála. Ale teď získala všechno a neplatila nic. Nic ji nepálilo na jazyku, nic jí nesežehlo hrdlo, když tu vůni beze všeho nebezpečí vdechovala z Lucasových rtů. Tak vláčné. Tak studené. Skotská jí připomínala prastarý hvozd a věkovité stromy, přestože věděla celkem dobře, že dotyčný destilát spojuje s lesem leda tak dubový sud. Člověk má zkrátka své oblíbené iluze, a ty si pečlivě hýčká. Se zavřenýma očima budovala ještě další – vratkou slavobránu souznění, narychlo vztyčenou na kamenných pilířích toho, co mezi ní a Lucasem Hildebrandtem bylo dávno, pradávno, dlouho, odjakživa a předtím. Namlouvala si ze všech sil, že tohle naopak vytrvá navždy a navěky.

O ničem se nedomlouvali. Nad ničím neváhali. Svlékala ho v divokém chvatu a roztřesené prsty se jí zamotávaly do třásní gerdánské košile. Dokonce znala i jeho tělo – měla ho vryté v paměti z dob, kdy Lucase někdy v šatně vídala bez trička; nezměnilo se, nýbrž jen dozrálo, jen dospělo do podoby, která už tehdy byla naznačená. Pak nechala svlékat sebe. Konečně, říkala si. Už jsem se bála, že ho to nikdy nenapadne.

Jako když se slitina vlévá do forem, všechny představy, které o tomto okamžiku v duchu spřádala celá léta, se plnily skutečností… a přitom braly zasvé. Skutečnost jim vnutila konkrétní podobu, změnila je navždy a veškeré nevyužité zbytky snového materiálu bez milosti odeslala do nebytí. Z databáze možností zůstala jedna. Poprvé se milovali na pohovce – čili nikoliv na stole, na koberci, na balkóně, na louce, v Lucasově chatě v Blue Springs, v taxíku či v bazénu, což byly některé další vhodné lokality, kam Pinky během posledních osmnácti let tuto událost umísťovala, když ji občas napadlo o tom snít. Bylo to dobré. Útěšné. Klidné.

Nevyužité cesty se zavřely.

Leželi vedle sebe nazí, stále na pohovce (škrtnuta houpací síť, pláž a kožešina před krbem), a v Lucasově sklenici chřestily kostky ledu (škrtnuto šampaňské, surrö, karamelový likér, portské a margarita). Jinak bylo celkem ticho (vzal zasvé Chopin, Gershwin, dvě novometalové kapely a klasický rock). Pak se Lucas nadzdvihl na lokti, vylovil ze sklenice kousek ledu a dotkl se její kůže. Pinky se prudce nadechla. Ležela jako ochromená, strnulá ostrým vzrušením, zatímco on jí lehce, dráždivě, beze spěchu kreslil ladné křivky össenského znaku někam mezi pahorky ňader, vrchovinu hrudního koše a plochý úval břicha. No vida; přinejmenším tohle byla pikantnost, která by ji v životě nenapadla. Nedokázala od jeho ruky odtrhnout oči. Nedokázala se pohnout. Obřadnost každého Lucasova pohybu ji hypnotizovala.

„Vyznání v lodním össeinu,“ pousmál se a dotáhl poslední oblouk až k jejímu rameni. „To si hned tak někdo nepřečte, to mi věř! Koneckonců, taky ho hned tak někdo neuvidí. Ale co záleží na tom, co je vidět očima? Nejdůležitější věci se odehrají vskrytu. Tenhle znak už ze sebe nikdy nesmyješ, Pinkertino. Ani pískem a kartáčem. Teď jsi moje.“ Zbytkem ledu pomalu obkroužil své rty. Vložil si ho na jazyk.

Byla fascinovaná. Svátost, blesklo jí hlavou. On z toho udělal mši.

Neodvažovala se porušit ticho ze strachu, že jakékoliv slovo vyzní plytce… ale zřejmě bylo zbytečné snažit se okázale prokazovat posvátnou úctu, protože Lucas se vzápětí napřímil, spustil nohy z pohovky a začal se oblékat. V tom už žádná zvláštní obřadnost nebyla. Dopnul kalhoty – byly mu v pase až zbytečně volné –, a sáhl po gerdánské košili. Pak se posadil zpátky k Pinky. Rty se mu stáhly v neveselém úsměvu.

Chystá si v hlavě závěrečný proslov, uvědomila si v tu chvíli s hrůzou; jinak to nemůže být. Přemýšlí, jak mě šetrně poslat pryč. „A teď mě odsud vyhodíš! Čím si to zasloužily ony?“ vyhrkla, než si stihla popřát alespoň dvě vteřiny na přemýšlení. „Sharon, Lea a tamta… jak se jenom…“ Zakoktala se. „Co měly, co já nemám, že tu s tebou mohly být?“

„Prosím…?!“ V Lucasově tváři se mihl záblesk nevěřícného úžasu.

Zděšeně si přitiskla ruku na ústa. „Promiň,“ vypravila ze sebe. „Já… já to tak nemyslela. Nechtěla jsem…“ Přemohly ji rozpaky; už nedokázala jen tak ležet, a tím spíš ne nahá. Sedla si a chvatně popadla své šaty. „To… to byla pěkná hrubost, viď? Lucasi, promiň. Já vždycky dřív mluvím, než přemýšlím. Už to zase vypadá, že se ti vnucuju,“ zamumlala nešťastně. Teď mi začne předhazovat, že mám málo sebeúcty, říkala si. Katastrofa. Proboha. Proč vždycky udělám takovou strašnou věc?!

Lucas potřásl hlavou. S povzdechem se zabořil do opěradla a sepjal ruce v týle. Jenže kázat jí nezačal. „No, Pinkertýnko, stejnou otázku můžeš položit i obráceně,“ prohodil. „Co neměly, co ty máš, že tady nezůstaly. Nebo třeba – co nemám já.“ Zaváhal. Krátce po ní přejel záblesk jeho pohledu: stříbřitá šeď. „Člověk své důvody možná občas nezná, ale vždycky existují,“ dodal. „Zrovna jsem si říkal, jak je možné, že jsem si s tebou nikdy nic nezačal, když ses mi přece odjakživa líbila. A teď jsme u toho. Bál jsem se o tebe víc než o jiné ženy. A bál jsem se taky, že pokud tě sem někdy přivedu, taky se pak budu muset dívat, jak z tohoto domu odcházíš; a nebyl jsem si jistý, že něco takového dokážu přežít.“

Takové přiznání! A konverzačním tónem – jen tak mezi řečí! Pinky jenom lapala po dechu.

Pro takový druh roztřesené bezmocnosti, jaký na každém kroku předvádíte, slečno Pinkertino, má Lucas zkrátka slabost, zaznělo jí náhle v uších ironickým hlasem jeho otce. Ta vzpomínka ji dokonale ochromila. Další důvod, proč se nezmohla na slovo.

Lucas se k ní otočil. Netušila, co vyčetl z její tváře, ale každopádně ho to přimělo k tomu, že natáhl ruku a propletl si prsty s jejími.

„Teď je všechno jinak,“ řekl vážně a pohlédl jí do očí. „Plánovat můžu jen v horizontu týdnů. Chtěl bych tě mít tady, ale nebudu tě o to žádat. Situace tomu nepřeje.“ Vrhl na ni povzbudivý úsměv. „Většinu času mi vůbec nic není. Jdu si, kam se mi zachce –, čili obvykle do práce –, a dělám, co se mi zlíbí, v mezích obvyklých možností. Nerozbíjím skleničky. Pokud se se mnou chceš vídat, nejjednodušší bude nechat to na mně. Volat budu jedině já tobě, ne naopak, a dám si pozor, abychom se sešli v době, kdy mi bude dobře.“ Krátce jí stiskl ruku a napřímil se. „No tak už se obleč! Teď zrovna je jedna z těch vhodných příležitostí. Zajdeme si někam na večeři, jinak umřu už dneska – hlady!“

Pinky se nepohnula. „Jestli mě tu chceš, tak tu zůstanu,“ řekla.

Lucas potřásl hlavou. Rty se mu zkřivily. „Přesně tomu jsem se chtěl vyhnout,“ povzdechl si. „Pinky, tohle není legrace.“

„Já vím, že není! Ale když máme tak málo času, je škoda každé chvíle.“

„Jenže těch dobrých chvil bude ubývat,“ upozornil ji s úsměškem. Znovu se naklonil až k ní, až se čely málem dotkli, prstem ji vzal za bradu a ztišil hlas. „Víš, nerad líčím věci přehnaně dramaticky – ale když říkám, že mě bolí hlava, myslím to doopravdy. Nedá se to spláchnout práškem a trochou kafe. Ani mokrým hadrem za krkem. Ta bolest je tak příšerná, že se o ní vůbec nedají vyprávět vtipy! A to je vážně co říct.“

Zírala na něj s nevěřícnou hrůzou. Věděla, že Lucas o svých potížích hned tak nikomu nevykládá – a pak neřekne ani o slabiku víc, než je nutné; a tudíž si dokázala jeho slova přeložit a udělat si jistou představu. Najednou si to spojila: jeho hlas v telefonu; sklenička; stopy nehtů na rukou. Všechno se v ní sevřelo.

Ušklíbl se a vstal. Došel k baru a nasypal si do sklenice zbytek ledu, ale místo skotské už si nalil jenom džus. „Ovšem tvůj problém je jinde,“ navázal – právě ve chvíli, kdy začala mít pocit, že to jakž takž dokázala strávit. „Pokud tu se mnou budeš bydlet, čeká tě naprostá bezmocnost. A to je vždycky to nejhorší, co může člověka potkat.“ Otočil se k ní a zadíval se jí do očí. „Poslouchej mě dobře, Pinky. Neberu si žádné utišující prostředky. Úmyslně. Mám k tomu racionální důvody, které jsou nasnadě.“ Pinky se nadechla, ale pod jeho pohledem se jí všechny protesty vzpříčily v krku. „Nechci, abys tu nade mnou vzdychala a nutila mi opiáty jenom proto, že nesneseš pohled na bolest,“ dodal. „Ale zároveň nedokážu předstírat, že je menší, než je, abych šetřil tvoje city. Můžu za sebou zavřít dveře, ale to je asi tak všechno, co se s tím dá dělat.“ Uchechtl se. „Většinou ani nedokážu souvisle mluvit – z čehož se dá snadno vyvodit, že nebudu schopen tě utěšovat.“

„Ty mě?“ ohradila se. „Snad spíš –“

„Ani naopak!“ přerušil ji. „Polibek na čelo nezabere, a nic lepšího po ruce nemáš. Nemůžeš vůbec nic dělat. Nemůžeš mi to ulehčit. Ani mi žádným způsobem pomoct. Jenom sedět a dívat se a čekat. Zkus si to představit, Pinkertýnko. Málokdo by měl na něco takového nervy.“

„Já tu zůstanu,“ řekla tiše.

„Ty jsi blázen! Rë Akkütlix, Pinky, nikdo ti přece nic nevyčítá!“ Mávl rukou. „Co takhle nechat tu otázku zatím otevřenou a prostě jít na večeři? Časem se uvidí.“

Vstala, došla k němu a vzala ho za ramena. „Já tu zůstanu, Lucasi.“

Nehádal se s ní; jen si povzdechl a zavřel oči ve výrazu tiché rezignace. Sklonila se k němu. Ani polibku se nebránil. Stejně jako předtím, i teď byly jeho rty děsivě studené – jistě, jak by ne, jsou studené od všeho toho ledu, říkal jí rozum, ale duše v tom už teď cítila docela jiný ledový chlad. Ne, tohle nevydržíš, Pinky, křičelo v ní všechno; nevydržíš se dívat, jak umírá! A on to ví a usnadní ti odchod, jak jen dokáže; vždyť ti nechal ústupovou cestu širší než ranvej kosmodromu! Až půjdete z restaurace, zlehčí to nějakým vtipem, přidrží ti pončo a dovede tě k taxíku – beze slova výčitky a bez jediného trpkého pohledu, který by se ti pak zadíral do duše spoustu let. Dá si pozor. Ušetří tě. Bude se tvářit, že nic nekončí, i když ví, že končí všechno; a nadále s tím bude sám. Nelituj ho, probůh! Je o tolik silnější než ty.

Ale věděla, co se stane doopravdy. K čemu je bez milosti odsouzená… svou roztřesenou bezmocností, morbidní zvědavostí a vůbec strašnou povahou. Tašku s věcmi si nechá u dveří a přinese ještě dvě další. Na stůl v kuchyni postaví vázu po Lee a dá do ní čerstvé květiny. Bude na Lucase čekat, než přijde z práce, poslušně s ním půjde do jeho oblíbených nóbl restaurací, a pak ho třeba na oplátku zatáhne na plazmovou dráhu a do levné pizzerie, kam chodívá ona. Stane se další duší jeho domu, bude tu žít se smrtí jakoby nic.

Neřekne, že nemá odvahu tu zůstat.

Nebude mít odvahu to říct.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Zakázané směry

Její gleewarin měl na hrudi zürëgahlův znak.

Maëwënë, velekněžka Církve Akkütlixovy na Zemi, se skláněla nad mrtvým tělem, položeným na provizorních nosítkách ve vedlejším vchodu do Paláce Církve, a hleděla na trojúhelník a össenský nápis, vyříznutý do kůže. Kromě znaku nebylo na těle žádné viditelné zranění. Mrtvý se jmenoval Nüent a byl to Össean ve středních letech, zkušený a spolehlivý; než ho kvůli d-alfské krizi povolala na Zem, léta býval jejím agentem na vnějších planetách. To nebyl snadný soupeř. A někdo ho přemohl – gleewarinskými prostředky. Příčinu smrti s jistotou určí až pitva, ale přivolaný lékař neměl pochybnosti o tom, že gleewarina zabil mentální úder.

Tohle přišlo z Össe. Vždyť Pozemšťané ani Gerdánci tu žádné vlastní gleewariny nemají. Někdo z velekněží se odvážil vniknout na moje území. Zasáhnout do mých pravomocí, mařit moje plány, zabíjet mé lidi, táhlo Maëwënë hlavou; ta nebetyčná drzost! Neobtěžoval se oznámit mi, že na planetu, která je pod mojí správou, posílá Vykonavatele. Nežádal mě o souhlas. Svévolně mi vpadl do zad!

Zatínala zuby. Z hrstky přihlížejících nikdo nepromluvil; dva muži z ochranky, kteří mrtvého vytáhli z taxíku, její pobočník, lékař i kněz tu stáli se sklopenýma očima a čekali na rozkazy; jenže stejně věděla, že už si domýšlejí a v duchu spekulují, co tohle znamená: jestli válku. Nic jim nevysvětlovala. Rë Akkütlix. Vždyť sama neměla ponětí.

Formálně se dotkla dvěma prsty ramene, aby vzdala úctu mrtvému, a ustoupila od nosítek. Pokynula pobočníkovi. Starý Dörghasü mlčky přetáhl přes Nüentovo tělo bílé plátno. Vzal tuš, namočil štětec a přes hruď na místo agresivní zürëgahlovy značky napsal znaky pro smrt a mlčení. Tím to bylo dokonáno. Její lidé všechno další zařídí. „Nikomu ani slovo. Jeho černou schránku chci do své pracovny,“ nařídila velekněžka, sotva Dörghasü odložil štětec; a bez doprovodu se vrátila do svých pokojů.

Nechtěla si to přiznat, ale k pobouření se mísil také strach. Kdo konkrétně to byl? Stojí za tím Össe nebo Rekegh, hloupost nebo arogance? Parlüxöel, nový velekněz na Össe, byl mladý a ctižádostivý; ten si klidně troufne na něco, na co nemá právo, pokud mu to pomůže upevnit moc. A mazaný starý Aöhrlëmëgerl z Rekeghu zase snadno může mít víc informací než ona sama. Oba mohou mít skryté důvody. Mohou mít na Zemi vlastní zájmy.

Dokonce se proti ní mohli spojit.

Je to kvůli D-alfě? Co je na ní může zajímat – ještě teď?! přemítala. Zpochybňují moje rozhodnutí? Připadá jim, že moje opatření nebyla dostatečná? Nebo zjistili něco dalšího?

Obavy ji provázely celé tři měsíce, po které trvala d-alfská krize. Znala nazpaměť posvátné texty, jak se tradovaly v Řádu věčných Lodí; a v nich se mluvilo o Alfě Centauri – o Rhaasetu neboli Rhäeseülix, jednom ze Zakázaných směrů. Díky Knihám byla mnohem ostražitější. A její podezření okamžitě vzbudil údajný d-alfský vysílač.

Nevěřila vysvětlení, které se objevilo v médiích – totiž že kolonisté komunikují se Zemí pomocí starého počítače z původní lodi. Dosáhnout Dalekozření bez pokročilých biotechnologií nebylo možné; a žádný takový přístroj se nemohl dostat na D-alfu s kolonisty, protože pozemská generační loď se vydala na cestu mnohem dřív, než se Pozemšťané setkali s civilizacemi Össe a Gerdy a získali přístup k myceliálním technologiím. Věc, která umožňovala spojení, musela být na D-alfě už předtím. Kolonisté ji jen nalezli a využili.

Maëwënë nechala své gleewariny, aby tu záležitost prozkoumali. A zjistila, že vysílač na D-alfě není neživý předmět, nýbrž bytost: beztvaré měnící se, agaënsühwaëlü, spící zárodek vědomí.

Agaënsühwaëlü vždy představuje nebezpečí. I staří církevní Otcové měli z podobných forem života strach. Beztvaré, které bylo na D-alfě, se právě začínalo probouzet k plnému bdění. Mělo svou vlastní vůli. Vlastní cíl. Volalo k sobě Lodě.

Maëwënë bylo jasné, jakou katastrofu by vzpoura Lodí znamenala pro všechny humanoidní civilizace. Odhodlala se k zoufalému opatření. Beztvaré měnící se nechala zničit přes kanál Dalekozření – i za tu cenu, že některé z jejích nejvěrnějších to stálo život.

Tento zásah nechala provést okamžitě poté, co se informace o d-alfské kolonii dostala na veřejnost: hned v prvním týdnu d-alfské krize. Pozemšťané tou dobou neměli ani ponětí, co se vlastně děje. Kolem vysílání panoval zmatek a signál nebyl vyladěný, takže když se d-alfský vysílač najednou odmlčel, rozhodně v tom nikdo nehledal důsledek mentálního úderu. Maëwënë mohla být spokojená. Mohla podat zprávu na Össe a na Rekegh a zdůraznit své zásluhy. Zabránila Lodím, aby se s agaënsühwaëlü spojily, a tím odvrátila hrozbu, kterou si na Zemi nikdo nedokázal ani představit.

Jenže tím to neskončilo. Agaënsühwaëlü sice podle všech známek přestalo existovat, ale dalšího dne čekal Maëwënë šok. Kolonisté najednou navázali spojení znovu.

Vyděsila se. Byl snad úder neúčinný?! Jenže když nechala udělat analýzu, zjistila, že R-A spektrum vysílače už se tentokrát nijak neliší od össenských standardů. Vypadalo to, jako kdyby agaënsühwaëlü skutečně odumřelo a jeho místo zaujal běžný vysílač. Kde by se ale vzal na odříznuté planetě? Mohl snad někdo z D-alfanů obnovit některé základní funkce agaënsühwaëlü, udržovat ho ve vegetativním stavu a nadále ho k Dalekozření využívat? Ale kdo by tohle dokázal? Vždyť k tomu by potřeboval mimořádně silné gleewarinské schopnosti.

Maëwënë už neměla žádnou možnost na dálku zjistit, co se vlastně na D-alfě stalo a nadále děje – dokonce i kdyby se odhodlala zastavit své ostatní projekty ve Sluneční soustavě, povolat na Zemi další gleewariny a obětovat za to kdovíkolik dalších životů. A tak vyčkávala. Z osmi gleewarinů, které ještě měla, přizvala jen Nüenta – a místo kontaktů s hypotetickým agaënsühwaëlü ho pověřila, aby psychotronicky sledoval opatření Pozemšťanů v souvislosti s D-alfou a odposlouchával hovory mezi D-alfou a Radou. Záměrně nechtěla kolonisty kontaktovat přímo, aby ji medianti nemohli obvinit z postranních úmyslů a aby ten, kdo za d-alfským vysíláním stojí, podlehl falešnému dojmu, že Církev nemá žádné podezření. Věřila, že k informacím z D-alfy se dostane tak jako tak. Vždyť na palubě Hedvábné, první z Lodí, které určila k evakuaci kolonistů, měla svoje lidi. Ti jí všechno zjistí přímo na místě.

Jenže zjistili vůbec něco? napadlo ji teď.

Hedvábná byla na D-alfě už týden pozemského času a přes vlastní R-A kanál celou tu dobu vysílala data do ústředí Církve. Kromě záběrů z exteriéru poslali členové posádky i snímky ze základny a výsledky nezávislých měření. Dat bylo hodně. Jenže nijak se nelišila od informací, které zpřístupnili Pozemšťané. Nic nevarovalo před nebezpečím.

A gleewarin, který měl sledovat, jaké informace o D-alfě získali jiní, je mrtvý.

Maëwënë došla do své pracovny, odstíněné všemi existujícími způsoby. Přitáhla si klávesnici, zapnula telestěnu a vyvolala aktuální záběry z vnějších kamer Lodi, kotvící na kamenité pláni půldruhého kilometru od základny kolonistů.

V časovém pásmu základny právě minulo poledne. Kopule, kterou čtrnáct set D-alfanů obývalo, se leskla v pekelném světle chladného rudého slunce. Vzdálené hvězdy A a B stály nad obzorem a zářily v nebi tak jasně, že je světlo Proximy nedokázalo přehlušit; dvě bílé skvrnky v ohnivé rudé, hadí uštknutí. Kamery Hedvábné zabíraly vyšlapanou stezku, po které dlouhá řada shrbených domorodců – Agasků – vlekla zavazadla tří stovek kolonistů, opouštějících planetu prvním letem. Ve skladovém prostoru zůstalo pár členů posádky, dohlížejících na nakládání, zatímco ostatní si užívali volna. Start byl stanoven na půlnoc místního času. Zbývalo do něj necelých deset hodin.

Vzhledem k tomu, že D-alfa byla v centru zájmu médií, vláda pro první přelet uvolnila na pozemské straně portál Phobos, využívaný obvykle jen pro vládní a diplomatické účely – což znamenalo, že Loď pak nebude muset letět k Deimosu II přes celou Sluneční soustavu a nezabere jí to deset dní, jak se to děje u běžných linkových mezihvězdných letů, které standardně využívají velkokapacitní portál Solas za oběžnou dráhou Pluta. Zpáteční cesta potrvá Hedvábné necelé dva dny. A pak budou D-alfané tady.

Všechno podle plánu. Navenek žádné nesrovnalosti. Na D-alfě panuje málem až přízračný klid. Ale při pohledu na ty přípravy Maëwënë jen s velkým úsilím přemáhala tíseň.

Ještě by se to dalo zastavit. Zakázat odlet. Vyházet kolonistům kufry zpátky na louku, zabouchnout dveře, odvolat Loď.

Zabořila tvář do dlaní a promnula si oči. Samozřejmě, tahle možnost byla spíš teoretická. Církev Akkütlixova s okázalou nezištností nabídla Zemi kapacitu volných Lodí na evakuaci kolonistů, což jí pomohlo udělat si reklamu v médiích a získat kredit. Kdyby Maëwënë náhle změnila názor a Lodě odvolala, politické následky by byly strašné.

Znovu se zadívala na Agasky, procházející zorným polem kamery. Z dálky se jejich kůže zdála skoro černá, ale když vstoupili do bílého světla reflektorů Lodi, bylo vidět, že je sytě zelená. Ti, kteří složili náklad, se shlukovali na osvětlených místech, něco si vzrušeně vykládali nesrozumitelnou řečí plnou skřeků, vyhrnovali si šaty a nastavovali světlu záda. Jestlipak si toho Pozemšťané všimnou? A něco z toho vyvodí? Potřásla hlavou. Lidé, kteří se ještě odváží na D-alfu jet, riskují mnohem víc, než sami tuší. D-alfa je jako krokodýlí tlama, která jen shodou náhod zůstala otevřená. Možná se někomu povede strčit na chvíli dovnitř ruku, a pak ji zase vytáhnout ven bez krve a bez úhony. Ale nikdo nemá ponětí, kdy čelisti sklapnou. Ani Maëwënë to nevěděla. Jen jí na rozdíl od lidí bylo jasné, že to nemůže nenastat.

Církev Akkütlixova uchovávala staré mapy. Ve vyšších vrstvách R-A prostoru je celá soustava Rhaasetu obklopená anomáliemi, které Lodím ztěžují navigaci; a co víc, žádné splavné R-A kanály nevedou ve směru od ní. V současném stavu vesmíru, kdy se dalo bez nebezpečí létat v hlubokých vrstvách a dokonce i v té nejspodnější z nich, v mimoprostoru, tohle možná nehrálo roli, jenže Maëwënë si dobře pamatovala, jak důležité byly všechny tyhle věci ještě před šedesáti lety, v dobách jejího mládí. Byly důležité i před sto lety. Před tisíci. A jednou zase budou. Ponoření do hlubokého R-A znamenalo smrt, a v mělkém neexistovala cesta ven. Lodě, které se během minulých věků k D-alfě přiblížily, už neměly šanci dostat se pryč.

Možná odtud ta tíseň. Když se Maëwënë dívala na záběry z D-alfy, věděla, že se dívá na vesmírný hrob. Pod rudými pláněmi a kamením leží cizí vraky a cizí kosti. Jiní možná nezahynuli hned… a zůstali pohřbeni zaživa. Dostal se sem karwil, invazivní rostina, která se na pláštích lodí šíří vesmírem. Dostal se sem agaënsühwaëlü. A také tu jsou tihle takzvaní Agaskové, dnes už zdegenerovaní na úroveň divochů, bez záznamů, bez kořenů, bez paměti, ale zato pořád se schopností fotosyntézy – což jasně ukazuje, že nepocházejí odsud, protože v rudém světle Proximy je tento druh fyzické adaptace téměř bezcenný. Všichni tu zůstali. Uniknout nedokázali. D-alfa je past.

Co dalšího v ní mohlo uvíznout?

Proč se vůbec agaënsühwaëlü začalo probírat k plnému vědomí – právě teď?

Ještě o tom dumala, když požádal o vstup její pobočník. Předal jí Nüentovu černou schránku, jednoduchý přehrávač s mikrodou, a s úklonou se vzdálil.

Maëwënë zamkla. Zadala bezpečnostní kód. Spustila přehrávání.

Pak už odpověď znala.

V Knihách Akkütlixových se píše o schopnostech mimosmyslového vnímání a mimotělních činů. Mluví se o tom zaobaleně; ne každý dokáže vyčíst mezi řádky pravý smysl starých veršů; ale Církev opatruje toto vědění tisíce let a zasvěcení z Řádu věčných Lodí si je celou tu dobu předávají mezi sebou. Kdo chce čelit nebezpečí, musí znát směr, odkud hrozba přichází. Ve vesmíru existují světy, kde je psychotronické nadání přítomno v mnohem větší míře než u gleewarinů z Össe. A nejsou nijak nedosažitelně daleko.

Útržky starých veršů se vynořovaly velekněžce z paměti, zatímco poslouchala shrnutí, které Nüent před poslední akcí nahrál v odstíněné místnosti. „Dnes odpoledne zjištěna přítomnost össenského zürëgahla s krycí identitou obchodního cestujícího,“ doléhal k ní jeho hlas. „Zürëgahl byl vyslán, aby prověřil okolnosti hovoru Dalekozřením, vedeného soukromým transmyceliálem z össenského chrámu na D-alfu. Pozemšťan, který je majitelem transmyceliálu, předpokládá na D-alfě přítomnost osoby s mimosmyslovými schopnostmi –“

Tady to bylo.

Cizí gleewarin.

Vyslechla celou Nüentovu zprávu. Zürëgahl všechny informace o rozhovoru v chrámu smazal z protonace, ale Nüent se chystal pátrat dál.

„Předpokládám, že zürëgahl vyhledá majitele transmyceliálu s úmyslem dále ho vyslýchat nebo zlikvidovat,“ uzavřel svoje hlášení. „Budu tohoto Pozemšťana sledovat. Údaje o něm vkládám v textové formě –“ Při těch slovech se Maëwënë natáhla k přehrávači a rovnou zvolila tisk. Když už se od svého gleewarina nedoví, co má onen Pozemšťan v hlavě, aspoň získá jeho adresu a číslo na netlog.

Vzápětí záznam končil. Maëwënë naposled pohlédla do Nüentovy tváře, zatím tak živoucí. Nüent hádal správně. Doopravdy se mu povedlo zkřížit zürëgahlovi cestu. Jen si možná nemyslel, že mu to setkání tak rychle přinese smrt. K jeho dalším výsledkům už se nikdo nedostane. Maëwënë se mohla jen domýšlet, odkud mohl cizí gleewarin přijít… a kdo to je a co je vlastně zač.

Bleskla jí hlavou jména jako Dardea, Girmé, Piira… a především Hiwaiw, nejděsivější ze všech, pokud se nebere v úvahu Tlix. To všechno byly Zakázané světy. Církev Akkütlixova se celá tisíciletí snažila bránit jakémukoliv kontaktu s nimi. Zapovídala svým gleewarinům používat argenit, univerzální zdroj energie pro psychotroniku – protože argenit byl nutný pro cestování myšlenkovou projekcí, které tyto netechnické civilizace používaly. Myšlenková projekce neumožnovala brát s sebou dodatečné zásoby argenitu, takže do míst, kde nebyly jeho zdroje, se cizí gleewarini neodvažovali. Nepřítomnost – nebo aspoň obtížná dostupnost – volného argenitu byla nutnou podmínkou izolace.

Jenže d-alfská past mohla sklapnout za kýmkoliv. Mohla k sobě stáhnout i poutníka, který si původně naplánoval úplně jinou trasu. Může být na D-alfě gleewarin z některého ze Zakázaných světů?! A kontakt se Zemí navázal schválně, protože argenit už nemá a z D-alfy by se jinak nikdy nedostal?

Maëwënë odložila černou schránku. Musela mít jistotu okamžitě. Tohle je příliš vážná věc. Naklonila se nad klávesnici a ručně začala vkládat kód, který jí přes R-A prostorový vysílač v podzemí paláce umožní kontaktovat posádku Hedvábné.

Jenže myšlenky, a hlavně strach, byly přece jen rychlejší než její prsty. Ještě než heslo dopsala do konce, uvědomila si důsledky – a rovnou žádost zrušila. Ona nemohla volat lidi na D-alfě. To by byla ta nejhorší chyba.

Rë Akkütlix. Sama je taky v pasti.

Evakuace kolonistů probíhala v její vlastní režii. Když nabídla Pozemšťanům Lodě, samozřejmě měla postranní úmysly: díky tomu bude Církev první, kdo se na D-alfu podívá. Pozemšťané si to uvědomili taky, takže ji vzápětí navštívila delegace z pozemského Senátu a snažila se dosáhnout toho, že piloti v církevních Lodích budou Pozemšťané. K úžasu vyjednavačů s tím Maëwënë souhlasila – za podmínky, že piloti budou mít certifikát össenského Řádu věčných Lodí. Tohle Pozemšťanům nijak nevadilo. Jsou zvyklí na to, že každý člověk má doma sbírku osvědčení, diplomů a průkazů a pořídit si další nikdy není na škodu. Je pochopitelné, že Církev chce doložit odbornou způsobilost lidí, kterým svěří svou Loď. A Maëwënë nepotřebovala víc.

Na geniální myšlenku, že by Církev mohla vydávat certifikáty, připadla už před mnoha lety. Zavedla je nejen v případě pilotáže, nýbrž u všech myslitelných a dokonce i nesmyslných oborů. Nahlas to nikdo neřekl, a už vůbec ne uchazečům, ale odborné znalosti při posuzování žádostí nehrály roli. Pro Církev byl jediným skutečným kritériem psychologický profil; a podle něj se upravila obtížnost testů tak, aby je určitě udělali ti, kteří je udělat měli – zatímco pro ostatní byly nároky tak vysoké, že se nedalo vyhovět. Když se to někomu povedlo přesto, Církev žádost zamítla s poukazem na uchazečovu náboženskou netoleranci. Klíč byl jednoduchý: certifikát dostávali lidé, kteří měli nízkou odolnost vůči nátlaku. Na různé lidi platí různé věci: jednoho je lepší uplácet, jinému vyhrožovat, u dalšího zapůsobit na city. Někoho zlomí bolest, někoho závislost. Církev měla léta na to, aby si takové osoby vytipovala a označila. A pak už bylo jednoduché rychle nastavit síto, kdykoliv došlo na obsazování jakýchkoliv míst. Maëwënë se mohla spolehnout na to, že piloti, kteří odletí össenskou Lodí, proti zájmům Církve jednat nebudou.

Jenže přesně tohle se teď obrátilo proti ní. Jestliže je na D-alfě někdo s mimosmyslovými schopnostmi, právě ti lidé, které vybrala, mu podlehnou obzvlášť snadno. A co víc: pokud tam skutečně je a ona o něm ani po týdnu žádné hlášení nedostala, znamená to… že už podlehli.

Otřeseně seděla před pohaslou telestěnou a celý obraz se jí pomalu skládal v hlavě. Gleewarin ze Zakázaného světa. Je na cestě kdovíkam, a D-alfa ho k sobě stahuje. Ocitá se v pasti. Bez argenitu. Hledá, jak by si pomohl. Nachází spící agaënsühwaëlü… a myšlenkovým příkazem ho probouzí. Chce přivolat Lodě, je ochotný jim pomoci k agaënsühwaëlü, pokud ho dostanou z D-alfy; jenže cizí gleewarinský úder – ten, který Maëwënë sama nařídila – agaënsühwaëlü zabíjí. A tak gleewarin zavolá na Zemi a donutí Pozemšťany, Össeany, kohokoliv, aby na D-alfu přiletěli a zařídili mu pohodlný odvoz. Sice bude zapotřebí pěti cest, aby se podařilo všechny D-alfany přepravit na Zemi, ale Maëwënë se mohla vsadit, že gleewarin si zajistí místo v Lodi mezi prvními.

Jak ho najít? Jak o něm zjistit víc? Jak se ho zbavit? Všimla si papíru s údaji od Nüenta. Vyslechnout toho Pozemšťana? Jenže ten bude touto dobou nejspíš také mrtvý; pokud ovšem –

Zarazila se. Jak se vůbec nějaký Pozemšťan dokázal dostat k takovým informacím? Kdo na Zemi může vlastnit össenský transmyceliál? Odkud ho má? Od koho?! Zmocnilo se jí nepříjemné tušení. Člověk, který se odváží do chrámu Dalekozření… který zná össenské zvyky a dokáže psát znaky lodního össeinu; kolik je takových? Vrhla se po listu papíru a přelétla očima těch několik řádků.

„Tak,“ zamumlala, když si přečetla jméno. Stránka jí vyklouzla z prstů. Její doutnající vztek překypěl v záchvěv žhavé nenávisti.

Hildebrandt.

Zaťala zuby. Takže Gileäsův syn… v Radě pro výzkum vesmíru. Co tam asi vyslídil? Její prsty, ztuhlé nad klávesnicí, nabraly nový směr a napsaly jiný příkaz. Relací s D-alfou už proběhlo několik tisíc a podle zákona byly všechny záznamy na Medianetu. Maëwënë je přefiltrovala tím jménem.

Až jí zatrnulo, když se Lucasi Hildebrandtovi podívala do tváře. Ta podoba! Napadlo ji, že snad Gileäs Záludný vstal z mrtvých, aby jí otravoval život; že je to doopravdy on sám, kdo tam ve vysílací místnosti Rady zaujatě debatuje s lidmi z D-alfy. Ale byl to jeho syn. Dávno už ne ten chlapec, kterého Gileäs před lety přivedl do chrámu… ani mladík, který se snažil dostat na ambasádu na Össe. Lükeas Lus se změnil hodně. Tvář měl přepadlou a unavenou.

Zběžně listovala databází. Než přišli medianti a udělali z D-alfy senzaci, mladý Hildebrandt mluvil s kolonisty často. Pak se přestal angažovat, protože zřejmě usoudil, že když se někam nahrne moc lidí, všechny zajímavé stopy se setřou; ale záznamy, na kterých byl přítomen, i tak měly dobrých třicet hodin. Maëwënë bylo jasné, že do odletu Hedvábné z D-alfy nestihne projít ty nahrávky všechny, a mezi své lidi ten úkol rozdělit nechtěla. Jak omezit výběr? Věděla, jakou tajnou chodbou Hildebrandt nakonec obešel dav; ale copak se napřed nepokusil o totéž jednodušším způsobem? Zadala další kritérium: vybrat záznamy, kde je Hildebrandt s kolonisty sám.

Těch už bylo jenom pár minut.

Přestávka v jednání. Tlumené hlasy, zvuky odsouvajících se židlí. Na pozemské i d-alfské straně se členové oficiální delegace hrnou ze dveří. A na pozemské i d-alfské straně zůstává někdo, kdo má záměr. Mohutný mladík z D-alfy popadne za rameno jiného, který se taky chystá odejít, a smýkne jím zpátky k pultu. – Hele! Nemysli si, že zas zdrhneš. Nechali translák zapnutej. Kde je ten kanál?

– A… a kterej chceš, Harte? Ten šukací?

– Co jinýho asi! odfrkne si Hart. Stojí tam se založenýma rukama a štítivě si měří svého nedobrovolného komplice. – Tak sebou pohni a vylaď to!

– Okamžik. Než se do toho pustíte, pánové! osloví je v tu chvíli Hildebrandt se spikleneckou naléhavostí, ke které se mísí pobavení. – Potřeboval bych mluvit s člověkem, který objevil vysílač.

Mladíci sebou škubnou. Ani jeden si nevšiml, že v místnosti Rady někdo zůstal. – Fomalhiwan sem už ne– vyhrkne bezmyšlenkovitě ten, co není Hart. Vzápětí se oba zarazí. Chvilka leknutí. Ohromené ticho.

Mnohem delší, mnohem rozpačitější ticho, než by situaci odpovídalo.

Hart se vzpamatuje první. – Hele, šéfe, teď je ale pauza. Máme padla, ne? Ruth tu bude stejně až večer. Teď máme ňáký zařizování, takže kdybyste jako moh–

Hildebrandt ho ignoruje. Dívá se na jeho kolegu. – Říkal jste Fomal-hi-wan? ujišťuje se. – Proč sem Fomalhiwan už nepřijde?

Další ticho, dlouhé, dusivé jako prach. D-alfan se viditelně chvěje; nezmůže se nejen na odpověď, ale vůbec na slovo; a najednou ztrácí nervy a otáčí se a bez jakéhokoliv vysvětlení a logiky a důvodu prchá ze dveří. – Do prdele, mumlá ten druhý. – Kurva. Pročísne si rukou vlasy. – To je snad jasný, šéfe, že sem Arne Loirene nepřijde. Měl nehodu. Lidi byli nasraný. Tak to je. Neměl to zazdít. Neměl je tak srát. Lidi byli fakt děsně –

– Neptám se na velitele, ale na Fomalhiwana, utne ho Hildebrandt stroze.

Hart na něj zírá. – Tak co sakra chcete?! zavrčí. – U první relace byl Loirene! On a Ruth! Hele, šéfe, ta sem přijde večer, tak si to laskavě –

Maëwënë zastavila záznam. To důležité už stejně slyšela: Fomalhiwan. Mohla si namlouvat, že podobnost se jménem planety Hiwaiw z Akkütlixových Knih je náhodná; jenže pak si připomněla, jak Pozemšťané říkají hvězdě, u které se Hiwaiw nachází. Alfa Jižní ryby. Fomalhaut. Když dotyčný Fomalhiwan vysvětloval D-alfanům, odkud přišel, použil nejspíš oba názvy; a D-alfané to pochopili jako jediné slovo, Fomal-hiwa. Jméno hvězdy v terronštině ale nezískal telepaticky. Myšlenková projekce nepracuje se souřadnicemi, nýbrž s vizualizací. Pozemské názvosloví musel znát už předtím, protože kdyby ho jen vytáhl z myslí D-alfanů, nikdy by nezjistil, která hvězda v jejich systému odpovídá té jeho. Takzvaný Fomalhiwan musí být původem Pozemšťan.

Na zbytek záznamu se Maëwënë nedívala. Nepotřebovala slyšet, jak se Hildebrandt s D-alfanem handrkuje, protože výsledek už znala: ani tehdy, ani během dalších dvou měsíců Fomalhiwana nikdo před kamery nedostal. Informace o něm zapadla. Hildebrandt další pokusy vzdal a krátce po téhle relaci se přestal oficiálních rozhovorů účastnit. Pokud s Fomalhiwanem nakonec mluvil, odehrálo se to v soukromí – mimo záznam, za zády mediantů, Dalekozřením z össenského chrámu. Kdyby měla Maëwënë svědectví svých kněží, rovnou ho mohla obvinit, že tímto způsobem porušil zákon o informacích; jenže zürëgahl zlikvidoval stopy tak dokonale, že z toho nemohla vytěžit vůbec nic. Podle toho, co říkal Nüent, bylo v protonaci uklizeno jako na operačním sále.

Pokud si Hildebrandt domyslel, že Fomalhiwa je Hiwaiw, všechno ostatní snadno mohl vyčíst z posvátných össenských knih. A povstanou ti, kteří formují hmotu svou myšlenkou, pravilo se v Knize Zakázaných směrů. Na planetě Hiwaiw, vírou nedotčené, budou vládnout křivkám Prostoročasu. Následoval výčet gleewarinských schopností, které kacíři z Hiwaiw mají. Syn Gileäse tohle všechno buď uměl zpaměti, nebo aspoň věděl, ve kterém svazku to najít. Stačilo opsat si to na seznam. Potom zřejmě zašel do chrámu, na D-alfu zavolal a své předpoklady si ověřil. Taky o tom jistě dal svým nadřízeným zprávu. Šéf Rady o Fomalhiwanovi ví.

Maëwënë zamyšleně hleděla na potemnělou obrazovku. Starého Gileäse si pamatovala dobře: nerovného přítele bývalého pozemského velekněze a samozvaného vykladače mystérií Církve; slídila bez skrupulí a vědce bez pokory, ohánějícího se zastaralými tezemi pozitivismu, kterými si jako kyjem razil cestu do samého nitra össenských tajemství. Neměla ráda jeho zpupnost a aroganci. A syn byl ze stejného materiálu. Setkala se s Lükeas Lusem jen dvakrát v životě, ale bylo jí jasné, že ten žádný össenský certifikát nemá a nezíská. Co by s ním musela udělat, Rë Akkütlix, a kolik času a práce by to stálo, než by z něj dostala nějaké informace?

Uchechtla se. Ale ano, zlomit se dá každý. Jenže většinou je mnohem pohodlnější vzít si ořech s tenčí skořápkou. A vůbec nejlepší je, když louskáček drží v ruce někdo jiný.

Pro začátek třeba medianti.

Zavřela databázi Rady a otevřela jinou, soukromou.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Na ohnivé dráze

Bylo to místo vysoko nad městem, vysoko nad oblaky a světem. Lucas se naklonil daleko přes zábradlí. Oči mu klouzaly po předlouhém pásu ohně, který se ztrácel v mlhách a tmách – po řečišti lávy v neviditelné síti energetických polí, vyzvednutém nad úbočí kopce a strmě spadajícím do údolí; a mysl následovala pohled v divokém, závratném letu. Poddal se opojení. Touze. Zkáze.

Jazyk čisté plazmy se klene se přes nekonečnou propast; zdvihá se soutěskou vzhůru, natahuje se k tobě… vzpíná se z nedohledna až k podrážkám tvých bot. Slyšel jeho volání každou buňkou těla, cítil tu omračující sílu. Vibrovala mu v hlavě.

Skoč.

Naklonil se ještě o trochu víc. Smrt v ohni. Opojná, děsivá hrůza dlouhého pádu. Byl to bod křehké rovnováhy, balancování na hraně. Pod prsty mu podklouzávala oprýskaná trubka železného zábradlí, které lemovalo celou vyhlídkovou plošinu. Cítil, jak ho studí do rukou. Jak je slabá. Jak málo tomu hlasu brání. Jak neznamená nic.

Bojíš se, Lusi? Jde o pouhé čtyři měsíce, o dvě desítky týdnů – řádově o stovku dní; copak vůbec mají nějakou cenu? Jestli ano, je nevyčíslitelně malá.

Vybíráš už jenom způsob.

Některý je lepší než jiný.

Skoč!

„Má podobný styl jako Donna,“ ozvala se v tu chvíli Pinky po jeho boku, „jen trochu moc vyjíždí oblouky. Ale jinak je dobrá, co? Na to, že je jí teprve třináct!“

Lucas se napřímil. Smrt v ohni? Vysmál se sám sobě za takové představy. To, že plazmová dráha hoří, byla jen iluze; samozřejmě. Barevný efekt, zvláštní lom světla, přebíhající odlesky a vějíře rudé a oranžové při interakci dráhy a lyží. Divácky vděčné, neškodné. Gerdánská plazma ve skutečnosti nebyla o nic teplejší než okolní vzduch. Jenže ani pevnější. Přelévala se pod vyhlídkovou plošinou, proud ve volném prostoru, nestabilní hladina. Člověk bez lyží by při skoku kolmo na plazmovou dráhu propadl skrz ni; a dole by se zabil se stejnou jistotou jako kdokoliv, kdo skočí z mostu.

Nebezpečná zábava.

Lucas zaostřil oči na nepatrný bod, řítící se po dráze: Heather Lee, jedno z děvčat z Pinkina oddílu. Malé zhoupnutí – Heather se suverénně přenesla přes jednu z prudkých, zlatavými odlesky sršících vln.

O kus dál byl komín – úzká šachta, která člověka vynese o patro výš na bouřlivé slapové pole. Heather to nabrala rovnou ke komínu a pod přesně vyměřeným úhlem se vřítila dovnitř. Pokud si Lucas vzpomínal na mapu, tahle dráha měla všehovšudy čtyři úrovně, každou s jiným typem terénu. Heather už zvládla bažinu, kde bylo plno překážek, boulí a jam, a dostala se na úsek přezdívaný splaz – sled dokonale hladkých konkávních ploch, přes které se lyže řítily téměř bez tření. Teď už jí zbývalo jen slapové pole a závěrečný spád. Lucas se díval, jak dívka v černé kombinéze s dokonalým citem pro rovnováhu vyjíždí spirálu po úzké rampě, a pocítil záchvěv nostalgie. Úplně slyšel v uších to báječné svištění lyží, v divoké rychlosti škrtajících o kovový pás, a ze vzpomínek ho zalil opojný pocit nebezpečí. Společně s Heather se mu bezděky napjaly svaly, jak se podvědomě chystal na ten náraz, který člověk musí vyrovnat, když lyže znovu dosednou na neklidný povrch energetického pole.

Heather vyjela z komínu na rozvlněnou plochu. „Špatně! Moc pomalu!“ vykřikl. Vzápětí se to projevilo; náraz s ní smýkl na stranu, protože rychlost nebyla dost velká, aby se pole kolem lyží samo vyrovnávalo. Heather to ihned vybrala krátkým obloukem, ale ztrácela čas. Pokoušela se ho dohnat sérií riskantních smyků. Bylo vidět až sem nahoru, jak kolem hran jejích lyží srší blesky výbojů. Úspěšně zdolala slapové pole, vzala to přes hranu rokle, pěkný kus proletěla vzduchem a přistála o patnáct metrů níž. Lucasovi neuniklo lehké zakolísání. „Skákat se bojí,“ konstatoval. „Ale jinak je dobrá, Pinky. Na slapech dokonce lepší než Donna.“ Povzdechl si a vzápětí se zasmál sám sobě. „No, neber mě moc vážně! Chytá mě stařecká přecitlivělost, vzpomínky na mládí a tak. Jsem trochu jako dinosaurus, kterého rozmrazili odněkud z ledu a teď do toho lidem mluví.“

„Nechceš si to sjet?“ řekla.

„Cože?“ Lucas se na ni nevěřícně podíval. „To jsou tedy nápady! Nejsem blázen, abych se ve svém věku pokoušel strhnout rekord v pádech. Musím dbát na důstojnost!“

„Copak tebe to neláká?“

Pročísl si rukou vlasy. „Prosím tě! Nestál jsem na dráze – počkej… no, dobrých osm let! A dobrých osm let předtím jen jako víkendový lyžař.“

„Naštěstí je zrovna víkend. A závodní dráha má tu výhodu, že se ti do cesty nepletou lidi. Jezdil jsi zatraceně dobře, Lucasi. Něco takového se nedá zapomenout.“

„Uvědom si, že pokud se vysekám, budu mít následky nadosmrti!“

Pousmála se; tentokrát věděla, jak na něj. „Jestli nemáš chuť to zkusit, proč sis vzal tyhle boty? Normálně nosíš ty měkké gerdánské střevíce, na které se lyže upnout nedají, a vida, zrovna dneska máš pořádné boty s rovnou podrážkou! Žádná závodní kvalita to s nimi nebude, ale na víkendové lyžování jsou dobré až dost. A náhradních lyží je dole v klubovně spousta.“

Bezmocně zavrtěl hlavou. „Pinky –“

„Utíkej si pro ně! Jinak ti to bude líto vážně nadosmrti.“ Odvrátila se a zahleděla se na dráhu, po které právě sjížděla další z jejích svěřenkyň. Zapnula vysílačku. „Maddie, pozor při tom skoku! Bereš to moc bokem!“ zakřičela do mikrofonu na límci.

Když se zase otočila, Lucas už byl pryč.

Luku, pozor při tom skoku! Pinky slyšela ze vzpomínek hlas Johna McCauleye úplně jasně. Jejich trenér samozřejmě nepokřikoval jenom na Lucase, nýbrž taky na ni a na Donnu a vůbec na všechny z jejich party. Dělal to přesně ve stejném stylu a přesně stejným tónem, jakým teď ona sama proháněla svoje děvčata; koneckonců, kde jinde by to tak skvěle odposlouchala? Starý John to ovšem nemyslel zle. Naopak; jeho rady byly většinou přínosné.

Pinky si povzdechla. Těžko se mohla ubránit záchvatu sentimentálního rozechvění, když zase po letech viděla Lucase krůček od plazmové dráhy. Běželo jí to hlavou – ty dávné, zasuté vzpomínky, omšelé jako stereofotky v krabici u ní doma.

Jejich stará klubovna, ten kumbál vedle šaten, kam je John McCauley vždycky po tréninku zahnal a se šťavnatým komentářem jim pouštěl záznamy z jejich sjezdů… to jejich milované doupě, které vzalo zasvé, když se pak rušila stará dráha a stavěla nová. Všude se válí jejich pohozené bundy, ručníky a tašky, v koutě je hromada starého sportovního náčiní, u zdi jsou narovnané otřískané světelné emitory, které se používají jako značky na slalom, a nad tím vším se vznáší letitý zápach prachu a potu. John McCauley stojí u nástěnného displeje, stejně omšelého jako všechno ostatní, a do tabulky píše jejich časy z toho dne. Vzhledem k tomu, že jsou tam i časy z předchozích tréninků, má pro své spílání patřičný podklad.

Vytanul jí jeho obličej: opálený, mužný, jakoby poskládaný ze samých svalů a ostrých hran – a jak to má být, opatřený dolíčky ve tvářích a vějířky vrásek v koutku modrých očí. Johnovi bylo ke čtyřicítce, což tehdy Pinky připadalo jako značně pokročilý věk. Soudila, pravděpodobně mylně, že John McCauley vypadá jako větrem ošlehaný vysloužilý mořský vlk; ovšem mořských vlků byl na Zemi takový nedostatek, že neměla srovnání. K obličeji sportovce dále patřil suverénní úsměv, energický výraz, nezdolný optimismus – a ještě nutná podmínka, bez které by to všechno nemohlo být patřičně demonstrováno: totiž dokonalý, zářivě bílý chrup. Zuby jsou samozřejmě drobnost, ale podstatná. Člověk, který je má žluté, nikdy dost energicky nevypadá.

Pinky Johna respektovala, ovšem co se týkalo Lucase… Probůh, co jí to jenom odpověděl, když se ho zpříma zeptala? Já přece Johna taky respektuju. Je to opravdový profík. Rozumí tomu, co dělá. Takové odpovědi se nedalo nic vytknout; byla skrz naskrz korektní. Jenže pak dodal ještě něco, nějakou neuctivou poznámku, jak jen to bylo…? Úplně mi stačí, když se my dva nebudeme pouštět do světonázorových sporů, což zrovna s ním není tak těžké dodržet. Ano. Pamatovala si to dodnes, protože tehdy o tom ještě dumala pěkných pár dní.

Poté, co Lucas tak zničehožnic odešel.

Pinky zavřela oči. Zářivý Johnův úsměv hasne. Náhle je ta věčně energická tvář plná rozpačité nejistoty, jako by si nemohla vybrat, jestli se má stáhnout spíš do výrazu chápavého soucitu nebo nechápavého údivu. – To je škoda, Luku, fakt škoda! S tím takhle seknout! Si to eště necháš projít hlavou, ne?

– To už jsem udělal, Johne. Přemýšlel jsem o tom dost dlouho. Teď ti jenom oznamuju, k čemu jsem dospěl.

– Ale… tak najednou… John McCauley vrtí hlavou. – Kdybych tě neznal, Luku! Kdybych neviděl, jak dřeš! V životě ses na tréninku neflákal. Celou dobu jsem si říkal, že přesně víš, co chceš, a že je to lyžování. Přece mi nebudeš tvrdit, že tě to jen tak ze dne na den pustilo!

Lucas jen pokrčí rameny. – Náhlý výpadek idealismu může postihnout každého.

– Co je to za kecy? Vždyť tě to baví! Bude ti to chybět!

Sotva znatelné Lucasovo zaváhání. – To máš samozřejmě pravdu, Johne, přiznává vzápětí s odzbrojující upřímností, a přesto beze stopy nerozhodnosti. – Lyžování mám rád. Bude mi líto, že přestanu jezdit na závody. Ale prostě to nemá smysl.

John rozhazuje rukama. – Jak, nemá smysl?! Co je to za pitomost? Tohle… to je prostě… Nedostává se mu slov. A vtom ho napadá vysvětlení. Naklání se k Lucasovi a ztišuje hlas. – Luku, co se stalo? Ublížil ti někdo? Máte tady mezi sebou… nějaký spory?

Bleskový Lucasův pohled ke dveřím. A Pinky bezděky couvá.

Tohle si pamatovala přesně – jak tam tehdy vtrhla, přestože tou dobou měla být v posilovně a pěkně šlapat na rotopedu. Lucas si pro ten rozhovor samozřejmě vybral chvíli, kdy jsou všichni pryč, jenže ona si zrovna tak samozřejmě zapomněla v klubovně láhev s pitím. A tak tam stála ve dveřích, lapená mezi obvyklou Skyllou a Charybdou svého duševního života – totiž mezi zoufalými rozpaky a nezřízenou zvědavostí.

Roztřesené Promiňte a Nezlobte se, zajíkavé vysvětlování; ale Lucas jen lhostejně mávne rukou, čímž její koktání okamžitě utne. – Klidně pojď dál, Pinky, neříkám tu nic tajného, prohodí přes rameno a víc už si jí nevšímá. Do tváře mu Pinky nevidí, ale záda celkem stačí: z každého jejich milimetru přímo sálá sebejistota, nesdílnost, odstup. Zato John je dokonale vyvedený z míry. Jeho pohled bezmocně těká z jednoho na druhého. Nejradši by Pinky vykázal, to je na něm vidět. Nedokáže strávit pomyšlení, že Lucas s ležérní samozřejmostí převzal velení a jen tak mimochodem rozhodl tuhle věc za něj, ale neodváží se to změnit.

Neodváží se to změnit!

Neuvěřitelné. Náhle Pinky dochází, že ji Lucas pozval dál záměrně – že využil příležitosti, aby demonstroval svou autoritu. Výměna rolí je završena. Dojemná scéna z dramatu Nepochopený chlapec a chápající trenér, na kterou se tu John chystal, nemá šanci být sehrána, protože Lucas nic takového nepřipustí.

– Pokusím se ti to vysvětlit, Johne, říká, jako by přednášel auditoriu, a kráčí k displeji na stěně. – Dá se čekat, že čas bude jiný na tréninku, kde o nic nejde, a na závodech, kde jde o všechno. Ovšem stres na každého působí jinak. Vezmi si třeba Nicka. Pinky. A mě.

Pinky se jako myška plíží kolem zdi a pošilhává po displeji.

– Nick není žádné eso, ale na závodech pokaždé strhne vlastní rekord, vykládá Lucas. – Ta atmosféra mu pomáhá. A opačný případ, mnohem běžnější: Pinky z našich holek lyžuje zdaleka nejlíp, možná líp než Donna, ale sotva o něco jde, ztratí nervy. Podobně jsou na tom skoro všichni.

– To já přece vím, skáče mu John do řeči. – Vždycky se vás snažím povzbudit a… Hlas se mu vytrácí. I John sám v něm nejspíš slyší totéž co Pinky: nejistotu, váhavost, omluvu. Vzchopí se a promluví rázněji. – Dobrá, můžu tomu dát víc času. Vždyť prachatý kluby mívaj i vlastního psychologa! (Záblesk bílých zubů; vtip!) Ale to, že závody znamenaj stres, snad není důvod to zabalit, Luku! (Další záblesk; káravý.) John se zblízka dívá na displej. – A vůbec… se mi nezdá, že zrovna ty máš takovej problém s nervozitou, ne? dodává chlácholivě.

Lucas se s ním nepře. Pinky, která se snaživě přehrabuje v batohu, mu vidí do tváře: mihne se v ní výraz nepokrytě jízlivý. Ale když k němu John vzápětí s očekáváním vzhlédne, setká se jen s chladným úsměvem.

– Kdybys dovolil, ještě to dokončím, prohlásí. – Dá se předpokládat, že každý časem získá jistý odstup. Nick pak přijde o svou hlavní výhodu. Zato ostatní tím získají. Bude víc záležet na schopnostech. A právě tohle je můj problém, Johne. Protože já je nemám.

Pinky padá batoh z ruky. Zoufale si tiskne ruku k ústům; naštěstí je po tréninku ještě tak zpocená, že se v tom ruměnec docela ztrácí; ovšem nikdo si jí nevšímá.

– Jak tohle můžeš říct? soptí John. – Jsi skvělej, Luku! Dvakrát jsi dostal zlato! Zajíká se a rozhazuje rukama. – Máš před sebou super kariéru!

– Bohužel ne, konstatuje Lucas. – Na Medianetu jsou fóra pro fanoušky všech klubů, a tam se dá snadno zjistit, jak jezdí ostatní, když jim o nic nejde. Ano, máš pravdu, dvakrát jsem vyhrál. Ale díky čemu? Nick potřebuje adrenalin, aby jezdil dobře. Pinky zase klid. Zato mně je to jedno. Čas mám pořád stejný, ať se děje cokoliv. Porazil jsem kluky, kteří jsou lepší lyžaři než já, protože oni na rozdíl ode mne ztratili nervy. Vyhrávám jenom díky jejich chybám.

Johnův pohled klouže z displeje na Lucase a zase zpátky. – Dyť vo tom to celý je, ne?! Vo psychice! Vo nervech! Ty si myslíš, že musíš skončit, protože se před závodem nesesypeš? vyrazí ze sebe. – Co je to za pitomost?! Když má někdo chladnou hlavu, je to děsná výhoda!

– Ano, je to asi výhoda, souhlasí Lucas. – Ale ne základ, na kterém by se dala postavit celá sportovní kariéra. Ještě pěkných pár let se můžu honit za přeludem. Jenže člověk by neměl sám sobě lhát. Já nejsem dobrý lyžař. Nebo, řečeno přesněji – nejsem tak dobrý, aby to stačilo.

Sprška užaslých, chlácholivých, bodrých Johnových protestů. – Nežvaň sakra takový nesmysly, Luku! To chceš zahodit všechno, co jsi dokázal? Vzpamatuj se! Vždyť na to máš! Rozhazuje rukama, rázuje po místnosti, soptí a nijak se nepokouší tlumit hlas. A nad tím přílivem řečí a spoustou pobíhání plují chladné Lucasovy oči, nehybná šeď. Na okamžik vyhledají Pinky. A Pinky postřehne záchvěv potlačovaných emocí a v téže vteřině jí dojde, jak to pro něj musí být těžké, něco takového udělat a říct – něco takového si vůbec přiznat! Vrhne na něj povzbudivý úsměv, protože ji nenapadá, jak jinak by mu pomohla. Lucas se usměje na ni. Je to jen mžik.

– Neříkám, že není co zlepšovat, vykládá mezitím John –, ale styl máš dobrej, Luku. Když budeš víc trénovat…

– Ano, když budu víc trénovat, pád nebude tak rychlý, přeruší ho Lucas. – Možná si toho dlouho nikdo ani nevšimne. Jenže já, místo abych získával náskok, budu vynakládat čím dál větší úsilí jenom na to, aby se nezvyšovala ztráta. K tomu nejsem ochoten. Je mnohem lepší odejít včas.

Pinky se zachvěla. Vybavovala si přesně nejen slova, ale dokonce i tón a výraz tváře: to jeho klidné, nepohnuté, zaryté odhodlání. Svým způsobem byla jeho tehdejší situace velmi podobná té dnešní. A taky k ní velmi podobně přistupoval. Ne, Lucas se vůbec nezměnil, uvědomila si. Je schopen dělat rozhodnutí, která vyžadují odvahu. Dokázal to v osmnácti a dokáže to zas. A zákonitá úvaha, zcela v logice toho všeho: Pokud je konec neodvratný a bolest se neustále zhoršuje, velmi pravděpodobně ho napadlo, že i teď by mohl… včas odejít.

Oběma rukama sevřela kovové zábradlí. Cítila, jak se jí třesou prsty. A pokud se ho zeptám, jestli se náhodou nechce zabít? Co mi asi tak odpoví? A co na to řeknu já? Budu ho přemlouvat zrovna tak úpěnlivě a hloupě, jako to tehdy udělal John?

Při pomyšlení na tu trapnou scénu jí naskočila husí kůže. John McCauley měl uznat Lucasovy důvody a zkrátka ho nechat jít, to jí s odstupem let bylo jasné; jenže on se s tím nehodlal jen tak smířit. Když selhal čelný útok, zkoušel to oklikami – a protože vzápětí narazil na věc, která byla ostře proti Lucasovu přesvědčení, ztrácel a ztrácel a ztrácel bod za bodem.

Masakr v Lathö Ganymed. Nakonec na to dojde, ať člověk chce nebo ne: na ty zatracené světonázorové spory.

– Za tři týdny se jede Ganymed Open. Dochází ti to vůbec? naléhá John. – Nejdůležitější závod sezóny! Nechceš počkat až po něm? Uvidíš, jak si povedeš.

– A co asi uvidím?! Johne, já odejdu stejně, bez ohledu na výsledky jakéhokoliv závodu. Kdybys mě přesvědčil, abych ještě naposled někam jel, bude to jenom malá nedůslednost, nikoliv změna rozhodnutí. Což je dobrý důvod, proč se nenechat přemluvit.

– Ale letos je to tutovka! To, co se stalo v Lathö, nám parádně nahrává! K bojkotu už se připojil i Olympus Mons, slyšels? Čili z Marsu tam tentokrát nebude ani noha, a z arťáků taky ne. Máš velkou šanci na zlato!

– A jakou má takové zlato cenu? Lucas nijak neskrývá jízlivost. – Paul Langer zůstane doma, napakuju se já! Víš, Johne, na tvém místě bych ty závody bojkotoval taky. Nejen ze svatého rozhořčení nad událostmi v Lathö Ganymed a nad nehorázným postupem ganymedské vlády –, i když v tomhle případě by trocha solidarity byla na místě –, ale prostě proto, že je to chytřejší. A je potřeba udělat to rychle. Řečeno slovy nehledanými – kdo se rozhoupe poslední, bude za hyenu. Za klub samozřejmě mluvíš ty, to ti nikdo nebere. Ale i kdybys oficiálně bojkot neoznámil, rozhodně tam nepojedu já, abych paběrkoval po Marťanech.

– Já nic bojkotovat nebudu! Závod je závod. Do sportu by nikdo neměl tahat tu zasranou politiku, kurva! My na Ganymedu budem, a jak sám dobře říkáš, Nick na zlato nemá. Ty jo. Uvědomuješ si vůbec, Luku, jakej je to podraz? Spoléhal jsem na tebe. Copak nás všechny necháš ve štychu?

Lucas zavrtí hlavou. – Johne, buď tak laskav a vyber si, jestli chceš apelovat radši na moji hrabivost nebo na smysl pro čest. Těžko můžeš zapůsobit na obojí zároveň.

John se zarazí. Pinky vidí, jak mu tvář rudne a oči se zužují vzteky. Bezděky se přikrčí a přemítá, jestli by se radši neměla schovat do svého vlastního batohu – nebo, což je reálnější, rychle utéct. Teď, říká si v duchu, teď se to stane; Lucasi, proboha, honem se mu omluv, než se na tebe vrhne! Ale Lucas její telepatické rady dokonale ignoruje. Hledí na Johna s chladnou výzvou. A Pinky to dochází. Vyprovokoval ho schválně, aby už to skoncoval.

Vzápětí John ztrácí hlavu a nervy a důstojnost. – To je ale drzost! vybuchne. – Co si to dovoluješ, ty jeden fracku?! Budeš si ze mě dělat blázny, jo?! Vztekle rázuje po místnosti. – To si kurva myslíš, že mi to nedochází, že se mi celou dobu akorát chechtáš? Že nade mnou vohrnuješ pysk, protože pan fotřík je profesorem? Máte mě za burana! Zasraný intouši!

Pinky nevěří vlastním uším: ta ubohost! Nedokáže od Lucase odtrhnout oči. Jeho tvář je v příkrém kontrastu ke slepému Johnovu vzteku; napřed je v ní ještě něco jako smutek a snad také účast, ale čím víc se John rozčiluje, tím hlouběji se propadá do chladné nehybnosti. A pak už se v ní neodráží nic než lhostejnost.

Náhle John zůstane stát sotva půl kroku od Lucase; tyčí se nad ním s rukama v bok s výrazem tak zuřivým, že Pinky strachy drkotají zuby. – To je ten skutečnej problém, co? Teď jsem na to kápnul, běsní. – Nejsme ti dost dobrý! Mám sto chutí vrazit ti pár pohlavků, ať se ti to v tý palici srovná!

Pinky se třese jako list; zpocené prsty jí kloužou po té nešťastné lahvi s pitím. Teď to má před očima, zásadní okamžik jejich střetu. Čeká, že se Lucas buď nechá zastrašit, nebo vyprovokovat k hádce; jenže v jeho tváři je pořád jen ta přezíravá, neochvějná lhostejnost.

– Ale Johne, usměje se chladně. – Tohle jsi jistě říct nechtěl.

Tak málo slov… a tolik mrazivé jízlivostí, že v Pinky všechno zkamení. John lapá po dechu. Obličej má rudý. Náhle mu bezmocně klesnou ruce; naprázdno otevírá ústa, ale nevydá ani hlásku. A pak, vzápětí, k Pinkinu úžasu… couvá.

– Promiň, Lucasi, mumlá. – Chápeš… prostě… trochu mě to vykolejilo. Sakra, nemůžeš se divit, že člověka taková věc vytočí.

Řekl mu Lucasi, postřehne Pinky; Lucasi místo Luku. Snad vůbec poprvé mu John nekomolí jméno.

Čeká, že si Lucas Johna náležitě vychutná, ale on místo jakékoliv okázalé vítězoslávy jenom mlčky kývne. Uhne očima a jde si pro tašku a bundu.

Pinky ještě hučí v hlavě. Takové urážky, takové příšerné věci; jak to jen mohl John říct? A jak to jen mohl Lucas jen tak spolknout…?! Fotřík profesorem, no páni!

V tu chvíli jí bleskne hlavou vzpomínka: Giles Hildebrandt, jeho kousavý tón. – Co se týče téhle drobné epizody s tím směšným lyžováním… Kdepak, slečno Pinkertino. Lucas to nebude dělat. Nejpozději za rok na to sám přijde. Věřte mi.

Pinky prudce odvrací oči; ten den si pamatuje až příliš dobře a odečíst obě data jí potíže nečiní. Lucasův otec to odhadl dokonale. S přesností na měsíc.

A Lucas to udělá, uvědomuje si Pinky konečně. Myslí to vážně. Doopravdy odchází. Klidně, s rozmyslem, úplně chladnokrevně škrtne celou kapitolu života. Teprve teď to na ni doléhá s plnou silou – ta otřesná pravda, že už ho nebude vídat. Panebože, táhne jí hlavou; kdyby tak věděl! Kdyby tušil, jak přesně jeho otec předpověděl tohle rozhodnutí! Co by dělal? Zůstal by tady natruc? Třeba bych ho ještě mohla zastavit, kdybych mu to řekla.

Tak mám mu to říct…?!

– Takže… ty už sem vůbec nepřijdeš, rozumím tomu dobře? promluví John ochraptěle.

– Ale ne. Bude mi ctí a milou povinností pozvat vás všechny na rozloučenou na skleničku. Radši až po Ganymedu, aby si Donna troufla pít, usměje se Lucas. – A možná si někdy přijdu jen tak zajezdit, jestli mě necháš.

– To se ví, přijď kdykoliv, ujišťuje ho John a ukazuje zářivě bílé zuby. Váhavě bere Lucase za rameno. Další omluvy; je jich celá průtrž; no tak, přece se nerozejdeme ve zlém.

A Pinky se chytá téhle naděje. A naděje spojené s dopisem. A naděje vůbec. Neřekne nic.

Pinky si povzdechla. Ano, takhle nějak to bylo.

Organizační výbor na Ganymedu nakonec kvůli tragickým událostem v Lathö celý závod zrušil, takže do té hospody šli ještě ten týden. I když se ve skutečnosti neloučili navždy, Lucas zřejmě cítil, že musí svůj odchod stvrdit nějakým symbolickým pálením mostů, a tak jim s přízemním vysvětlením, že on už tohle nebude potřebovat, rozdal na památku celou svou sbírku plakátů a fotek. Bylo tam pár kousků, o které by se nejspíš strhla rvačka, ale on měl přesně rozmyšleno, co komu dá, aby hodnota zůstala zachována, takže se to obešlo bez krveprolití.

Nejvíc se čekalo na obrázek Nörhgöwhöeka, slavného össenského plazmolyžaře. To byl zlatý hřeb Lucasovy sbírky a předmět všeobecné závisti už od chvíle, kdy si ho přivezl. Ne každému se poštěstí jezdit týden na světoznámé Diamantové dráze pod vedením velkého össenského Mistra. Lucas se na soustředění k Nörhgöwhöekovi dostal jako jediný z nich; a pak že se znalost cizích jazyků nevyplatí! Stereofotka byla opatřená vlastnoručním Nörhgöwhöekovým podpisem. Tenhle össenský znak, vyvedený ostrými, razantními tahy sírově žlutého prostorového pera, visel v nebi u lyžařovy hlavy jako velký pták. Samozřejmě, žádný lodní össein to nebyl. Nörhgöwhöekův znak už na první pohled vypadal o dost jednodušeji než ty v dopise. Cenu dotyčného artefaktu ovšem zvyšoval přímo závratně, protože jen málokdo by si jen tak troufl říct si nějakému Össeanovi o podpis.

A tuhle fotku dal Lucas jí.

Celé to byla dobrá záminka pěkně si zabrečet, což Pinky učinila ještě týž večer. Je opravdu děsivé, jak málo se člověk mění – a jak má pořád tytéž problémy, usoudila teď, zatímco stála na vyhlídkové plošině a čekala, až na dráhu vyjede další z jejích děvčat. Dal mi nejlepší fotku, jakou měl. Donna i Greta se na ni třásly a on ji dal mně! Kolik ženských by takovou poctu považovalo za důvod k pláči?

Na jejím netlogu pípnul budík. Pinky se podívala na hodinky. No vida; tak proto se tam nahoře na dráhu nikdo nehrne! „Holky, je dvanáct! Sjeďte to k šatnám a dejte si pauzu na oběd. V jednu se sejdeme u výtahu,“ vykřikla a s úlevou vypnula mikrofon.

Teď měla volno. Mohla se rozběhnout za Lucasem.

Zeptat se ho, jestli se náhodou nechce zabít.

Spatřila ho dřív, než se vůbec stihla pohnout: teď byla dráha jeho. Viděla sršící jiskry na hranách lyží, když se smykem řítil po splazu nad vyhlídkovou plošinou. Blížil se k ní; slyšela svištění hran; a pak tři vteřiny ticha a v nich jenom jeho prudký dech, když ji míjel. Vzápětí zadrnčení lyží, které dopadly na dráhu po tom krátkém skoku. Jel dobře. Suverénně. Rychle.

Ovšem John McCauley by nejspíš padnul do mdlob, usoudila, když viděla, jak za Lucasem divoce vlaje jeho gerdánské pončo. Třásně mu pleskaly kolem hlavy jako plachta utržená od ráhna. Bylo to směšné, a zároveň impozantní: bude vztlak pod křídlem dostatečný, aby ho vynesl až do nebes? říkala si bezděky. Ta jízda víc než co jiného připomínala let.

Vzápětí jí zatrnulo. Vražedně rychlý let; až příliš.

Samozřejmě, po dráze se nedalo jet pomalu. Plazmové lyže, to byly ve skutečnosti jen dva obloučky transformátorů pole, mikronově připevněné na botách. Do své impozantní třímetrové délky se plně rozvinuly teprve v pohybu; koneckonců, byla to jen usměrněná energie pole, žádná látka. Teprve při styku s dráhou získávaly dostatečnou pevnost, aby se vůbec daly ovládat, což byl taky důvod, proč byly všechny doskoky a přejezdy ramp tak těžké. Jakmile rychlost klesla pod určitou mez, pole začalo podléhat vlivu náhodných fluktuací a pro člověka bylo mnohem obtížnější udržet rovnováhu. Když někdo nedejbože upadl na splazu, neprojevilo se žádné tření, které by ho mohlo zastavit. Pokud se mu nepovedlo zase se postavit na lyže, setrvačností se řítil dál a dál, až přepadl přes okraj. Zato v bažině či slapech se naopak zabořil a zůstal tam potupně trčet, dokud ho nevytáhli nebo dokud pomalu nepropadl o patro níž. Lucas tohle všechno samozřejmě věděl. To, že jel rychle, bylo v pořádku.

Jenže on se řítil jako o život. Jako by se doopravdy chtěl zabít už teď.

Jenom jí to blesklo hlavou, jenom to lehce ťuklo o lebeční kost – a rozběhla se. Nabrala rychlost několika skoky a přehoupla se přes zábradlí. Znala z té dráhy každý centimetr; věděla přesně, jak strmě se svažuje pod plošinou; takže jí bylo známo i to, že úhel je dostatečný, aby se lyže stihly ustavit, až se její závodní boty s vestavěnými transformátory dotknou splazu. Odpružila náraz, vysekla krátký oblouk a ostrými odrazy nabírala rychlost. Jezdila lépe než Lucas. Nijak překvapivé. Jezdila prakticky denně.

Znala zdejší dráhu tak dobře, že si troufla leccos. Ještě před komínem jednoduše přeskočila zábradlí – zločin nejstrašnější, a zvláště od instruktorky, proboha! – a vletěla rovnou na patro slapových polí. Snad to holky neviděly. Zahlédla Lucase nad sebou, jak krátkými oblouky zdolává dmoucí se vlny. Neztratit v nich rychlost vyžadovalo značné umění, a on ji taky celkem zjevně ztrácel. Ale pak se dostal na hladkou římsu a zase se rozjel jako šílenec.

Zuřivě se odrážela, aby nějaké trapné uvíznutí ještě nakonec nepostihlo ji. Měla velkou nevýhodu, protože traverzovala pole napříč svahem. Ale uměla to dobře. Opsala široký oblouk, který ji urychlil, a vyměřila si trasu tak, aby proťala Lucasovu dráhu.

Když se k sobě přiblížili, v té děsivé rychlosti ho chytila za ruku. Slyšela, jak se zasmál. Pevně stiskl její prsty. A náhle byli u sebe. Společně se skokem přenesli přes hranu srázu. Vzápětí v tichém souladu srovnali lyže i rytmus oblouků. Řítili se dolů v závojích sršících jisker, v hypnotizujícím sledu, houpavě a v letu, ve vlnách. Byla to opojná jízda. Dokonalé splynutí. Závratný pád.

Proletěli cílem, pustili se a smykem zabrzdili. Tady už byl pod tenkou vrstvou plazmy drüeinový rošt, takže když se jim vzápětí zabořily nohy, podrážky se měly o co zastavit.

Shora, kde se tísnil u zábradlí celý dívčí oddíl, se ozval mohutný potlesk. „Opakovat! Opakovat!“

Lucas udělal pár potácivých kroků k nejbližší lavičce a ztěžka se na ni svalil. Zalykal se smíchy. „Rë Akkütlix! To zrovna!“ vyrazil ze sebe a cípem ponča si stíral pot z obličeje. „Tohle je můj konec! Upadnou mi nohy! Jsem idiot, že jsem ti na to skočil, Pinkertino.“ Lapal po dechu, ale oči mu zářily radostí a předváděly celou svou databázi šedých odstínů.

S úsměvem si sedla k němu. Sama nijak zvlášť zadýchaná nebyla. „Jezdíš šíleně rychle, Lucasi. Za tři měsíce bude Ganymed Open, a letos se tam výjimečně nestřílelo. Nemám tě přihlásit?“

„Jo! Jako maskota,“ souhlasil. Pořád se smál. „Marná sláva, Pinky, po fyzické stránce jsem úplná troska. Musel jsem jet rychle, abych se dostal dolů, než mě chytí křeč. Domů mě poneseš na zádech.“ Poplácal ji po koleni. „Ale bylo to pěkný!“

„Brzy by ses do toho zase dostal, kdybys chtěl,“ prohlásila s jistotou. „Stačilo by trochu trénovat.“

Lucas jen pokrčil rameny. A Pinky se vzápětí vyděsila; jak jen mohla něco takového říct? Až příliš snadno zapomínala, že on už nemá čas na dlouhodobé plány – i kdyby nějakou nepravděpodobnou náhodou chtěl mít zrovna tyhle.

Ale nevypadal, že se trápí nad krutým osudem. Pohodlně se opřel, objal si kolena rukama a zadíval se na strmý svah dráhy, po kterém právě děvčata v dlouhé řadě sjížděla k šatnám. „Tak tohle na Össe nemají,“ prohodil. „Není tam ani jedna jediná sjezdovka, a že jsem je hledal! Ve skutečnosti jsem definitivně přestal lyžovat tam. Když jsem se vrátil, už jsem nenašel energii a čas znovu začínat.“ S úsměvem se k ní otočil. „Stejně je úžasné, že jsi u toho vydržela tolik let, Pinkertýnko.“

Zarazila se. „Jak to myslíš? Vždyť jsem z plazmolyžařské rodiny!“ Zaváhala. „Vlastně… tedy… někdy si říkám, že by mě to možná nikdy nenapadlo, kdyby nelyžovali všichni u nás doma,“ připustila po chvíli. „Ale když jsem byla malá, vůbec jsem si nedokázala představit, že bych mohla dělat něco jiného.“

„Tyhle rodinné tradice! Peklo na zemi!“ odfrkl si Lucas. „Tvoje sestra ale nelyžovala nikdy, že ne?“

„Rodiče se ji snažili donutit, ale Kristina je příšerně tvrdohlavá. Prohlásila, že bude studovat hudbu, a taky to udělala. Naštěstí jsou k tomu na Eridanu dobré podmínky.“

„Vaši jsou tam pořád?“

„Jasně,“ zamumlala Pinky. „Rodiče, Kristy… všichni. Kristy se tam nedávno vdala… vzala si Eridaňana, doopravdy potomka původních Lošfů, domorodého hudebníka z rezervace za Point Kay… takže to nevypadá, že by ještě někdy chtěli –“ V rozpacích odvrátila oči. „To je jedno. Takže na Össe vůbec neznají lyžování?“ navázala. „Myslela jsem, že plazmová technologie odtamtud pochází.“

Cítila na sobě Lucasův upřený pohled. Nejspíš váhal, jestli se má nebo nemá podvolit jejím neobratným pokusům odvést řeč. Pak si povzdechl a jeho oči znovu sklouzly na dráhu. „Technologie je původně gerdánská,“ upřesnil, „takže k ní Össeané samozřejmě mají přístup už pěkných pár tisíciletí. Jenže oni jsou ti největší suchaři ve vesmíru. Nikdy je nenapadlo využít plazmové pole jen tak pro zábavu, jako jsme to udělali my.“

„A co Nörhgöwhöek?“ namítla.

„Ten je dávno Össeanem jenom podle nosu,“ zasmál se Lucas. „Možná všem tvrdí, že má rezidenci na Össe, ale to mu nejspíš vymyslel jeho poradce pro vztahy s veřejností. Na Össe vůbec slavný není. Dokud to tam mají flanďáci tak pevně v rukou, samozřejmě nedopustí, aby získal vliv nějaký lyžař – a jestli má Nörhgöwhöek trochu rozumu, neodváží se tam přijet jinak než na výslovné pozvání nějakého vysoce postaveného kněze.“ Potřásl hlavou. „Kdepak, Nörhgöwhöek je duší Pozemšťan. Jen se mu bezvadně podařilo prodat ostatním Pozemšťanům trochu té skandální mimozemské exotiky, a to za naprosto nehorázné prachy.“

„Ty jsi ale pěkně jízlivý!“

„Vůbec ne. Já to obdivuju,“ ujistil ji Lucas se smíchem a vstal. V jeho očích pořád ještě byl ten rozjásaný výraz – štěstí bez přívlastků, jiskřivá sprška všech odstínů šedi. „Tak co, Pinky? Sjedeme to ještě jednou, než přijdou tvé holky z oběda?“

Sjeli to znovu a ještě a počtvrté. Pak se Pinky musela vrátit ke svému oddílu. Lucas shodil lyže, pohodlně se usadil na dřevěné podlaze sluncem vyhřáté vyhlídkové plošiny a díval se na děvčata, jak sviští po svahu. Vzpomínal bez trpkosti. Nelitoval, že se sem od Pinky nechal zatáhnout – a nejen proto, že to bylo dobré místo, kam se na několik hodin dobře uklidit před případnou zvědavostí Össeanů. Kdysi lyžování doopravdy miloval a těšilo ho to ještě dneska.

Zívl a protáhl se. Tohle byla únava docela jiného druhu, než na jakou byl zvyklý; únava podstatně sladší než ta tupá bolest za očima, která člověka provází, když v půl třetí v noci vstává od psacího stolu, na kterém z hromady papírů skoro neubylo. Vítr v uších a sršící jiskry na hranách lyží krásně spláchnou z hlavy všechen balast; díky nim pookřejí mozkové závity, otlačené od nepohodlí složitých myšlenkových konstrukcí. Mohlo by být hůř; a brzy taky bude, pomyslel si.

Vzpomněl si na Sofii. Na Stafforda. Na Travise. Na Fionu Fergussonovou. Čili na všechny lidi, které by měl varovat. Které by stihl varovat během zbývajících několika hodin. A které varovat nehodlal.

Zavřel oči a vychutnával ticho.

Před bouří.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Čas tajemství

Nezvyklá intimita společného večera; spolu se vykoupali, spolu se najedli, spolu strávili hodinku v posteli a spolu pak pod peřinou vypili čaj. Načež si Lucas oblékl šaty na ven, další nádhernou gerdánskou košili, vytáhl z police hromádku knih a vklouzl k nim do jejich světa, kde byl dočista sám. Pinky bylo trapné vzít si na sebe tepláky, když měla vlastně rande; a tak seděla v levném polyesterovém župánku pošitém spoustou krajek, který za výlohou vypadal sexy a který si jen kvůli Lucasovi koupila, a svíjela se nepohodlím. Náhle bylo času příliš – času v dokonale nezvyklém tvaru, času mimo všechny zaběhané pořádky, času, s kterým nebylo co počít. Byla zvyklá trávit své osamělé večery před Medianetem, jenže Lucas Medianet vůbec nezapínal; a také měla koníčka, všelijaké ruční práce, jenže ji nenapadlo si zrovna tohle s sebou vzít. Lucas se posadil k psacímu stolu a přehraboval se v papírech. Nahlédla mu přes rameno, ale ani nezvedl hlavu. Össenské znaky všude. Chvíli se dívala, jak listuje v tlusté myceliální knize.

A třeba je tu slovník, napadlo ji. Je tu určitě. Jestli tady od úterka budu sama, možná bych si ho mohla vypůjčit a přece jenom to zkusit rozluštit.

Na překlad, který jí Össeanka dala, se zatím ani nepodívala. Teď, když bylo jasné, že dopis Lucasovi nedá, nemělo smysl se tím zabývat. Už se jí beztak zdálo, že z ní za ta léta rozpaků a viny vyprchala všechna zvědavost. Ale přece jenom: kdyby měla takovou příležitost…

Lucas náhle vzhlédl a usmál se na ni. Na otočném křesle se odsunul od stolu, vzal ji kolem pasu a posadil si ji na klín. „Ty nevíš, co si tady počít, Pinkertýnko, viď?“ prohodil. „V posteli už jsme byli. Nemáš nic na čtení. Moje össenské muří nohy ti lezou krkem. Chceš si povídat!“

Rozesmála se. Naklonila se nad stůl a prsty zlehka přejela po stránce otevřené knihy. Myceliální papír se zdál plechově tuhý… až nečekaně pevný na to, jak tenký byl celý list. Na omak byl stejně hladký jako papír dopisu. Tuhle příležitost nesmím zmařit úplně, běželo jí hlavou; musím z Lucase vyrazit aspoň střípek informací, aspoň náznak nějaké zákonitosti – aspoň nitku, když už ne vodítko! „Mohl bys mě učit lodní össein,“ nadhodila s veškerou dostupnou bezstarostností.

On mi teď se shovívavým úsměvem napíše jeden ukázkový znak. Ubohá Pinky, tvá hlavička na to nestačí, ale prosím, dívej se, když chceš tiše žasnout, co dokážu já! Napíše mi jeden znak a bude to něco legračního – třeba jak se jmenuju.

A nebo: Tato dívka je studentka. Jmenuje se Anna.

Najednou si přesně vybavila stránku v össenské učebnici – tu nesrozumitelnou záhadu, dokonale nestravitelný krajíc mimoběžné mimozemské cizoty, který ji kdysi pěkných pár dní dusil; a náhle bylo pokušení tak obrovské, že se prostě neudržela. Sebrala všechny své zásoby frivolní koketérie. „No, Lucasi, tak třeba…“ Luskla prsty. „Jakpak se řekne össensky ‚tekutý kov ve tmě‘?“

Úsměv mu z tváře spadl. Lucas se k ní obrátil a prudce jí sevřel ramena. „Kde jsi tohle slyšela?!“ vyrazil ze sebe. V očích se mu mihl výraz takového děsu, že úplně zkameněla.

Roztřásla se. „Já…“

„Někdo to říkal tobě?!“

Pinky si zděšeně přitiskla dlaň na ústa. Proboha, nečekala, že nějaká řádka z lekce dvacet čtyři Lucase takhle vyvede z míry! „Vůbec ne,“ ujišťovala ho překotně. „Asi… asi jsem to někde četla a náhodou mi to utkvělo… ani nevím…“ Uvědomila si, že koktá, a zkusila to lépe. „Je to hezký obrat, ne? Prostě se mi líbil. S ničím to nesouvisí, vážně. Je to spousta let.“

Pustil ji. „Ty máš ale paměť,“ utrousil ironicky. S povzdechem se opřel a zadíval se do prázdna za její hlavou. „Řekl bych – Proč ses nezeptala dávno, když je to spousta let; ale trapně bych se opakoval.“

Pinky nervózně škubala za krajky županu. Zatraceně, když už jsi chtěla mlčet, znamená to… mlčet! spílala si v duchu. To sis vážně myslela, že dokážeš chodit po okraji té jámy s natolik bravurním pokrytectvím, aby Lucas vůbec nic nepoznal?!

Právě teď se ti to zjevně nepovedlo.

Lucas ji náhle chytil kolem pasu, sundal si ji z klína a vstal. Vzal ji za ruku a vykročil ke dveřím. Myslela si, že ji chce odvést ven – a pravděpodobně rovnou vystrčit z bytu –, ale místo toho dveře prostě zavřel. Teprve teď uviděla obraz, který předtím zakrývaly. Visel vlevo těsně vedle zárubně.

Vypadalo to jako dřevo, ale sázela by spíš na lisované houby. Protože tohle nemohlo pocházet odjinud než z Össe.

Kresba byla jednoduchá a působivá. Pinky v první chvíli vnímala jen noblesní krásu elegantních, čistých linií – dokonalost proporcí a tvarů, pohodlně hladkou harmonii barev. Jen pomalu jí docházelo, co na tom obrázku vlastně je; a jak se to její mozek pokoušel uchopit, narůstající nechuť vítězila nad dojmem z estetických kvalit.

Össean: stál tam s rozpřaženýma rukama; s tichou odevzdaností hleděl k nebi, zakletý v chladném osamění velmi nelidského údělu. Na tváři měl masku a kolem hlavy svatozář z modravých čepelí, nořících se do lebky ve sprškách rudohnědých vzorů, které mohly a nemusely představovat krev. A jeho tělo bylo plné znamení a ran, jizev a ostří. Podívala se zblízka: co že to má s rukama? Uviděla dlouhé jehly, vražené pod nehty, a otřásla se hnusem.

„Larhdökavöar,“ řekl Lucas. „Muž, který se rozhodl zemřít na oltáři pro větší slávu össenského pánbíčka. To je odpověď na tvou otázku, byla-li to otázka.“ Ušklíbl se. „To slovo se dá přeložit do terronštiny tak, jak říkáš, ale poslední dobou už se jenom přepisuje do latinky přehláskovou transkripcí, protože bez nějakého vysvětlujícího komentáře ti doslovný převod stejně nic neřekne. Össeisté se věčně hádají, jak k podobným problémům přistupovat, ale podle mého názoru je zbytečné vymýšlet pozemské termíny pro pojmy, které jsou nám bytostně cizí. Pokud chce textu larhdökavöarské mše někdo rozumět, stejně ho musí znát celý v originále.“

„A ty ho znáš?“

„Já především netvrdím, že tomu rozumím!“ Lucas vzal Pinky za loket, odtáhl ji o kousek zpátky a zase zakryl obraz dveřmi. Vykročil ke stolu. „Oni si nedělají žádné statistiky, takže se nedá zjistit, jaké procento populace nějaký druh rituální oběti podstoupí, ale podle mého soukromého odhadu ukončí život tímhle způsobem tak třetina všech Össeanů,“ utrousil přes rameno. „Pravda – někteří to nepojmou tak dramaticky, a ty celkem bezbolestně sežere intravenózní houba. Jiní zase nezemřou hned napoprvé, a časem si to střihnou znova. Celé je to věc, které doopravdy, zásadně, hluboce nerozumím, a nejspíš nikdy rozumět nebudu.“

Vyrazila za ním. „Co tě na tom tak vyděsilo, když to máš stejně tady na zdi?“

„Byl bych nerad, kdyby to mělo potkat tebe.“

„Mě?! K tomuhle by mě těžko někdo donutil!“

„To si jenom myslíš.“ Lucas se zastavil u svého stolu. Na chvíli zaváhal; ale pak, místo aby se posadil, jenom rázně zaklapl össenskou knihu. Obrátil se k Pinky, opřel se zády o stůl a zadíval se na ni. „No tak, Pinkertýnko. Necháme toho, co říkáš?“ prohodil. „Tak už to konečně vyklop.“

Jeho konejšivý hlas dokonale rozkládal všechno její odhodlání; ale musela sebrat další, musela. „Já… já nechápu…“

„Ale Pinkertýnko.“

Jenom bezmocně zavrtěla hlavou. Pokoušela se udržet na tváři úsměv chrabře a ze všech sil, jenže cítila až příliš jasně, že tohle snadno může skončit pláčem.

Lucas si povzdechl. Došel k ní, vzal ji kolem ramen a odvedl ji k pohovce. Pohodlně se usadil a založil si ruce za hlavou. Ona seděla nepohodlně a ruce měla složené v klíně – někde na těch nemožných krajkách, pod kterými se neovladatelně třásla její kolena. Musím mlčet, říkala si. Ne, nedokážu mlčet, až se začne ptát, připouštěla zároveň. Až se na mě upřeně podívá, rozbrečím se docela jistě. Při pomyšlení na takový pohled jí neodvratně vytanula vzpomínka na hrůznou, drásavou záležitost s mimozemskýma očima. Tak strašné! Pavučina rozžhavených drátů. A z trëighrü není úniku.

Jenže Lucas měl oči zavřené.

„Legrační na tom je,“ ozval se, „že se mě zjevně bojíš mnohem víc než jich. A to je velký omyl. Co myslíš, že s tebou udělám? Dovol mi hádat. Já, starý násilník, tě zatáhnu do sklepa a tam tě budu škrtit punčochou. Jasná věc.“

„Ty tomu nerozumíš,“ vypravila ze sebe.

Záblesk jeho pohledu: průzračná šeď. „Čemu bych na tom měl nerozumět?“ uchechtl se. „Něco se ti stalo. S Össe to souvisí určitě, s mým otcem pravděpodobně, se mnou nepochybně. S gömeršaülem – ano. S lodním össeinem – ano. S larhdökavöary – vůbec ne, soudě podle tvých dalších otázek. Je to stará záležitost – jak sama říkáš, spoustu let; ale teď ji něco znovu oživilo. Potřebovala bys ode mne něco zjistit, něco o Össe, ale nemůžeš se přímo zeptat. Nesmíš o tom mluvit, ale nedokážeš o tom mlčet.“

Omráčeně na něj zírala.

Lucas se odvrátil a zase zavřel oči. „Ty si to pořád neuvědomuješ, Pinkertýnko,“ ozval se. „Cokoliv, co souvisí s Össe, může být smrtelně nebezpečné. Pokud mám pravdu a týká se to mě, může mě to potenciálně ohrožovat. Může to zkřížit různé moje plány. A taky mě to může dostat do nějaké nepříjemné situace, a já nebudu vůbec nic tušit. Jsem ve velkém pokušení podlehnout pudu sebezáchovy a prostě to z tebe vyrazit.“

„Ne!“ zděsila se.

„Pravděpodobně by se ti ulevilo, kdybys mi to řekla.“

„Ne.“

Lucas si povzdechl. „V tom případě tě prosím jenom o jedinou věc,“ řekl. „A to je opravdu důležité. Pokud to souvisí se mnou a ty se přesto nechceš svěřit mně, nesvěřuj se s tím nikomu jinému.“

„Já bych přece –“ vyhrkla. Ale vzápětí se zarazila. Bohužel. Vždyť já už přesně tohle udělala.

„Možná se to nepodaří,“ dodal Lucas. „Össeané z člověka občas dostanou i věci, které jim říct nechce. Jestli tě chytí do trëighrü, asi nelze předpokládat, že bys jim něco dokázala zatajit.“

Pinky zatínala zuby. Pocit viny ji dusil; strašné pomyšlení, že Lucase přes jeho neuvěřitelnou velkorysost tak zklame… že ho koneckonců každým svým činem i myšlenkou už zklamává. „Ale na tebe to nepůsobí,“ podotkla. „Tam v čajovně ses jim díval do očí úplně klidně.“

„Pro trochu voňavého gömeršaülu člověk překousne leccos, ne?“

„Přestaň si dělat legraci! Jak je možné, že ti to nevadí?“

Lucasův úsměv pohasl. „Pinky, co ti na to mám říct? Já jsem mezi nimi čtyři roky bydlel! Kdybych se jim nedokázal podívat do očí, měl bych docela problém, nemyslíš?“

„Ale copak tebe nepálí oči? Copak… copak nemáš ten odporný pocit, že v tobě všechno mrzne, že tě to vysává, že… že…“

Překvapeně se k ní otočil. „Pinky, tobě se to stalo,“ řekl. „Někdo z nich už tě chytil – je to tak?“

„Ne!“ vykřikla. „Vůbec ne! Já… prostě…“ Cítila, jak jí po tvářích stoupá ruměnec. Je mu jasné, že lžu, uvědomila si s hrůzou. Taková hloupá chyba, takové uřeknutí, taková neschopnost; má mě jako na talíři, celé mé zmatené kličkování, všechny mé pitomé výmluvy; nemůže to nevědět! Lucas se na ni mlčky díval. Průzračnou šeď jeho očí zčeřil záchvěv smutku. Svíjela se v tichu pod tím pohledem.

A proč to nepřiznat? Můžu tvrdit, že mě Össeanka ochromila pomocí trëighrü a dopis otevřela sama, blesklo jí hlavou z čirého zoufalství; to je pane řešení! Ale netroufala si předhodit takovou lež zrovna jemu, který do všeho tak vidí, dokud si to pořádně nepromyslí. A vzápětí už odhalila podstatnou vadu: i kdyby nevyčetl ihned z její tváře, že lže, mohl by tu Össeanku vyhledat a ověřit si to. Vždyť je skoro jisté, že se s ní zná!

Bylo jí do pláče. Ne, nesmím o tom mluvit – ale nedokážu mlčet. Nemám dost cti – ale nemám dost podlosti. Ne, neměla naději. Doopravdy.

Lucasovy rty se stáhly ironií. „A dokonce ani trëighrü tě nepřesvědčilo, že je lepší jednat se mnou než s nimi,“ prohodil. „To tedy musí být příšerné tajemství, když se od nich radši necháš zaživa smažit, než abys mi to řekla! Co jsi provedla, Pinkertýnko? Zpronevěřila jsi mému otci akcie össenských zlatých dolů?“

Pinky se neovladatelně roztřásla. Bože, už byl tak blízko! Ještě chvíli, a dobere se toho.

Jenže on se nesnažil hádat. „Když ti vážně připadá tak nesnesitelné se mi svěřovat, budiž,“ řekl. „Nechci tě zlomit násilím. Ale uvědom si, že pak si to budeš muset s Össeany vyřídit sama.“ Odmlčel se. „Já bych ti skutečně rád pomohl. Jestli potřebuješ nějaké informace, dám ti je. Dokonce jsem ochoten ti slíbit, že já tebe se vyptávat nebudu. Využij toho, Pinkertýnko. Jestli kolem tebe někdo z nich slídí, přitlačí tě ke zdi opravdu krutě. Mnohem hůř než já! A trëighrü tě dost možná potká znovu.“

Pinky zpocenými prsty škubala za chomáčky sežmoulaných krajek. „Tak mi prozraď ten trik,“ vypravila ze sebe stěží slyšitelně. „Co může člověk dělat, aby… aby to na něj tak nepůsobilo?“

Skepticky se na ni podíval. „Nic.“

„Nic?!“

„Jestli máš obavy z trëighrü, pořiď si kontaktní čočky. Čočky, ne brýle, protože ty se nedají tak snadno strhnout a rozšlapat. Össean to samozřejmě pozná a bude se na tebe dívat s určitým opovržením, ale zaručí ti to ochranu. A jestli se bojíš, že si je nestihneš včas vzít, sežeň si ještě taky láhev koňaku a láhev borové vody na odstraňování následků. Ovšem pak hlavně musíš nalít koňak do krku a borovou vodu do očí, ne naopak,“ zasmál se, „i když i to se lidem po trëighrü stává!“

„Ale ty žádné čočky nenosíš. Ani nemáš v kapse borovou vodu!“

„Zato koňak v baru rozhodně! A není to ani týden, co jsem ho po jednom obzvlášť vydařeném grilování doopravdy potřeboval.“ Mrkl na ni a ztišil hlas do dramatického šepotu. „Na Zemi je totiž zürëgahl, ďábelský inkvizitor, a slídí a škodí! Poznáš ho podle platinového trojúhelníčku na čele. Předstírá sice, že je to odznak úřadu, ale ve skutečnosti je to anténa, přes kterou mu tajný spolek venkovských učitelů předává příkazy. Jestli ho někde uvidíš, musíš si v duchu přeříkávat násobilku a při tom utíkat pryč.“

Zírala na něj. „To myslíš vážně?!“

„Jasně! Tajné spolky, to já zbožňuju!“

„Počkej. Ty si fakt říkáš při trëighrü násobilku?“

„Většinou spíš básničky,“ přiznal Lucas. „To trochu pomůže, soustředit se na něco.“ Opřel si hlavu o její. „Tak. Teď znáš všechny moje tajné recepty.“

„Čekala jsem, že to bude něco trochu účinnějšího.“

„Neexistuje žádný zázračný trik.“ Lucas zaváhal. „Össeisté se někdy snaží záměrně zvyšovat svou odolnost, ale to trvá roky. Když potřebuješ napodobit účinky trëighrü a nemáš po ruce Össeana, používá se infrazvuk. Je ohleduplnější k okolí pouštět si ho do sluchátek, protože je to celkem nepříjemná věc. Ještě tady někde tu mikrodu mám.“

„Takhle jsi to dělal?“

„Jinak to nejde.“

Otřásla se. Chvíli jí trvalo, než tu představu dokázala strávit. „Nebylo by nakonec jednodušší nosit čočky i na Össe?“

„Jednodušší jistě,“ uchechtl se Lucas. „Čistě technicky vzato by se to možná dalo vyřešit i líp. Co já vím, třeba by stačila transplantace ještě jedné vrstvy rohovky, a člověk by měl automatickou ochranu čtyřiadvacet hodin denně. Ale to není to, čeho je třeba dosáhnout. Nám lidem nepomůže prostě se tomu vyhnout.“ Když viděl Pinkin nesouhlas, povzdechl si. „Těžko se to vysvětluje. Trëighrü je jenom další smysl – čili samo o sobě zrovna tak neutrální jako sluch nebo čich. Můžeš si klidně představit mimozemšťany, kteří mají podobné obranné mechanismy jako elektrický rejnok nebo skunk, a přesto není problém s nimi vyjít. Jde čistě jenom o to, k čemu se ta věc používá. Celá össenská společnost je založená na neustálém budování a upevňování hierarchie. Každý jejich rozhovor je ve skutečnosti boj o moc. A trëighrü je pro tyhle účely dokonalý nástroj. S jeho pomocí dokážou kdykoliv kohokoliv odtáhnout na svoje vlastní hřiště, a tam se do něj pustí. Jakmile se člověk do trëighrü dostane – a k tomu stačí jediný bezděčný pohled nechráněnýma očima! – už se hraje podle jejich pravidel. Je jedno, že třeba ani nemáš žádný větší cíl než prostě odvrátit oči a jít si po svých. Musíš bojovat, ať chceš nebo ne, čistě o právo to ukončit. A když neobstojíš, pavouk si tě vleče, kam ho napadne.“ Zaváhal. „Rozumíš, to není útok na lidi. Össeané to dělají především sami mezi sebou. Pomocí trëighrü si neustále ověřují, jestli se ten druhý náhodou nepokouší zaujmout ve smečce místo, které mu nepřísluší. Neustále se navzájem zkoušejí.“

„Musí být příšerné tam žít.“

„Je to trochu únavné,“ připustil Lucas.

„Když jsem…“ začala Pinky. Viděla, jak zpozorněl, a kousla se do rtu. A co má být? Stejně už to ví. „Když se mi to stalo, neměla jsem pocit, že… že při tom jde o nadvládu,“ dokončila klopotně. Zrudla pod pátravým Lucasovým pohledem, a vzápětí provinile sklopila oči.

„Právě teď, Pinky, v tomto okamžiku, by ti žádný Össean, který si tě aspoň trochu váží, nedovolil uhnout očima,“ konstatoval Lucas. „Musela by sis vybojovat právo si to tajemství nechat.“ Podíval se na svůj netlog, a pak se zase pohodlně opřel a zavřel oči. „Těžko dělat závěry, když neznám okolnosti. Ale pokud se ti zdá, že tě během toho rozhovoru nikdo nenutil ničemu vzdorovat, svědčí to jenom o tom, že tě Össean nepovažoval za způsobilou do té hry vůbec vstoupit.“

„K tomu trëighrü došlo omylem.“

Lucas překvapeně vzhlédl. „Omylem?!“

„Bezděky,“ vysvětlovala Pinky. „Neúmyslně.“

Lucas se uchechtl. „A jak dlouho to trvalo?“

„Celou… celou věčnost.“

„Snaž se to odhadnout v nějakých lépe definovaných jednotkách.“

Pinky se zarazila. „Promiň. Já… asi… Asi tak půl hodiny…?“ zkusila to.

„Ne,“ řekl Lucas.

„Ne…?“

Lucas zaváhal. „No dobrá, tak aby sis udělala představu o měřítku,“ řekl s povzdechem, „– když jsem se poprvé dostal do trëighrü já, což bylo přesně na mé desáté narozeniny, omdlel jsem po necelých dvanácti minutách. Ovšem oni přesně tohle úmyslně zkoušeli – a já se zase patřičně vzpíral, protože mě to štvalo; takže to považuj za horní hranici toho, co je pro netrénovaného člověka fyzicky možné. Vzpamatovával jsem se dva dny. Klasický konektivní syndrom – horečky, zvracení, halucinace, všechny tyhle věci. V pokojíčku samé strašidlo, a vůbec žádný dort!“ Zasmál se a mávl rukou. „Většinou se zdaleka nezachází do takových krajností. Můžeš aspoň odhadnout dobu, za jakou ses dokázala sebrat?“

„Proboha, jak… jak to mohl tvůj otec dopustit?“

„Můj otec to naplánoval,“ ujistil ji Lucas. „No tak, Pinky. Dokážeš mi popsat, co se pak s tebou dělo?“

„Asi hodinu a půl jsem tam seděla… napřed brečela, potom jen tak zírala. Pálily mě oči, jinak než od pláče a víc. Chtěla jsem si uvařit čaj, ale… ale prostě jsem nedokázala vstát.“

„Hm.“ Lucas pokrčil rameny. „Muselo to trvat nějakých deset vteřin. Možná i patnáct.“

„Tak málo…?“

„Tak hodně.“ Znovu se podíval na svůj netlog. Zvedl se, došel k psacímu stolu a začal z něho sbírat věci. „Snažil jsem se zjistit, jak dlouho jsi v tom byla, protože mi připadalo, že to nemohl být omyl, Pinky. A teď už o tom vůbec nepochybuju. Pro Össeany je trëighrü skutečně automatická záležitost, to je pravda. Navazují ho okamžitě, sotva spolu promluví, tak jako se my při rozhovoru spontánně usmíváme. Mají to dokonce natolik zažité, že když se jim člověk zpříma podívá do očí, je skoro jisté, že zareagují reflexivně a rozjedou to – přestože čistě fyziologicky vzato lidé trëighrü sami vyvolat nemohou. Ale když si Össean uvědomí, že to vlastně nechce, může to s tebou velmi rychle ukončit. Žádné úsilí ho to nestojí, protože ty ho držet nemůžeš. Jenom on tebe. Uhne si, kdy ho napadne, a nic ho nezastaví, což je někdy doopravdy k vzteku.“ Otevřel svou modrou semišovou aktovku. „I dvě vteřiny by bylo moc! Když si všimneš, že omylem dáváš klíče do lednice, jak dlouho v tom ještě pokračuješ, než se stihneš zarazit? Musela bys jít z pořádného flámu, aby ti to docházelo celých deset vteřin!“ Sáhl pod stůl pro sportovní tašku, ve které už bylo nějaké oblečení, plastová dóza na potraviny, láhev minerálky a různé drobnosti. Hodil do ní ještě černé pouzdro, které vyndal z aktovky, a hrst papírů ze stolu.

„Takže –“ hlesla Pinky.

„Takže tvůj Össean sice možná hřešil na tvou nezkušenost a tvrdil, že k tomu došlo nedopatřením, ale kdyby doopravdy nechtěl, takhle dlouho by tě v tom nenechal. Skřípnul tě záměrně.“

„Ale… proč?“

„Tohle už vzhledem k nedostatku informací opravdu uhodnout nedokážu,“ ujistil ji Lucas. „Mohla to být pocta. Mohla to být urážka. Mohlo to být varování; co já vím? Ale rozhodně to nebyla náhoda.“ Nečekal, až Pinky najde řeč, a dodal: „Ve stínu Akkütlixe, ve jménu bohorovných věcí, na dně Nevýslovna; je čas tajemství, Pinkertino. Respektive jeho prozrazení. Musím odjet.“

Pinky nadskočila. „Cože? Odjet? Dneska?! Myslela jsem, že až v úterý!“

„Teď. Během pěti minut.“

„A kam vlastně –“

„To ještě chvíli tajné zůstane.“

„A jak dlouho budeš pryč?“

„To taky.“ Lucas zaváhal. „Dívej se na to filozoficky, Pinky. Jsou různé stupně tajemství. Jsou věci, na které jenom náhodou nedošla řeč, a pak jiné, na které dojít řeč nesmí. Dokud nezjistíš, že existují, ani tě to netrápí. Ty o mně nakonec víš docela dost. Taková Sofie například nemá tušení ani o mé nemoci.“

„Cože?!“

Konejšivě jí sevřel paži. „Neřekl jsem jí to. A říct jí to nehodlám, pokud se tomu budu moct vyhnout. Úspěšně to zatloukám rovných šest měsíců, takže bych uvítal, kdybys tohle téma vynechala, pokud s ní budeš mluvit.“ Zaváhal. „Bude mě asi shánět všude možně. Měl jsem k ní jít zítra na oběd. Rovnou jí řekni, že to napravíme příští týden a přijdeme spolu. Je mi líto, že bude zbytečně čekat, ale předem jí rozhodně nevolej.“

Pinky zachvátila panika. „Proboha, proč ses mi o ničem nezmínil? Klidně si jdeš lyžovat a… a teď se tu se mnou bavíš, místo aby sis sbalil a –“

„Mám skvěle sbaleno,“ ujistil ji Lucas a zavřel tašku. „A ty zase nemáš rozbaleno, takže není problém popadnout kufry a opustit loď. Těch pár věcí, co sis vyndala, tu prostě nech. Buď se tady brzy sejdeme, nebo ti je Sofie vydá, až tenhle byt zdědí.“ Když viděl její šokovaný výraz, usmál se na ni. „No tak, nediv se mi. Člověk nikdy neví, kdo další to ještě slyší. Já odjet potřebuju a v úterý by mě nenechali.“ Zaváhal. „Za normálních okolností bych ti dal prostě klíče od domu, jenže pokud tady zůstaneš, pravděpodobnost, že se střetneš s Össeany, je hodně vysoká. Klíče ti seberou a prohrabou mi stůl. Jestli máš zůstat v bezpečí, měla bys být pokud možno někde, kde nejsem já.“

„Co ti chtějí? Nějak ti… vyhrožovali?“

Lucas mávl rukou. „Össeani vyhrožují pořád. Mají to jako národní sport. Člověk si to nesmí tak brát.“ Povzbudivě se na ni usmál. „Zürëgahl se na mě nalepí, to je pravda. Něco po mně chtěl a já to hodlám neudělat, což ho asi trochu naštve. Jenže on taky nechce, aby se o něm zbytečně vědělo. Nebude ohrožovat lidi, jako jsi ty, když s tím nemají nic společného.“ Zaváhal. „Ovšem…“

„Hm…?“

„Vždycky je lepší připravit se na tu horší variantu,“ dopověděl. „Kup si čočky. Neupozorňuj na sebe. Když někde uvidíš trojúhelník na čele, utíkej. A pokud tě zürëgahl přece jenom osloví… pak vůbec nehleď na to, o co jsem tě žádal. Jestli se tě na to tvoje tajemství zeptá, prostě mu to řekni. Dostal by to z tebe tak jako tak. Když se nebudeš bránit, ublíží ti míň.“

Lucas posadil Pinky do taxíku: rozechvělý polibek a usilovné mávání. Sotva se dveře zavřely, sklouzl mu úsměv z tváře. Pocit ohrožení byl ostrý jako studená voda za krkem. Pinky zjevně čekala, že ji doprovodí, ale bohužel; vyhnul se tomu naprosto záměrně. Nešlo při tom o lenost, nýbrž o jistotu. Nebezpečí nehrozí jí, nýbrž jemu.

Takže setrvalý stav: Pinkertýnka je pryč a mně zůstane vyjíst, co mi nadrobila, blesklo mu hlavou, zatímco rychlým krokem vyrazil po ulici pryč od svého domu. Vzápětí se vysmál sám sobě za takovou zatrpklost. Po Pinky přece dojídal rád.

Mohl se jen dohadovat, co jí jeho otec asi tak svěřil; jestli je to svitek, pečeť, zlatý zub nebo recept na rodinný štrůdl. Ale i kdyby se omezil jen na össenské písemnosti, snadno to může být věc s brizancí a ničivostí atomové pumy. Bez ohledu na podrobnosti Lucas tohle věděl jistě: jeho otec takové informace měl.

Trpce se usmál, když z šera paměti vyklouzly vzpomínky. Ta Pinkina návštěva u nich doma mu pořádně zkomplikovala život; ovšem s odstupem let a trochou poctivé upřímnosti si musel přiznat, že nápad ukazovat össenské texty spolužákům opravdu nebyl z nejchytřejších. A, panebože, co teprve psát je Gretě na záda! Některé z těch věcí mohly jeho otce přivést do opravdových potíží – nejen ze strany lidí, ale především ze strany Össeanů. Existovaly různé stupně zasvěcení a různá míra svatosti. A, samozřejmě, existovaly i zakázané texty a čistá hereze. Leccos z toho Pozemšťanům nikdy přístupné být nemělo. Před lety, když mu konečně došly různé souvislosti, Lucas vzal hromádku nejožehavějších svitků, které po otci zdědil –, obzvláště těch, které souvisely s takzvanou aurigiánskou herezí –, a zamkl je do pořádného trezoru. Říct, že Giles Hildebrandt riskoval krk, když ho nechal, aby se to učil, bylo slabé slovo. Riskoval nesrovnatelně víc než rychlou smrt.

Koneckonců, proto byla dohra té Pinkiny tehdejší návštěvy tak strašná.

Pinkertýnka je pryč. – Zklamal jsi moji důvěru a následky tě nepotěší, říká otec. Nic víc.

Lucas celý večer sedí v komoře – kromě něho jsou tam jenom holé zdi, stůl a dvanáctikřídlá plastová tabule. Píše zpaměti texty z minulého týdne, pokrývá úhlednými znaky jednu desku za druhou, a celou dobu mu vrtá hlavou ta poznámka, otravná jako kamínek v botě. Končí pozdě v noci, úplně vyřízený, a z celého srdce touží po posteli. Otec jeho elaborát jenom zběžně přeletí pohledem. Jindy mu ukazuje, kde jsou chyby, ale teď se jenom ušklíbne a hodí mu hadr. Smazat práci několika hodin trvá právě deset vteřin. Lucasovi je to srdečně jedno; už chce jenom spát. – Ještě jsme spolu neskončili, říká otec. – Pojď do mé pracovny.

Lucas si i přes oceán času jasně vybavoval své tehdejší sveřepé odhodlání, živené strachem a zuřivostí. Ano, na tohle si pamatoval dobře: kdykoliv se schylovalo k nějakému trestu, nikdy to v něm nevyvolalo kajícnost nebo pokoru, jak mělo, ale jenom nepříčetný vztek. Otec, Zeus Hromovládný, zabořený v nepřístupném křesle za hradbou stolu. Pod takovými hradbami se hodně špatně stojí. Lucas přesto zvedá hlavu a dívá se otci do očí; takhle je to mnohem bezpečnější, protože Giles Hildebrandt nenávidí koktání a vyhýbavé pohledy. Nejradši by promluvil sám, protože už tehdy si dobře uvědomuje výhody prvního tahu; jenže pořád ještě neví, co mu otec chce a co všechno ví. Lépe řečeno – napadlo ho to, samozřejmě; ale nechce se mu věřit, že by to Pinky skutečně otci prozradila. To by snad neudělala! Přece není taková!

Otec mluví. Tvoje kamarádka… össenské znaky… na veřejnosti… Lucas se v tichu dusí pocitem zrady. Takhle se v člověku láme důvěra; opravdu smutný okamžik!

Ledově výsměšný otcův hlas: – Zklamal jsi mě, Lucasi. Víš přesně, za jakých podmínek se máš össenské texty učit. Ale ty ses mě pokusil podvést.

Pracně sbíraná odvaha, napřená proti strachu a vyplýtvaná na jedinou květnatou větu: – Měl jsem dojem, tati, že oceňuješ, když člověk projeví určitou vynalézavost, místo aby se trpně smířil s osudem.

Zásah; v otcových očích probleskuje pobavení a dokonce pýcha. Lucasova radost, že trefil vhodnou repliku a odhadl správnou míru, jak květnatými obraty zamaskovat drzost, okamžitě vadne. Ano, strefil se. Chová se přesně tak, jak si otec přeje. Nejen to – skrz naskrz opravdu JE přesně takový, jakého ho starý pán chce mít: zbavený všeho svého, vycepovaný k jeho obrazu. Neřešitelné dilema, které si uvědomuje už tehdy (a s léty to nebude lepší): přiměřená míra hrdého vzdoru tváří v tvář Gilesi Hildebrandtovi svědčí o větší povolnosti, než kdyby se mu v slzách zhroutil k nohám. Upřímně řečeno, takového luxusu, jako je hysterický pláč, by se v životě neodvážil.

– Vynalézavost ocením, Lucasi, ale neposlušnost nesnesu, říká otec s chladným úsměvem. – Abys měl možnost svoji fantazii uplatnit, vyřešíme to össenským způsobem: sám si vybereš trest. První možnost: šest týdnů domácího vězení…

Proboha, lyžování! Budou přece závody! myslí si Lucas zděšeně; co si počnu, když se ani nedostanu na trénink? Ale dobře ví, co si jeho otec o plazmolyžování myslí. – Za čtrnáct dní začínají prázdniny, říká nahlas jenom.

– Všiml jsem si; mně taky, ujišťuje ho otec. – Alespoň nebudu muset kontrolovat, do kolika hodin máš školu. Druhá možnost: šest týdnů se budeš učit dvojnásobek toho, co obvykle…

Což je pro všechny praktické účely totéž jako domácí vězení, soudí Lucas otráveně, a navíc budu mít hlavu jako buben novometalové kapely. Bezva prázdniny. – A třetí? ptá se, přestože to ví. Koneckonců, ta třetí možnost je jeho jediná naděje.

– Jak jsem říkal, vyřešíme to össenským způsobem. Což znamená, že třetí variantu vymyslíš ty sám. Během zítřka očekávám tvůj návrh přiměřeného trestu. Právě jeden, úplný a konečný, a písemně, aby nevznikly pochybnosti. Šest týdnů není podmínkou. Srovnatelnost ano.

Lucas ví, jak to chodí při obálkové dražbě: příliš nízká nabídka spadne pod stůl a už ji nezachrání žádné další dodatky a vylepšení. A pokud naopak projde… Pokud projde, člověk neustále myslí na to, že cena byla zbytečně vysoká, a je pokořený dvojnásob, protože ji sám určil. To je össenské milosrdenství v kostce.

Už není ospalý ani omylem; každý střet s Gilesem Hildebrandtem z člověka vymačká adrenalin na týden dopředu. A taky samozřejmě není nijak zaskočený. Dávno ho napadlo, že na to otec třeba časem přijde, a protinávrh má v záloze. Rychle uvažuje, jestli může něco získat, když ho řekne hned, bez lhůty na rozmyšlenou. Bude to jako doznání, že věděl, co dělá; ale pokud stihne předložit svůj návrh ústně, může ho kreativně upravovat podle otcova výrazu. A naopak – jestli se nechá dotlačit k tomu, aby něco skutečně napsal, už s tím nikdo nehne.

– Není nutné čekat do zítřka, říká odhodlaně. – Napadlo mě, že –

– Ne, Lucasi, skáče mu otec do řeči okamžitě. – Ani slovo! Prohlíží si ho a na tváři se mu objevuje jízlivý úsměv. – Je chvályhodné, že tě svědomí donutilo, abys už předem přemýšlel o trestu, ale já to nechci slyšet. Napiš to laskavě na papír.

Ne, nad Gilesem Hildebrandtem se nedalo vyhrát. Teď už Lucas samozřejmě uznával, že byl otec v právu, ale přesto v něm ještě doznívaly emoce: doutnající vztek a špetka svíravého strachu při vzpomínce na to, co si tehdy vymyslel. Samozřejmě, během jeho dětství to nebylo poprvé, kdy se ocitl v podobné situaci. A v jeho návrzích se dal zřetelně vysledovat princip, ke kterému tíhl celý život: rychle, ostře a čistě. Vždycky si vybíral totéž: raději bolest než vleklé zákazy, protože ta nikdy netrvá tak dlouho. Zlaté doby, usoudil, kdy jsem věřil, že tyhle věci se navzájem vylučují.

Došel na náměstí a rozhodl se, že opatrnosti bylo učiněno zadost. Zastavil se před nejbližší vinárnou a z tamního veřejného terminálu přivolal taxíka. Za necelou minutu kabina tiše přistála u chodníku. Lucas se podíval na netlog: půl dvanácté v noci. Čas měl přesně rozpočítaný, ale bylo to tak tak. Popadl svou tašku a rychle vklouzl dovnitř.

Dobrá zpráva: v taxíku nečíhali ani medianti, ani zürëgahl.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Čas rozhodnutí

Fioně zněl v uších ten hypnotizující zvuk: svištění přesýpajícího se křemenného písku v půloblouku Měsíčního vyznání, chorál tisíců a tisíců modliteb k Akkütlixově tváři. Seděla na koberci ve své ložnici a tuhle věc, která trochu připomínala velkou tamburínu, měla mezi koleny. Dlaní vyťukávala jednoduchý rytmus na napjatou blánu bubnu. Kov drnčel pod nárazy hrubých písečných zrn. Tak jako tibetské modlitební mlýnky, i její Měsíční vyznání každou vteřinou vysílalo k nebi prosby tempem tisíc dvacet čtyři bitů. Naslouchala tomu s nepřítomným výrazem, nádherně omámená zvukem a monotónním pohybem.

Těžko by se taky dokázala modlit jinak, když se össein nikdy nenaučila.

Jenže tentokrát uklidnění nebylo tak sladké a odevzdání tak naprosté, jak byla zvyklá. Zdálo se jí, že Akkütlixova tvář ji ze zdi sleduje s nevolí a zjevnou nedůvěrou. Nebylo jí vůbec lehko pod tím pohledem.

Nakonec to vzdala. Obřadně Měsíční vyznání odložila, poklonila se soše a utekla z ložnice. Zavřela za sebou dveře. Své víře učinila zadost, a teď pro změnu potřebovala trochu klidu na přemýšlení.

Pohled jí okamžitě sklouzl na stůl, kde ležela letenka na zítřejší ráno. Letenka na Mars, kam ji posílá její šéf… a kam podle Prastaré nesmí jet. Do startu linkové lodi zbývalo nějakých sedm hodin a Fiona pořád ještě nevěděla, co udělá. Prastará jí vždy byla oporou: vlídně ji podporovala v jejích snahách, pomáhala jí vykládat její sny a také je sama usměrňovala. V životě se nestalo, že by jí něco nařídila nebo naopak striktně zakázala. Na druhou stranu… taky neměla důvod. Její vůle a Fionina přání se nikdy nedostaly do sporu.

Až teď.

Mohla bych Prastaré říct, že nikam nepojedu, tuhle letenku jí dovézt a před jejíma očima ji roztrhat. A pak si zítra ráno koupit jinou a během dne odletět na Mars na vlastní pěst, napadlo ji.

Trpce se zasmála.

Ne, nemohla si koupit jinou. Ona neměla na letenku.

Tohle by jí nikdo neuvěřil. Jak může být bez peněz – ona, celkem skromná, bez závazků, a se svým platem? Nijak zvlášť neutrácela; nechávala si sice jistou část příjmu stranou na oblečení a reprezentaci, protože to bylo při jejím zaměstnání nutné, ale jinak žila v nájemním bytě, necestovala a nedopřávala si ani špetku luxusu. Ovšem přesto neměla sebemenší úspory.

Celý svůj plat totiž posílala na podporu larhdöenského kruhu.

Posadila se ke stolu a zabořila tvář do dlaní. A co teď? Co si mám počít teď? Stojí mi jedna pitomá služební cesta za to, abych se s Prastarou nepohodla? říkala si. A slovo nepohodla bylo ještě velmi mírné, když vzala v úvahu, jakou hrůzu v ní představa takového konfliktu vyvolává. Jenže najednou začala vidět i mnohem horší možnosti – něco, co si sice uvědomovala celou dobu, ale co zatím nikdy nebylo tak naléhavé, aby si to musela doopravdy připustit. Dnes po mně Prastará chce, abych neletěla na Mars. Zítra může chtít, abych v práci zničila nějaké dokumenty. A pozítří, abych z práce odešla. Může chtít… naprosto cokoliv.

Zachvěla se.

A třeba mě Akkütlix takhle zkouší. Chce vědět, jestli je moje víra dostatečně hluboká a pevná.

To pomyšlení ji vyděsilo natolik, že málem sáhla po letence a skutečně ji na místě roztrhala. Ale její ruka se ve vzduchu zarazila.

Fiona tam chtěla jet, to byl ten problém.

Celou dobu zoufale stála o to, aby to byla právě ona, kdo cizince z Fomalhiwy přiveze na Zemi. Zdály se jí sny, které jeho přítomnost ohlašovaly a které byly plné podrobných detailů. Prastará jí pomáhala ty sny vykládat a vybrat z nich to podstatné. Celou dobu to schvalovala. A teď jí náhle brání, aby tu záležitost dotáhla do konce?

Co když Prastará jen obyčejně žárlí? napadlo ji. Co když jí najednou došlo, že člověk, který má mít podobné parapsychické schopnosti jako ona sama, může být nepříjemnou konkurencí?

Fiona vrhla poplašený pohled ke dveřím ložnice. Vyděsilo ji, že je vůbec schopná takového rouhání. Ale myšlenky se nedaly zastavit. Vždyť jak mám vůbec vědět, že je doopravdy Akkütlixova vůle, abych tu cestu nepodnikala? Třeba je to naopak Prastará, kdo Akkütlixe a jeho Církev zrazuje. A mé pochybnosti ve skutečnosti svědčí o tom, že sám Akkütlix dává znamení přímo mně! Naznačuje mi, že ji nemám poslechnout!

Fiona nešťastně zabořila ruce do vlasů. Její dokonale přehledný svět najednou začal být plný rozporů. Nedokázala si představit, že by je vůbec mohla sama vyřešit. Dívala se na letenku, jako by to byla časovaná bomba.

Jak vysoké postavení má vůbec Prastará v össenské církevní hierarchii? Existuje někdo jiný, ke komu bych se mohla odvolat? Nebo někdo, s kým bych se mohla alespoň… poradit?

Znovu se trpce pousmála.

Poradit se. S někým, kdo se v össenských záležitostech doopravdy vyzná. Nejlépe s někým, kdo na Össe skutečně byl. A také s někým, kdo neomdlí na místě hrůzou při pomyšlení, že něco tají mediantům.

Ano, věděla o vhodném člověku. Napadlo ji hned zvečera, že by se mohla zeptat jeho, ale ta představa byla natolik příšerná, že se k tomu zkrátka neodhodlala. Jenže jak čas utíkal a odlet se nezadržitelně blížil, stávala se z toho jediná naděje.

Vždycky si říkala, že Lucas Hildebrandt ji nenávidí – a tím spíš teď, když Stafford dal tuhle práci jí místo jemu. Ale třeba to tak vůbec není. Třeba je to jenom ona sama, kdo nenávidí jeho… zatímco jemu je ukradená. Názor, že ten chlap je naprosto nesnesitelný, nesdílela žádná z jejích kolegyň. Alice do něj byla blázen úplně, Linda ze tří čtvrtin. I ty, které v něm náhodou neviděly vhodného adresáta valentýnských psaníček, ho alespoň považovaly za vstřícného a slušného člověka. Kdyby mu teď upřímně vylíčila, v jak strašné situaci se ocitla, třeba by se jí vůbec nevysmál. Třeba by to znepokojilo i jeho.

Mrkla na netlog; deset minut po půlnoci. Už teď je hodně pozdě. Když bude otálet ještě chvíli, bude pozdě definitivně a příliš.

Mohla bych jít ještě chvíli přesýpat Měsíční vyznání, napadlo ji. Ale místo toho odklopila displej netlogu.

Číslo Lucase Hildebrandta měla ještě z dob, kdy to vypadalo, že oni dva spolu možná začnou chodit. Radši nezkoumala, proč po tom fiasku v kavárně, kdy se Hildebrandt projevil jako nadutý ateista, ten záznam dávno nesmazala. Rozhodla se ihned, že se neukáže, nebo alespoň ne zpočátku, a schválně se nepodívala do zrcátka a nešla se učesat. Místo toho ztratila vzácné tři minuty přemítáním, jestli má poslat pozadí pracovní –, což bylo červené logo Rady na šedém podkladě, bezpečné, ale nudné –, nebo své osobní –, což byl krystal s aurou v tónech růžové a světle zelené, působivý spirituální obraz od téměř neznámého, ale talentovaného mladého malíře Léona Coriho. Coriho obraz by poslala radši, protože o její duši jistě vypovídal víc než logo a ona by o ní Lucasovi něco vypověděla ráda; ovšem znamenalo to riskovat jeho další jízlivost. Během toho rozhodování si uvědomila, že se vlastně rozhodla mu zavolat, a byla tím upřímně překvapená. Pak nad otázkou pozadí mávla rukou a vybrala logo Rady.

Naslouchala vyzváněcímu tónu a přemítala, jak to říct.

„Omyl. Volaná osoba neexistuje. Číslo není součástí Sítě,“ oznámil melodický hlas.

Nechala si to zopakovat ještě jednou. A potřetí. Pak zavěsila.

Neexistuje…? Co je to za pitomost?

Své netlogové číslo dostával člověk při narození a provázelo ho celý život. Nedalo se zrušit. Nedalo se změnit. Když měl někdo netlog vypnutý, Síť ho přesto dokázala lokalizovat a umožnila nahrát vzkaz. I v případě, že se dotyčný nacházel mimo Zemi, zůstal v Síti záznam, takže se dalo zjistit, jestli a s jakou časovou prodlevou může rozhovor probíhat. Všechno vždycky bylo v nějaké databázi! Ale aby číslo neexistovalo…?!

Tohle Síť říkala, jen když byl někdo mrtvý.

Dlouho tam seděla, otřesená až do morku kostí. Při pomyšlení, že by Lucas Hildebrandt mohl být po smrti, se jí dělalo mdlo. Tohle se snad dá pochopit; člověka vždycky zamrazí při pomyšlení na smrt v tak bezprostřední blízkosti. Není v tom žádný osobní zájem. Z její strany ne! Ale stejně na to musela myslet. Představovala si, co všechno se mohlo stát; jaké případné druhy katastrof a nehod.

A nebo vražda.

Vytanula jí vzpomínka na to, jak se s Hildebrandtem nedávno srazila na chodbě: na jeho zpocenou, uštvanou tvář. Možná mu někdo vyhrožoval. Možná ho sledovali už předtím, dlouho; a pak byli v jeho kanceláři – právě v tu chvíli, Rë Akkütlix, přímo ten večer! Vyslýchali ho? Mučili? A ona to nepostřehla. Nepomohla mu. Nezajímala se dost.

Zabořila tvář do dlaní. Náhle si uvědomila, s jakou naprostou samozřejmostí předpokládá, že ti hypotetičtí oni jsou Össeané. Ale kdo jiný? Mohli vědět o tom, že Hildebrandt shání o Fomalhiwanovi informace, a nemuseli postřehnout, že Stafford na poslední chvíli svěřil vyjednávání někomu jinému. Nebo se ho snažili od té cesty odradit, stejně jako se to Prastará pokoušela zakázat jí?

Fioně zatrnulo. Proč si tohle nespočítala dávno? Když připadá Fomalhiwan tak důležitý jak jí, tak Hildebrandtovi, dá se přece očekávat, že si jeho význam uvědomují také oni. A možná teď kvůli tomu Lucase Hildebrandta zabili.

Otevřela netlog. Chtěla zavolat na policii; ale pak si to rozmyslela. Co by jim řekla? Vždyť nemá žádné důkazy. Když začne nějakému úředníkovi vykládat svoje spiklenecké teorie, jenom se jí vysměje. A naopak: Össeané, kteří dost možná tyhle telefonáty odposlouchávají, si pro ni rovnou přijdou. A, koneckonců… kde je psáno, že si pro ni nepřijdou i tak?!

Jestli se zbavili Lucase Hildebrandta jen proto, že se o Fomalhiwana zajímal, stěží zůstane jen při tom. A další na seznamu je zaručeně ona.

Vrhla se k vypínači. Zhasla a zatáhla rolety, aby ji žádný ostřelovač nemohl zaměřit. Jenže pak si uvědomila, jak je to krátkozraké. Dostanou ji stejně. Mohla se zabarikádovat v bytě, ale nakonec musí vyjít ven. Jim stačí počkat.

Ne. Musí pryč okamžitě. Hned teď, v předstihu, a ne až dvě hodiny před odletem, jak očekávají. Stráví noc v letištní restauraci nebo na lavičce v hale. Kdekoliv, když bude na dohled ochranka! Hildebrandta se možná zbavili, ale ona se zastavit nedá; a nejlepší místo, kam utéct, je Deimos.

Össeané mají z Fomalhiwana respekt. Největší zárukou bezpečí je on.

Když si utíkala pro kabát a nedopatřením odkopla odložené Měsíční vyznání, teprve si uvědomila, o čem všem právě rozhodla.

Roy Stafford mluvil na Medianetu.

Sofie Hildebrandtová odložila na pult vidličku, kterou míchala bylinkovou marinádu, nepřítomně si olízla prsty a vyšla do pokoje, kde měla zapnutou stereostěnu. V sobotu večer většina medianetových serverů vysílala estrády a filmy, ale když Sofie vařila, vždycky si pouštěla zprávy nebo diskusní fóra. Pravda, nevařila zas tak často; ale přesto o D-alfě slyšela víc než dost.

Obývacím pokojem zrovna proplouvala obří kosmická Loď.

„První trajekt s kolonisty vstoupil včera do prostoru Sluneční soustavy portálem Phobos, obvykle vyhrazeným pro vládní a diplomatické účely. Dnes v odpoledních hodinách zahájil přibližovací manévry k základně Deimos II,“ vykládal komentátor. „Kromě členů ozbrojených sil jsou již na Deimosu II přítomni lékaři, psychologové a zástupci Rady pro výzkum vesmíru, kteří mají kolonistům zprostředkovat první osobní kontakt s hlavním proudem pozemské civilizace, od něhož byli po mnoho generací násilím odtrženi…“

Sofie se lokty opřela o vysoké opěradlo křesla. Členové ozbrojených sil… no panečku, říkala si s úsměvem. Lucas jí žádná tajemství Rady nesvěřoval, ale ty dvě tři opatrné věty, které utrousil, si bez potíží přeložila. Vojáků bude asi tak deset a lékařů osm a půl. D-alfa je problém politický, nikoliv bezpečnostní, a k žádné karanténě neexistuje reálný důvod. Rada však využila zákonem dané možnosti vyhlásit takzvaný stav nouze při styku s mimozemskou entitou, což jí dávalo právo vyžádat si od vlády zásah ozbrojených jednotek, které přejdou přímo pod velení Rady. Díky tomu měla celou věc pod palcem a mohla uzavřít oblast pro medianty. A to byl jediný skutečný důvod celé velkolepé bezpečnostní akce: udržet v patřičných mezích kastu nadlidí z Medianetu, které zákon o informacích dával až nezdravě velkou moc.

Sofie odběhla do kuchyně zamíchat do marinády pravou össenskou üewerögikalüx, kterou přechovávala v prachovnici se zabroušenou zátkou a kterou přidávala do jídla na špičku nože, když šlo o nějakou výjimečnou příležitost. Vzápětí v nálevu zalovila prstem a rovnou ochutnala. Teď to dostalo ten správný říz – paráda, blaho, balada a slast! Syrové plátky lososa už zvědavě čekaly na prkýnku, až je Sofie uvrhne do mísy. Koneckonců, nic jiného než naložit nějakou tu rybu s vínem a üewerögikalüx jí nezbývalo. Její zmlsaný bratr přijde zítra na oběd.

Na stěně mezitím kosmickou Loď vystřídal záběr do studia. Sofie dopíjela z lahve zbytek vína, který nedala do marinády, a přitom se dívala do jiskřivých očí člověka, se kterým ani ne před týdnem kula pikle. Roy Stafford měl opravdu impozantní plnovous a vlasy zrovna tak prošedivělé jako kdysi táta. Ale na rozdíl od Gilese Hildebrandta působil vysloveně dobrácky.

„Ne, ne, ne,“ bránil se zrovna bodře, „to jsme si špatně rozuměli, paní redaktorko. Rada samozřejmě nemá tak rozsáhlý tým psychologů a sociologů, aby mohla vlastními silami zajistit bezproblémovou adaptaci kolonistů z D-alfy na život na Zemi. Ale obrátili jsme se na profesní sdružení psychologů a psychoterapeutů Komunikace bez hranic, jehož výbor nám přislíbil…“

Sofie zívla. Nebyl to zdaleka první rozhovor se Staffordem, který kdy slyšela. Jak to ten člověk dělá, že mu nikdy neuklouzne ani jediná skutečná informace? říkala si. I když – obecná definice praví, že informace je taková zpráva, která ovlivní chování příjemce. Takže to možná přece jenom budou informace. Ovlivní mě tak strašně, že usnu.

„Psychologů možná bude doopravdy zapotřebí,“ ozvala se redaktorka. „Případně parapsychologů. Co je pravdy na tom, že mezi kolonisty se nachází i člověk s mimosmyslovými schopnostmi?“

Sofie se zakuckala. Málem se udusila vínem. Ještě že bylo bílé, protože polila celou pohovku.

Roy Stafford nehnul brvou. „O ničem takovém nevím.“

On lže! Panebože, on se odvážil lhát mediantce! říkala si Sofie málem s hrůzou.

„Mohu toto tvrzení považovat za vaše právoplatné prohlášení?“ ujišťovala se reportérka.

Stafford rozhodil rukama. „No jistě!“ zabručel dobrácky, přestože v tom byla i špetka potměšilosti. „Přece bych vám nelhal, paní redaktorko.“

Sofie ztěžka dopadla na pohovku rovnou vedle skvrny od vína.

Fomalhiwan na té lodi je. Je tam, proboha!

A medianti na to přijdou.

Po takovém prohlášení bude Stafford muset přesvědčit soud, že o tom nevěděl… což půjde dost těžko, pokud se zjistí, že pro Fomalhiwana poslal dva své lidi!

Rozhovor na Medianetu plynul dál hladce a bez zašplíchnutí jako rozpuštěný klih. „Oficiální slavnostní uvítání proběhne až po příletu posledního trajektu. Uskuteční se na Zemi za přítomnosti nejvyšších vládních…“

Sofie komentář sotva vnímala. Panebože. Člověk s mimosmyslovými schopnostmi. Kdo to mohl těm šťouralům říct?

Roztřesenou rukou postavila láhev na stolek. Inu, naprosto kdokoliv. Uklízečka, která si to přečetla Lucasovi na stole. Pošťák a topenář. Kterýkoliv zodpovědný, zákonů dbalý občan.

Lucas, Stafford, ta Lucasova kolegyně Fergussonová i já sama pácháme zločin, když jsme médiím neoznámili tuhle – jak že to přesně stojí v zákoně? Tuhle „neznámou informaci zásadního významu“, a to „okamžitě a bezodkladně ihned poté, co jsme se stali jejími recipienty.“

Uchechtla se. Medianty a jejich lobby, která prosadila ten odporný zákon, neměla ráda o nic víc než většina lidí, ovšem taky z nich jako většina lidí měla přiměřený strach. Věděla, že existenci Fomalhiwana měla oznámit médiím, hned jak jí tehdy Stafford zavolal; jenže během toho nočního rozhovoru se mu neprozřetelně zmínila, že o Fomalhiwě už ví, a tím se z ní stal rovnou spoluviník. Tehdy nad tím mávla rukou; člověk se přece nepoběží hned udat, když udělá drobný přestupek, na který nikdo nemusí přijít! Její svědomí mělo na zákon o informacích velmi vyhraněný názor a nijak zvlášť ji kvůli němu neobtěžovalo. Kromě toho byl do té věci zapletený i Lucas, a to mnohem víc než ona, takže udat by musela i jeho. A Lucas zřejmě nevěřil, že by se toho medianti mohli dopátrat. Dokud byl klidný on, neměla důvod propadat panice.

Zato teď to začínalo být vážné.

A Lucas tohle neví. Co když Stafford oklamal nás oba? napadlo ji najednou. Medvěd grizzly taky vypadá od pohledu jako usměvavý dobrák. Třeba se do toho Stafford snažil Lucase navézt přesně z tohoto důvodu: aby to měl na koho hodit, kdyby to prasklo! A protože Lucas letí na Mars bez jeho vědomí, Stafford doopravdy může tvrdit, že on sám netušil vůbec nic.

Otřásla se. Ne, nechtěla Staffordovi křivdit; třeba to neplánoval přímo takhle. Ale nepochybovala, že Lucase podrazí, když půjde do tuhého. Vždyť to viděla na vlastní oči: Stafford dokáže lhát a ani se nezačervenat.

Pořad na Medianetu právě končil; titulky běžely přes vesmírné záběry na Deimos II.

Musím Lucasovi tu cestu rozmluvit, a hned, umínila si. Ještě ho stihnu varovat.

Protože tohle je doopravdy nebezpečné.

Už už otevírala netlog, ale pak si připomněla, jak těžké je Luse o čemkoliv přesvědčit. Když mu jen tak bez rozmyslu zavolá uprostřed noci, on všechny její obavy dvěma větami smete ze stolu. Ne, kdepak – ona, která zná svého bratříčka Sarumana i s jeho superpřesvědčivým Hlasem už pětatřicet let, přece takovou chybu neudělá! Pokud má mít její kampaň šanci na úspěch, musí si připravit neprůstřelné argumenty včetně neprůstřelného vysvětlení, jak ona sama o celé té záležitosti ví.

Příležitost bude mnohem lepší zítra. Dost času, klid, promyšlené manévry, úplatek v podobě lososa.

Vždyť její bratr k ní jde na oběd.

Roy Stafford kladl sám sobě stejnou otázku jako Sofie Hildebrandtová u stereovize.

Kdo to mohl těm šťouralům říct?!

Ze studia vyšel v nejhorší možné náladě. Pokud k sobě měl být upřímný, musel si přiznat, že náladu tohoto typu nejlépe vystihuje výraz panický strach. Ještě v taxíku si stáhl záznam své právě dokonané exhibice a pocítil jistou hrdost nad svým bravurním pokrytectvím; ovšem jeho mediální výkon nebyl zas tak překvapivý, když se vzalo v úvahu, jak často během uplynulých dní přemýšlel o tom, co by asi odpověděl na takhle přímou otázku.

Víš o člověku s mimosmyslovými schopnostmi, Royi Stafforde?

A víš, že je hříchem před Inkvizicí lhát?!

Na zádech ještě cítil ledový pot. Ano, nacvičil si to dobře – a teď může pro změnu začít přemýšlet nad tím, jak z toho svrabu ven. Než dal taxíku adresu Rady, chvíli vážně zvažoval, že to vezme rovnou na Tahiti a tam zavrtá hlavu do písku, ale pak to vyhodnotil jako krátkozraké.

Stejně si ho najdou všude.

Byla sobota a navíc pozdě večer, ale budova Rady se otřásala horečnou aktivitou. Plno lidí sedělo v práci, shánělo poslední podklady a chystalo se na telekonferenci s Marsem. Stafforda to vtáhlo jako zpěněná voda: celý ten organizovaný zmatek, pobíhání po chodbách, zvonění netlogů a hektolitry kávy. V hale a zasedačce a na chodbách zevlovalo plno mediantů. Tohle byla výjimečná situace. Za několik hodin měla na Deimosu II přistát první loď.

Stafford řekl Lindě, své sekretářce, ať k němu další hodinu nikoho nepouští, a zamkl dveře. Nedělal si iluze, že získá celou hodinu; realisticky odhadoval, že může být velmi vděčný za půl. Ale trochu času nutně potřeboval. Potřeboval přemýšlet.

D-alfan s mimosmyslovými schopnostmi.

Jen jediná věc na tom byla dobrá – totiž že slovo Fomalhiwa zatím nepadlo. Jinak to bylo skrz naskrz zlé. Tak, a co teď? říkal si. Zavolat Lucasovi? Fioně?! Odvolat jednoho? Oba? Nebo se pomodlit k Akkütlixově noze nebo v co to ti dva vlastně věří, a nechat to být?

Odmítl tři hovory na netlog, a pak ho z čirého zoufalství vypnul.

A možná je to celé jinak, napadlo ho náhle. Tohle všechno může být pouhý grandiózní optický klam. Uvěřil jsem vtipně ironické Lucasově zprávě a bezohledně přímočarým Fioniným návrhům. Ale copak si člověk může být nějakou investicí na trhu s tajemnem stoprocentně jistý? Třeba Fomalhiwan ani žádný zvláštní význam nemá. Třeba vůbec neumí číst myšlenky. A nebo to umí – a nikoho na celé Zemi to nebude zajímat. Nikoho to neohromí! Lidé jsou obecně dost lhostejní. Možná ho všichni hloupě přeceňujeme, a s ním i Fomalhiwu. Vůbec to za tak velké riziko nestojí. Vždyť Fomalhiwa je zkrátka jen další planeta ve vesmíru. Co na ní komu záleží?

Chtěl si projít lokální síť, jestli je Lucas v práci, ale jeho počítač okamžitě zavalila šňůra vzkazů, která nebrala konce. Rozhodl se tedy, že se s ním spojí jinak – z opatrnosti ovšem ne přímo, protože pokud je Lucas u sebe v kanceláří, kdo ví, kolik mediantů mu právě dřepí na stole, za krkem, na lustru a pod rohožkou?

Zavolá Sofii. Nechá mu u ní vzkaz.

Jeho netlog zazvonil, sotva se ho pokusil zapnout.

A zároveň se rozletěly dveře.

Já ji uškrtím; zatraceně, copak jsem Lindě neřekl jasně, že mě nesmí nikdo rušit? pomyslel si vztekle na adresu své sekretářky. Je to ani ne pět minut! Obrátil se ke dveřím, aby vetřelce okamžitě vykázal – a to byla poslední věc, které byl ještě schopen se vší soudností a s plným vědomím.

Zaslechl Lindin výkřik. „Nedívejte se, Royi! Nedívejte se na to!“

Jenže on se podíval.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Mezihvězdné vysílání

Lucas přemýšlel o Fomalhiwanovi.

Přemýšlel o jeho moci, schopnostech a významu, který byl zjevně dost velký, aby vyburcoval bohorovný össenský klér a přivedl zürëgahla na Zem. Dumal nad tím, jestli je Fomalhiwanova mysl opravdu ocelová pevnost, jak se pro telepata sluší… nebo jenom papírová napodobenina oné pevnosti… nebo pouhá černá díra. Dále přemítal o věcech, které by se před ní s trochou štěstí možná daly skrýt. A konečně taky o své vlastní mysli a o tom, jak, kdy a jestli mu její utajené vady na kráse zákeřně vpadnou do zad.

To bylo z těch úvah skličující nejvíc. Jeho vlastní slabost. Jeho čím dál větší strach.

Staffordovi zdaleka neřekl všechno; nic z těch opravdu důležitých, děsivých věcí. Ano, Fomalhiwan může Radě pomoci v záležitosti s D-alfou, ale z dlouhodobého hlediska je to jenom nicotná drobnost. Tady jde o víc: o psychotronické schopnosti, které mohou změnit rozložení sil v pozemské společnosti a stát se protiváhou össenského vlivu. Lucas cítil v kostech, jak se to nenápadně blíží, jak to stojí za dveřmi. Je to mocné jako gravitační vír. Nastává okamžik zlomu.

Jasně si to uvědomil před třemi týdny, když ze studny Dalekozření v össenském chrámu zavolal Ruth Dashovou – mladou ženu z D-alfy, kterou si vybral jako informátorku. Pěkně to s ním otřáslo: ta burcující plytkost a rozbředlá nijakost… a přízračný, všepronikající pocit nesvobody. Za ubohou Ruth najednou zahlédl obludně velký stín; viděl ho přes kalné vlny toho tápavého rozhovoru, jako když člověk spatří siluetu skrz mléčné sklo.

Právě tehdy mu došlo, jak velké je Fomalhiwa sousto. Dost možná by ještě rád přirazil ty pootevřené dveře a na několik západů je zamknul… kdyby měl ovšem od nich klíč.

Čtvrtek odpoledne, Studna Dalekozření, podzemí össenského chrámu. Na obrazovce se vynořily první tvary, neurčitá změť barev. Lucas ale beztak nepočítal, že se strefí hned napoprvé; koneckonců nebyl žádný kněz, který vysedává u kádě s houbou od rána do večera, aby mohl mít patřičnou praxi. Až po dobrých deseti minutách pomalého, trpělivého pátrání ve slizkém plazmodiu našel to správné místo. Chrčivé zvuky z umělých hlasivek se změnily v melodické broukání.

Zalovil rukama u dna. Jako když se zaostřuje dalekohled, rudá skvrna uprostřed obrazovky dostala zřetelnou strukturu: teď už byl vidět každý pramínek vlasů, obarvených na odstín té nejohnivější červené.

Vzápětí žena překvapeně zvedla hlavu. „Lucasi…? To jsi ty? Tomu říkám invaze z vesmíru! Prosím tě, co je tohle za kanál?“

Lucas se na ni usmál. Dalo se čekat, že se jí jeho obraz objeví někde jinde, než je zvyklá. On sám překvapený nebyl; v Radě si opatřil přesný rozpis služeb a vybral si čas, kdy bude u d-alfského vysílače právě Ruth.

„Kam jsi dal košili? Na Zemi je teď nová móda?“ dobírala si ho.

„Žádná móda. Nutnost. Plazmodium košile miluje. Sežralo by mi rukáv.“

Ruth se zvonivě rozesmála. „Ty to lovíš ručně?!“ S vláčným zavlněním boků se přesunula z jednoho křesla na druhé, bližší. Lucas viděl, jak s potměšilým výrazem natahuje krk a snaží se zahlédnout víc, ale z jejího zorného úhlu se dal stejně spatřit jenom jeho obličej. „Kalhoty máš?“ ujišťovala se.

„Jasně. Ty jsou černé, a černá plazmodiu nechutná.“

Už to netrvalo dlouho. Lucas cítil, jak na jeho dlaních povoluje svíravý tlak; terče transmyceliálu hladce odpadly a nadále automaticky držely nalezené spojení. Konečně mohl vytáhnout ruce z kádě. Snažil se nevnímat ten příšerný puch a hlavně se proboha ničeho nedotýkat, dokud nebude načase transmyceliál zase vylovit. Dlaně ho pálily, jako by pět metrů klouzal po škváře, ale kromě zbytků mycelia na nich nebylo nic vidět.

„Odkud vůbec voláš?“ ptala se D-alfanka. „Tohle přece není vysílací místnost Rady.“

„Od přátel.“ Lucas se naklonil k čidlům vysílače a ztišil hlas. „Poslouchej mě, Ruth. Tohle je výjimečná situace. Budova Rady je plná mediantů. Nehnou se odtamtud, ani když je oficiálně na D-alfě noc, protože se bojí, aby jim něco neuteklo. Dalo mi velkou práci dostat se k jinému vysílači, ale potřebuju mluvit beze svědků. Je to důležité.“

Bezděky se ohlédla. Vůbec ji nenapadlo celou tuhle spikleneckou záležitost zpochybňovat, což bylo uspokojující a chmurné zároveň. „Tady teď nikdo není,“ řekla. „Všichni spí. Na základně jsou tři hodiny ráno.“

„Já vím. Na to spoléhám. Ruth, potřebuju, abys mi řekla všechno, co víš o tom člověku, který přiletěl na D-alfu z vesmíru.“

„Ale Fomalh–“ Zajíkla se.

„Fomalhiwan,“ souhlasil Lucas.

Ruth Dashová na něj otřeseně zírala. Po koketním úsměvu a náladě na lehkou konverzaci náhle nebylo ani stopy. Několikrát otevřela ústa, jako by se chystala promluvit, ale nevydala ze sebe žádný zvuk. Díval se, jak se marně pokouší. A jak ji samotnou překvapuje, že najednou ztratila řeč.

„Tak snad nejdřív jak se jmenuje,“ pobídl ji opatrně.

„Já… já to… On má… má prostě… To je takové úplně cizí jméno. To by sis stejně… To… to… to by ti vlastně nic neřeklo.“

„Co je to za člověka? Jaký je?“

„Asi… asi tak střední postavy.“ Najednou z ní spadlo ochromení; začala překotně, zajíkavě mluvit. „Je… je jen o málo vyšší než já, ale strašlivě silný. To už ani není pěkné, když prostě… když má někdo ramena a hrudník takhle… rozumíš. Ovšem tlustý není, ani zavalitý, to vůbec ne… Žádný hromotluk a neohrabaný buran, nic těžkopádného. Vlastně spíš štíhlý. Jenom svaly a kosti. Takový pružný… trochu…“

Opravdové blaho, tohle poslouchat, když člověk do půli těla nahý mluví s krásnou ženou a dobře ví, že sám za poslední půlrok značně zchátral! „Živě si to představuju,“ utrousil Lucas. „Co dál?“

„Taky… taky má světlé vlasy. Ale doopravdy světlé; mají přesně takový ten… ten zlatavě plavý odstín, jaký normální člověk dostane na vlasy jenom peroxidem. Dlouhé asi tak po lopatky. Úžasně husté. Tedy, ne že bych si na ně sáhla, to ne! Já… ty vlasy jsou prostě… Vlastně, ten odstín je opravdu divný. I když pochybuju, že si je barví.“ Ruth Dashová se zachichotala. „Ne, to vážně asi ne. To je vlastně dost směšná představa, viď, že takový chlap…“

„To je jedno,“ řekl Lucas. „Dál.“

„Ale taky by si je klidně barvit mohl, protože na druhou stranu… prostě… Chápeš, dbá o sebe až přehnaně. Ve všech ohledech. Každé ráno nejmíň hodinu cvičí, ale… ale rozumíš, to není žádné takové to ležérní mávnout sem a mávnout tam, aby se neřeklo, nýbrž… nýbrž doopravdy příšerně dře, tedy aspoň pokud já vím, což já vlastně spíš nevím přesně, protože jak bych vůbec mohla…“ Ruth na chvíli ztratila nit. „No, a dvakrát denně se koupe, což mi vážně připadá tak trochu ú–“ V rozpacích si přitiskla ruku na ústa. „Prostě… chtěla jsem říct… Tedy, já nevím, jak jste zvyklí vy na Zemi, ale… zkrátka…“

„Jasně, všeho moc škodí,“ utrousil Lucas suše. „Dál.“

„No… a taky mě napadlo, jestli třeba není tak trochu… no, prostě trochu teplej. Chápeš, ty jeho vlasy a disciplína a tak nějak celkově… ale… ale… ale zase třeba na oblečení nedbá vůbec, na žádné cetky nebo ozdoby, ten šperk z Hiwaiw hned daroval Mabel a… A to by přece musel správně nosit černou koženou vestu bez rukávů, tedy jako kdyby byl teplouš, ne, a předvádět bicepsy a břicho a… a… no nemyslíš? Nebo mít aspoň vytříbený vkus a růžovou košili nebo… Proboha, já nevím! Jenže on si prostě na to úžasné tělo navleče obyčejnou dělnickou kombinézu, takový plátěný hadr, a je mu to úplně fuk. To ty chodíš tisíckrát líp oblečený než on.“

Lucas málem obrátil oči v sloup. Tady to máme: správný heterosexuální muž se pozná podle páchnoucích ponožek. „Co třeba nějaké jeho duševní vlastnosti?“

„Je… je takový…“ Ruth Dashová na něj vrhla zoufalý pohled. „Lucasi, prosím tě… Já… já už o něm vlastně nic nevím.“

Ve stejném stylu to pokračovalo. Čas utíkal; uplynulo dobře půl hodiny, aniž se dobrali čehokoliv třeba jen trochu podstatného. Lucas z duše litoval, že má ruce až po lokty pokryté myceliem a nemůže si otřít pot z čela, protože tenhle rozhovor, to byl opravdový boj.

Nedokázal to pochopit. Vybral si Ruth, právě Ruth Dashovou, kterou během relací s D-alfou poznal jako velmi inteligentní mladou dámu, aby měl jistotu, že se v krátkém čase, který od Össeanů dostane, doví to podstatné. Ruth byla o několik řádů chytřejší než ostatní lidé na základně – bystrá, pohotová, vnímavá; a navíc měla schopnost ironického nadhledu, který příjemně ladil s tím jeho. Kdykoliv s ní předtím mluvil, byl to pravý koncert narážek a břitce jízlivých bonmotů. Lucas měl celý život potíže najít někoho, kdo by s ním v tomto ohledu držel krok, a Ruth na tom nejspíš byla stejně – čili oni dva se spolu bezvadně shodli. Nikdy nezažil, že by koktala, že by se opakovala, že by se nedokázala vyjádřit! Zato teď by potřeboval mačetu, aby se houštinami slovního plevelu v jejích větách prosekal k nějakému tomu jádru sdělení… což byly zjevně stupidní podrobnosti o charakteru Fomalhiwanova spodního prádla.

„Nechme stranou vlasy a hygienické návyky. Zkus mi popsat, co dělá. Chodí po základně? Baví se s vámi?“

„Chodí po základně,“ souhlasila Ruth. „Baví… vlastně… i když ano, baví se s námi.“

„Tak mi zopakuj něco z toho, co řekl.“

„On… nějak… On neříká nic důležitého. Snídaně… tedy… ptá se třeba, co bude k snídani a tak.“

Lucas potlačil zaúpění. Plnohodnotná strava pro aktivní život sportovce, obohacená vitamíny a vlákninou! Tuřín a otruby. „Mluví někdy o Fomalhiwě?“

Ruth si přitiskla ruku na ústa. Pohled, který na Lucase vrhla teď, byl plný čiré hrůzy. „O… o… o Fomal… Jasně, ale já… já prostě…“ Náhle zabořila ruce do vlasů. „Proboha, já… Počkej, mám to na jazyku!“ vyhrkla netrpělivě. „Teď jsem ti něco chtěla říct, víš, něco o těch třech lidech, co zabil, ale… ale nějak mi to najednou… No nic. Nevím. Asi to není nic tak důležitého.“ Vypadala dokonale zmateně.

O třech lidech, které zabil…?! Lucas byl doopravdy vděčný za všechny lekce sebeovládání, které absolvoval jako dítě, protože jinak by se nejspíš neudržel a začal na ni křičet.

„Ruth,“ přerušil ji s tichou naléhavostí. „Soustřeď se. Poslouchej mě dobře. On ti brání, abys o něm mluvila.“

„Ne, ne, ne, to přece snad…“ začala Ruth prudce. „Vždyť mluvím! Říkám ti spoustu…“ Pak se zarazila. Jenom na něj zírala.

„Nepřeje si to. Dovolí ti říkat jenom naprosté podružnosti. Byl by radši, aby se o něm na Zemi nevědělo.“

„To ne,“ řekla chabě. „Vlastně…“ Zarazila se. „Poslyš, já strašně koktám, co? A to jsem ani nic nepila,“ zachichotala se. „Lucasi… já… já bych ti doopravdy chtěla pomoct.“

Nepochyboval o tom. Ruth byla krásná žena, ovšem ne tak docela jeho typ. Zato on její typ byl. Pravděpodobně jenom díky tomu se tak snažila – čili jenom díky tomu byla schopná mluvit aspoň trochu. Lucas jasně cítil, jak ona – nebo, lépe řečeno, cosi v její hlavě – bojuje o každé slovo.

Zabil tři lidi?!

V tu chvíli se o ni začal bát. Docela vážně: o její příčetnost i život.

Postřehne Fomalhiwan, že ji tady takhle vyslýchám? Přijde k vysílači, aby mi to zatrhnul? napadlo ho. Takový střet by ve skutečnosti uvítal, protože pak by s ním mohl osobně mluvit; ale moc v něj nedoufal. Fomalhiwan si to jistě dobře rozmyslí, než se ukáže před kamerou. Ale co potom, až relace skončí…?

Lucas si uvědomoval, že Ruth Dashová může mít kvůli jeho otázkám velké potíže a že on nemá možnost jí jakkoliv přispět na pomoc. To bylo příšerné pomyšlení. Jenže stejně dobře věděl i to, že pokud Fomalhiwan s lidmi v kopuli provádí něco neblahého, tím spíš to nesmí nechat být. Nesmí se přestat ptát. I v zájmu Ruth. Tohle se naučil na Össe: když člověk před nátlakem couvne, nikdy se nezachrání nadlouho.

„Zkus mi odpovědět, Ruth. Vyhrožoval ti?“

„Cože, Aš~šád?! Ne, to vůbec ne! On je… je úžasně mírný.“

Ašád. Lucas si to slovo uložil do paměti. Zvláštní: když se jí předtím ptal, jak se Fomalhiwan jmenuje, nedokázala to nahlas vyslovit; zato teď, když se ho pokusila hájit, jí bez potíží uklouzlo jeho jméno. O těch mrtvých se taky zmínila bezděky. Takže čelní útok sice selhává, ale oklikou to jde. To by mohla být šance.

„Netrap se tím,“ řekl rázně. „Uděláme to takhle: zavři oči, jenom tiše seď a vzpomínej. Až tě napadne něco podstatného, zkus ze sebe dostat jedno slovo. Vždycky jenom jedno slovo. Žádné věty. Vůbec se nepokoušej mluvit, rozumíš?“ Dotyčnou metodu neměl nijak ověřenou; jenže oba tápali tak dokonale, že mohli stejně dobře zkoušet cokoliv.

Ruth vyplašeně kývla. „Nechápu, jak se mi to vlastně… Trapné, co?“ zamumlala.

„Vůbec ne. Neber to moc vážně. Třeba si mluv pro sebe. Já vlastně ani neposlouchám.“

Díval se, jak si Ruth pokládá hlavu na stůl na složené paže, a mráz mu přebíhal po zádech. Bez ohledu na to, co dalšího mu ještě poví, už od ní tu nejdůležitější informaci získal: čeho je Fomalhiwan schopen. Co s lidmi dokáže.

I s těmi nejlepšími.

Během další hodiny Lucas opatrnými manévry vymámil z Ruth rozsáhlý seznam Fomalhiwanových dovedností a podrobnosti o jeho příchodu na D-alfu. Kolonisté zaregistrovali průchod neznámé jednomístné lodi skrz ochranné pole kolem základny. Loď byla zničena, ale cizinec přežil. Považovali ho za hrozbu a podnikli rozsáhlé pátrání v celém okolí, jenže on se mezitím ukryl v jejich vlastní kopuli. Když se ho pokusili obklíčit, zabil tři lidi a dal se na útěk. Byla to právě Ruth, kdo mu v té chvíli pomohl: zavedla ho do běžně nepřístupné podzemní části základny. Mělo to ovšem nepředvídané a nevítané následky, protože Fomalhiwan tam objevil ukrytý R-A prostorový vysílač a navázal spojení se Zemí.

Lucas měl dost informací, které mohl napsat do zprávy pro Stafforda. O tom, s jakými potížemi tyto podrobnosti získal, se zmiňovat nehodlal.

Ovšem i když Staffordovi leccos neřekl, taky mu v ničem vysloveně nelhal. Doopravdy a upřímně si myslel, že je lepší jednat s Fomalhiwanem na rovinu. A doopravdy neměl konkrétní plán. Nemělo totiž smysl dělat si plány, když hlavní neznámou nebyly vnější okolnosti, nýbrž on sám. Jestli bude nebo nebude mít věci pod kontrolou, až se s Fomalhiwanem setká, záviselo na jediné věci: na míře jeho vlastní psychické odolnosti.

Zatím si to nepřipouštěl. Nepřipouštěl si tu strašnou možnost, že dopadne jako Ruth. Ale byla tady, samozřejmě. Pomyšlení na všemožné ztráty děsí každého, ale různí lidé se bojí o různé věci: někdo o peníze, někdo o své blízké, někdo o práci, někdo o kůži bez vrásek a počet centimetrů v pase, někdo o zdraví. Lucas byl sobecký. Vždycky se bál nejvíc toho, že ztratí inteligenci, vědomí, paměť a integritu. Že se stane nejen něčí loutkou, ale přímo hadrem na boty.

Bylo to zvláštní, ale tohle málokomu připadalo podstatné. Neuvěřitelné množství lidí ani nebylo schopno podívat se zvenčí na sebe sama a vůbec si uvědomit, že mají vědomí. A z těch, kteří to dokázali, ten dar mnozí pokládali za naprostou samozřejmost, za neotřesitelnou jistotu; vlastně za mnohem větší samozřejmost než třeba zrak a sluch. Pochopitelně, asi by se pěkně vyděsili, kdyby jim nějaký mimozemšťan najednou poklepal na rameno a na rovinu řekl: „Postřeh, teď ti kradu mozek!“ Jenže tohle nikdy nikdo na rovinu neřekne. Myšlenky se kradou vskrytu; nikomu nepřijde na mysl, že mysl už nemá.

A děje se to. Tolik lidí se denně s úlevou vzdává nutnosti přemýšlet, rozhodovat se a vůbec vnímat! Někomu vymyjí mozek medianti, někomu kněží, někomu virtuál. Jenže Lucas by radši přišel o ruku než o jasné vědomí. To nebyla planá slova; koneckonců, jeho nemoc zkoušela sílu jeho přesvědčení dvakrát do týdne. Znovu a znovu radši volil dlouhé hodiny bolesti, jen aby neztratil sám sebe ve virtuálních iluzích. Ironií osudu ovšem bylo, že si moc dobře uvědomoval, že i tohle je iluze. Věděl, jak málo stačí, aby člověka opustila soudnost a rozum a smysly. Jak křehká věc je vědomí.

Urrümaë. Plujeme světem jako v snách.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Ve vesmíru

Lucas vystoupil z taxíku před náhodně vybraným hotelem na periferii N-n-Yorku a pronajal si bezpečnostní schránku. Počkal, až bude sám, vylovil z tašky prázdnou plastovou dózu na potraviny a položil ji na dno. Opatrně do ní přelil dvě třetiny toho, co měl v lahvi od minerálky a co minerálka nebyla. Dával si velký pozor, aby se toho nedotkl holou rukou. Vůně hub nebyla nijak výrazná, ale v nažloutlé rosolovité hmotě už se daly i pouhým okem zahlédnout černé smotky myceliálních vláken.

Stáhl si netlog, odklopil zadní stěnu, nehtem z něho vyrýpnul čip a oněmělý ho zase vrátil na zápěstí. Tohle se málokomu na Zemi mohlo povést. Drtivá většina lidí měla své čipy voperované pod kůží a na povrch těla vystupoval jen konektor, přes který se čip spojoval s periferiemi v netlogu. Ovšem Lucas si ho musel nechat vyndat, když letěl na Össe, a to ze stejného důvodu, z jakého si všichni Pozemšťané z diplomatické mise nechávali doma náušnice a prsteny. Össeané jakémukoliv kovu na lidském těle připisovali náboženský význam. Kovové šperky či zařízení, která neodpovídala doktríně, považovali za rouhání. Když se Lucas vrátil, měl si správně nechat čip vsadit zase zpátky, ale sérií nenápadných opomenutí se tomu vyhnul. Nechtěl mít na zápěstí neodstranitelné znamení. K databázím, Síti, osobním číslům a informačnímu zákonu měl odjakživa odpor.

Teď čip zabalil do malého plastového sáčku s hermetickým uzávěrem, vymáčkl kolem něho vzduch a vložil ho do nachystaného houbového pudinku. Navrch dolil zbytek z láhve, aby měl jistotu, že jeho elektronická identita je skutečně obklopená houbou ze všech stran. Schránku zamykal s velmi přízračným pocitem. Právě přestal být reálně existující osobou.

Ze zvyku se vzápětí na netlog podíval, což bylo samozřejmě k smíchu. Tím, že svůj čip vyndal, přišel i o hodinky.

Chytil si nové taxi, kterým odjel na další náhodné místo, a pak třetí, které ho dovezlo na letiště. Jednou platil cestovním kupónem gerdánské banky a podruhé hrstkou össenských drobných. Celou dobu si říkal, že paranoia je trapná choroba, vliv špionážních románů na lidské myšlení je zhoubný a zürëgahl kromě toho stejně získává informace nějak jinak než hledáním v elektronických seznamech, ale pro klid duše a zmatení mediantů tahle jednoduchá opatření opomenout nesměl.

Na kosmodrom dorazil v půl druhé v noci. Na celnici se bez netlogu obešel; jednoduše se prokázal kartou, kterou vymámil z Travise společně s Lodí. Jak předpokládal, byl to amulet natolik mocný, že už se ho na identitu ani neptali. „Váš pilot na vás čeká. Můžete si prosím nahrát číslo doku?“ požádala ho dispečerka jenom. Lucas nehodlal vysvětlovat, jak je to s jeho netlogem. Dvacetimístný kód si podloudně přečetl na displeji za dívčinou hlavou. Těch pár čísel a písmen jeho paměť spolkla jako lehký zákusek a zase mu je několikrát poctivě vydala, když se přes manuální vstup ptal navigačních tabulí na různých křižovatkách podzemních koridorů na cestu.

Služební Loď Spencer ArtiSats, kterou měl Robert Travis v rámci péče o blaho generálních ředitelů k dispozici i pro vlastní potřebu, byl elegantní pětimístný gravilet stoprocentně össenské výroby. Matně černý plášť od pohledu musel být z poctivého alotropního uhlíku, nikoliv z hub, ale co se vnitřního vybavení týkalo, Lucas ani na chvíli nepochyboval, že je to tam prorostlé rhizomorfy a hyfami od pilotní kabiny až po nejzazší záď. Kromě toho se dal čekat obvyklý procovský standard – čili mosaz, rudý samet a naleštěný teak. Loď už spočívala ve startovací poloze. Místo ocelových vzpěr ji poutaly jenom magnetické zámky, zkosená příď se v šedesátistupňovém úhlu zvedala k nebi a pravidelné modré záblesky pulzních motorů svědčily o tom, že během několika minut může odletět. Kvílení motorů bylo vlezlé, ale zatím snesitelné. Pilot, nejspíš jen velmi krátce plnoletý, byl předpisově oblečený v nažehleném tmavě modrém obleku a bílé čapce s logem Spencerů, ovšem moc vážně svůj status nebral. Seděl na vyklopených dveřích s polstrováním z rudého sametu a něco si četl na displeji, který měl rozložený na klíně.

Lucas k němu došel velmi tiše; gerdánské střevíce moc hluku nenadělají a hučícím motorům by nejspíš nedokázal konkurovat ani v dřevácích. Ovšem to chlapce nijak neomlouvalo, zatraceně! Při pomyšlení, že tomu hochovi má svěřit svůj a Fomalhiwanův život, Lucasovi přeběhl mráz po zádech. „Chováte se velmi neopatrně, pane Ranganatane,“ ozval se chladně, když byl tři kroky od něho.

Chlapec nadskočil. Sjel z polstrovaných dveří a okamžitě stál v pozoru. Lucas nečekal, až ze sebe začne soukat omluvu. „Robert Travis vás měl informovat, že nejedeme na výlet!“ utrousil s ukázkovou jízlivostí, kterou by mu i jeho otec mohl závidět, a vykročil po schodech.

V tu chvíli se chlapec přece jenom zmohl na odpor. Vrhl se na schody za ním a chytil ho za rukáv. „Promiňte, ale… ale jak mám vědět, že…“

„Že ten, koho máte odvézt, jsem opravdu já?“ uchechtl se Lucas.

Chlapec němě přikývl.

Lucas dvěma prsty vzal jeho ruku a sundal si ji z ponča. „Teď už tomu věřit můžete, protože jsem vás nezabil,“ utrousil. „Velmi průkazné, když už jste to riziko podstoupil!“ Jeho tón byl pořád samý sníh a led, a navíc přeháněl až běda; zürëgahl by nejspíš toho chlapce o život nepřipravil. Jenže bylo mnohem rozumnější vyděsit ho včas, dokud o nic nejde, a do budoucna si ušetřit problémy. „Správně jste měl mít zavřené dveře a nepustit mě dál, dokud nedám do zámku identifikační kartu,“ dodal. Zalovil pod záhyby ponča a ve výšce očí mu ji ukázal. „Tuhle.“

„Tak ji tam dejte!“

„Jsem rád, že na vás moje varování tak zapůsobilo,“ konstatoval Lucas ironicky. Díval se mu do očí. „Řekněte mi upřímně: co si myslíte vy sám? Jsem ten, kdo tu má být?“

Chlapec neuhnul pohledem. „Já vám věřím,“ řekl konečně.

Lucas kývl a vrátil kartu do kapsy. „Tak pojďte. Máme naspěch.“

„Jestli je to vážně tak horký… jaký vy máte důkaz, že já jsem já?“ namítl chlapec.

Lucas se proti své vůli usmál. „Já vím, že jste to vy,“ ujistil ho. „Ale dost možná i já trochu riskuju.“

Odvrátil se a vlezl do rakety. Riskoval víc než jenom trochu; ovšem ne tím, že by snad Jamese Ranganatana nepoznal, když mu ho Travis ukázal na stereofotce. Ve Spencer ArtiSats měli rozhodující slovo Össeané, takže existovalo reálné nebezpečí, že Travisův pilot dostává příkazy nejen od Travise. Než Lucas tohle celé začal podnikat, samozřejmě zvažoval, jak velká je šance, že místo na Deimosu skončí zürëgahlovi rovnou ve chřtánu. Jenže össenská technologická převaha v oblasti kosmických letů byla tak obrovská, že jinou než össenskou Loď stejně nesežene. Pokud to nechtěl rovnou vzdát, riskovat musel – a při tom spoléhat na svou rychlost a Travisovu totální nevědomost. Teď, když s tím chlapcem prohodil pár vět a vystavil ho jisté dávce hildebrandtovské jízlivosti, byl trochu klidnější. James Ranganatan přinejmenším není žádný servilní hlupák. Lucas snížil svůj odhad rizika natolik, že se k němu dokonce odvažoval obrátit zády.

Vnořil se do příjemného, medově zlatého světla uvnitř Lodi. Interiér trochu připomínal historickou divadelní lóži; byl to tentýž nabubřele slavnostní styl. Čtyři měkká, anatomicky tvarovaná sedadla stála ve dvou řadách uprostřed, ale na kolejnicích se dala odsunout ke stěnám, sklopit do podoby lůžka a oddělit od společného prostoru malovanou dřevěnou žaluzií, takže při delších cestách mohl mít každý z cestujících jistou iluzi soukromí. Pilotní křeslo se skrývalo vpředu za zdobnou kompozitovou mříží a rudým závěsem, ale řídicí pult se nepochybně dal od zbytku Lodi oddělit i hermetickou přepážkou. Lucas odhrnul závěs a zadíval se na přístrojovou desku. Tady už středověk nikdo nepředstíral. Byla to ta nejmodernější össenská Loď.

Jestlipak bych ji dokázal sám řídit, blesklo mu hlavou.

Když ještě studoval astrofyziku, absolvoval i pilotní kurs, stejně jako třicet procent jeho spolužáků (zatímco zbývajících sedmdesát už ho mělo z dřívějška); ovšem jeho průkaz od té doby tiše odpočíval v pokoji v Blue Springs společně s ostatními ostatky opuštěných životních cest. O nějakých nalétaných hodinách nemohlo být řeči. Kdepak; pilotování se musím vyhnout za každou cenu – podobně jako se ze zásady vyhýbám rvačkám a fyzické práci, usoudil; ale možnost se s Ní domluvit bych mít měl. Jeho oči zapátraly v několika vhodných lokalitách a vylouply ze změti přístrojů v kabině rudý tubus s össenským znakem, upevněný v mosazném držáku na stropě. Nevypadalo to, že by tuhle věc někdy někdo vyndával.

Tohle každá össenská Loď měla: Duši neboli posvátný svitek, originální manuál v össeinu lodním, vkládaný do kabiny při slavnostním vysvěcení. Pro Össeany byl svým způsobem důležitější než motory, protože zatímco do Lodi bez motorů by Össean vlezl klidně, s takovou, která nemá Duši, by v životě neletěl. Svitek se ovšem nijak nepodobal pozemským manuálům s jejich strohým úředně-technickým stylem. Össeané to pojímali spíš jako liturgickou báseň, což bylo pro většinu lidí trochu nestravitelné. Málokterý Pozemšťan – i za předpokladu, že o svitku vůbec věděl! – měl potřebu luštit össenské muří nohy, když stejné informace byly dostupné v lodním počítači v terronštině, a ještě v interaktivní podobě. Jenže bez netlogu mohl Lucas těžko využívat lodní počítač.

Kromě toho, v Duši Lodi bylo vždycky něco navíc.

Otřásl se, když si představil, jaké zděšení by u všech věřících Össeanů vyvolalo pouhé pomyšlení na to, že by se snad měli svou nečistou rukou Duše Lodi dotknout – a natožpak ji číst! Něco podobného bylo dovoleno jen nejvyšším z nejvyšších, a to ještě jenom po provedení složitých rituálů. Jenže on už má u Akkütlixe tolik černých puntíků, že to stejně jaktěživ nevyžehlí. Pilot právě zády k němu ručně zavíral hermetické dveře. Lucas nezaváhal ani na vteřinu, bleskově tubus vyrval z úchytů a zastrčil ho do kolejnice pod svým křeslem. Rudý samet příhodně splynul s rudou barvou plyšového koberce. Záludnější zloděj by s podobnou akcí možná čekal, až bude Loď poklidně na cestě a Ranganatan si odskočí – což je situace, která při třídenním letu jistě nastane; ale dveře pilotní kabiny standardně mívaly automatický zámek a Lucas nehodlal spoléhat na to, že je pilot při svých nutných pochůzkách opravdu nechá nedovřené.

James Ranganatan se vzápětí protáhl kolem něho a dosedl na pilotní křeslo. „Řeknete mi, kam letíme, nebo je to tajné?“ ozval se. Myslel to zjevně jako vtip.

„Supertajné,“ ujistil ho Lucas. „Můžu se podívat na aktuální výpis stanic?“ Natáhl se přes něj k pultu a vyvolal si to sám – čistě jenom názvy bez jakýchkoliv souřadnic, ale srovnané podle rektascenze.

Ranganatan neřekl nic z toho, co mu zjevně táhlo hlavou – kupříkladu proč se ten chlap proboha snaží předstírat, že tomu rozumí? nebo taky a proč si to vlastně celé nevyvolá na svůj netlog?, případně a proč to má tak zpřeházené?, a jen mlčky přihlížel. Lucas zběžně prolistoval seznam více než osmi stovek stanic a porovnal ho s jiným a kratším, který měl v hlavě. „Nahlašte na dispečink, že letíme na Yamberi IV.“

Ranganatanovy ruce přelétly po klávesnicích s útěšnou jistotou. „Start za sedm minut třicet dva vteřin, jestli vám to vyhovuje.“ Odmlčel se. „Víte, co se má při startu –“

„Jasně. Nepošlu vám za krk akvárium,“ ujistil ho Lucas.

Ranganatan překvapeně vzhlédl. Pak se zakřenil. „Prima, a dort taky nemáte!“ Mezi piloty vždycky kolovaly historky o tom, co všechno nechali cestující ve stavu beztíže poletovat, a jisté předměty tradičně vedly.

Lucas vyšel z pilotní kabiny. Stáhl si své břidlicově modré pončo a přehodil si ho přes ruku. Z tašky vylovil nejnovější číslo Astrofyzikálního věstníku, což byla jeho oblíbená stylová četba při cestách do vesmíru, a zastrčil ho hluboko do síťované kapsy křesla. Jak se skláněl, vytáhl zpod křesla podloudně uloupený tubus a schoval ho pod pončo. Pak to všechno i s taškou zamknul do skříňky ve stěně.

Ranganatan se mu zamlouval. Zatímco si zapínal pásy a šátral po kyslíkové masce, ještě chvíli o něm přemýšlel – o tom, co je zač a jaké kotrmelce osudu ho přivedly k tomu, že dělá zrovna řidiče u Spencerů – a obrázek se mu v hlavě vzápětí složil. Travis byl idiot; to se opravdu nedalo jinak říct! Vybral si pilota, kterému bylo asi tak jedenadvacet let a jedenadvacet dní a který měl podle všeho na kontě svůj první velký neúspěch. Nejspíš si myslel, že nad takovým klukem je snadné mít navrch. Své jistě sehrála i nostalgie a zdánlivá podobnost životních osudů. Jenže v Ranganatanovi se Travis zatraceně plete. Ten dosáhne všeho, čeho chce.

„Start za šedesát vteřin,“ oznámil pilot do interkomu. „Všechno v pořádku?“

Lucas jenom stiskl zelené tlačítko na područce křesla, místo aby na něj volal. A pak další. Zlatavé světlo v kabině pomalu sláblo, jako kdyby se doopravdy nacházel v divadle.

Protože světlo zahltí smysly a smysly jak opilí trhovci překřičí ten Pravý hlas, vytanul mu verš v lodním össeinu; Hlas Boží, Hlas Akkütluxův, a jeho zpěv nejtišší a nejsilnější, když se duše otevírá vesmíru.

Kabinu zalila tma.

Start byl rychlý a hladký, velmi zdařilý. Lucas potmě a se zavřenýma očima vychutnával změny tíže – pocit rychlosti a pocit pádu… pocit ohrožení a pocit závrati. Během půl hodiny se dostali na orbitu. Ustálila se umělá gravitace. Absolutní ticho z vnějších mikrofonů mu prozradilo, že už opustili atmosféru. Teď byli uprostřed Nicoty.

Kousl se do rtu. Váhavě přejel dlaní po ovládacím panelu na područce křesla. Je tu sám. Pilot má spoustu práce. Nebude ho rušit. Nic mu nebrání poddávat se po libosti jisté hloupé úchylce. No tak, Lusi, má tohle cenu, zatraceně? říkal si ironicky. Hvězdičky v tvém věku, když jsi navíc ve vesmíru po sto padesáté šesté nejméně? Nechceš si radši něco číst… nebo si pouštět porno a popíjet whisky jako každý příčetný generální ředitel ve své limuzíně…?

Ale věděl, že neodolá.

Neodolal totiž nikdy.

No dobrá, zkontrolovat to musím, usoudil konečně; co když vesmír odposledně přemalovali nažluto nebo přestěhovali Canopus do Lyry a Vegu pod ekliptiku? Bylo by trapné to nezjistit.

Sotva si to takhle zdůvodnil, zdravý rozum mu dal na chvíli pokoj a nechal jeho mystické já, aby si užilo trochy té závrati. Lucas stiskl další tlačítko na područce a otevřel průzor ve stropě.

Zatajil dech. Dlouho seděl mlčky, se zakloněnou hlavou, a okouzleně se díval. Vesmír byl přízračně blízko; jen za tenkou stěnou; na dosah; a touha prorazit tu stěnu a splynout s ním byla bolestně ostrá. Nořil se do prázdna celou svou duší, jako když se člověk potápí do vody. Vtahovalo ho do sebe pokaždé tak silně, že ztrácel soudnost, a rozlévalo se v něm s omračující naléhavostí. A ani tentokrát to nebylo lepší. Věděl, že ho to nemine, a byl proti tomu úplně bezmocný: proti tomu dusivému, závratnému souznění.

Vesmírný kruh Dokonalého Bytí.

V jeho mozku se něco překlopilo, přepnulo se to do mnohem příhodnější polohy. Hypnotizující zvuk lodního össeinu ho ochromil, prostupoval celým jeho tělem, drnčel mu v uších. Vzápětí se Lucas přistihl, jak tiše pohybuje rty. Aniž se k tomu vědomě rozhodl, jeho paměť spontánně a bez námahy vydávala verše Kultu Lodí; běžely mu hlavou, tak příznačné, tak výstižné, a neodbytně se dožadovaly vyslovení. Össeané, jejichž civilizace dosáhla kosmického věku už před mnoha tisíciletími, pocit závrati z vesmíru dávno vtělili do své liturgie; vlastně se dalo říct, že lodní kult tvoří samo jádro jejich víry, protože i Akkütlix sám byl bytostí vesmírnou. Slovo za slovem lnulo k obrazu hvězd a neskutečně silně rezonovalo s Lucasovou náladou či vesmírnou energií či kdoví s čím ještě. Přeříkal prvních osm žalmů Vzývání nicoty a nebyl schopen to zastavit. Devátý, desátý, jedenáctý. Draly se mu ze rtů. Nebyl schopen vůbec ani přemýšlet ve své rodné řeči.

Dvanáctý a poslední.

Najednou mu z očí vyhrkly slzy – jenom dvě, z koutku očí, a to velmi symetricky a velmi decentně. Bez většího rozruchu sklouzly po tváři obrácené k nebi, přelily se přes spánky a zapadly do vlasů nad ušima. Lucas se proti tomu ani nepokoušel bojovat. Co na tom sejde? Připadal si dokonale vyprahlý. A byla milosrdná tma.

Jeho mysl zaplavily docela jiné hvězdy; hvězdy, které kdysi viděl odjinud než z Lodi.

Z nejtemnějšího ze všech míst.

Otec zvedá oči od papíru. – Tak tohle sis na sebe vymyslel, chlapče? V jeho tváři se mihne výraz, který by Lucas nikdy nečekal.

Zděšení. Soucit. A opravdové rozpaky.

Zaskočilo ho to, říká si Lucas chmurně, čili jsem přestřelil; to je ale k vzteku! Jenže vycouvat už se nedá. Sbírá veškerou svou důstojnost a vyloudí povznesený úsměv. – Já nemám šest týdnů nazbyt. Tohle je pro mě výhodnější než tvoje návrhy.

Otec mu pohlédne do očí s jízlivou ironií. – Pro mě taky, Lucasi. Samozřejmě za předpokladu, že mým životním cílem je způsobit ti co největší trauma, že? Rty se mu křiví; ironie se na vteřinu láme a mění se v trpkost. Je mu to doopravdy líto; možná nikdy nechtěl, aby to dospělo takhle daleko; a má sto chutí mi to odpustit, říká si Lucas; no tak, tati, udělej to, jestli mi chceš vážně vyrazit dech! Ale v tu chvíli se ledové kry zase pohnou a maska dosedá zpátky na místo. – Budiž, přijímám tvůj návrh, prohlašuje otec. – Potrestám tě, jak sis určil. Ale přiznávám se, že já sám bych na něco takového nepřišel.

– Jsem rád, že to na tebe udělalo dojem, vypraví ze sebe Lucas a snaží se nepropadat zoufalství úplně.

Prázdniny. Horko a dusno; vzduch v komoře je zatuchlý a dokonale nehybný. Tahle místnost je bez klimatizace. Bez oken. Bez nábytku. Kámen a kov.

– Prosil bych tvůj netlog, Lucasi.

Lucas si beze slova stahuje náramek. Pravděpodobnost, že mu otec zapomene zatrhnout přístup na Síť, kde je spousta her a filmů, odhadoval stěží na půl procenta, takže ani není zklamaný.

Vlastně nemá žádné pocity. Žádné myšlenky. Jen příšerný strach.

Dokud je světlo, rozhlíží se a vrývá si do paměti, co kde leží: láhve s vodou a össenským čajem vpravo, kbelík nalevo. Velmi jednoduché. Vidět pásy drüeinu na kotnících není potřeba; horkem už ztvrdly jako kus vysušeného dřeva a opravdu nehrozí, že by je necítil. Pouta jsou spojená dlouhým lanem, provlečeným tam nahoře kruhem ve stěně. Může mít nohy půl metru nad podlahou. Nebo třeba na jedné stát. Nebo se na tom celém oběsit.

– Nechám ti tu tenhle starý telefon se svým číslem, kdyby nastala nějaká kritická situace, dodává otec. – Ale uvědom si, že pokud ho použiješ bez závažných důvodů, budeš si pak muset vybrat z těch dvou zbývajících možností. Nějaké otázky?

Zhasni už to světlo! Jdi pryč! Nedívej se na mě, když jsem tu takhle jako prase na řezníkově háku! křičí Lucasovi v hlavě rozpaky a stud. – Ne.

– Nerozmyslel sis to?

– Ne.

Šero. A větší šero, když zapadnou dveře. A konečně absolutní tma, když zhasne i světlo na chodbě. Zvuk vzdalujících se kroků. Mohl bych toho využít a psát horory, říká si Lucas, něco jako Edgar Allan Poe; jenže moje literární kariéra nejspíš ztroskotá na nepřítomnosti velkých ideálů a nedostatku krys.

A pak, k čemu popisovat pouhou skutečnost?

Oči si zvykají na tmu, ale není tu jediný odlesk světla. Lucas tápá chodidly po kamenné zdi. Je bezmocný jako želva obrácená na karapax. Hlava mu hučí krví a záda vlhnou potem. Pomalu, se zasyknutím nechává onu strašnou myšlenku vstoupit do vědomí. Je to přesně stejný pocit, jako když se člověk osměluje na schůdkách ledového bazénu.

Týden…?!

Týden tady, potmě, svázaný, o hladu, sám…?!

Jenže na takový děsivý oceán času jeho představivost vůbec nestačí.

Křečovitě svírá v dlani telefon a bojuje s touhou zavolat ihned. Prosit. Říct otci, že si to rozmyslel. Cokoliv! Ze všech sil se snaží ovládnout, ale strach chutná jako piliny s klihem; pěkně dusivé sousto, po kterém v krku patřičně vysychá. Lucas zarytě polyká a přemítá, jak dlouho asi vydrží… a jaká je ta druhá a třetí možnost… a vůbec, kolikrát je asi bude obě převalovat v hlavě bez naděje na definitivní řešení. To si piš, Lusi, že za pár hodin změkneš jako máslo, říká sám sobě se sžíravou jízlivostí, která mu obvykle pomáhá. Budeš žebrat, ať tě vysvobodí. Lyžování v háji. Prázdniny v háji. Sebeúcta zrovna tak. A než se rozhoupeš, budeš se tu svíjet, zírat na to mizerné zelené tlačítko na předpotopním mobilu a přemýšlet, jestli ho máš zmáčknout.

Lucas nenávidí mučivou nerozhodnost. A proto se vzápětí rozhodne: chtěl jsem tohle, tak ať!

Rychlý čistý řez, jak je jeho zvykem, jediné švihnutí ruky; a už slyší jen zasvištění ve tmě a tupý kovový zvuk, když telefon naráží na protější zeď. Rozbitý – pravděpodobně. Nepoužitelný – zcela jistě. Přinejmenším pro něj, protože on už se teď k němu žádným způsobem nedostane.

Chvíli nevěří, že to opravdu udělal. Pak se v něm rozlévá blažená úleva člověka, za kterým právě dohořel most. A hned za ní naopak hrůza. Už nemá na vybranou. Nic mu nepomůže. Přeřízl záchranné lano.

Mimochodem, otec žije v přesvědčení, že ten telefon má. Nepřijde se podívat. Vůbec. Nikdy.

Lucasovi pomalu dochází, k jakému peklu se odsoudil. Leží v ledovém ochromení a už to v náznaku cítí – zlehka, jako by ochutnával první přesolené kapky z moře, které bude muset vypít do dna. Tohle ho čeká do sytosti a k zalknutí: ohlušující ticho, oslepující tma. Naprostý nedostatek vnějších podnětů. Nic, čeho by se mozek mohl zachytit. Bože, vždyť nemá ani hodinky! Z ticha a temnoty vystupuje čím dál zřetelněji jediná reálná věc, a to je nepohodlí. Vymyslel si to tak šikovně, že nemůže vstát, chodit, sedět ani doopravdy usnout. Už teď ho trochu bolí nohy z té nepřirozené polohy. Za pár hodin to začne být nesnesitelné. A kromě toho začne mít hlad.

Už zítra bude na dně, fyzicky i psychicky. Bude křičet do ochraptění, omdlévat a brečet. A za sedm dní…

Za sedm dní zešílí.

Lucas se pomalu nadechl a otevřel oči. Chvělo se to na samém okraji jeho vědomí – sprška barev mimo zorné pole, z níž se tu a tam něco odtrhne a prosmýkne se dovnitř: tu světlo, tu nějaký tvar. Byl v obrovském pokušení otevřít dveře, opustit imaginární pevný dům zdravého rozumu a vklouznout do té beztvaré zářící nádhery, jako ruka vklouzává do gerdánského hedvábí: zabořit se do vzpomínek a zmizet v nich jako v tekutém písku, nejlépe už navěky. Rty se mu neovladatelně stahovaly v úsměvu.

Nebyla totiž pravda, že by na ten týden v otcově kobce měl vzpomínky špatné… přestože se k nim zpočátku tak silně mísil strach. Naopak; strach byl dost možná zapotřebí kvůli patřičnému kontrastu. Lucas samozřejmě věděl, že ve svých osmnácti letech strávil sedm dní na pokraji fyzického zhroucení, což mohlo vést k různým podivným psychickým stavům. Zpětně si to celé krásně racionalizoval a všechno, co bylo navíc, důkladně zašlapal pod práh vědomí. Taky si z toho vzal poučení a zapamatoval si jisté celkem dobře definované životní moudrosti. Za prvé – halucinace se mohou zdát velmi reálné, když člověk nemá k dispozici referenční systém smyslů; za druhé – i když ten systém má, je velmi nespolehlivý, protože smysly mohou člověka zradit tak dokonale, že klidně zírá s otevřenýma očima a přesto nedokáže rozhodnout, jestli je kolem světlo nebo tma; za třetí – úžasné abstraktní pojmy jako vědomí, vesmír či nekonečno jsou sice fajn, ale ve chvíli, kdy se člověk opravdu přiblíží jejich skutečnému významu, přestávají jakýkoliv význam mít. A konečně za čtvrté – Bůh se nejmenuje Akkütlix a opravdu nemá čtyři nohy.

První hodinu Lucas odpočítává málem po minutách. Druhá už se rozplývá v nejistotě. A on se propadá do bezbřehé prázdnoty, ve které chybí měřítko prostoru i času. Najednou se mu zdá, že čas plyne pozpátku… a pak dokonce i to, že ztratil jakýkoliv směr. Víří v kruzích. Hranice světa ustupují. Je to strašné. Neuvěřitelné.

Krásné.

Později si mnohokrát říkal, že jeho otec byl sadistická stvůra, když tohle dopustil, ale s pravou podstatou věci to nijak nesouviselo. Dokonce bylo úplně jedno, že měl tu událost v paměti uzavřenou hranatými závorkami skepse a odmítal ji nadále zahrnovat do jakýchkoliv svých úvah. Nepřátelský postoj jeho věčně jízlivého vědomí na skutečnosti samé nic neměnil.

Ten pocit nesmírnosti v něm zůstal a stal se středem jeho světa. Vlastně to byl mystický zážitek přesně takového typu, po jakém tolik prahla Fiona Fergussonová.

Zdaleka nejúžasnější zážitek, jaký kdy měl.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Břidlicový had

„Jsme v letovém koridoru, řízení automatické. Pět hodin dvacet sedm minut do začátku přibližovacích manévrů,“ oznámil Ranganatan do interkomu. Bylo slyšet, jak si rozepíná pás. Vzápětí rozhrnul závěs a vystrčil hlavu. „Přejete si nějaké občerstvení?“

Lucas se s velkým úsilím probral. „Až ráno,“ řekl nepřítomně. „Ale vy se klidně najezte.“ Měl ochraptělý hlas. Pořád ještě nedokázal odtrhnout oči od průzoru nad sebou.

„Je to úžasnej pohled, co?“ prohodil Ranganatan. „Můžu si sem na chvíli sednout? Totiž… šéf průzory nikdy neotvírá a vpředu všechno jede na simulacích.“

„Jasně, jen se podívejte,“ řekl Lucas. Tak velký Travis omdlévá úctou před výplody össenského písemnictví, ale průzory nikdy neotvírá; jak pikantní! Připomněl si Travisovu mandalu a jeho vnitřní nepevnost a upachtěnou zbožnost a konečně to dokázal; prostě zavřel oči. Rukama si promnul obličej a rozepnul si pás.

Rozlévalo se v něm tupé zoufalství. Přímo hmatatelně cítil, že mu opět mezi prsty proklouzává něco, co měl téměř na dosah. Nikdy se mu nepovedlo to uchopit. Koneckonců… nikdy se mu nepovedlo to ani pořádně lidsky pojmenovat.

Povzdechl si. Astrofyzikální věstník trčel z kapsy křesla sotva deset centimetrů od jeho ruky a nabízel mu záchranu. Když se něco nedá uchopit, chop se metru! Kromě toho, že to bylo stylové, měl Lucas ještě jeden důvod, proč s sebou věstník tahat, kdykoliv letí mimo Zemi. Na tohle posvátné vytržení, které ho tváří v tvář nekonečnosti volného vesmíru pravidelně přepadalo, byla trocha malicherných sporů a pletichaření ve staré dobré Akademii tím nejlepším lékem. To zabralo vždycky – přečíst si, kdo komu zrovna spílá do diletantů a koho zvolili předsedou Akademického senátu a komu ta volba vadí. Stačilo vyslechnout si pár nářků, jak je v dnešní nekulturní době těžké získat grant, a člověk hned věděl, co je to pravá realita bez příkras. Inu, všechno posvátné se propadá do šedé bezvýznamnosti.

Ranganatan se usadil do křesla po Lucasově levici. Odkašlal si. „Poslyšte, pane… Ehm, vlastně… jak vám vůbec můžu říkat?“

„Třeba Saruman.“

„Saruman? Z Orthanku?“ vyprskl Ranganatan.

„Uznávám, že lichotka to zrovna není,“ souhlasil Lucas. „Co taky čekat od přezdívky, kterou člověku vymyslí starší sestra.“ Rozsvítil bodové světlo, sklopil opěradlo a stáhl si ze zápěstí zbytečný netlog, čímž učinil zadost touze po pohodlí. Chtěl si začít číst, ale Ranganatan se dál vrtěl ve svém křesle a kradmo ho pozoroval.

Lucas si povzdechl a podíval se mu do očí. „Rozumíte, ne že bych vám tak málo věřil, Jamesi,“ prohlásil. „Ale když o mně nebudete nic vědět, ušetří nám to problémy oběma. Nechci po vás žádat, abyste kvůli mně lhal Össeanům.“

Ranganatan vytřeštil oči. „Lhal Össeanům?!“

Když Lucas viděl jeho reakci, v duchu si oddechl; pokud po tomhle chlapci skuteční šéfové od Spencerů vůbec někdy něco chtěli, rozhodně to nebylo pravidlem. „To mě jen tak napadlo. Vždyť tohle je přece össenská Loď a patří össenské firmě,“ prohodil a pokrčil rameny.

„Spencer ArtiSats je pozemská firma!“

„Aha,“ řekl Lucas. „No, tím líp. Takže – na co jste se to chtěl předtím zeptat?“

„Chtěl jsem jenom vědět… teda jako… kvůli tomu, jak jsem nechal otevřený ty dveře…“ Ranganatan zaváhal. „Budete si stěžovat šéfovi?“

Lucas nevěřil vlastním uším. Nikdy ho nepřestávala udivovat přehnaná poslušnost lidí, kteří jaktěživi nemuseli žádné autoritě vzdorovat; ta jejich bezelstná horlivost a přímo náruživá snaha položit někomu hlavu na špalek, jen aby dostali certifikát na svou nevinu. Když vlastní svědomí mlčí, požádej o rozhřešení. Kdyby on sám měl takový nedostatek pudu sebezáchovy, nepřežil by v domácnosti svého otce ani den.

„To je ale dobrý nápad! Myslíte, že bych to na vás měl prásknout?“ prohodil s úsměvem.

„Ale…“ Ranganatan na něj vrhl poplašený pohled.

„Tak ano, nebo ne? Nechcete šéfovi rovnou sám zavolat?“ Viděl, jak se chlapec v rozpacích kousl do rtu. „Zkrátka, tohle nikdy nedělejte, Jamesi,“ dopověděl. „Nikdy se nikoho neptejte, jak si stojíte, protože tím mu nad sebou dáváte obrovskou moc. Přímo návod k vydírání! Průšvihy můžete žehlit, jak vás napadne, ale sotva začnete pro klid duše zjišťovat svoje skóre, upozorníte všechny, že se něco počítá – a že ten, kdo to zapisuje, nejste vy.“ Povzdechl si. Nemíval ve zvyku lidi poučovat, protože většinou to nemělo smysl; ovšem tenhle chlapec ještě nebyl ztracený případ. V jeho rozšířených očích se rodil stín pochybností: skvělý výchozí bod, pokud se člověk má někdy dobrat svobody. „Abych se vrátil k vašemu problému – připadám vám jako člověk, který si půjde stěžovat Robertu Travisovi a bude chtít zrovna po něm, aby zjednal nápravu?“

Ranganatan pořád vypadal zaraženě. „To ne,“ hlesl.

„Čili vůbec nepochybujte, že v případě potřeby vás vymáchám v dehtu a peří vlastnoručně,“ ujistil ho Lucas a konečně vytáhl svůj časopis.

Ranganatanovi ani teď zvědavost nedala. „Vy máte nový Astrofyzikální věstník! Je tam něco o Engelmannově teorému?“

„O R-A prostoru se přece ve slušné společnosti nemluví,“ zívl Lucas. Přeskočil své oblíbené úvodníky, na které se tolik těšil, a zalistoval do odborné části. „Já to taky vždycky hledám, a vždycky se zklamu. Ani kapka kýžených informací.“

„Už je to na spadnutí,“ mínil Ranganatan.

„Před sedmnácti lety to bylo opravdu na spadnutí,“ souhlasil Lucas. Usmál se na něj. „Takže fyzika mimoprostoru? To je ten vytoužený obor, kvůli kterému teď utloukáte rok života jako pilot?“

Ranganatan si povzdechl. „No a co, napoprvé tam nevezmou prostě nikoho!“ odpověděl zarytě. „Když Loď řídí počítač, můžu se tu v klidu učit. A nalítaný hodiny se mi budou hodit, protože tenhle výzkum se vždycky dělá na vnějších planetách. Nebudu si muset platit řidiče na cesty mezi Plutem a Zemí.“

„Máte to pěkně vymyšlené,“ souhlasil Lucas.

„Třeba teď postaví na Plutu ten novej urychlovač. Místo toho, co měl bejt na Ganymedu,“ nadhodil Ranganatan. „Víte, jak ho tam tehdy ti šílenci omylem vyhodili do vzduchu, když se pustili do Össeanů.“

„Nepostaví,“ řekl Lucas. „Nějakou dobu se o to povedou strašlivé boje, parlamentní komise to bude zkoumat, vědci napíšou petici, ekologové z Plutonelly druhou, občané Pluto City třetí. Guvernér na Plutu to povolí, kongres zase zamítne, uspořádá se sto padesát schůzí, proběhne nekonečně dlouhé připomínkové řízení, a pak to při posledním zasedání definitivně škrtnou z rozpočtu a spadne to ze stolu úplně jak nic. Sleduju tyhle věci už dlouho. Za posledních dvacet let je tohle včetně Lathö šestý vážný pokus takový urychlovač ve Sluneční soustavě postavit.“

„Doopravdy už šestý? To je hrůza. Nechápu, že konečně jednou nevyberou místo, které by vyhovovalo všem!“

„Je to smutné,“ souhlasil Lucas. „Spousta inteligentních lidí tomu věnuje šílené množství času a úsilí. Ale nepovede se to nikdy.“

„Vy jste hrozný pesimista, pane Sarumane.“

„Ale ne. Jenom si myslím, že nepomůže kalit vodu na dolním toku, když nahoře na prameni sedí žába. Jestli se do toho boje jednou vrhnete, Jamesi, snažte se jít co nejvíc ke zdroji. A třeba přemýšlet, komu to prospěje, když se některé věci stanou nebo naopak nestanou.“ Kousl se do rtu; už se zase pokouší Ranganatanovi kázat! Usoudil, že mentorování bylo právě dost, a nedodal nic víc.

Ještě dobrou hodinu probírali stav a budoucnost vědy, podstatu R-A prostoru, zákulisní boje na fakultě astrofyziky, Lucasovy vzpomínky a Jamesovy plány. Z mladého pilota sršelo nadšení a zápal pro vědu; vzácné koření, taková víra, říkal si Lucas a smutek v něm narůstal.

Jeho vlastní víra ve vesmír byla o poznání trpčí.

Masakr v Lathö, kvůli kterému se tehdy před sedmnácti lety nekonaly na Ganymedu plazmolyžařské závody, se na Medianetu dlouho přetřásal. V té době si Lucas zkrátka myslel to samé co všichni – totiž že to byl strašný, ale celkem předvídatelný výbuch xenofobie, ke kterému došlo při příliš těsném soužití lidí s mimozemšťany. Osadníkům z Lathö přeskočilo z toho věčného trëighrü, kterému byli denně vystaveni, takže najednou zaútočili na nevinné Össeany jenom proto, že mají jinou barvu kůže a přitom dýchají stejný vzduch téže stísněné základny. Jasná věc. A dobrý důvod stydět se za to, že je člověk také Pozemšťan. Dodnes se všichni báli, aby je náhodou někdo neobvinil z nenávisti k cizincům – nebo třeba jen z nedostatku politické korektnosti či naopak přemíry odporu; a tak se mohli samým přátelstvím a otevřeností přetrhnout.

Jenže pokud jde o Össeany, zdravá nedůvěra je vždycky na místě.

Až dodatečně si Lucas udělal jistý názor na to, co se tehdy na Ganymedu stalo – ale nebylo to nic, o čem by mohl kohokoliv přesvědčovat. Össeany mohl těžko někdo z něčeho vinit. Představa, že masakr v Lathö by mohl být jejich útokem na lidi, se zdála absurdní. Vždyť v Lathö lidé vůbec neumírali! Zahynula všehovšudy nějaká stovka Pozemšťanů – několik údajných střelců a celý policejní oddíl, který se teroristy pokoušel zneškodnit, a pak hrstka lidí, kteří se zrovna v okamžiku dehermetizace nacházeli v össenské části základny. Jinak to odnesli jenom Össeané.

Jenom Össeané. Neuvěřitelné množství Össeanů.

Kolem pěti tisíc össenských civilistů, techniků a vědců, kteří pracovali na stavbě urychlovače.

Mělo to zajímavou dohru: ganymedská vláda se vzápětí pokusila všechny Össeany vykázat s odůvodněním, že jim na planetě hrozí nebezpečí. Bylo to opravdu podivné rozhodnutí – a také vyvolalo v celé Sluneční soustavě tolik protestů a pohoršení, že to vláda musela okamžitě odvolat. Össeané přece byli oběti, ne zločinci, a někdo má tolik neomalenosti, že se je snaží vypovědět ze země? V letech, která následovala, už by si to nikdo za žádných okolností nedovolil. Všichni si v duchu oddechli, když z Össe nepřišla žádná odveta, ale i tak znamenal masakr v Lathö velký přelom. Od toho dne měli lidé ještě další důvod kromě trëighrü, proč klopit oči, když Össeana potkají: totiž stud.

Samozřejmě, při výbuchu vzala zasvé i část obytné kopule, komplex laboratoří a onen skvělý, supermoderní urychlovač reatronů – částic, o kterých se soudí, že pocházejí z R-A prostoru – který tam na objednávku vlády Světové unie Země Össeané stavěli. Jenže co jsou materiální škody v porovnání se zmařenými životy? lkaly pateticky všechny noviny. Což byla samosebou čistá pravda.

Lucas žádné teorie o událostech v Lathö nespřádal. Nechuť ke všemu, co připomínalo otce, byla tak silná, že se následujících šest let upřímně pokoušel zapomenout, že nějaká Össe vůbec existuje. Studoval astrofyziku a snažil se věřit, že se mu opravdu definitivně podařilo změnit směr, který se jeho životu pokoušel vtisknout starý pán. Občas se skřípěním zubů využíval znalostí össeinu a vydělával si překládáním, aby měl za co zvát holky na večeři, ale to bylo jen dočasné; jen malý ústupek, jen studentská brigáda, než se začne živit vědou. Občas mu nečekaně vytanul na mysli nějaký össenský verš. A občas taky míval pochybnosti – především o tom, že on sám má na vědu sebemenší talent.

Diplomku psal o Engelmannově teorému. To byla fascinující záležitost, ale tak trochu na dlouhé lokte. Měl jenom stanovit parametry jedné z dílčích ploch mimoprostoru při běžné diverzitě, čili v zásadě nic až tak objevného – a s nejlepším počítačem, k jakému se v té době dokázal dostat, to dělal rok. Brzy mu bylo jasné, že on sám žádnou Nobelovu cenu neshrábne; ovšem kdyby někdo někdy dokázal, že se Engelmannova diverzita může měnit spojitě a Ramsfeld-Andersonův prostor je reálně třírozměrný, nejspíš by ho neminula. Byl by to obrovský průlom. Najednou by se dalo bezpečně cestovat po vesmíru, a to i bez Össeanů.

Zajímavé téma.

Samozřejmě sledoval, co který výzkumný tým o R-A prostoru publikoval, a dělal si rešerši zpětně za deset let. Zdaleka nejdál kdysi byla skupinka vědců právě z Lathö. Trochu ho překvapilo, že po tom masakru už nikdo z nich nic nenapsal.

Napadlo ho, že tam zahynuli. Jenže jak zjistil vzápětí, přežili to bez úhony – pokud se nepočítá ztráta urychlovače, do něhož vkládali pro svou práci jistě mnoho nadějí. Jiná věc byla, že právě oni, kteří už v jednu chvíli byli tomu objevu tak blízko, ve fyzice žádnou závratnou kariéru neudělali. Ve chvíli, kdy seděl u terminálu ve studovně astrofyziky a bez dechu pátral po jejich osudech, ho dělilo od masakru v Lathö právě šest let. Nezjistil nic převratného. Několik lidí z toho týmu si našlo dobře placená místa jinde, pár jich vyhodili pro neschopnost, a několik stále ještě pracovalo v oboru, ale nikdo z nich už nepublikoval nic zásadního. Neměli skoro žádné citace. Lucas se je pokusil vyhledat pod záminkou diplomky a s některými skutečně mluvil, ale bylo to celé velmi mlhavé. Ani jim samým nepřipadalo, že by se něco stalo. Nepotkala je žádná katastrofa. Jenom je najednou opustila inspirace, jasnozřivost a talent.

Samo o sobě by tohle nestačilo, aby v tom Lucas začal hledat záměr. Musel by být pěkně paranoidní, kdyby na základě tak slabého podezření začal spřádat spiklenecké teorie. Jenže on věděl o Össe dost. Jakmile jednou pojal podezření, že Össeané mohou bránit pozemskému výzkumu, i zničení urychlovače začal vidět v jiném světle. Nepochyboval, že když jakýkoliv soudný Pozemšťan uslyší fakta o událostech na Ganymedu, udělá si jediný možný závěr. Těch mrtvých na össenské straně je příliš mnoho, než aby to mohla být sabotáž. Pozemšťanům je naprosto cizí představa, že by se tak obrovské množství životů mohlo jen tak obětovat kvůli nějakému zařízení. Jakékoliv materiální škody jsou vždycky až na druhém místě. A proto nikdy nikoho nenapadne hledat v tom sebevražedný útok össenských assassinů, kteří se pokoušeli zabránit konkurenci v mezihvězdných letech. Jenže Lucas si dovedl představit bez potíží, jak se pět tisíc Össeanů chystá zcela vědomě k hromadné oběti, která má nejen zlikvidovat zařízení, nýbrž také zvrátit řád světa a zajistit Akkütlixovi na Zemi moc prostřednictvím pocitu viny. Ano, bylo to absurdní. Jenže Össeané přesně takhle uvažují. Mohli doslova donutit ubohé teroristy, aby je šli vyhodit do vzduchu, aby jim bylo dopřáno tu oběť podstoupit.

Postupně si to důkladně přebral. Usoudil, že osud vědců a zničení urychlovače jsou ve skutečnosti dvě nezávislé události, které spolu souvisejí jenom místně: nejlepší vědci byli zkrátka tam, kde se stavěl nejlepší urychlovač. I časová shoda svědčila spíš o tom, že se Össeané právě teď rozhodli jednat, než o tom, že by výbuch v základně byl sám o sobě nějakým nástrojem manipulace. Pátral dál a zjistil, že v dalších letech docházelo ke ztrátě inspirace i na jiných místech Země v jiných týmech. Chvílemi z toho byl vyděšený. Chvílemi z toho měl legraci.

Panebože, taková hloupost! Říkal si, že když bude za vším hledat záměr, to už může rovnou uvěřit i na celosvětové spiknutí, vúdú, tajné lóže, okultní spolky, mikroskopické helikoptéry a pikle venkovských učitelů, kteří záludně tahají za nitky a pomocí skrytých vysílaček ovládají svět. Ale ať to bylo jakkoliv, nezadržitelně ho dostihlo jiné poznání. Konečně mu došlo, co ho na astrofyzice ve skutečnosti lákalo nejvíc: v osobní rovině to byl způsob, jak se pomstít otci, a v té světodějné zase možnost, jak snížit össenskou technologickou převahu. Bohužel; víra ho opustila doslova ve zlomku vteřiny – jen tak, bez všech cavyků, mezi dvěma stisky klávesy na terminálu. Najednou viděl, že nemá smysl, aby svůj život ze vzdoru trávil tím, že se bude pokoušet objevovat něco, co už je dávno objevené na Össe. Össeané ty znalosti měli, a Pozemšťanům se v jejich získání nenápadně snažili zabránit. Když se někdo na Zemi bude k tomu objevu blížit, Össeané ho zastaví.

Zvažoval, co si se svým životem počít. Vydalo by to na pořádné novinové titulky, kdyby v posledním semestru odešel ze školy, opatřil si plamenomet, jako velký mstitel vyrazil do össenské čtvrti a všechno rozstřílel! Ale na to nebyl ten správný fanatický typ. Příliš dobře si uvědomoval, že i když bude střílet opravdu ostošest, účinnost podobného opatření je tak trochu lokálně omezená – a navíc, zcela v duchu Lathö Ganymed, výsledek hraje do rukou Össeanům. Paranoidní nenávist nemá smysl. Správná cesta je co nejdůkladněji poznat nepřítele.

Pokud chce najít žábu na prameni, musí na Össe.

Bylo mu necelých pětadvacet let a zbývalo mu pár zkoušek a státnice. Rozumně zvážil, že je lepší školu dokončit. Sotva dostal titul, znovu převrátil svůj život naruby. Knihy o astrofyzice naházel do skříně a místo nich vytahal össenské svitky. Oprášil všechno, co zapomněl, a že toho bylo dost. A pak se začal učit – ve stejném stylu jako kdysi, jen o několik hodin denně víc. Než se odhodlal nasadit si na uši sluchátka s infrazvukem, musel spolknout asi tak půl tuny vlastní pýchy.

Ale dokázal to.

Na Össe se skutečně dostal.

Jen aby zjistil, že celá záležitost není ani zdaleka tak jednoduchá.

Tři hodiny ráno.

Lucasovi se zavíraly oči. Byl celý rozlámaný z toho, jak se dopoledne na stará kolena pokoušel lyžovat, a navíc měl za sebou hektický týden plný všemožného zařizování a příprav. Nejradši by šel spát, ale věděl, že nemůže. Bez netlogu nemá ani budík, a někdy za hodinu bude načase říct Ranganatanovi, že je potřeba změnit kurs. A tak listoval Astrofyzikálním věstníkem, až narazil na článek o hustotě mimoprostoru, který byl plný rovnic. To představovalo přesně tu míru duševní námahy, kterou potřeboval, aby neusnul.

Zabral se do čtení. Ranganatan jenom seděl a hrál si se svým netlogem. „Poslyšte, pane Sarumane…?“ ozval se náhle.

„Ano?“

„Můžu si tipnout?“

„Co?“

„Cíl cesty. Ve skutečnosti letíme na Mars.“

Lucas pomalu odložil časopis a podíval se na něj. Ale nepokoušel se to popřít. „Proč si to myslíte?“ zeptal se jenom.

„Yamberi IV měla v tu dobu podobné souřadnice.“

„Na souřadnice jsem se přece vůbec nedíval! Yamberi jsem vybral náhodně.“

„Ne! Chtěl jste, aby to vypadalo, že vybíráte náhodně! Ale zřejmě jste měl seznam srovnanej podle rektascenze.“

Lucas si založil ruce za hlavou. „A i kdyby? Jednou souřadnicí přece prostorový úhel neurčíte, ne? Jak bych poznal, že se to neliší v deklinaci?“

„To jsem taky nechápal… ale pak mi došlo, že ten cíl nejspíš leží v rovině ekliptiky. Když jsou nějaký objekty ve stejný rovině, jedna souřadnice je tím daná. Čili vám stačilo prostě si pamatovat, který další stanice jsou v ekliptice, a vybrat nejbližší na seznamu.“

„Jak prosté, milý Watsone,“ souhlasil Lucas. „Mimochodem… deklinace by mi nestačila?“

Ranganatan jenom obrátil oči v sloup.

Lucas se rozesmál, když viděl jeho výraz. „No dobře, máte pravdu,“ připustil. „Není to Mars, ale Deimos II. Tak to tam běžte otočit, ať můžeme jít spát.“

Ranganatan s vítězoslavným úsměvem vstal. Ale vzápětí se zarazil. „D-alfa,“ zamumlal.

„Neříkejte, že čtete noviny!“ řekl Lucas pohoršeně. Ranganatan se mu líbil čím dál víc; a proto se taky vzápětí rozhodl pro jistou dávku upřímnosti navíc. „Potřebuju jednoho D-alfana velmi neoficiálně dostat na Zemi.“

Ranganatan už se neusmíval. Pročísl si rukou vlasy. „Páni, to bude průser,“ zamumlal. „Bařtipán o tom ví?“

„Jakže mu to říkáte?!“

Ranganatan jenom zavrtěl hlavou a otřel si zpocené dlaně o kalhoty. „Tak jo. Co kdybych napřed letěl jako na Neo Brno a až těsně předtím to stočil na Deimos?“

„Skvělý nápad. Budeme tvrdit, že jedeme navštívit Paula Langera. Ten tam má vilu.“

„Toho plazmolyžaře?“

„Jo.“

Ranganatan na něho vrhl poslední pohled, ve kterém se mísilo zoufalství a potměšilost, a vyrazil k pilotnímu křeslu.

„Jamesi…? Jak jste překřtil mě?“ křikl za ním Lucas. „Taky na bařtipána?“

Ranganatan zaváhal jen na chvíli. Pak se zakřenil. „To fakt ne! To se na vás přece vůbec nehodí – a ostatně ten Saruman taky ne! Vy jste břidlicovej had,“ utrousil přes rameno, než zmizel za rudým závěsem.

Lucas se sám pro sebe usmál. Do pozdně nočního stavu mysli, v němž se nacházel, tohle dokonale zapadalo. Měl přesně v paměti následky oné záležitosti v otcově kobce – a z nich konkrétně to, jak se příšerně opil s Paulem Langerem a probíral s ním otázku totemových zvířat. „Břidlicově šedý had, a s havraním peřím? To máte tedy pravdu, Ranganatane,“ řekl potichu. „To jsem přesně já.“

Světlo. Jenom jedna žárovka, ale Lucas si přesto malátně zakrývá oslněné oči. Připadá mu, že jeho vědomí i smysly jsou jako ocelové soustrojí, stovky ozubených kol, které se rozkutálely do tmy… a teď se pomalu ubírají zpátky na svá místa a zapadají do patřičných zdířek. Pořád se jich nemůže dopočítat.

Kde to vlastně je? A kam se poděly všechny Hlasy a Hvězdy?

Otcovy kroky. – Lucasi? Slyšíš mě? Dokážeš mě vnímat? Nejzvláštnější věc: otec si najednou kleká k němu a bere ho za ramena. Nešikovně si ho přitáhne do náručí. Moc se to nedaří; otec má zkrátka na takové něžnosti příliš kostnaté tělo, příliš šlachovité paže. Ovšem Lucas se nedokáže vzepřít.

Nedokáže se skoro ani pohnout.

Otec mu odtahuje ruku z obličeje. V jeho očích nejspíš nakonec přece jen najde dostatek uvědomění, příčetnosti a života, takže s ním přestane třást. – Chlapče, chlapče… ty jsi přímo neuvěřitelně tvrdohlavý, říká s povzdechem.

Lucas nedokáže promluvit, což je možná štěstí.

To, co otec říká o jeho neuvěřitelné tvrdohlavosti, mu připadá jako neuvěřitelná pitomost.

Nezmůže se ani na žádný výraz. Místo obličeje má dřevěnou masku. Opuchlé rty nedokáže zavřít. Ty z té masky trčí jako rozpuklý lusk.

– Máš žízeň? Otcův pohled na láhve u stěny. – Cože, to jsi toho tak málo vypil? Natáhne se a jednu láhev podá. Otevírá ji. Naklání. Lucas přivírá oči slastí. Je to odporná teplá voda, ale teď, když ji cítí v ústech, má pocit, že omdlí blahem. Zalyká se. Bere otci vodu a lačně si ji lije do úst. Tak dlouho si to odpíral. Tak dlouho tady ležel s rukou přitisknutou přesně na této lahvi a s jazykem přilepeným na patro, a říkal si – ještě ne… ještě ne… ještě chvíli. Zdá se mu, že tu žízeň už nikdy v životě neuhasí.

– Proč? ptá se otec. – Proč jsi to takhle udělal? Máš ty vůbec rozum?

Lucas dorazí jednu láhev a sáhne po další; už pije klidněji, a přesto je žízeň pořád tak palčivá, tak naléhavá, jako by se mu zadřela někam hluboko do patra nebo do morku kostí. Nejradši by si vodu nalil do žil místo do krku. A najednou už nemůže pít. Říhne. Žaludek mu ztěžkl jako tomu vlkovi, kterému zašili do břicha kamení.

– Proč, Lucasi, tak odpovíš mi? opakuje otec se stopou vzteklé netrpělivosti a třese mu ramenem. – To je vážná věc! Copak nevíš, jak je dehydratace nebezpečná?!

A co víš ty, táhne Lucasovi hlavou. Co ty o tom můžeš vědět. O tmě. O tichu. Ne, nechce odpovídat; vůbec o tom nechce mluvit; nemá nejmenší chuť otci líčit podrobnosti prvních hodin pohřbu zaživa. Celý ten proces, kdy se strach rodí a narůstá a hoduje na lidské mysli… kdy se z beztvaré hroudy obav stává jemně cizelovaný, vybroušený nástroj utrpení.

Ale pamatuje si to. A bude si to pamatovat.

Napřed je to jen drobnost, letmý Nápad, z kterého se rychle klube Představa. Sofie je na prázdninách. Lucas všem kamarádům namluvil, že sám taky jede na pár dní pryč. O tom, že ve skutečnosti si odpykává jeden šílený, nepochopitelný, pitomý trest, ví jenom otec. Nikdo další. A co když. Co třeba. Náhodou. Možná.

Třeba otce napadne, že už mě nikdy nechce vidět, přemítá Lucas jen tak z nudy; proč ne, zklamal jsem ho přece. Nemusí mě vraždit sekyrou. Nemusí hnout prstem. Žádné násilí a zvuky a špína. Stačí prostě… počkat.

Hloupost. Jenže na zrnko strachu se další možnosti lepí jako pavučina. Vždyť vůbec nemusí jít o zlou vůli! Otec by mohl jenom nešťastnou náhodou upadnout na schodech; to se přece stává. Zlomit si nohu a zůstat půl roku v nemocnici. Nebo naléhavě odjet. Nebo se prostě zabrat do práce a nesledovat čas. Nebo uvíznout ve výtahu. Dostat infarkt a mrtvici a ebolu a antrax, a pak ochrnout. Být unesen Össeany. Ztratit paměť. Zemřít.

Cokoliv.

Lucas si vždycky myslel, že má nedostatek představivosti.

Omyl. Má jí příliš.

A když nepřijde, dokážu se zabít, nebo tu budu pomalu umírat? říká si. Člověk si prý může překousat žíly… ale ta bolest a hrůza, fuj! Jenže já nepoznám, že týden už minul. Pořád budu doufat. A budu tu navěky.

Už jsem tu navěky teď.

Přemýšlí, jak prodloužit věčnost. A ta představa mu pak drží ruku, kdykoliv sahá po vodě: myšlenka na Sofii, která se snad vrátí včas… na Pinky, která ho bude hledat a úplně proti své povaze se ničím nedá odradit… nebo na soudní znalce, kteří přijdou po otcově smrti odhadnout majetek… a vůbec na kohokoliv, do koho se dá vtělit naděje. Ovšem dotyčná naděje je chabá jako rukáv svlečené košile. Kdykoliv splaskne, Lucas ji musí patřičně vyztužit vůlí.

Otec nepřestává naléhat; nepřestává to z něj mámit; co mu na tom nedochází, říká si Lucas, co chce vlastně slyšet, proboha, snad že jsem úplný idiot, že mě nenapadlo se napít, že neumím odšroubovat zátku z láhve, že mám sebevražedné sklony…? – Musel… jsem… si to… schovat, páčí z vlastních úst nenávistně a ztěžka. Nejspíš má taky něco s ušima, protože ten divný skřípavý zvuk, který k němu doléhá, přece nemůže být jeho hlas. – Napadlo mě… že třeba… včas nepřijdeš.

Tak málo slov. Tohle zůstalo z celé té nestvůrné hory strachu.

Otec ohromeně mlčí. Nakonec možná i on v duchu něco z těch Kordillier zahlédl; alespoň tolik, aby si udělal představu. Další vteřina Lucasovi přinese největší zadostiučinění za celé jeho dětství a mládí.

– Bál ses, že tě tady nechám, říká Giles Hildebrandt otřeseně. – Rë Akkütlix, chlapče… Tohle jsem nechtěl. Tohle jsem ti udělat nechtěl.

Škoda, že to Lucas skoro nevnímá. Škoda; je to totiž poprvé i naposled, kdy se od starého pána dočká něčeho jako omluvy. Už odpoledne toho dne, když se vypotácí z kuchyně po nejúžasnějším gastronomickém zážitku svého života, který mu zprostředkovala dvě sousta dietního sucharu a padesát hektolitrů vody, džusu a čaje, je otec zabraný do práce a sotva zvedne oči.

Lucas se opírá o zárubeň. – Můžu tomu rozumět tak, že je tahle záležitost vyřízená? Pokládá zbytečnou otázku a riskuje jízlivost, jen aby otce přiměl k řeči. Je mu špatně z ohlušujícího ticha, které pokračuje i teď… teď, když by přece měly znít bubny a bosé nohy tančit kolem ohně a zpěv temné radosti rozechvívat noční vzduch. K dovršení trapné nepatřičnosti ani není noc, nýbrž nanicovaté, horké, nehybně dusné letní odpoledne.

Nikdo nic neslaví.

– Jistě, říká otec nepřítomně a rozvine další össenský svitek z hromádky na stole. – Jsme vyrovnáni. Máš prázdniny.

– Tak jo, souhlasí Lucas a odlepí se ode dveří. Je toho málo; těch pět slov nijak neutišilo hlad.

Jde do pokoje. Volá postupně kamarádům, a to přesně v sestupném pořadí podle míry jejich povrchnosti, hlučnosti a upovídanosti: Nickovi, dvěma dalším klukům z lyžování a třem spolužákům, Paulovi. Zoufale touží nabrat si do mozku plného nicoty a nekonečna léčivou dávku všedního balastu, což může nejlépe poskytnout někdo soběstředný, žvanivý, ješitný a tupý. Napadá ho ještě Greta, sice kráska, ovšem slepice všech slepic, ale holky škrtá rovnou; ty už jsou moc staré na pouhé kamarádství, stejně jako on. Jakýkoliv kontakt s nimi vyžaduje ostražité balancování na prkně sexuálních příslibů, vratce se klátícím nad bažinou lepkavě slizkých, upachtěně romantických pubertálních citů. Na to nemá sílu teď. Tohle je docela jiná záležitost.

Jenže všichni kluci jsou na prázdninách.

Jak se Lucas blíží ke konci seznamu a hlava mu těžkne spoustou lehké konverzace o tom, jaká je zrovna voda v kterém moři a co v ní plave a jaké nohy mají holky na které pláži a jaké obskurní pasti na turisty lze spatřit v kterém městě, zvažuje, jestli má zavolat Pinky. To je ta poslední možnost. Už nikoliv možnost dobrá; pouze nejlepší ze špatných. Vůbec si není jistý, že bude schopen s ní mluvit – a že je to doopravdy lepší než nesejít se s nikým.

Ale naštěstí je doma Paul.

Nebo bohužel.

Dají si sraz a jdou do sférického letního kina na koncert nějaké značně hlučné kapely, kterou ani jeden z nich nemá moc rád. Paul Langer je introvertní, zakřiknutý chlapec. Fenomenální plazmolyžařský talent. Chorobně nesmělý. Skromný, mlčenlivý, inteligentní, neuvěřitelně houževnatý. A Lucasovi duševně opravdu blízký, to je ta potíž. Lucas si velmi dobře uvědomuje, jaká hrozba se v tom skrývá; koneckonců, proto byl Paul na seznamu tak nízko. Radši se chtěl sejít s Nickem, protože Nickovi by jaktěživ neřekl nic doopravdy důležitého. Nebezpečí, že podlehne pokušení a podělí se o tu ohromující věc, kterou zažil, je u Paula mnohem reálnější.

Míhající se odlesky světla na sférickém plátně se slévají s tím přízračným čímsi, co ho ještě teď naplňuje od hlavy až po palce u nohou rozjásaným úžasem. Lucas se tím dusí. Táhne Paula k baru. Dává si koktejl s názvem Labutí píseň, pak další s názvem Ztopořený pyj, a konečně třetí s názvem Poslední dávka. Ty to vyřeší za něj. Vyžvaní Paulovi všechno.

– Nedovedeš si představit, jak ti závidím, říká Paul naprosto nepatřičně a nepatřičně upřímně. – Naší civilizaci chybí rituály přechodu. Ty sis jeden našel. Teď je z tebe někdo jiný, Lucasi.

– Nezdá se mi, že bych byl jiný.

– Člověk sám změnu nikdy nepostřehne. Musí si udržovat kontinuitu vědomí, aby v tom měl pořádek, směje se Paul. – Ale změní se všechno, uvidíš. Poslyš, když už jsi byl v tom správném šamanském delíriu, jestlipak tě napadlo vybrat si totemové zvíře?

– Moje totemové zvíře je červ. Červ je mediátorem mezi člověkem a věčností, vykládá Lucas rozjařeně.

– Blbost, červ nemůže být totemové zvíře, tvrdí Paul. – Je na to moc měkký a slizký. A k tobě se absolutně nehodí.

– Máš pravdu, dělal jsem si legraci, přiznává Lucas. – Je to had. Zvlněný a lesklý, s modročerným peřím… jako havran, ale víc. Má oči jako hrudky jantaru. A umí lítat.

Lucas toho hada ještě živě vidí před sebou, dívá se mu do očí, málem si na něj může sáhnout; ale když to Paulovi popisuje, začíná mít pocit, že příšerně žvaní. Taky už se mu trochu plete jazyk.

Není divu; pije doslova a do písmene nalačno.

A rychle ho to zmáhá. Čili vzápětí poté, co prokázal nadlidské sebeovládání při zkoušce žízní, se ožere jako slíva, jako doga, jako Dán, zkrátka pod obraz – tak, že není schopen ani vnímat, natožpak dbát na důstojnost; a tím to celé vkusně završí. Třeba se to vrátí, říká si; třeba bude pokračovat ten nádherný stav nekonečného splynutí a splývajícího nekonečna; třeba se mi podaří to prodloužit. Ovšem místo toho je mu jenom příšerně zle a na seznam prožitých extrémních stavů těla a duše si připisuje otravu alkoholem. Mlhavě si vzpomíná, jak má hlavu položenou na stole na špinavém ubrusu a brečí jako želva, zatímco Paul ho velmi chlácholivě a velmi rozpačitě poplácává po rameni… ale víc o tom neví. Neví, jestli nakonec zvracel a kam. Ani to, jak se dostal domů. Naštěstí.

Kdyby neměl milosrdné alkoholické okno, které skrylo trapnou dohru velkolepého Setkání Lucase Hildebrandta s Vesmírem, musel by svého otce nenávidět ještě o několik řádů víc.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Össenské orákulum

Když už gleewarin doopravdy neví kudy kam, nakonec je nejlepší sebrat se a jít do práce. Po dvou dnech volna, které Kamëlë strávila maskováním stop a pátráním v protonaci, jí připadalo, že postávání za pultem bude vysloveně za odměnu. Relaxace. Úleva!

To nejhorší měla za sebou. Setřásla zürëgahla.

Teď už to bylo jisté. Její neustálá napjatá pozornost jí v sobotu brzy ráno pomohla postřehnout okamžik, kdy církevní vykonavatel cestou na kosmodrom připravoval zásah do protonace. Ještě než stihl rozprostřít maskovací skvrny, Kamëlë odhalila špatný šev, drobnou mezeru v uměle upravené realitě – a tou k ní prosákla zásadní informace: zürëgahl opouští Zemi. Ihned vyrazila za ním. Věděla, pod jakým jménem vystupuje, takže jednoho úředníka na odbavovací přepážce gleewarinským způsobem přesvědčila, aby do svého počítače zadal přístupová hesla a na chvíli se otočil zády, a našla si to v seznamech cestujících. Zürëgahl letěl linkovou lodí na Mars. Z cizího počítače rovnou poslala dotaz a ověřila si, že je skutečně na palubě. Došlo jí, že se asi pokouší dostat k D-alfanům na Deimos II, ale to ji netrápilo. Jí osobně stačilo ke štěstí, že je pryč.

Z toho, že se ji nepokusil vyhledat, se dalo soudit, že divadlo, které sehrála před Pinkertinou, splnilo účel. Vytvořilo jí falešnou identitu; a pokud Össean skutečně získal její volt a pátral po ní, dostatečně ho zmátlo. Dopis, který se jí při té operaci dostal do ruky, už byl jenom bonus navíc.

Dopis. Na ten radši ani nemyslet.

Došla k obchůdku, kde dělala prodavačku. Z displeje ve výloze zářilo do ulice hvězdné nebe. Össenská moudrost, stálo na vývěsním štítu. Název to byl možná nabubřelý, ale jak říkala Kamëlina zaměstnavatelka – když chce člověk podnikat v oboru nezměrných vesmírných záhad a nezměrné lidské důvěřivosti, přehánět musí taky nezměrně. Kamëlë vklouzla dovnitř a opatrně se nadechla. Össenská moudrost mohla být pro slabší povahy vysloveně nebezpečná. Koncentrace tajemna a oduševnělosti na centimetr krychlový tady mnohokrát překračovala povolenou normu.

Vzadu byl sklad a kancelář, obojí oddělené roletou od obchodu a schodiště – to aby potřeštěné Pozemšťany a zkrachovalé Össeany, kteří si tu kupovali zázračné amulety nebo do zdejšího improvizovaného larhdöenu chodívali na rádoby mše, neurážel pohled na něco tak přízemního, jako je stůl zavalený fakturami. Stará Ëltaühl, oblečená v džínách a pruhovaném triku s lebkou a zkříženými hnáty, se vzadu přehrabovala v bednách a polohlasem si k tomu mumlala v össeinu. „Rë Akkütlix, tydle pitomý krámy… duchovní obrodu na vás… vy slepice mystický,“ doléhaly ke Kamëlë útržky její samomluvy. Kamëlë se ušklíbla, zvedla roletu a protáhla se k ní.

„No to je dost, že jsi tady,“ obořila se na ni její šéfová. Namířila na ni prst. „Jaký barvy může mít aura?“

„Jakékoliv,“ ujistila ji Kamëlë. „Tři čtyři odstíny osobní charakteristiky plus jejich variace podle momentálního rozpoložení. Ale hodně málo lidí tohle vnímá, Ëltaühl. I mezi gleewariny.“ Otřásla se chladem při vzpomínce na pásy modročerné tmy v Lusově domě. „Já sama auru zahlédnu jen výjimečně. Když je to něco hodně silného.“

„Tři barvy! To je právě akorát.“ Ëltaühl potěšeně třepla ušima. „Poslouchej! Od těch lidí, co nám dodávaj náplně na Měsíční vyznání, si necháme nasypat barevnej písek do lahviček. Uděláme z toho gleewarinskou směs na vyladění aury. Bude to hit sezóny!“

Kamëlë obrátila oči v sloup. „Ty tedy hledajícím to jejich prozření moc neusnadňuješ.“

„Nepotřebuju zákoše, který by mi prozřeli! Musej bejt krapet zaslepený, aby se jim dal ukazovat správnej směr,“ ohradila se Ëltaühl. „A ten vede hádej kam: z jejich kapsy do mý.“ Odložila truhlu a vstala. „Potřebujem spoustu věcí přiobjednat. A nasadit dole v kádích nový myceliální sošky. Až dneska zavřem krám, rovnou si vemem rukavičky a dáme se do toho. Nahrnou se sem mraky lidí, uvidíš. A hejna meďáků! To budou kšefty! Za měsíc toudle dobou to tu bude bzučet až na půdu.“

Kamëlë zvedla ruce a promnula si klouby ráhnové kosti v uších. „To myslíš vážně?“

„Co? Že sem meďáci polezou?“ uchechtla se Ëltaühl. „Neříkej, že vůbec neposloucháš zprávy! Včera večer se mluvilo ve stereovizi o mimosmyslovejch schopnostech. Jak jednou do hovna šlápneš, už se táhne smrad. Meďáci jsou drzý jak veverky, vlezou ti všude, ale v oficiálních chrámech je vypráskaj ze dveří. Todle je jedno z mála mystickejch míst, kde se jim moc neubližuje. My na ně dem s chlebem a solí, jak se říká na Zemi.“ Obrátila se k ní zády, bez okolků si stáhla pirátské triko a začala na sebe soukat fialovou róbu s nařasenými rukávy. To bylo její pracovní oblečení. Jednání se zákoši odjakživa pojímala trochu jako kostýmové drama.

Kamëlë se protáhla za ní ke kuchyňskému koutu a nalila si čerstvě překapanou kávu. Ještě si vzpomínala, jaký to byl šok, když sem přišla poprvé a Ëltaühl jí začala vysvětlovat, proč si nechává říkat Prastará. „V temnotách kanálu Awalün, v zajetí a žalu, zrazená a vlákaná do pasti, lká Matka všech Lodí, Prastará, Uvězněná,“ recitovala ta stará komediantka procítěně a tiskla si ruku na srdce. „Je to smutný, že tam chudinka pořád tak lká, ale naštěstí to dělá za pořádnou zdí,“ pochechtávala se, „takže s tím nikdo nemáme problém, když si Její Svatý Jméno vypůjčím!“ Kamëlë, která předtím strávila několik týdnů v péči Církevní policie a jen zázrakem unikla smrti na oltáři, byla hrůzou bez sebe, když slyšela takové rouhání, ale samozvaná Prastará se žádnou posvátnou úctou omezovat nenechala. „Když jsem tendle krám otvírala, rovnou jsem napsala do inzerátu, že se budou konat přednášky o össenský mystický meditaci… tedy vlastně obráceně, o meditační mystice… no to máš celkem fuk,“ vykládala. „Načež se sem nahrnuli studenti, takový ty s tou otevřenou myslí, a davy duchovně založenejch žen v domácnosti. A všichni chtěli vědět, jak mě maj oslovovat. Co si má člověk takhle z fleku vymyslet? A hlavně si představuju, jak pěkně by to nasralo naši svatou Maëwënë, že si říkám podle Pramáti Lodí. Lepší než štípnout ji do zadku. Ta koza stará je tak úžasně zbožná.“

Ëltaühl sama zbožná nebyla. V terronštině si vypěstovala schopnost promlouvat důstojným velebným tónem, velmi vhodným pro moudrou vědmu – čemuž napomáhal fakt, že jazyk Pozemšťanů uměla sice dobře, ale jen ve verzi spisovné a knižní. Zato její přisprostlé výlevy v össeinu se s důstojností bývalé misionářky slučovaly dost špatně. Nejspíš to bylo štěstí. Kamëlë svého času přesně takový přístup potřebovala, aby překonala trauma z výslechů.

Opřela se o pult a lokla si kávy. „Ëltaühl, řekneš mi, co se děje? Jaké věci začnou medianty zajímat? Tady přece nejde o nějakou drobnost, kterou jsi zahlédla ve stereovizi. Musíš mít informace ještě odjinud.“

Ëltaühl se k ní pomalu otočila. „Co třeba říct, že je získávám pozorováním tebe?“ Jízlivě třepla ušima. „Děláš tady čtyři roky. Nikdy se nestalo, že bys jen tak bez vysvětlení nepřišla do práce. Když jsem tě tu neviděla, pár věcí mě napadlo. Třeba že se děje něco tak důležitýho, že sis na mě vůbec nevzpomněla. Nebo tak ošemetnýho, že radši nechceš volat přes netlog. A nebo něco tak nebezpečnýho, že jsi – mrtvá.“ Výsměšně si ji měřila. „Ještě že tu mám takovou spoustu těch harmonizujících šutrů. To člověku hned obstará vnitřní klid a mír, zatímco myslí na to, jak mu prodavačku stahuje z kůže Církevní policie.“

„Nepřeháněj. Nebyla jsem tu akorát ve čtvrtek, a to stejně otvíráš až odpoledne. A v pátek a v sobotu jsem měla mít volno. Tebe by ani nenapadlo se o mě bát.“

„Dobrá, dobrá! Nebudeme to rozmazávat, dcero; ale jen když mi vyklopíš, co se stalo. Blíží se vesmírná katastrofa? Nebo ses potkala s ním?“

„Promiň, Ëltaühl,“ řekla Kamëlë chladně. „Ale tohle absolutně není tvoje starost.“

„Jo jo, takže dobře hádám!“ pochechtávala se Ëltaühl. „Tak jakejpak je dneska Lükeas Lus? Pořád fešák? Pořád zlej? Dali jste se dohromady?“

„Ty jsi odporná!“ zasyčela Kamëlë. Praštila hrnkem o pult a hnala se k roletovým dveřím. Ale nestihla víc než dva kroky, když jí práskl v uších Ëltaühlin hlas. „Opovaž se! Pojď zpátky, Kamëlëmöernü!“

Kamëlë se zarazila. Tohle vyrušení stačilo, aby si uvědomila, jak je to směšné, že se nechává od té jedovaté baby takhle vytočit. Obrátila se a otráveně se opřela o zárubeň. „Ano, jak si přeješ – Matko! Nějaké další příkazy – Matko?!“ Měla sto chutí ještě zasalutovat.

Ëltaühl se jenom uchechtla. „Zatímco jsi byla pryč,“ oznámila, „měla jsem návštěvu. Takovej malej roztomilej dáreček z naší drahý Össe. S apartním trojúhelníčkem na čele.“

„Zürëgahl byl tady? Hledal mě?!“

„Připadá ti, že měl hledat tebe? Tak to jsme si pěkně vyjasnily, že o něm obě víme,“ ušklíbla se Ëltaühl. „Na první z tvých inteligentních dotazů je odpověď Ano, na druhý Ne. Pokud Ctihodnej bubák přišel kvůli tobě, rozhodně o tom pomlčel, čili je možný, že za to nakonec ani nemůžeš. Zajímala ho Fiona Fergussonová.“

„To je kdo?“

„Jedna bohatá právnička. A k tomu moje stoupenkyně; ideální kombinace!“ Ëltaühl si zamnula ruce.

„Chceš říct, že mu šlo o nějakou nánu, která ti sem chodí na ty tvoje náboženské sedánky? Zpěvy, tance, mystika?“

„Jen se tomu neposmívej,“ ohradila se Ëltaühl. „Když už člověk jednou zabalí misionářskou kariéru, těžko může vymyslet lepší obchodní model než provozovat sektu. To jenom tobě nedochází, jakej to má potenciál, takže moje překrásný dojemný mše pořád bojkotuješ.“ Za řeči došla k zrcadlu, které vedle koutku kuchyňského tvořilo koutek toaletní, načechrala si rukávy róby a zavěsila si na krk amulet. „Ale Fiony sis možná všimla i tady v krámě: je to taková elegantní, rázná blondýna, od který bys potrhlost vůbec nečekala. Přitom bere ty sračky fakt vážně. Lítá sem každou středu. A co je hlavní – pracuje v Radě, zrovna jako Lucas Hildebrandt. Teď to vypadá, že jí ten d-alfskej zázrak hodili na krk. Pokud má zlatíčko zürëgahl správný informace, Fiona dostala za úkol unýst Fomalhiwana z Deimosu a odtáhnout ho pěkně až do Rady.“

Čili tahle Fiona pro Fomalhiwana poletí – místo Luse? Zpráva, že cizí gleewarin nebude mít nic společného s Lusem, že se nepřiblíží k jeho oblaku tmy a k jeho vzpomínkám za skleněnou zdí, byla tak skvělá, že se tomu Kamëlë skoro neodvažovala uvěřit.

„Ale já jí to rozmluvila,“ dopověděla Ëltaühl vzápětí.

„Na zürëgahlův příkaz?!“

„Ehm… tak bych to zrovna neřekla.“ Ëltaühl si nasadila čelenku s ametystem a zašklebila se na sebe do zrcadla. „Jemu by se víc líbilo, kdybych namíchala pořádnej houbovej dryják a Fionu požádala, aby to Fomalhiwanovi předala. Takovej zvláštní prezent od vůdkyně spřátelený sekty. Na uvítanou, asi jako místo belgickejch pralinek. Ale já jsem baba lakomá. Přece nebudu rozdávat svý převzácný aktivní räwë nějakejm bezdomovcům.“

„On ho chtěl ovládnout.“

Ëltaühl jen pokrčila rameny.

„A tys mu to překazila! Nic jsi jí neřekla! Rë Akkütlix, to se vůbec nebojíš?“

„Jasně že bojím,“ ujistila ji Ëltaühl. „Zürëgahl umí vyhrožovat moc pěkně. Hnedka by s tím moh někde vystupovat. Ale řeknu ti, stejně je to blbý povolání, celej život čuchat, jak se lidi potěj strachy. To je snad ještě pitomější než bejt senátor nebo popelář! A teď si představ, že se mu někdo dokonce po–“

„Vyžádal si od tebe přísahu?“ přerušila Kamëlë její výlevy. „A neověřil si telepaticky, že se chystáš neposlechnout?“

„No počkej, co si jako představuješ? My se tady nebavili v klidu u čajíčku. Když jsem viděla, že mám návštěvu, utíkala jsem dolů a rychle jsem si hodila za krk trochu spór. Clona fungovala pěkně, to se musí nechat. A na žádný přísahy nedošlo. Nakonec jsme se tam dole s velectěným Bubákem trochu porvali, jak už to tak chodí, a rozbili pár lahví s živným roztokem. Nechal mě tam ležet v bezvědomí – a než jsem se probrala, spóry se rozbujely tak, že mě to málem sežralo.“

Kamëlë se otřásla. Ëltaühlin smysl pro humor jí občas připadal dost morbidní. „Jak ses z toho dostala?“

„Tys tu nebyla, abys mě zachránila, takže zásluhy se ti nepočítaj,“ oznámila Ëltaühl škodolibě. „Ale naštěstí přišla Fiona. Ta se dycinky trefí v pravou chvíli. Vytáhla mě ven a celou mě pěkně ometla papírovejma kapesníčkama. Šikovná holka! No, nebo se taky dá říct, že nemá žádnej pud sebezáchovy.“

„Tobě se člověk vážně nezavděčí.“ Kamëlë došla k ní a posadila se na roh stolu. „Co bude dál? Zürëgahl přece zjistí, že jsi ho neposlechla. Máš nějaký plán?“

„Plán! To víš, že jo!“ Ëltaühl se otočila k zrcadlu zády a podívala se na ni. „Já mám všecko rozplánovaný už hezky dávno. Víš, holka, nakonec mě někdo z nich sejme, ať se snažím nebo ne. To je tak jistý, jako že voda teče dolů. Když si člověk todle uvědomí včas, hned je mnohem klidnější. Má pak pohodovej život. Jako u filmu, když ví, jak to dopadne.“

Kamëlë odvrátila oči. „Promiň, Ëltaühl. Nechci ti mluvit do tvých záležitostí,“ řekla. „Ale pokud jde o zürëgahla, on je tu bez oficiálního souhlasu pozemské Církve. Kdybys navštívila nějakou abatyši… nebo překonala nechuť k Maëwënë a oslovila přímo ji…“

„Ale hovno. Já nemůžu požádat klér o žádnou ochranu.“

„Ty přece nejsi na Zemi ve vyhnanství jako já.“

„Ne, kdepak, já jsem misionářka. Kněžka na volný noze. Přece se nebudu doprošovat! To se neslučuje s mou důstojností podnikatelky.“

Kamëlë se nezasmála. Tohle není všechno, že? Nikdy se nepokoušela záměrně telepaticky slídit v Ëltaühlině minulosti, takže nevěděla, co je důvodem její averze vůči velekněžce; ale není hloupé uzavřít si cestu jen kvůli předsudkům, když jde o život? Zaťala zuby. A znovu se jí podívala do očí. „Co se mezi vámi stalo, Ëltaühl?“

„Kamëlë…“ Ëltaühl se ošila a bezmocně rozpřáhla uši.

Kamëlë ji nepustila. Držely se v trëighrü dobrou minutu. Nakonec to byla Ëltaühl, kdo zakolísal. „Kdysi jsem se s Maëwënë nepohodla kvůli krvi,“ přiznala neochotně. „Nemůžu a nechci za ní jít.“

Ty dvě věty stačily. Kamëlë možná nebyla na Zemi dlouho, ale i jí se doneslo, že než se Nejctihodnější Maëwënë stala hlavou zdejší ženské větve Církve a nakonec i velekněžkou, bývala Vykonavatelovou popravčí. Udělala závratnou kariéru a vyšplhala se po žebříčku kněžských hodností od samého dna až úplně nahoru, ale předtím zřejmě coby Ruka Osudu převedla na Druhý břeh vesmírného Bytí nějakého Ëltaühlina pozemského přítele. Takové věci se stávají. Ovšem Ëltaühl jí to zjevně dodnes nedokázala zapomenout.

Kamëlë znovu bezděky pomyslela na dopis. Na dopis Lusova otce, psaný taky ve strachu, ve stínu smrti, uprostřed vyhlídek na podezření a pronásledování ze strany Církve. V době, kdy se Giles Hildebrandt rozhodl zanechat synovi vzkaz, se sám taky bál o život. Ne, to není přesné: prostě si spočítal, že o život přijde, a konstatoval to se stejným chmurným pobavením a rezignací jako dnes Ëltaühl. Varoval svého syna před zájmem o heretické texty, ale zároveň se mu z nich pokoušel leccos zprostředkovat. Napsal mu, co zjistil o mechanismu klonování Lodí… o jejich Duších… a také o opravdové Pramáti Prastaré, Lodi samotného Akkütlixe. Ta skutečně byla v kanálu Awalün, byla tam uvězněná, ať už to Církev vysvětlovala jakkoliv a ať si z toho rádoby Prastará Ëltaühl dělala legraci sebevětší; a celou řadu lidí, a nejen lidí, mohl přístup k Ní zajímat. Giles Hildebrandt měl štěstí, že ho tělo zradilo, ještě než ho dostala do práce Církevní policie. Kamëlë se ušklíbla.

Je mi líto, Gileäsi. Vím, že jsi to plánoval jinak. Ale Lodě jsou mnohem nebezpečnější, než sis myslel. Dokud jsem tu já, Lus si tvoje teorie o Pramáti nikdy nepřečte.

Když se při své první návštěvě u Pinkertiny rozhodla dopis vrátit a nenechat ho nevysvětlitelně zmizet, neznamenalo to, že by ho snad doopravdy hodlala spustit z očí. Ten pruh papíru měl standardní rozměr össenských dokumentů. Rozdělený byl přesně v polovině. Důkladně si ho prohlédla a spočítala si, kolik má řádek. A než Pinkertinu navštívila podruhé, vzala si jiný papír a napsala novou verzi, svou vlastní. Z původního textu použila pár vět, aby se přiblížila Gilesovu stylu, ale pečlivě vynechala všechno, co se týkalo Lodí. Jiné věci naopak přidala. Bylo toho dost, co chtěla Lusovi říct. Pak, když za Pinkertinou přišla domů, o zbytek se postaralo trëighrü. Zatímco se Květinka Křehotinka choulila na pohovce a zakrývala si rukama oči, Kamëlë měla spoustu času dopis vyměnit.

Zvláštní. Ten kus papíru už nic nebezpečného neprozradí. A přesto má velikou moc. Květinku Pinkertýnku může v Lusových očích úplně zničit. Kamëlë se ušklíbla. Stačí, aby se ta děvenka nikdy neodhodlala. Aby si o něj Lus musel říct sám.

Ne že by jí tu ostudu nepřála.

„Co bylo, je na hovno,“ promluvila Ëltaühl. „Ňáký pitomý harampádí z minulosti nestojí za to, aby se kvůli tomu člověk trápil, no ne?“ Ale byla bledá. Rukou si kradmo promnula oči.

Kamëlë se vzpamatovala. „Promiň, Ëltaühl. Vůbec jsem se neměla ptát.“

„Náhodou oceňuju, holka, že po tom nepátráš jinak.“ Ëltaühl se probrala z melancholie a rázně třepla ušima. „Ale když jsme u toho, mohla by ses aspoň kouknout, jak to teďka vypadá v Radě. To by bylo slídění na pravým místě.“

„Já už to udělala. Hledala jsem zmínky o Fomalhiwanovi, a to s Radou souvisí. Jenže v protonaci někdo uklidil. Musela bych jít přímo do té budovy, za konkrétními lidmi, a doufat, že zrovna v tu chvíli o tom budou přemýšlet.“

„Někdo uklidil?“ Ëltaühl si zamyšleně promnula cíp ucha. „To musel bejt zürëgahl. A když to tam vybílil, gleewarinům naší Superctihodný Eminence sklaplo. Jo. Teď to dává smysl.“ Zasmála se. „Víš, ten rozhovor na Medianetu… to nemohlo bejt jen tak. Tý meďačce se to v hlavince samo nevylíhlo, aby se ptala šéfa Rady zrovna na mimosmyslový schopnosti. Musela dostat tip. A kdopak asi tak ví, že Stafford kvůli Fomalhiwanovi něco podniká? A kdo je dost důvěryhodnej, aby mu to meďáci sežrali, a dost za vodou, aby neodtáhli před kameru taky jeho, když sám nechce?“ Rozhodila rukama. „Ta babizna Maëwënë to meďákům práskla schválně. Myslela si, že v přímým přenosu šéfa Rady načapaj a něco z něj vyrazej, protože se nedokáže dost pohotově vylhat. Byl by z toho další skandál, něco jako že vláda tají pokusy s psychotronikou, a Církev by zas mohla všecko zachraňovat a dělat gesta – jako tudle, když poslala Lodě pro kolonisty. A jestli maj s Fomalhiwanem vlastní plány ostatní velekněží, určitě by horempádem žhavili linky a žadonili, aby to ta stará koza pomohla na Zemi ututlat. Všecko by jí museli vyklopit a ještě by si je zavázala. Vydělala by na tom parádně, dokonce několikrát, a pracky by měla čistý.“

„Ale nevyšlo to, ne? Říkala jsi přece, že Stafford všechno popřel.“

„Nehledej v tom kdovíjakou odvahu,“ ušklíbla se Ëltaühl. „Možná je jenom hloupej a nedošlo mu, že když se ptají takhle, někdo musí vědět víc. Ale spíš bych počítala, že pokud si to troufnul zatlouct – i když je to podle zákona o informacích trestnej čin! – má to na koho hodit. Nebo si myslí, že má.“ Zavrtěla hlavou. „Tendle Stafford není rovnej chlap, Kamëlë. Za ten průser s D-alfou taky žádnou zodpovědnost nepřijal. Až se provalí todle, prostě začne ječet, že o ničem nevěděl a že Fiona letěla na Mars o svý vůli.“ Potěšeně se zasmála. „To bude překvápko, až zjistí, že za něj ten kyblík sraček nikdo nevodnese.“

„Aby to náhodou nebylo překvápko spíš pro tebe. Kde bereš jistotu, že tě tahle Fiona poslechne radši než šéfa? Když cestu na Mars odmítne, klidně ji můžou vyhodit z práce.“

„Fiona mi důvěřuje,“ prohlásila Ëltaühl. Poškrábala se za uchem. „Koneckonců… todle není problém zjistit, ne? Kolonisti už jsou ve Sluneční soustavě. Hedvábná zakotvila včera na Deimosu. Kdyby za nimi Fiona měla letět, už by musela bejt pryč.“

„Můžu zajít na kosmodrom,“ nabídla Kamëlë bez nadšení.

Ale její šéfová jen mávla rukou. „To není nutný.“ Protáhla se kolem ní, otevřela zásuvku stolu a vylovila truhličku se sadou pěti barevných kamenů. „Zeptáme se orákula.“

„Cože?! Rë Akkütlix, co chceš dělat, prosím tě?“

„Budu věštit!“ Ëltaühl rozložila na stole plátno s magickými symboly a naskládala kameny do kruhu. Vážně se na ně zahleděla. Pak jeden vzala, přeleštila ho o rukáv a zase ho vrátila na původní místo. Tiše si něco brumlala. „Práce mizerná… nasrat,“ zaslechla Kamëlë z její samomluvy.

„Copak? Nefunguje ti to?“

Ëltaühl ji ignorovala. Dál mlčky hleděla do kruhu.

Kamëlë unaveně zavrtěla hlavou. „No tak, Ëltaühl. Co si to chceš prosím tě dokázat? Já přece dávno vím, že žádné gleewarinské schopnosti nemáš.“

„No jo pořád,“ zavrčela Ëltaühl a otráveně shrábla kameny zpátky do krabičky. „Ty víš všecko nejlíp! Ale já ti povím, co jsem vyvěštila. Fiona na mě sere. Na Deimos přece jenom letí. Už opustila Zemi.“

Kamëlë na ni zírala. Nevěřila ani na okamžik, že by Ëltaühl mohla být schopná vyčíst něco z protonace – a tím spíš takovou konkrétní informaci a ještě po zürëgahlově úklidu. „Jak tohle můžeš vědět?!“

„Jednou jsem věštkyně, ne? Vidím to v astrálu!“ Ëltaühl se zahihňala tak škodolibě, jako kdyby jí bylo o šedesát let míň. „Zkus si to ověřit! Ale já na todle dám krk. A taky jí to parádně vytmavím, děvence, až se vrátí! To bude Akkütlixova nelibost, panečku!“ Mrkla na hodinky, nasadila si ozdobné brýle s draky a šla dopředu do obchodu rozsvítit solné lampy, zapálit vonné tyčinky a změnit nápis na displeji ze Zavřeno na Buď vítán, hledající, ale ke Kamëlë i skrz roletu doléhalo její hudrání. „Ty lidi dneska! Jak chce kurva někdo dosáhnout mystickýho poznání, když si furt dělá, co chce?“

Kdepak; nebude to jednoduché, říkal si tou dobou Roy Stafford. Nervózně se ohlédl po dveřích. A zase zpátky: na psací stůl, kde měl rozloženou poukázku na bezpečí a klidné stáří. Sem a tam, kyvadlo nad jámou; svištící břit. Jeho mysl sledovala tutéž trajektorii. Od míst, kde se nacházel drolící se břeh občanské statečnosti, pevného charakteru a vůbec ctností všeho druhu… až tam, kde kypělo cosi mnohem temnějšího a mnohem bezprostřednějšího: tak obyčejný, tak směšný, tak všudypřítomný lidský strach.

Jeho oči opsaly další smyčku; další paranoidní výlet ke dveřím; a zalétly až za ně, do úzkého průhledu do vedlejší prázdné kanceláře k prázdnému stolu a prázdné židli po jeho sekretářce.

Dveře byly pootevřené pořád. Tak; pro jistotu.

Roy Stafford se je neodvažoval zavřít.

Hrozba mu visela nad hlavou jako vrhací síť; na rozdíl od Damoklova meče dokonale neurčitá, připravená přijmout jakýkoliv tvar. Od chvíle, kdy za ním přišla velekněžka össenské Církve se svou suitou, cítil ten studený stín na zádech.

Össeané. Jejich směšné pleskající uši. Nebezpečné oči. A nekonečná drzost. – Nedívejte se, Royi! Nedívejte se na to! křičí Linda zoufale; začíná jí být špatně z trëighrü, kterého se jí dostává vrchovatě během handrkování v předpokoji, a najednou se jí podlomí nohy a rozletí ruce a protočí panenky, načež se zhroutí na koberec jako postřelený partyzán ve válečném filmu. Věrná sekretářka, bránící svého šéfa do posledního dechu jako hradní stráž! A ležící v mdlobách na prahu, panebože! Pro slušného člověka je takové melodrama důvodem k panice, umělému dýchání či spoustě telefonování; jenže Össeané samozřejmě nejsou lidé, takže překročí Lindino tělo a jdou dál bez všech cavyků, klepání a vyzvání. Roy není schopen slova. Není schopen pochopit, že se tohle děje u něj v kanceláři. Příšery už jsou nastoupené kolem jeho stolu, když se v něm konečně láme krusta nevěřícného zděšení. Dožaduje se telefonu. Dožaduje se lékaře. Dožaduje se špetky slušnosti, normálního lidského chování a zdravého rozumu; samých věcí, které zjevně nejsou k mání. – Nedělej přece scény, Royi Stafforde! Vždyť ani není mrtvá, ucedí velekněžka s nedozírným pohrdáním. – Vypni svůj netlog. Mluvit budeme s tebou.

Pokyne jednomu pochopovi, a ten stáhne rolety. Další se vytasí s detektorem a s okázalou neúctou k majetku Rady odpálí všechny kamery. Třetí odtáhne bezvládnou Lindu ze dveří někam za roh. A pak se dveře zavřou. A pak je zablokuje magnetický klíč.

Uprostřed jednoho z nejvýznamnějších pozemských habitatů, na půdě pozemské státní instituce, v budově plné vlastních podřízených a mediantů a lidí z ochranky a vůbec lidí, je Roy Stafford dokonale sám.

Otřásl se. Stačilo na to jenom pomyslet, a živě se mu vybavila palčivá bolest očí i následná nevolnost. Trëighrü už jaktěživ nechtěl zažít. Kdyby mu to náhodou nedocházelo už předtím, tohle bylo názorné dost.

S Össeany mohou být velké potíže; a taky budou… pokud se s nimi ovšem člověk nespojí.

A proč vlastně ne? Copak chtějí tolik? říkal si. Nejsou to žádné přemrštěné požadavky; nemusím platit výkupné, nemusím upsat duši vlastní krví, nehrozí mi ani sankce, ani ostuda. Pozemská velekněžka chce Fomalhiwana – což je statek, o jehož existenci tady na Zemi beztak nikdo nemá tušení, čili ani nikdo nemůže litovat jeho ztráty. Proč jí ho proboha nenechat?

V televizní diskusi drze tvrdil mediantce do očí, že o žádné osobě s mimosmyslovými schopnostmi neví. Teď už mu bylo jasné, z jaké sadby se v mozku dotyčné reportérky ta otázka vylíhla, ale to na výsledku nic neměnilo. Jakmile už se jednou odvážil lhát, těžko se najednou může vytasit s pravdou. Zato pro jakékoliv další zatloukání si skvěle připravil půdu.

Lépe řečeno – Össeané mu ji připravili. Jemu teď stačí jen přikývnout.

Tví lidé jednají za tvými zády, Royi. Nikde neexistuje důkaz, že bys o něčem podobném věděl; a tak se jednoduše drž toho, že nevíš nic! Ty sám přece Fomalhiwana nepotřebuješ. Nechceš se potýkat s někým, kdo ti uvidí do hlavy. Těžko si představit někoho nepohodlnějšího! Jednání s ním by bylo obtížné a výsledek nejistý; tak proč tolik riskovat? Tu drobnost, které se na Medianetu říká „d-alfská krize“, dokážeme zvládnout. Církev Akkütlixova už vyřešila větší problémy. Pokud si Rada nebude činit na Fomalhiwana nárok, máš moje slovo, že tvé postavení v úřadě nic neohrozí.

Roy Stafford věděl, co to obnáší, pokud se s nimi zaplete. Ale na druhou stranu – co proti němu měli? Kdo mu co může dokázat? Nechtěli žádné písemné smlouvy ani prohlášení na kameru. Nežádali sliby. I kdyby si průběh té schůzky nahrávali, sami jsou přece v záznamu taky. Kompromitovali se natolik, že by mohl s úspěchem tvrdit, že jednal pod nátlakem.

Když odešli, jediný hmatatelný doklad, který mu tady zůstal, byl obdélníček luxusního myceliálního papíru se zlatě vyraženým znakem, pod kterým stálo přehláskovou transkripcí: Její Eminence Nejctihodnější Maëwënë, velekněžka svaté Církve Akkütlixovy na Zemi. Následovala řádka čísel, což byl kód jejího netlogu. Když mu velekněžka tu vizitku nabízela, Roy Stafford byl ještě natolik na té správné straně, že si ji odmítl vzít – jenže ona věděla o lidské povaze svoje; čili se jenom ušklíbla a prostě mu ji položila na stůl, místo aby se okázale urazila. On pak ten papírek opatrně dostrkal špičkou pera do plastových desek, protože mu samozřejmě proběhly hlavou tucty paranoidně-špionážních teorií, počítajících s otisky prstů. Tyhle desky mu od té chvíle výsměšně ležely na stole. A se stranou Dobra to najednou zdaleka nebylo tak slavné.

Velekněžce Maëwënë nezavolal. Ale pořád ještě tu vizitku neroztrhal. Ani ji nehodil do koše.

Oči mu znovu bezděky zalétly ke dveřím. Ne že by to mělo nějaký praktický význam, nechávat je otevřené. To jen on sám má trochu lepší pocit, když vidí, co se děje vedle. Nekonečně děsivější mu připadá pomyšlení, že jsou dveře zavřené a zajištěné všemi myslitelnými způsoby… načež magnetický zámek najednou povoluje a v mechanickém se sám od sebe otáčí klíč a nikdo a nic tomu nezabrání.

Když tu byli předtím, sami si otevřeli. Prošli celou budovou, a nikdo se je nepokusil zastavit nebo legitimovat. Vrátný je nevykázal. Kamery je nezabraly. Nevšimla si jich ochranka. Nevšimla!

A přijdou znovu.

Roy Stafford se uchechtl. Fiona Fergussonová a Lucas Hildebrandt jsou na cestě na Mars. Každý zvlášť, každý s posláním. Jestlipak jim dochází, že pokud jde o jednání s Fomalhiwanem, vlastně nemají v ruce žádné oficiální pověření? A že já klidně můžu všechno popřít? říkal si. Rozhodl jsem se přece rovnou, že jednoho z nich hodím přes palubu. Od začátku se s určitou ztrátou počítá.

Copak je to potom nějaký rozdíl, zatraceně… odepsat je oba?!

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Vyjednávání

Pro D-alfany vybrali stařičkou základnu Deimos II, která byla už několik let využívaná jen jako skladiště a martologická stanice; narychlo ji upravili a odveleli větší část původní vědecké posádky, aby D-alfané po příletu nebyli ničím a nikým rušeni. Deimos II byla archaická kupolová stavba s prstencovou strukturou, svým způsobem velmi podobná základně na D-alfě. Podle některých hlasů bylo velmi ohleduplné a taktní vybrat místo, které kolonistům připomene domov, ale Lucasovi se to zdálo spíš truchlivé. To si tedy pomůžou, říkal si, když viděl první snímky. Budou tam, kde byli; a bez d-alfských domorodců, kteří by jim stlali postele.

Karanténa nebyla nutná, ale předpokládalo se, že D-alfané zůstanou na Deimosu II, dokud se nevyřeší otázka jejich občanství, což mohlo trvat týdny až měsíce. Taky to bude vyžadovat nějaké rekvalifikační kurzy, jestli se mají integrovat do společnosti na Zemi. Na místě už byla policie a lidé z Rady – hlídali základnu nenápadně, ale o to pečlivěji; a s ní i všechny medianty, kteří už teď táhli na Mars jako lososi k prameni. Lucas byl odhodlaný vydávat se v případě nutnosti za Össeana, protože těm nikdy nikdo nikam přístup neupřel – což by obnášelo vypnout vizuální vstup a mluvit s dispečinkem arogantně a össeinem; ale nakonec to nebylo nutné. Travisova Loď měla össenské výsostné znaky, takže ji pustili do kosmodromu bez problémů. Z nabídky volných doků Lucas vybral místo úplně vzadu, až u nákladového portu. Nenápadné přistání se zdařilo; zato odlet bude horší. Přes všechnu hysterii, která kolem d-alfské záležitosti panovala – nebo možná naopak kvůli ní – Pozemšťané nijak nestáli o to, aby se někdo z kolonistů pokusil neorganizovaně dostat na Zemi.

Ovšem odlet je až další starost. Především nebude až tak jednoduché Fomalhiwana vůbec najít. Lucas nemohl využívat výhod netlogu, který by mu hledal v plánku základny trasu a ukazoval polohu vybraných lidí s čipem, takže bylo velmi pravděpodobné, že tu narazí na některé své kolegy z Rady; ty musí přesvědčit, že na jeho přítomnosti není nic divného. Také se nutně potřebuje vyhnout dvěma ženám, totiž Fioně, která podle údajů z dispečinku dorazila asi před třemi hodinami, a Ruth.

Proč se vlastně vyhýbat Ruth? Měl své důvody. Ruth o něj stála, což se mu teď vůbec nehodilo. Dost možná by chtěla, aby ji vzal na Zemi s sebou. Samozřejmě, měl v plánu ji časem přinejmenším pozvat na oběd; koneckonců jí byl vděčný za pomoc a hodlal jí to oplatit přísunem informací, až si Ruth bude na Zemi zařizovat život; ovšem v tuhle chvíli na ni absolutně neměl čas. Hned na začátku zavrhl myšlenku, že by se s ní naopak spojil a požádal ji, aby ho k Fomalhiwanovi zavedla. Fomalhiwan to beztak nedopustí, když nebude chtít. A Lucasovi se vůbec nezamlouvala představa, jak pobíhá po základně ruku v ruce s Ruth, zoufale ho hledá, a nakonec místo s Fomalhiwanem odlétá s ní.

To už bylo lepší nechat se k Fomalhiwanovi dovést od Fiony.

Řekl Ranganatanovi její číslo a Ranganatan jí ze svého netlogu zavolal. „Posílá mě Roy Stafford. Nechce využívat netlogu žádného člena Rady, chápete. Rád by věděl, jestli už jste kontaktovala naši osobu.“

Na Fionině tváři probleskl vítězoslavný úsměv. „Řekněte mu, že –“ Zaváhala. Úsměv vzápětí zmrzl a změnil se v podezření. „Řekněte mu, že jsem tu mluvila s celou řadou D-alfanů a všechno je přesně tak, jak jsme mediantům sdělili,“ dokončila chvatně a přerušila spojení.

„Prokoukla to,“ řekl Ranganatan.

Lucas, který se schovával za závěsem v prostoru pro cestující, aby ho stereokamera nezachytila, vešel do pilotní kabiny a podíval se na záznam. „Jasně, prokoukla,“ souhlasil. „To je jedno. Našla ho.“

Všechny věci si nechal v Lodi – dokonce včetně svých největších pokladů, to jest transmyceliálu a černého pouzdra. Nebral si ani pončo, jenom strčil do kapsy össenskou peněženku a mikrodu – drobnost, kterou mu během minulého týdne nahrál jeden jeho kamarád, bývalý spolužák z astrofyziky, příležitostný hacker a velký fanoušek komunikačních technologií. Plánek základny měl taky, a to v podobě nehmotné, uložený ve své dobře vycvičené paměti.

To, co ho čekalo, nejvíc ze všeho připomínalo průchod naslepo minovým polem.

Ovšem Lucas měl nebezpečí rád.

Ruth Dashová si roztřesenou rukou pročísla vlasy a potisící vykročila na nekonečnou pouť mezi dveřmi a výklenkem s postelí. Chvílemi seděla v křesle. Chvílemi jenom stála v miniaturní koupelně, rukama se držela umyvadla a zírala na svůj odraz v zrcadle. A pak zase utekla vlastním očím do šesti čtverečních metrů přiděleného pokoje a pokračovala v neklidném přecházení. Její ruce už dávno nebyly tak pěkné a upravené, jak bývala zvyklá. Nehty měla okousané a všechny záděry rozdrásané do krve.

Pojď.

Hlas v její hlavě byl nesnesitelně úporný.

Zastavila se. Tiskla si pěst k ústům. Dveře byly zamčené, ale samozřejmě věděla, že klíč je schovaný pod matrací postele a přivázaný ke kovovému roštu nylonovou punčochou. Bude se jí špatně rozvazovat – teď, když má tak krátké nehty.

Pojď za mnou, Ruth.

Zacpala si dlaněmi uši, ale nijak to nepomohlo. Ten vlezlý hlas obcházel smysly. Byl přímo v ní.

Lucasi, proboha, pomyslela si. Lucasi, proboha, pomoz mi. Ale její myšlenky na rozdíl od Hlasu neměly dostatečnou vlezlost, aby kohokoliv dokázaly dostihnout.

Sotva přistáli na Deimosu II a ocitli se v dosahu komunikační sítě, Ruth se pokusila s Lucasem Hildebrandtem spojit. D-alfané ještě nedostali své vlastní netlogové čipy, ale všude byly telefony, ze kterých se dalo volat. Jenže nesehnala ho v Radě ani na jeho netlogu, přestože se pokoušela několikrát. Možná se i on zavírá někde doma v koupelně.

Pojď.

Tebe volám, Ruth. Jenom rozhovor. Krátká chvíle. Žádné nepohodlí. Proč se bráníš?

Pojď ke mně.

Otřásla se a znovu si zacpala uši. Ne, majitel toho hlasu si s ní nechtěl promluvit. Tím si byla absolutně jistá. Chtěl něco jiného, něco záludnějšího, něco, proti čemu byla bezbranná. A dosáhne toho, pokud ji donutí, aby se s ním setkala tváří v tvář. Věděla to jistě. Onen rozhovor s Lucasem jako by najednou od sebe odtrhl dvě vrstvy jejího já, které byly předtím dokonale spojené, jako botu od podešve. Teď byla jedna schopná podívat se na tu druhou. Ruth si začala uvědomovat věci, které předtím pouze přijímala. Najednou viděla, že zdaleka ne všechna rozhodnutí, která dělá, jsou jenom její.

Ale uvědomění samo ještě neznamenalo, že tomu dokáže zabránit.

Znala tenhle pocit. Jednou, když byla malá, nešťastnou náhodou rozbila památeční matčino zrcadlo, to po prababičce, ještě ze Země. Matka byla úplně bez sebe, ale po viníkovi ani nepátrala; předpokládala ihned, že za to může jejich služebná. Ruth se chtěla Agasky zastat; opravdu chtěla; ale síla, která jí svazovala jazyk, byla neuvěřitelně mocná. Jasně si vzpomínala na ten strašlivý boj mezi svědomím a strachem. Málem to matce řekla; nechybělo moc. A zároveň chybělo nekonečně mnoho.

A po celou dobu toho příšerného rozhodování něco v ní sledovalo to jiné něco, které se v tom topí, a bylo dokonale bezmocné. Myslela na to, že by se snad radši měla zabít, aby tomu unikla (matka pláče, je dojatá, nešťastná, a lituje z celé duše, že na tom zrcadle tak lpěla a dohnala tím svou ubohou holčičku k tomu, aby… atd.), ale pak se zkrátka bouře přehnala a bylo po všem.

Ruth to neřekla. Nikdy nevynikala obzvláštní statečností; a navíc v tomto případě bylo mlčení vlastně moudré; nebo snad ne? Ale teď si to jasně připomněla. Síla, která jí tehdy zavírala ústa, se velmi podobala té, která ji v tuto chvíli nutí vyjít z kajuty, rozběhnout se po chodbě do vnějšího prstence základny a najít to místo, kde na ni čeká… on.

Nejméně desetkrát už odhrnula matraci a začala horečně odvazovat klíč, a pak, když to trochu polevilo, zase přestala a naopak přidala několik uzlů navíc. Aš~šáde, proč mi to děláš, proč mi tohle děláš? úpěla v duchu. Proč zrovna mně, která jsem ti přece od začátku pomáhala? Mstíš se mi za to, že jsem tě zradila Lucasovi? Co po mně vlastně chceš?

Z nějakého důvodu nepřijde on za ní; pravděpodobně se schovává před medianty či zmocněnci Rady či kdoví kým. Dokud je zamčená tady, je v bezpečí. Pokud tu ovšem vydrží být.

Lucas procházel koridory rychle, ale bez panického spěchu. Tahle archaická základna byla ještě plná komunikačních uzlů, což se velmi dobře hodilo, protože D-alfané neměli osobní čipy a netlogy. V lokální síti se dalo volat anonymně, bez určení identity, jako ze starých dobrých telefonních budek dávných století. Lucas vklouzl do prázdné komunikační kabiny, připojil se na lokální síť a na pole identifikace vložil mikrodu, kterou si přivezl ze Země. Tenhle program oklame síť natolik, že bude následující sekvenci považovat za meziplanetární hovor z Lunady III, stupeň utajení II.

Teď zbývalo jen vyčkat, až z ústředny zavolají slečnu Fergussonovou, že má mimořádně důležitý nesměrovaný hovor z artisatelitu. Na jak dlouho ji to asi zaměstná? Bude jí chvíli trvat, než pochopí, že je to jen nahrávka, ale nakonec na to přijde. Do té doby se on musí s Aš~šádem domluvit.

Konečně mu operátorka řekla, že slečna Fergussonová je ve třetím uzlu a že během pěti minut přijde k vysílači. Vzápětí operátorka zmizela a místo ní se měl objevit vnitřek komunikační kabiny. Na nic dalšího už Lucas nečekal; nastavil odpočítávání ne na pět, ale radši na šest minut, spustil další část programu a vyřítil se z kabiny.

Samozřejmě, celé tohle mohlo vyjít za předpokladu, že Fiona mluví s Fomalhiwanem a že ho ve chvíli, kdy vyrazí k vysílači, zanechá tam, kde právě je.

Lucas proběhl chodbou do třetího uzlu. Tam se zastavil.

Byla tu restaurace a několik společenských místností. Beze spěchu vstoupil do první z nich, chvíli postával mezi květináči a nenápadně si prohlížel osazenstvo šachových stolků, billiardu a pultů, kde se hrál poker a gerdánský mant. Pak ležérním krokem zase vyšel ven. Podobně prohlédl ještě další dvě místnosti, ale bez úspěchu.

Sotva se znovu ocitl v chodbě, výrazně zrychlil. Teď už se Fiona možná vrací. Ocitl se na rozcestí pěti chodeb a na chvíli zaváhal. Neměl žádný logický důvod vybrat si některou spíš než jinou, a tak se spolehl na náhodu a namátkou vstoupil do druhé zprava, protože si pamatoval, že tam má být další bar.

Opravdu ho našel. Tento bar byl dosti spoře osvětlený a skoro prázdný. V intimních boxech pro dva si šeptalo několik dvojic. Sem bych ho vzal, být Fionou, uvědomil si Lucas. Nasadil světácký výraz a loudavě vykročil uličkou do zadní části.

Koutkem oka zachytil odsunutou židli a kávu, ke které se nikdo nehlásil. Pak štíhlé, ale pevné snědé prsty, obemykající nožku poháru. Ve skleněné misce nebylo nic než jahody – pokud se dalo soudit na dálku v mdlém světle a kouři, tak konkrétně jahody bez zmrzliny, bez šlehačky a nejspíš i bez alkoholu. Majitel prstů a misky seděl bokem k Lucasovi, ukrytý napůl za stěnou a napůl pod ubrusem. Lucas viděl jen jeho rameno a paži, ztrácející se v širokém rukávu neutrálně šedé pytlovité kombinézy, jakou z pohodlnosti nosila spousta lidí na základně. Množství svalové hmoty odpovídalo popisu, ale na tom stále ještě nebylo nic význačného. Tvář, ta jediná, která by něco prozradit mohla, tonula ve stínu.

Lucas úmyslně odvrátil oči, protože tak mohl dojít až k němu, skrytý za okázalým nezájmem. Obezřetnost byla na místě; není jisté, jestli je tohle vůbec Fomalhiwan, a pokud ano, pak zase není jisté, co se stane, až se setkají. Dalo se čekat, že z telepata bude přímo sršet ledová nadřazenost člověka, který má moc – a možná i chladná, záludná krutost; koneckonců, byl to vrah několika lidí. Lucas musel být připravený čelit všemu pronikavému zkoumání; a také musel počítat s tím, že se mu Fomalhiwan okamžitě pokusí vnutit svou vůli, jako to udělal Ruth, a on bude muset pořádně zarýt podpatky do podlahy, zatnout zuby a nenechat se rozmačkat na kaši. Na tohle všechno myslel. Proti tomu všemu se snažil obrnit. Teprve když byl krok od stolu, znovu se pokusil zachytit cizincovu tvář.

Muž se na něj díval. Nebylo to žádné náhodné setkání zpola rozostřených očí, z nudy bezcílně bloudících po tvářích hostů v kavárně. Byl to upřený, velmi přesně zaměřený pohled, zářivě probleskující zpod závoje hladce rozčesaných zlatožlutých vlasů.

Panebože; a to jsem se bál, že ho nepoznám, pomyslel si Lucas nevěřícně. Že ho nenajdu. Že se s ním můžu minout!

Neuhnul. Rukou zatápal za zády, nalezl stěnu vedlejšího boxu a pevně se o ni opřel. Byla to čistě instinktivní reakce, zvyk z Össe – letitá zkušenost, že když má člověk při trëighrü zeď za hlavou, snáší se to líp. Samozřejmě věděl, že před sebou nemá žádného Össeana, ale předpokládal, že telepatie se trëighrü v jistém smyslu podobá. Cizincovy oči byly neurčitě zelenohnědé, nijak výrazné; zdaleka ne tak tmavé jako Ranganatanovy, zdaleka ne tak sytě hnědé jako Pinkiny, a už vůbec ne tak pronikavě jantarově zlaté jako oči Össeanů. Lucas se do nich díval zpříma, nepohnutě, se zarytým odhodláním. Ale nenarážel na odpor. Jejich výraz byl neuvěřitelně měkký.

Najednou se celé rozhořely jiskřičkami smíchu. „To je panečku pohled,“ prohodil Fomalhiwan. „Myslím, že jsem tě zklamal, Lucasi Hildebrandte. Nejsem zdaleka tak tvrdý, jak bys chtěl.“

Lucas se otřásl. Pomalu se probral. S přízračným pocitem udělal ten zbývající krok k vesmířanovu stolu a bez jediného slova dopadl na prázdnou židli, před kterou zvolna vychládala Fionina sotva dotčená sklenice alžírské kávy. „Ty o mně víš?“

„Znám tě ze záznamů vysílání, a kromě toho mě informovala Ruth,“ řekl Fomalhiwan pokojně. „Byl jsem na tebe docela zvědavý. Lichotí mi, že jsi vážil tak dlouhou cestu jenom kvůli mně… a že podnikáš šílené věci, aby sis zajistil možnost mluvit se mnou o samotě.“ Jeho prsty pomalu přejížděly po nožce poháru.

Tvářit se polichoceně, aby mi polichotil – opravdu pěkné! usoudil Lucas pobaveně. V duchu škrtl všechny seznamy úvodních frází, protože vysvětlování zjevně nebylo třeba. „Ovšem ty ses ve vysílání neobjevoval.“

„Takové věci je lepší přenechat povolanějším.“ Fomalhiwan vzhlédl. „Něco ti povím, Lucasi. Udělalo na mě dojem, co všechno jsi o mně jen tak na dálku dokázal zjistit. Říkal jsem si, že musíš být úžasně přesvědčivý. Trochu mi vadila ta nehorázná bezohlednost, s jakou jsi Ruth vyslýchal, ale pak jsem usoudil, že nejspíš vůbec nemáš ponětí, co jí děláš. Celkově mě to zaujalo natolik, že jsem se uvolil s tebou setkat.“

Vadila bezohlednost! Uvolil setkat! V Lucasovi se všechno bouřilo, když slyšel ten povznesený tón, ale měl příliš dobrou školu, než aby to dal najevo. „I s Fionou ses uvolil setkat,“ poznamenal.

„Ano. Ta už svoji příležitost dostala. Teď ji máš ty. Co mi nabídneš?“

Lucas se opřel v křesle a znovu se na něj zadíval. „A co by sis přál?“

Fomalhiwan se dal do smíchu. Byl to tichý, velmi příjemný smích, krátký záblesk veselosti, který se přes ně přelil a zase opadl. „Kdepak, na mě to nepřehraješ,“ prohlásil. „Já chci tvoji nabídku.“

Vůbec se to nevyvíjelo tak, jak by se Lucasovi líbilo. Najednou si zase vzpomněl na otce; na obálkovou dražbu. Nu, ve srovnání s tím bylo tohle ještě dobré. Fomalhiwan nechce nic písemně.

„Řekl bych, že tebe málokterá nabídka ohromí,“ prohodil. „Jestli chceš slyšet můj názor – během následujících týdnů ti budou na Zemi různí lidé slibovat všechno možné, od slávy přes bohatství až po světovládu. Nemá smysl chtít tomu konkurovat. Takže pro začátek jenom drobnost: můžu tě hned teď nenápadně dostat na Zemi.“

Fomalhiwan se jen pousmál. Neřekl nic. Zvedl lžičku, donesl do úst jednu jahodu z misky, a zase lžičku odložil. Opřel si hlavu, zavřel oči a vychutnával sousto dlouho a soustředěně. Jeho výraz se nedal popsat jinak než jako blažený. Lucas v životě neviděl nikoho, kdo by si takhle užíval jídlo. Fiona tu bude každou chvíli; čas utíká, běželo mu hlavou; ale měl dost rozumu a praxe, aby nedal netrpělivost najevo ani špičkou malíčku. Seděl a nepohnutě se díval, jak si Fomalhiwan bere ještě další jahodu. A pak třetí. Ten pohled pomalu, ale vytrvale napínal jeho nervy, jako když rybář přitahuje naviják.

Fomalhiwan si vzal ještě čtvrtou.

Pak náhle otevřel oči. „Dobrá, to mi stačí,“ řekl. „Tak pojďme.“

Lucas jen zalapal po dechu. Předpokládal, že ho čeká ještě celá série přesvědčovacích manévrů, ale nic z toho se nekonalo. Fomalhiwan zkrátka vstal a bez ohlížení vyrazil ke dveřím. S takovými podružnostmi, jako je účet za jahody a jeho úhrada, se zjevně zatěžovat nehodlal. Lucas to velkoryse přenechal Fioně a spěchal za ním.

Fomalhiwan zabočil do jedné z chodeb. Šel tak rychle, že mu Lucas sotva stačil. Než ho mohl předběhnout a nenápadně vést k portu, jak zamýšlel, minuli jeden výklenek s dveřmi do kajut a blížili se k dalšímu.

Vtom se vesmířan prudce zarazil. „Počkat!“ Otočil se k Lucasovi, chytil ho za rameno a smýkl jím do výklenku. Sám se vmáčkl vedle něho. „Tiše. Dívej se do země,“ sykl. Povolil sevření a jenom se lehce dotýkal prsty Lucasovy paže. Vzápětí i on sám zavřel oči, obrátil se k chodbě zády a druhou rukou se zrovna tak lehce dotkl zdi.

Bylo to divné, ale těžko se to dalo pokládat za útok nebo za homosexuální vyznání; a Lucas měl dost duchapřítomnosti, aby se nezačal hloupě ptát. Špičky vesmířanových prstů ho i přes šaty pálily na rameni jako kapičky horkého vosku; jenže ten dotyk byl zároveň naprosto neosobní, a proto nijak neburcoval jeho obranné instinkty. Lucas sklonil hlavu, jak Fomalhiwan žádal, a ponořil se do naprostého mlčení.

Vzápětí zaslechl rychlý klapot podpatků.

Žasl, kolik úsilí ho stojí nepodívat se. Nebyl zvyklý nemít věci pod kontrolou. Žena pospíchala chodbou k nim a on jenom zoufale zatínal zuby i pěsti; došlo mu okamžitě, že to musí být Fiona, a pomyšlení, že tady má stát a trpně se nechat načapat, pro něj bylo nesnesitelné. Když už se s ní musel pohádat, mnohem radši by jí vyšel vstříc, aby měl výhodu překvapení a první věty. Jenže Fomalhiwanův dotyk ho přikoval na místě.

Než se skutečně rozhodl vzepřít, kolem se prosmykl záhyb dámského ponča a zavanul známý parfém. Fiona minula výklenek v takové blízkosti, že dokonce slyšel její dech, ale přesto vůbec nezvolnila krok. Zvuk podpatků se vytrácel v nezměněném rytmu. Na okamžik k nim dolehla tichá hudba, jak se na konci chodby otevřely dveře restaurace – a pak zase zapadly a udusily všechen zvuk. Proboha, pomyslel si Lucas nevěřícně. Ona si nás doopravdy nevšimla.

Když zvedl hlavu, setkal se s ironickým Fomalhiwanovým pohledem. „S tebou je vážně hrozná práce, Lucasi Hildebrandte,“ utrousil Aš~šád. Pomalu stáhl ruku, podíval se na své prsty a potřásl hlavou. „To snad radši schovávat stádo slonů než tebe! Víš, někdy je lepší tolik se nebránit.“ Nečekal na odpověď; vyhlédl do chodby a ukázal směrem, odkud Fiona přišla. „Tohle je nejkratší cesta k nákladnímu portu, což je důvod, proč mi to stálo za to riziko. Stojíte tak vzadu, že bude rychlejší vzít to přes skladiště. Až nás bude tvoje kolegyně hledat, začne jinde než tady, a to ji samo o sobě pořádně zdrží. Ale stejně navrhuju, abychom si přiměřeně pospíšili.“ Na odpověď nečekal ani teď, vrhl se do chodby a vykročil stejně ostrým tempem jako prve.

Lucas ho málem chytil za rukáv, ale pak spolkl všechny otázky a radši s ním srovnal krok. Takže Fomalhiwan se rozhodl, že Fioně zmizí. Věděl, kudy se vrací; budiž. Schválně jí šel naproti a nějak zařídil, aby je neviděla; dobrá, řekněme. Ve světle toho se nezdálo nijak překvapivé, že ví i o tom, kde stojí Loď. Jak si Lucas moc dobře uvědomoval – jeho plán, jak Fomalhiwana dostat na palubu, sice pravděpodobně vyjde, ovšem jenom proto, že to Aš~šád sám tak chce.

A on mu navrhoval, že ho nenápadně dostane na Zemi! Tolik tedy k nenápadnosti.

Ne, opravdu nenáviděl, když neměl věci pod kontrolou.

Povedlo se mu vyhnout se všem lidem, kteří by ho mohli poznat, a jeho průkaz zmocněnce Rady mu otevřel těch několik potřebných dveří do nákladového portu. Fomalhiwan už žádné psychotronické fígle nepředváděl a přenechával mu veškerou iniciativu. Sotva se jednou ocitli v komplexu skladišť, pravděpodobnost, že je někdo zastaví, klesla na minimum. Samozřejmě, byli tady vojáci; ale ti podléhali Radě, takže je Lucasovo pověření a trocha jeho výmluvnosti přesvědčily bez potíží.

Lucas svižným krokem prošel několika skladovými halami; nebylo radno přímo utíkat, protože člověk vždycky vypadá podezřele, když v prostorech, které nejsou určeny pro veřejnost, zničehožnic běží. S Fomalhiwanem v patách dorazil k Travisově Lodi. Ostrý jekot a pravidelné modravé záblesky pulsních motorů mu prozradily, že je připravená ke startu. Sotva vpadli do kajuty, jekot motorů zesílil a tón byl čím dál vyšší, až přesáhl hranici slyšitelnosti.

„Můžeme, šéfe?“ ozval se z interkomu Ranganatanův hlas. Lucas mu dal souhlas ke startu a zapnul si pás. Teď už se k nim nikdo z Deimosu nedostane.

Fomalhiwan bez zbytečných dotazů dělal totéž co on. Opřel si hlavu o anatomicky tvarovanou opěrku a zadíval se na něj.

„Lucasi Hildebrandte. Měl bys to vědět,“ oslovil ho tiše do zvuku automatického odpočítávání. Zbývalo pět vteřin do startu; pak už jen čtyři, tři… pozdě na cokoliv.

„Ano…?“ pobídl ho Lucas.

„Ruth Dashová je mrtvá.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Zürëgahl

Kráčel hlavním radiálním koridorem základny, jako když se žene přílivová vlna; zkáza a smrt, ledová zuřivost sama. Vlály za ním třásně bílého ponča a na jeho čele zářil oslnivým leskem platinový trojúhelník s vyrytými znaky, ale D-alfané, kteří mu s jekotem uhýbali z cesty, tyhle detaily ani nestíhali vychutnat. Zírali především na jeho modravě bledou tvář, která byla tak dokonale ne-lidská, skoro ptačí – na ten obří zobanovitý nos a kožnaté záhyby uší a hluboko posazené oči, sálající jako řeřavé uhlí, které někdo nasypal do temných štěrbin víček. Co je to za bytost, proboha? Přízrak a démon? Hádali leccos; vždyť na D-alfě nikdy nikdo neslyšel o Össeanech.

Jeden z hrstky pozemských vojáků, kteří se po základně potloukali, aby se neřeklo, zrovna vyhlédl z postranní chodby. Když ho zürëgahl míjel, dlouhými prsty přejel přes jeho paži. „Ty půjdeš se mnou,“ utrousil, aniž zvolnil krok. Ještě další tři takhle oslovil – dva vojáky a jednoho úředníka Rady, samé Pozemšťany; a ti bez jediného dotazu vykročili za ním. Samozřejmě si v duchu říkali, že nějaký šašek z Össe jim nemá co rozkazovat, ale jako jeden muž se rozhodli, že bude lepší uposlechnout, aby nedošlo k nějakému meziplanetárnímu incidentu. Ke konci průvodu se přidávali d-alfští zvědavci, kterým už trochu otrnulo; a protože tohle byla hlavní chodba, šest metrů široká tepna, do níž ústily postranní koridory a vchody do různých společných prostor a obchodů, za chvíli provázel zürëgahla pěkný dav.

Zürëgahl vstoupil do druhého prstence a zahnul vpravo do obytné části. Zastavil se před dveřmi do jednoho z pokojů a ukázal modravě bílým prstem. „Tady. Tady cítím smrt. Otevřte to.“

První řada, k níž dolehla jeho slova, okamžitě zděšeně couvla. Jeden z vojáků s křečovitě kamennou tváří vzal za kliku a zjistil, že je zamčeno. Kývl na svého kolegu. Společně ustoupili, rozběhli se a vyrazili dveře.

Než zürëgahl vstoupil, otočil se a se zvednutou dlaní promluvil k davu. „Dál ani krok. Běda, jestli kdokoliv z vás bez mého svolení překročí práh.“ Rozhlédl se rudozlatýma očima. „Fiona Fergussonová. Je tu Fiona Fergussonová?“

Fiona, která stála v zadní řadě, se neovladatelně roztřásla.

Jeden šok už za sebou měla. Když ji před hodinou zavolali k telefonu, myslela si, že jí volá Stafford, který poté, co tak stroze odbyla jeho informátora, našel jiný způsob, jak se s ní nenápadně spojit. Nijak zvlášť se jí to nehodilo; vždyť se jí právě konečně povedlo Fomalhiwana vypátrat! A Fomalhiwan byl úžasný: mužný, okouzlující, a zároveň milý a vlídný. Šlo to s ním jako po másle; seděli spolu v útulném baru, už stihla zjistit, že má k smrti rád jahody, omámila ho sprškou lehké konverzace a konečně se začala dostávat k jádru věci, když ho tam musela nechat a odejít. Celou cestu k vysílači polykala kletby a vzpomínala, jak že je to s tím paradoxem pozorovatele, který svým pozorováním ovlivňuje výsledky pokusu. Tady ovšem nešlo o kvantové jevy, nýbrž o hloupou zvědavost. Stafford bude tak dlouho zjišťovat, jestli všechno probíhá dobře, až způsobí, že to ještě dopadne špatně.

Ano, Stafford. Snad to bude Stafford.

Jenže skutečný důvod, proč se k telefonu neodvážila nejít, byl ten, že ji napadlo… jen tak mimoděk, doslova koutkem mysli… zkrátka, blesklo jí hlavou, že třeba, možná, čistě náhodou, nějakou nepravděpodobnou shodou okolností… by ji případně mohla shánět Prastará.

Byla to nejspíš hloupost.

Obyčejné výčitky svědomí.

Do telekomunikační kabiny doběhla bez dechu – a taky bez sebe hrůzou při pomyšlení, že Prastará ví o její zradě a požene ji k odpovědnosti. Čekala skoro minutu, než se spojení ustálí. A pak skutečně viděla Stafforda – ke své úlevě, úžasu a vzápětí vzteku. Protože Stafford vůbec nemluvil k ní. Byl to jen záznam nějakého stereovizního rozhovoru, jakých její šéf dával asi tak pět denně.

Hnala se zpátky s nepříjemným tušením. A její obavy se potvrdily. Na stolku stála její studená káva a zbytek Fomalhiwanových jahod. Židle byla prázdná. „To je dost! Už jsem se bála, že jste zmizeli bez placení,“ obořila se na ni servírka.

Fiona usoudila, že sebevíc ponižující otázka už její nekonečné ponížení zvětšit nemůže, a tak ji položila. „Nevíte náhodou, kam odešel ten muž, se kterým jsem tu byla?“

„Vůbec jsem si nevšimla, kdy se odsud vypařil,“ ujistila ji žena s velmi škodolibým úsměvem.

Následující hodinu strávila Fiona bezcílným, zoufalým pobíháním po základně. Chvílemi Fomalhiwanovi spílala. Chvílemi se o něj bála. Pořád ještě nevěděla, jestli se rozhodnout pro strach nebo pro nenávist, když zničehožnic narazila na tenhle dav, srocující se kolem neznámých dveří.

Tam ji Össean oslovil.

Jeho pohled zaletěl až do zadních řad a vyhmátl ji naprosto přesně. Vzápětí se jeho oči vnořily do jejích.

Fiona zalapala po dechu. Bylo to, jako by ji ve vteřině až po krk zasypali ledem. Dokonale zkameněla. A pak se roztřásla víc.

„Pojď sem, Fiono Fergussonová,“ poručil Össean. „Ty dovnitř můžeš.“

Pustil ji z trëighrü. Fiona malátně klopýtala uličkou, která se před ní rozevírala. Základnu tak dobře neznala a samozřejmě neměla ponětí, kdo v tom pokoji bydlí, ale se záchvěvem strachu ji napadalo zas a znova totéž: co když je tím mrtvým Aš~šád?!

Jenže byla to žena. Fiona ji spatřila okamžitě, sotva překročila práh; místnost nebyla tak velká, aby se cokoliv dalo přehlédnout. Zděšeně si přitiskla dlaň k ústům. Znala ji z vysílání; nějaká Ruth Dartová… nebo Dashová…? Rudovláska ochable visela ve smyčce z punčoch, přivázaných k ventilační mřížce ve stropě. Strop nebyl tak vysoko, aby pod sebou mohla stylově odkopnout židli, jako se to dělávalo ve starých westernech. Musela se oběsit vkleče.

Postel byla rozházená a matrace napůl spadla na zem. Na matraci ležel klíč.

„Máte tady kameru?“ osopil se zürëgahl na nejbližšího vojáka. „Udělejte snímky, spojte se se svým velitelem, zajistěte stopy… zavolejte policii, jestli tu taková instituce funguje. Přivedlo mě sem boží vnuknutí, ale naneštěstí pozdě. Je to podle všeho sebevražda.“

Vrhl na mrtvou dívku poslední pohled, vzal Fionu za loket a vyšel ven.

V davu civilistů přibývalo uniforem, zaznívaly výzvy, ať všichni ustoupí a udělají místo nosítkům, a vzápětí předělila chodbu žlutá páska, za kterou museli zvědavci couvnout; ale Össeana, který důstojně odcházel z místa činu, se nikdo neodvážil zastavit. Zürëgahl volnou rukou sáhl pod své pončo, vytáhl sluneční brýle a pomalu si je nasadil. Fionu nepustil ani na okamžik.

O sto metrů dál ji zavedl do postranních dveří; tam byl hydroponický park, plný útulných zákoutí s lavičkami, v tuto chvíli dokonale vylidněný. Össean ovšem nehledal pěkné posezení. Zůstal stát rovnou uprostřed cesty.

„Nelíbí se mi, co děláš, dcero,“ řekl.

„Já… já… já přece s touhle věcí nemám nic společného,“ vypravila ze sebe Fiona. Cítila, jak jí drkotají zuby. „Tu dívku jsem skoro neznala.“

„Netvrdím, že jsi ji znala, ale zemřela tvou vinou,“ oznámil zürëgahl chladně. „Zabil ji Fomalhiwan. Telepatií ovlivnil její mozek a donutil ji k sebevraždě. To by se nestalo, kdybys udělala, co jsi udělat měla.“

„A… a… ale…“ Fiona se kousla do rtu. Vyčítá mi, že jsem neposlechla Prastarou… že jsem letěla na Deimos, i když mi to výslovně zakázala…?! Jenže… jenže jak bych proboha mohla zabránit něčí sebevraždě tím, že bych tu nebyla? běželo jí hlavou. „Co jsem měla udělat?“ zeptala se chabě.

Zürëgahl ji mlčky pozoroval. „Ona ti to neřekla,“ ozval se náhle. „Ëltaühl tě místo toho varovala, ať sem nejezdíš!“ Konečky jeho uší byly úplně bílé, sinalé jako jinovatka; musel mít strašlivý vztek. Ale nezvýšil hlas. Nezačal zuřit. „Taková směšná, nanicovatá vzpoura,“ uchechtl se jenom s temnou záští. „Ale to ji přijde draho!“

Odvrátil se a bez pozdravu zamířil k východu. U dveří se ještě otočil. „Můžeš se vrátit na Zemi, Fiono Fergussonová, a říct svým pánům, že věc se nepovedla,“ utrousil přes rameno. „Fomalhiwan už tu není.“

Fomalhiwan se tou dobou nacházel na rudém plyšovém koberci na podlaze Travisovy Lodi mezi kolejnicemi odsunutého křesla – a to v pozici, ve které by se jakémukoliv normálnímu člověku zpřetrhaly šlachy a vykloubily kyčle. Formuloval to kultivovaněji, ale v zásadě prohlásil, že se mu s nohou za krkem líp přemýšlí.

„Pokud není stanoveno jinak, člověk má svobodnou vůli,“ prohodil, provlékl sepjaté ruce pod chodidlem a pomalu propnul nohu v koleni. „Je jenom na něm, co se sebou udělá.“

„A pokud je stanoveno jinak? Pokud je to osoba, které se kdekdo přehrabuje v hlavě jako ve starém netlogu?“ řekl Lucas ochraptěle. „K sebevraždě je možné člověka donutit.“

Ruth Dashová. Ještě pořád si netroufal tvrdit, že se mu povedlo tu věc strávit. Možná ho k té dívce nevázaly žádné city ani povinnost, ale určitý podíl viny by se našel – za to, že úmyslně nevyužil příležitosti k setkání, a tím ztratil šanci něco na jejím osudu změnit. Ruth. Kupodivu nejvíc myslel na úžasnou barvu jejích vlasů, hlavně na tu, jako by se takové podružnosti mělo litovat nejvíc, když je někdo mrtvý.

„Ano. Technicky vzato je možné vsugerovat touhu po smrti. Je to ovšem vůbec nejtěžší z argia~lujských zločinů,“ řekl Fomalhiwan vážně. „Jsi přesvědčený, že bych to dokázal, a právem. Ale dobře si to rozmysli, Lucasi Hildebrandte, než mě z něčeho podobného obviníš.“

Varování v jeho hlase se nedalo přeslechnout. A Lucas ani nepotřeboval být varován; zdravý rozum mu stejně dávno spočítal, o kolik chytřejší by bylo mlčet. Jeho cílem přece bylo Fomalhiwana získat, ne ho naštvat!

Jenže nemohl si pomoct.

„Netvrdím, že jsi ji nutil,“ řekl chladně. „Ale věděl jsi, k čemu se Ruth chystá. Její údajně svobodná vůle dávno nebyla svobodná, a to výhradně kvůli tobě. Takže jsi měl povinnost jí v tom zabránit.“

„Ale já to nevěděl! Stalo se to, zatímco jsem mluvil s Fionou a s tebou,“ přiznal Fomalhiwan. „Byl jsem soustředěný na jiné věci. Potom cestou k portu jsem ji telepaticky hledal. Chtěl jsem ji vzít s sebou na Zem, ale už bylo pozdě. V zásadě je proti mému přesvědčení zachraňovat lidi, ale pokud jde o Ruth, udělal bych cokoliv, abych ji zastavil. Cokoliv. To mi věř.“

„To je od tebe moc hezké,“ řekl Lucas. Ironie bylo jen na špičku nože.

„Já vím, co ti vadí,“ uchechtl se Aš~šád. „Vyčítáš mi, že manipuluju s lidmi. Myslíš si, že jsem stvůra, která kdekoho zneužívá. Ale uvědom si, že lidé podléhají iluzím lehce. Sami se snaží je mít. Pokud jde o D-alfany, ti žádnou svobodnou vůli nechtějí. Zahodili ji dávno předtím, než jsem přišel já. Není pravda, že se zuřivě bránili a bojovali se mnou o každé slovo. Hned jak mohli, rádi a s úlevou zapomněli na moji existenci. Ty ses zeptal té jediné osoby, která vůbec byla schopná o mně mluvit. Protože ji jsem naopak zapomenout nenechal.“

Přitiskl chodidla proti sobě a hladce se zvedl do další krkolomné polohy. Pokud laskavý divák vypnul všechnu svou empatii a nemyslel na pot a slzy, které zaručeně musely téct proudem při získávání takové tělesné pružnosti, vypadala jeho exhibice velmi malebně. Lucas usoudil, že ani v hvězdných okamžicích své plazmolyžařské kariéry by podobné cviky nesvedl. Natožpak teď, po dlouhé devastaci těla způsobené duševní prací, která se projevila povolením všemožných svalů a zkrácením kdejakých šlach. Na rozdíl od něho se ovšem Fomalhiwan o nádobu své duše ukázkově staral a měl ji ve vzorném pořádku. Taková drobnost, jako že v kabině vůbec není místo, ho od výroby denní dávky endorfinů rozhodně nemohla odradit.

A při tom pořád pokojně, rozvážně, nevzrušeně mluvil.

„Právě Ruth mi byla ze všech lidí z D-alfy nejbližší. Měl jsem o ni zájem přesně takového druhu, jaký dávala najevo ona tobě. Neblahá situace, že? Trapně obehraná, ale bohužel do omrzení běžná všude, kde žijí lidé.“ Hlas se mu přece jen trochu zachvěl – možná pohnutím, ale dost možná taky jenom námahou, protože se právě vzepřel na špičkách prstů. Mučivě pomalu, doslova po milimetrech, zvedl celé tělo do vzduchu. „Kdyby mě chtěl kdokoliv k čemukoliv donutit, skrz Ruth by se mu to podařilo,“ supěl. „Mohu být vděčný Osudu. Nemusím se bát nejhoršího, protože to nejhorší už se stalo.“

Lucas na něj nevěřícně zíral. Nestvůrná kombinace obscénní upřímnosti a cynického sobectví, kterou tu člověk z Fomalhiwy předváděl ve stoji na rukou, se vymykala všemu popisu. „Jo. Tak si snad na to připijeme, že to máme šťastně za sebou, ne?“ utrousil a znechuceně se odvrátil.

Bylo to doopravdy trapné. Tenhle člověk, který dokáže lidskou mysl donutit ke kdejaké pitomosti, mu tady s vážnou tváří tvrdí, že chtěl mít Ruth pro sebe – a že si přitom nedokázal zařídit, aby mu v důsledku posthypnotické sugesce nebo jiné podobné vymoženosti sama skočila do postele? Lucas mu nevěřil ani slovo. Nebo, lépe řečeno – zdravý rozum ho nabádal, ať mu nevěří. Pokud ji zabil, může se tímhle způsobem snažit odvrátit od sebe podezření, říkal si. Panečku, takové drama! Srdce ubohého Fomalhiwana krvácí pro ženu, která dala přednost mně; jak lichotivé! Aš~šád si jistě dobře spočítal, že ego každého muže takovou lež s chutí spolkne.

A nebo to lež není. Nebo jí opravdu chtěl dopřát jistou svobodu volby.

Do jaké míry asi musí člověk zmanipulovat ženu, která si o něm myslí, že je homosexuál, když jí chce podstrčit sám sebe a vymáčknout z ní kýžený cit? To není totéž jako podstrčit jí informace. Je to jistě efektní, když se svůdce umí změnit v labuť, ale legenda už nepraví, co si o tom Léda myslela doopravdy. Možná to pak v posteli stejně není kdovíjaká sláva.

Chmurné úvahy. Žádná jistota. Lucas vždycky spoléhal na svůj instinkt, na šestý smysl, kterým odhadoval lidi – jenže v tomto případě jeho vnitřní kompas odmítal vynést jakýkoliv soud. Příšerně ho to rozčilovalo, ale prostě nedokázal rozhodnout, jestli a do jaké míry Fomalhiwan lže.

„A to není všechno, Lucasi,“ ozval se Aš~šád náhle. Ohnul nohy dozadu a pokrčil ruce, čímž míra nepohodlí daleko přesáhla všechno, co byl kdy Lucas ochoten se svým tělem provádět. Vypadal trochu jako štír. A pořád mluvil. „Ve skutečnosti se na to dá pohlížet i opačně. Byly to tvoje otázky, co způsobilo Ruth takové duševní utrpení, že to nedokázala unést. Takže pokud je vůbec někoho nutné z její smrti vinit, zdaleka nejspíš jsi to ty.“

„Vážně?“ řekl Lucas. „Takže moje otázky Ruth ublížily, protože narušily falešnou realitu, kterou jsi jí vnutil?!“ Ta nehoráznost!

„Promiň,“ řekl Aš~šád. „To byl jenom vtip.“

Vtip! Lucas cítil, jak mu obličej tuhne do bezvýrazné masky. Mlčky se na Fomalhiwana díval a neodvažoval se pohnout ani prstem, dokud neodezní strašlivá touha začít mu nepříčetně nadávat. Vždyť tohle bylo šílené! Ten člověk byl buď blázen, nebo odporná stvůra; a nebo zkrátka zkoušel, za jak dlouho ho vyprovokuje! „Nepřipadá mi, že tohle je vhodné téma na vtipy,“ řekl konečně. „Asi bych ti měl připomenout tvoje vlastní varování. Rozmysli si to dobře, než mě z něčeho obviníš.“

Fomalhiwan se usmíval. „Neexistuje žádná pravá realita. Čili nemůže existovat ani žádná falešná,“ prohlásil bodře. „Poslyš, ty se doopravdy zlobíš, Lucasi.“

„Čteš mi myšlenky?“ uchechtl se Lucas. Rë Akkütlix, nesmím být jízlivý, úpěl v duchu. Nesmím být jízlivý moc!

„Ale ano, jen buď jízlivý! Je to celkem zábavné,“ ujistil ho Fomalhiwan. Pomalu propnul paže a zase se postavil do svíčky. Držel se rovně jako řecká karyatida… tedy nějaká, kterou Feidiás v náhlém pomatení smyslů vytesal vzhůru nohama. „Víš, provokuju tě z čirého sadismu, Lucasi. Jako když někdo trhá mouchám křidýlka. Teď už jsi doopravdy pěkně rozzuřený, ale přitom se pořád ovládáš. Úzkostlivě si dáváš pozor na tón hlasu a výraz obličeje. Stojí tě to čím dál víc. A na druhou stranu ti myšlenky utíkají ven jako děravým sítem. Je strašně legrační ten nepoměr sledovat.“

Lucas se na něj znechuceně díval. Tak proto stojíš hlavou dolů, ty mizero, usoudil. Abych tě přes ni nemohl praštit, až mi povolí nervy.

Fomalhiwan vyprskl smíchy. Přetočil se a ladně přistál v poloze, která konečně začala být trochu decentní a lidská. „Uvědom si – tohle byla poklona!“ ujistil ho. V očích mu zajiskřilo veselostí… ovšem mohl to být i posměch. „Lidé většinou mívají rozostřené vědomí. Těkající, nesoustředěné myšlenky, které přeskakují sem tam. To se číst skoro nedá. Zato ty veškeré své úvahy formuluješ přesně a navíc slovně. Je to úžasné! A tak zřetelné, jako kdybys mluvil nahlas. Líbí se mi to.“

Lucas se už už přidával k jeho úsměvu.

V tu chvíli mu to došlo. On to doopravdy umí. Odpovídá na mé myšlenky! A zase je to útok na mé ego, na mou pýchu; uvědomil si vzápětí. Teď mi polichotil, počká si, až ho začnu horlivě zásobovat vtipy… načež se bodře poplácáme po rameni a všechny nepohodlné otázky se vzorně sklidí ze stolu.

Rë Akkütlix. Nesmím zapomínat. Je to vrah tří lidí.

Fomalhiwan se mu díval do očí. Byl to přímý, měkký pohled, stejný, jakým ho zaskočil tam na Deimosu. „Jasně, ty se nenecháš jen tak ukecat. V duchu už jsi mě odsoudil,“ konstatoval. „Bez ohledu na všechno, co ti říkám, dáváš vinu výhradně mně.“ Zakroužil rameny a protřepal si nohy. Pak už jenom uvolněně seděl na koberci. „Ale pokud jde o ty tři mrtvé… zkus se vžít do mé situace. D-alfané uzavřeli východy, vyhlásili poplach a honili mě jako zvíře. Kruh se stahoval. Už nebylo kam ustupovat.“

„Mohl ses s nimi zkusit domluvit.“

„Ano, mohl. Pokud bych ovšem stihl otevřít pusu, dřív než mě umlátí nábytkem,“ řekl Aš~šád ironicky. „Měl jsem přibližně dvě vteřiny na to, abych se rozhodl a něco udělal – a muselo to být něco dostatečně působivého, aby je to zastavilo úplně všechny. Mám fomalhiwskou dýku. Umím s ní dobře zacházet. Strach je mnohem rychlejší než vyjednávání.“ Stočil nohy do velmi povedeného lotosového sedu a ruce sepjal nad hlavou. „Kromě toho jsem to přece odčinil.“

Lucas se ušklíbl. Odčinil; to tedy ano! Vybavil si, co mu líčila Ruth: když na Aš~šáda posléze dolehlo svědomí, vykonal jakýsi fomalhiwský rituál, který spočíval v tom, že se onou fomalhiwskou dýkou, se kterou umí tak bezvadně zacházet, na památku každého mrtvého řízl do předloktí. „Jistě. Ruth mě informovala. Všechny to patřičně šokovalo.“

Aš~šád nadzdvihl obočí. „Šokovalo?“ opáčil s úsměvem. „Zvláštní, viď? Všechny, jenom tebe ne.“

A co mě má na tom šokovat, zatraceně? říkal si Lucas znechuceně. Máš ty vůbec ponětí, kolik Össeanů jsem viděl umírat na oltáři? „Dovedu pochopit, že v jiném kulturním kontextu se věci řeší jinými způsoby než na Zemi,“ řekl chladně. „Když si myslíš, že člověku stačí říznout se do ruky, aby se zbavil viny za smrt nevinných lidí, je to tvoje věc – ale musíš počítat s tím, že ostatní ten názor nesdílejí a nebude jim to stačit.“

„Tebe to doopravdy pobuřuje!“ posmíval se Aš~šád. „Je ti ze mě nanic, a není divu. Tři mrtví! Taková tragédie.“

„Doopravdy jsi je zabil?“

Fomalhiwan se nepřestával usmívat. „Co myslíš? Můžeš se zeptat D-alfanů, ale ušetřím ti práci. Všichni v kopuli oběti znali, a všichni jenom od vidění. Samozřejmě je potkávali u snídaně, ale nevybavují si jejich tvář. Možná by se neshodli ani na jménech. Ti, co s celou věcí měli mít něco do činění – třeba ty mrtvoly pohřbít nebo vyhotovit nějakou zprávu –, u toho zrovna nebyli. Vzpomínají si, kdo to zařídil místo nich, ale mluvit s ním o tom znovu nebudou. Po pravdě řečeno – nechápu tvoji otázku. Co je to doopravdy? Co to slovo vůbec znamená?“

Lucas se otřásl; relativismus ve všech svých podobách mu vždycky naháněl husí kůži. „V tomhle neexistuje neurčitost,“ řekl příkře. „Něco se buď stalo, nebo nestalo. Lidský život není kvantový jev. Formulujme to jinak: co by o tom zjistil soud?“

Aš~šád pokrčil rameny. „Nemám ponětí! Copak já vím, jak to u vás chodí se soudy? Fiona Fergussonová si myslí, že by to asi odročili pro nedostatek důkazů, a ta je právnička.“

Odročili?! Lucas nevěřil svým uším. Tak Fiona se pokusila vydírat Aš~šáda něčím, o čem si sama myslela, že to pro něho nepředstavuje žádné nebezpečí? Copak vůbec mohla být tak hloupá?! Ale to, že má v plánu Fomalhiwana vydírat, možná jenom namluvila Staffordovi. Třeba Aš~šádovi ve skutečnosti nabízela něco docela jiného.

Něco, co si nevzal.

„Co když tě požádám, abys mi ukázal ruku, Aš~šáde?“

„Takovou hloupost bych od tebe nečekal,“ řekl Fomalhiwan. „Tím si přece nepomůžeš. Pokud jsem vsugeroval lidem na D-alfě, že na chodbě leží tři neexistující mrtvoly, i tebe můžu donutit vidět něco, co není. A nebo naopak uvidíš něco, co je: celou řádku jizev, jednu vedle druhé, všechny neurčitého stáří a v počtu větším než tři. Co z toho asi tak vyvodíš? Třeba ani nejsou za mrtvé lidi, ale za přečtené knihy, přefiknuté holky nebo za docela jiné hříchy. A nebo je to úplná náhoda: jenom stopy drápů fomalhiwského šavlozubého tygra, se kterým jsem kdysi bojoval. Žijí na Fomalhiwě tygři? Vážně tam s nimi ještě lidi bojují? Dokonce ani tuhle triviální věc si nijak nemůžeš ověřit.“ Přivřel oči a s neskrývaným potěšením dovedl svůj proslov k závěru. „Ty si totiž především nemůžeš ověřit, jestli vůbec existuje Fomalhiwa.“

Lucas cítil, jak mu obličej tuhne. Najednou nebyl schopen začít tu snášet argumenty proti solipsismu. Proboha, ten člověk je o tom snad doopravdy přesvědčený! Co rozumného se dá na takovou nehoráznost říct?!

„Kdepak! Zas tolik o tom přesvědčený nejsem, protože ve skutečnosti na tom nezáleží,“ dopověděl Fomalhiwan. „Problém, o kterém teď mluvíme, spočívá v něčem úplně jiném než v pouhém nedostatku důkazů. Jde o to, že tobě tahle nejistota vadí, zatímco mně je lhostejná.“ Usmál se. „To máš celkem jedno, Lucasi. To se časem poddá.“

Lucas sevřel rty. Ano, Aš~šád měl pravdu: neřešili tu problém hypotetických tří mrtvol, ale odlišných filozofických východisek – z čehož plynulo, že se nejspíš v konečném čase ničeho rozumného nedoberou. „Pokud je ti to jedno, klidně to můžeš udělat. Ukaž mi ruku!“

„Proč ne? Ale upozorňuju tě – pokud na tom trváš, já tebe požádám o totéž,“ řekl Fomalhiwan zase tím chlácholivě bodrým tónem. „Tajemství za tajemství; výměna! Poslyš, budeš se ještě vyjadřovat k problému svobodné vůle, nebo můžu začít cvičit?“

„Cvičit?! To snad už hezky dlouho děláš, ne?“

„Jistěže ne. Gorchant je jen přípravná meditace.“

„Aha. V tom případě se nenech rušit,“ řekl Lucas s neosobním úsměvem a sáhl po svém Astrofyzikálním věstníku.

Měl toho dost. Doopravdy dost. Bylo mu špatně z toho, jak neustále polykal podráždění, znechucení a vztek. Ale nemohl nic dělat. Jen polykat dál.

Celou další hodinu ho provázelo Fomalhiwanovo namáhavé oddechování a hučení klimatizace, která usoudila, že v ovzduší je příliš vysoká koncentrace vlhkosti a organických sloučenin. V malé Lodi nebylo před funícím Fomalhiwanem úniku. A Ranganatan v tom Lucase nechal; zřejmě dospěl k názoru, že jeho nový pasažér je nebezpečný blázen, protože se zavřel za zvukotěsnou stěnou a vůbec z pilotní kabiny nevystrčil nos. Lucas se pokoušel číst, ale znepokojivé úvahy – obzvláště o tom, proč se s Fomalhiwanem tak fatálně míjí v nejzákladnějších názorech – ho nepřestávaly pronásledovat. Když občas vzhlédl, bylo mu dopřáno tu spatřit Fomalhiwanovo tělo, rovné jako prkno, jak se potisící zvedá na chvějících se pažích, tu zase nohy, míhající se ve vzduchu, a tak pořád dál a dokola. V Aš~šádových pohybech už dávno nebyla ta úžasná lehkost, nýbrž jen obludné, křečovité úsilí. A pak se náhodou zvedl jeho trup ve stejné chvíli jako Lucasova hlava. Jejich pohledy se srazily.

Lucas jen zalapal po dechu. Bez varování ho do sebe vtáhla propast zoufalství, chvějící se ve Fomalhiwanových očích.

„Tak už toho nech, Aš~šáde! Tohle ti přece nepomůže,“ řekl bez přemýšlení.

Fomalhiwan se ztěžka vytáhl do sedu, rukama objal kolena a opřel si bradu. „A proč si to myslíš?“ prohodil. „Je to rozumnější, než kdybych se opíjel. Už teď je mi mnohem líp.“

Lucas jen pokrčil rameny a v rozpacích odvrátil oči. Ale ta myšlenka byla neodbytná: on je bez sebe žalem.

Byl si jistý, že Aš~šád nic z toho, co mu tady řekl, nebude opakovat dvakrát. Taky nebude truchlit nahlas. Jméno Ruth Dashové pravděpodobně už v životě nepadne.

Tuhle myšlenku vzápětí následovala další. Jestli aspoň třicet procent z toho, co mi řekl, nebyla lež, muselo pro něj být zatraceně těžké se mnou odejít.

„Proč ses rozhodl, že poletíš se mnou? Moje nabídka tě přece nemohla nijak ohromit,“ řekl tiše.

Fomalhiwanovi zajiskřilo v očích. „Jakou nabídku máš na mysli? Že mě odvezeš na Zem?“ zeptal se pobaveně. „To máš tedy pravdu. To mě neohromilo.“

„Tak proč jsi s tím souhlasil?“

„Protože mi úplně vyrazila dech tvoje skutečná nabídka, Lucasi. Ta, kterou jsi nevyslovil.“

„Ničeho takového si nejsem vědom.“

„To je velmi pravděpodobné.“ Fomalhiwan se opřel o ruce a ztěžka vstal. „Ve skutečnosti jsi byl rozhodnutý, že mi nic konkrétního nenabídneš. Že mě necháš, ať si vyberu cokoliv. A taky jsi odhodlaný cokoliv mi dát. Cokoliv svého. Cokoliv, na čem ti záleží.“ Zasmál se. „Takže, Lucasi… přistupme k činům. Jestlipak tu máš nějaké oblečení navíc, které bys mi mohl krátkodobě zapůjčit místo téhle odporně propocené kombinézy?“

Zdálo se jí o Krajině v bouři.

Byl to sen podobného druhu, jako když člověk někam padá nebo bloudí nebo zmešká letadlo: značně deprimující, neutěšený, plný strachu. Vize špatného počasí se neobešla bez imaginárních hektolitrů deště, poryvů větru a krup. Fiona se bořila do bahna a klouzaly jí nohy. Čím víc se snažila, tím víc se vzdalovala cíli; svíjela se úsilím, ale nebylo to nic platné. Byla obalená páchnoucím bahnem od hlavy až k patě. Opravdu radostné! Na každý krok kupředu připadaly dobré dva zpátky.

V dálce viděla zářící bránu. V ní stál člověk v bílém. Na krku měl amulet ze stříbřitého kovu; mohla to být stylizovaná dlaň, ale případně taky písmeno. Ve srovnání s össenskými znaky bylo směšně jednoduché. Trochu připomínalo runu – to jest přesně to, co by tak asi staří Germáni s vypětím všech sil dokázali vytesat dlátem do kamene. Fiona čekala, že muž promluví… ale vtom se probudila, což neokázale přervalo sen ještě před pronášením moudrostí.

Může to být jeden z TĚCH snů? říkala si. Ale neobsahoval žádné konkrétní informace. Nic, co by si musela bezodkladně zapsat. Ani nesáhla po tužce.

Chvíli zírala do tmy a snažila se upamatovat, kde to vlastně spí. Pronajatý pokoj na Deimosu II. Rë Akkütlix! Současně si vybavila i svou prohru a tvář se jí zkřivila trpkostí.

Zapnula netlog. V N-n-Yorku bylo časně ráno, tady naopak šest večer. Bylo jí srdečně jedno, že prospala celé odpoledne; stejně měla za dvanáct hodin odletět, takže ani nestálo za to snažit se přizpůsobit místnímu času. Podívala se pod ikonku na displeji. Měla nepřijatý hovor od Roye Stafforda a vzkaz, ať zavolá na dispečink meziplanetárních hovorů. Ani do jednoho se jí nechtělo. Všechno to bylo k ničemu. Všechno bylo úplně špatně.

Oblékla se a vyrazila na snídani/večeři. Právě vyšla na chodbu, když jí děvče z dispečinku zavolalo znovu.

„Slečno Fergussonová? Včera jste podávala stížnost, že se váš důležitý hovor přerušil a místo toho do kanálu proniklo stereovizní vysílání. Už jsme zjistili, v čem byl problém. Někdo vložil do komunikačního systému mikrodu s programem, který simuloval meziplanetární hovor. Ve skutečnosti signál přicházel přímo odsud ze základny. Mikrodu už jsme našli a je na ní skutečně záznam nějakého stereovizního pořadu. Takže vaše stížnost je neopodstatněná, protože nedošlo ke ztrátě žádného skutečného hovoru a –“

„Víte, kdo to udělal?“

„To se z té mikrody nedá zjistit. Ale k žádnému poškození komunikačního systému nedošlo, takže –“

„Co otisky prstů?“ nadhodila Fiona.

Telefonistka zrozpačitěla. „Otisky prstů…?“

„Předali jste snad tu záležitost policii, ne?“

„K čemu? Kdyby šlo o krádež dat nebo nelegální odposlouchávání cizích hovorů, pak by to byla kriminální činnost, ale tohle byl regulérní hovor, poplatek byl uhrazený v plné výši, a to dokonce podle meziplanetární sazby, a –“

Fiona jí znovu skočila do řeči. „Takže znáte číslo netlogu toho, kdo to udělal!“

Dívka z dispečinku ji zpražila pohledem. „Nebylo to zaplaceno přes netlog, ale z anonymního bankovního čipu,“ odsekla.

„Stejně to radši té policii dejte,“ poradila jí Fiona jízlivě. „Včera tady našli oběšenou ženu. Nikdy nemůžete vědět, jestli s tím taková věc nesouvisí.“

„Oběšenou ženu…?!“ vyjekla dívka ohromeně.

„Neříkejte, že se vám to nedoneslo,“ zavrčela Fiona a přerušila spojení.

Takže zase neví nic. Stěžovala si na dispečink v naději, že se jí podaří zjistit, kdo ji odlákal k telefonu, protože tentýž člověk jí zřejmě odloudil Fomalhiwana; ale jak to vypadá, úřady jí k ničemu nebudou.

Může jenom doufat, že se jí o tom bude v noci zdát.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Kult Lodí

Ve stejné době jako Fomalhiwan se na druhé straně hermetické stěny potil i James Ranganatan. „Neznám jeho jméno,“ opakoval rozechvěle.

„Přece nečekáš, že ti tohle budu věřit,“ odpověděl Össean. Obraz nebyl nejkvalitnější; jak Loď manévrovala po startu a oblétávala artisatelity mezi Deimosem a Phobosem, signál se chvílemi ztrácel a přes displej přebíhaly tmavé pruhy R-A prostorových poruch; ale přesto bylo vidět, že mimozemšťan má uši vzteky úplně bílé. Zato jeho zlatohnědé oči vypadaly jako hrudky jantaru.

„Představil se jako Saruman. To je jméno jedné… jedné literární postavy.“

„Tak se přes palubní počítač napoj na jeho netlog a zjisti, jak se jmenuje doopravdy!“

„Nemá netlog.“

„Och,“ řekl Össean. Nic víc.

Ranganatan cítil, jak se mu třesou kolena. Mimozemšťan se neobjevil na běžné komunikační lince, nýbrž na interním kanálu Spencerů. V praxi to znamenalo, že se jaksi… nedá vypnout. Nepohnutě se díval do kabiny a vedl s ním rozhovor, který byl na stupnici příjemnosti hluboko pod nulou.

„Tahle Loď je naše,“ řekl Össean. „A my si nepřejeme, aby se v ní nacházeli lidé, jejichž identitu neznáme. Hermetická přepážka mezi pilotní kabinou a prostorem pro cestující je uzavřená, že?“

„Já nevím. Já –“

„Tak to zkontroluj. Pak z jejich části Lodi odčerpej vzduch.“

„Ale… ale to přece nejde!“ Ranganatan začal vstávat. „Jestli je problém v jeho jménu, dá se to vyřešit! Dojdu se zeptat, jak se jmenuje, a hned –“

„Seď!“ Össeanův hlas zazněl tak ostře, že chlapce doslova srazil zpátky do křesla. „Ne, problém není ve jménu. Skutečný problém máš jenom ty, Jamesi Ranganatane. Vidím, že jsi mě nepochopil, takže to řeknu jasněji. Je proti zájmům Össe, aby se ti dva dostali na Zemi živí. Uvítáme, když se to podaří zařídit nenápadně, protože se chceme vyhnout zbytečné pozornosti médií. Pokud to ovšem z nějakého důvodu nedokážeš, postaráme se o to sami. Smíříme se i s tím, že údajná nehoda vyvolá rozruch. Je to natolik důležité, že raději zlikvidujeme celou Loď.“

James Ranganatan na něj nevěřícně zíral. Proboha, tohle bylo jako scénka z nějakého thrilleru! Jeho mozek odmítal připustit, že se to děje jemu. „Takže klidně zabijete i mě.“

„Jen pokud nám nevyjdeš vstříc.“

„Co… co vám udělali?“ zeptal se.

„Ale chlapče,“ řekl Össean. „Tohle není dobrá otázka.“

„Můžu hned teď zavolat mediantům,“ vyhrkl Ranganatan. „Budete mít na krku reportéry. A obvinění z vraždy. Všechno jim řeknu! Když budou mít mé svědectví, už je nikdy nepřesvědčíte, že to byla nehoda!“

Össean se na něj mlčky díval. „To je velmi neprozíravé, říkat takové věci do větru,“ řekl konečně. „Předpokládám, že jsi to zkoušel z pouhé naivity, takže tě jenom přátelsky poučím, místo abych byl zlý. Ve chvíli, kdy se mi pokusíš vyhrožovat, my dva spolu přestaneme jednat.“

James Ranganatan cítil, jak se mu kromě kolen třesou už i ruce. „Dobře,“ zamumlal. „Já si to rozmyslím.“ Doufal, že Össeanovi bude tenhle neurčitý slib stačit a že přeruší spojení.

Marně.

„Ty neumíš zabíjet,“ řekl Össean. „Rád by ses tomu vyhnul. Teď naoko souhlasíš, protože tě napadlo, že za mými zády poprosíš ty dva muže o pomoc. Říkáš si, že když se jim svěříš, zbaví tě to zodpovědnosti. Ale uvědom si, že pokud je varuješ, ztratíš šanci nenápadně provést to, co musíš. Nezbavíš se zodpovědnosti, jak doufáš, nýbrž jen možnosti volby. A pak zemřeš s nimi.“ Odmlčel se. „Proto se neunáhluj,“ dodal. „Posílám ti kód, který ti umožní obejít bezpečnostní jištění Lodi. Když ho zadáš na plazmodiální klávesnici, přechodová komora se otevře na obě strany bez ohledu na to, že v kajutě je vzduch. Podtlak vytáhne oba cestující do vesmíru. Je to velmi čistý způsob. Nečeká tě nic nechutného; žádné odklízení těl nebo smývání krve. Žádáme po tobě pouhých několik minut nepohodlí.“

A pak mě necháte na pokoji? Opravdu si tím zachráním život…?! měl James Ranganatan už už na jazyku. Ale vtom mu v paměti vytanul jiný hlas.

Tohle nikdy nedělejte, Jamesi. Nikdy se nikoho neptejte, jak si stojíte, protože tím mu nad sebou dáváte obrovskou moc.

James nasucho polkl. Saruman by se nezeptal, uvědomil si. Nikdy. S takovým vyděračem by jaktěživ nevyjednával.

„Rozmýšlej rychle,“ dodal Össean. „Máš hodinu na to, abys udělal, co máš. Je ti to jasné?“

„Přiměřeně jasné,“ řekl James.

Obrazovka ztmavla. James otřeseně seděl v křesle. Přestože sám není vidět, pravděpodobně mě sleduje i nadále, uvědomil si. Každý můj pohyb. A samozřejmě i předpokládaný vnitřní boj. Hezky se podívá, jak se v tom dusím, a když bude mít pocit, že vyhrává moje lepší stránka, odpálí nějakou nálož nebo zlikviduje počítač nebo nám přeprogramuje kurs. Bylo klidně možné, že se znalostí patřičných příkazů se Loď dá zvenčí zničit. O tajných kódech össenských Lodí se mezi piloty vyprávěly celé legendy. Když si James představil, co všechno mohou obsahovat, obcházela ho hrůza.

Právě v té chvíli – dávno předtím, než se stihl trochu sebrat a přestat myslet na intravenózní houby, které ho na příkaz vzdálených Össeanů požírají zaživa – se ozvalo pípnutí vnitřního komunikačního systému. „Jamesi…?“ oslovil ho tiše jeho záhadný cestující.

„Promiňte, pane Sarumane… teď… teď mám práci,“ vyhrkl James a urychleně spojení zrušil. Nemohl s ním mluvit. Proboha, ještě že byla přepážka mezi ním a kajutou uzavřená! Ze strany cestujících se otevřít vůbec nedala, což bylo jeho jediné štěstí. Nedokázal si představit, že by se měl v této chvíli břidlicovému hadu Sarumanovi podívat do očí a… a přitom mu to neříct. Musí to napřed pečlivě zvážit. Musí se rozhodnout. Musí –

Jenže Saruman stejně tušil, že se tohle stane, uvědomil si James vzápětí. Přesně si vzpomínal, jakou dostal odpověď, když se ho zeptal na jeho jméno. Ne že bych vám tak málo věřil, Jamesi. Ale když o mně nebudete nic vědět, ušetří nám to problémy oběma. Nechci po vás žádat, abyste kvůli mně lhal Össeanům. Kdo ví, jaké spory Saruman s Össeany má! Možná jsou mu v patách už dlouho. Ale, na druhou stranu… nebojí se jich. Dokáže se jim postavit.

Sarumanův přístup se Jamesovi od první chvíle líbil. Připadám vám jako člověk, který si půjde stěžovat Robertu Travisovi a bude chtít zrovna po něm, aby zjednal nápravu…? James se pousmál, když si připomněl to pobavení v Sarumanově hlase. Ne, ten se na žádné autority nespolehá. A hlavně je nebere moc vážně. Vůbec nepochybujte, že v případě potřeby vás vymáchám v dehtu a peří vlastnoručně! Dělá si z toho legraci. A nejen že neuznává autoritu cizí; nebere moc vážně ani tu svoji.

To je ta pravá vnitřní svoboda, usoudil. Neplazit se před silnějšími, nevyvyšovat se nad slabší. Takovou bych chtěl mít. Proč tu teď proboha nesedí on, ale jenom… já? Proč tuhle strašnou situaci nemůže vyřešit za mě?

Trpce se pousmál. Jenže to je právě ono. Kdybych byl jako on, nikdy by mě ani nenapadlo chtít do takové kaše někoho nastrčit místo sebe.

Z tiskárny s tichým zasvištěním vyjel proužek papíru: slíbený číselný kód. James Ranganatan si ho vzal a uhladil ho na stole. Pět patnáctimístných čísel.

Možná se přece jen nedá všechno zařídit zvenčí. I když Össeané mají správné kódy, zjevně nemohou tuhle Loď ovládat přes vysílač, jak se jim zlíbí, uvědomil si. Jinak by samozřejmě přechodovou komoru dávno otevřeli sami a mě by se na nic neptali.

Kurs už byl téměř stabilní. James ze zvyku dohlížel na automatické korekce dráhy, ale nevyžadovalo to mnoho pozornosti. Odklopil netlog a zkusil si jen tak na kalkulačce přepočítat souřadnice, aby se ujistil, že se Össean nepokouší přeprogramovat trasu Lodi. Pak si uvědomil, že tím jen schválně odkládá rozhodnutí.

Ba ne, rozhodnutí ne. To už udělal.

Odkládá jen následky.

Oni už ho oslovili.

Lucas se opřel v křesle a pomalu stáhl ruku z klávesnice na područce. To je ale rychlost, říkal si. Sotva dvě hodiny po odletu z Deimosu! Stačilo slyšet Jamesův tón, aby pochopil, že ke kontaktu s Össeany právě došlo. Kromě toho pilot rychle vypnul interkom, aby se ho Lucas znovu nedovolal… což bylo dalším nepřímým důkazem.

Jeho další pohled patřil rudému závěsu před pilotní kabinou. Jak se dalo čekat, hermetická přepážka byla uzavřená. Lucas se mohl jen domýšlet, co se dělo za ní. Vyjednávání? Vydírání? Sliby nebo výhrůžky? Přinejmenším byl ten chlapec ušetřen trëighrü, protože to přes kamery a obrazovky nefunguje. Ale přesto bude nutné urychleně uzavřít veškeré komunikační kanály, aby Össeané neměli možnost kontaktovat Loď znovu.

Ne že by se do toho Lucasovi chtělo.

Protože pětkovou soustavu neuměl.

V pětkové soustavě byly všechny tajné příkazy Lodím. To byla další össenská vymoženost, taková tamní kabala: archaický strojový kód, vyvinutý před dávnými tisíciletími pro komunikaci s lodními počítači. Každý znak lodního össeinu se dal přesně definovaným způsobem převést na patnáctimístné číslo v pětkové soustavě. To se pak přes speciální vějířovou klávesnici s pouhými sedmi klávesami – čísly, mezerníkem a enterem – mohlo vložit do lodního počítače, pokud člověk toužil s Lodí komunikovat. Všichni össenští piloti tenhle způsob znali tak dobře, že znaky dokázali přepisovat naprosto plynule. Preciznost byla nutná. Tak jako u všech náboženských záležitostí, i tady klávesa na opravy chyběla.

Lucas sice znal algoritmus, ale v převodu znaků do pětkových kódů nebyl nijak zvlášť zběhlý. Jeho otec celou tuhle záležitost odbyl stručnou přednáškou jednou u snídaně; načež se potměšile usmál a prohlásil, že není nutné, aby se zrovna jeho syn tohle učil zpaměti. Lucas to taky jaktěživ nepotřeboval. Moderní Lodě – a zvláště ty, které létaly po Sluneční soustavě – už dávno podporovaly alternativní ovládání přes hlasový vstup a měly běžné terronské klávesnice s latinkou a arabskými čísly. Ovšem se zürëgahlem v patách člověk uvažuje trochu paranoidně. Lucas věděl, že pokud má v případě potřeby přinutit Loď, aby poslouchala jeho a ne Össeany, bude potřebovat funkce, které žádné zdvojení nemají. A tak druhého dne po startu ze Země zalezl do doupěte za lakovanou žaluzií a potají rozbalil rudý tubus s össenským znakem, který podloudně uzmul v pilotní kabině. Opsal si z manuálu úryvky liturgických textů, použitých v této konkrétní Lodi pro otevření různých únikových cest, a polohu posvátných bodů. Pak využil chvíle, kdy byl Ranganatan v koupelně, a Duši Lodi vrátil. Převést jeden znak do číselné podoby mu při jeho nedostatku praxe trvalo dobrých pět minut; musel do všech zakreslit pomocné určovací podznaky, což jinak nepotřeboval už léta, a luštit a luštit jako náruživý křížovkář. Získané kódy se rovnou učil zpaměti. Jinými slovy – na celé tři dny, po které trvala cesta na Mars, měl postaráno o pěknou intelektuální zábavu.

A přesto teď byl v situaci, jakou z duše nenáviděl. Pokud bude potřebovat jakýkoliv jiný znak než ten z manuálu, nedokáže ho převést jen tak z hlavy. A protože má proti sobě stroj, nikoliv lidi, vůbec nemůže improvizovat.

Zhluboka se nadechl. Tak do toho, Lusi; a honem, než všichni sejdete ze světa strašnou smrtí… nebo aspoň než se Fomalhiwan vyráchá v tisíckrát přefiltrovávané vodě a začne ti civět přes rameno. Posbíral zásoby chladnokrevnosti a pečlivě si vyhrnul rukáv až po loket. Došel ke stěně z leštěného teaku, v kazetovém obkladu odpočítal třetí desku zprava a prstem přejel po její hraně. Tady byl jeden z posvátných bodů. Deska se hladce odsunula a odkryla interaktivní plazmodiální displej. Vějířová klávesnice zářila v hloubce nějakých třiceti centimetrů pod vrstvou průsvitného nažloutlého plazmodia. Lucas se otřásl bezděčným odporem, ale nedalo se nic dělat. Tahle věc, která vypadá jako velká kostka aspiku, potřebuje k úplnosti ještě jeho ruku, která tam uvnitř sehraje roli vejce či sledě. Levačkou si bezděky přejel po zápěstí. Nutnou rekvizitou bude i vidlička.

Vnořil do plazmodia prsty. Pak dlaň. Pak zápěstí. A málem i loket, ale naštěstí to vyšlo pod okraj rukávu. Hmota byla vazká, studená a stejně odporná jako všechna podobná össenská zařízení. Sotva Lucasovy prsty dolehly na vějířovou klávesnici, v rosolu se pomalu rozvinuly dva srpovité pásy kovu a omotaly se mu kolem zápěstí jako ramena spirální galaxie. Ještě by stihl ruku vyškubnout… ještě, snad; ale místo toho se jenom díval, jak se z kovové obruče po celé šíři vysouvají jehly a natáčejí se k jeho zápěstí. Byly jako číhající hadi.

Vzápětí zhaslo světlo.

Lucas cítil, jak mu po zádech pomalu kloužou kapky studeného potu… jedna za druhou, přímo po linii páteře. Obvykle tyhle věci moc neprožíval, ale myšlenka, že kromě jeho paměti může selhat i tohle obskurní zařízení a vstříknout mu jed do žíly naprosto nespravedlivě, byla velmi úporná.

Vedle klávesnice se rozzářil nápis v lodním össeinu, na který je třeba odpovědět, a odpočítávání času; bylo na to rovných sto padesát vteřin. Lucasovy prsty se rozběhly po klávesách. Jak bylo na Össe zvykem, opět se mu vyplatilo, že se to tak pěkně nabifloval; za zády mu sice nestáli kněží, ale potmě a levačkou by žádný tahák nestihl ani rozbalit. Přestože se mu ruka skoro netřásla a čísla vyťukávala bez jakýchkoliv prodlev, skončil jen pár vteřin před limitem.

Na displeji se objevil další znak, a Lucas zase psal. A další a další. Časový limit pokaždé odpovídal délce odpovědi tak přesně, že se to dalo stihnout jen s vypětím všech sil. Plazmodium bylo příšerně studené. Lucasovi trnuly prsty zimou. Konečně poslední znak, pátý. Lucas v duchu šťavnatě proklínal harökhüny, kterých je jak známo pět, a vůbec celou pětkovou soustavu, ale ničemu se nedivil; koneckonců bojoval s össenskou Lodí, čili s tím vůbec nejposvátnějším, co Össeané mají. A dopadlo to přiměřeně. Cíle bylo podle všeho dosaženo, protože jehly se začaly zasouvat. Lucasova připoutaná ruka zase dostala šanci utéct na svobodu.

Chvíli to docela zvažoval.

Pak místo toho vyťukal další kód. Žádal po Lodi ještě jednu službu.

Znovu pětice čísel. Lucas už měl ruku úplně ztuhlou chladem; psal jen popaměti, protože prsty na klávesách vůbec necítil. K tomu se přidávalo nervové vypětí. Najednou se do něj dala taková zima, že mu nahlas drkotaly zuby. Ale dopsal to.

Koutkem oka zahlédl světlo za závěsem. Přepážka, která oddělovala pilotní kabinu, zmizela ve stěně. „Co se to… Pane Sarumane…?“ ozval se překvapený Ranganatanův hlas.

Lucas slyšel, jak mladý pilot vstává. Zachvění stínů: nahlíží do kajuty… marně se pokouší rozsvítit… sám pro sebe si mluví a v jeho hlase narůstá panika. „Ale tady přece… Proboha, kde jsou? Oba pryč! Zabili je. Unesli je –“

Tady jsem, řekl Lucas. Nějak si nevšiml, že by pohnul rty.

Chtěl vytáhnout ruku z plazmodia, ale houba kladla nečekaný odpor. Levačkou zatápal po teakové stěně, opřel si hlavu o předloktí a pokoušel se zaostřit oči na znaky v displeji. Při tom si najednou uvědomil, že kruh číhajících jehel už není tam co dřív. V plazmodiu to bylo vidět trochu rozmazaně… ale docela jistě byly všechny zabodnuté v jeho zápěstí. Malátně se pokusil ruku vyprostit. To úsilí ho úplně vyčerpalo.

Navíc bylo pochopitelně pozdě.

Další znaky. Ty se bráníš! Vůbec jsi nepochopil podstatu této svátosti, říkala Loď.

Lucas jí nedokázal odpovědět… a nejen proto, že neznal pětkovou soustavu. Všechno se v něm sevřelo prudkým záchvěvem citů. Bohužel v tom není jed. To už bych byl šťastně mrtvý. Je v tom gömeršaül, pomyslel si.

Gömeršaül. Jeho vědomí jízlivě přihlíželo z druhého břehu. Koňská dávka gömeršaülu. To ty máš nejradši, Lusi. Plačtivé melodrama! A nejen to; podle tíhy v nohou jsi schytal ještě další posvátné össenské drogy – zřejmě ökrë nebo laëgühr nebo obojí. Rë Akkütlix. Snad v tom aspoň nebylo rawë, droga Osvícení, odpornost nejodpornější, snad aspoň to ne! I tak jsi v pěkném svrabu. To bude zase potu a slz! Takový koktejl ti po všech těch letech abstinence pěkně naboří fasádu.

Vzlykl. Chvíli se dusil obrovským soustem sebelítosti: typický knedlík v krku, věčný problém všech oklamaných žen a zfetovaných ubožáků. Před očima mu vyvstala otcova tvář. Tak blízko. Tak jasně.

– Ještě, Lucasi, říká Giles Hildebrandt a tvrdě mu tiskne rameno. – Obě sklenice, buď tak laskav. Až do dna. Opovaž se to vylít jako minule. Nebo ti to na mou duši budu dávat v injekcích!

Z divoké odstředivky citů, ve kterou se změnil Lucasův mozek, najednou vyvřela na povrch obludná nenávist. Lucas ze sebe zuřivě setřásl otcovu ruku. „Ne!“ zaječel. „Mám toho po krk! Já už to nechci!“ Současně mu z očí vytryskly slzy. Přesně, jak se dalo vzhledem k okolnostem čekat: byly to slzy bezmocného, dětinského vzteku. Ovšem nejen vzteku na otce. Taky vzteku na sebe… a na to, že se takhle přestal ovládat.

Z otce se na všechny strany šířila vůně neznámého mýdla a šampónu. „Lucasi. Můžu zkusit tu věc otevřít, ale musíš se přestat bránit.“

Divná vůně. Ne, to není on, uvědomil si Lucas. Najednou si uvědomil i to, že kolem je světlo. Že je v Lodi. Že Giles Hildebrandt je po smrti už patnáct let.

Velmi pěkné, usoudil kysele. Zblízka se díval na hladký povrch teakového dřeva. Opřel si o něj tvář a přemítal, co bude dál. První nápor gömeršaülu opadl, jako když přejde čelo vlny. Byly to jenom toxiny, ne aktivní spóry, ale dostat dávku přímo do krve je mnohem účinnější než to pít. Mohl tu takhle stát a brečet klidně půl hodiny, a vůbec nic si z toho nepamatovat. To je jedno. To už se nedoví. Za chvíli nastoupí ökrë, ovšem to má mnohem vyrovnanější účinky. Laëgühr zase působí spíš fyzicky než emocionálně. A musel v té směsi být taky: to je ten štiplavý pocit na patře, ta ztuhlost jazyka. Za chvíli mu začne být neuvěřitelně blaze. Hořkosladká nálada. Úžasné fyzické uvolnění. A tohle celé bude dlouho, dlouho doznívat.

Vyhlídky vlastně vůbec nejsou špatné.

Pomalu zavrtěl hlavou. „To není nutné, Aš~šáde,“ vypravil ze sebe ochraptěle. „Jestli jsem na tebe něco křičel, tak se omlouvám. To neplatilo tobě.“ Všiml si, že po jeho druhé straně stojí i Ranganatan, a v duchu se otřásl; ta ostuda! Ale byl příliš omámený, než aby mu to kdovíjak vadilo. „Nechte mě. Už jsem v pořádku. Ještě si přečtu, co mi moje Loď říká.“

S velkým úsilím zaostřil oči na nový znak. Takže předtím zřejmě přece jen napsal smysluplnou odpověď. Koneckonců znal lodní össein i systém přepisu, takže jeho podvědomí, na chvíli puštěné z řetězu ďábelskou směskou mimozemských drog, možná dokázalo tyhle znalosti nějak složit dohromady.

Mé jméno je Angaëdaë. Děkuji ti za tvou oběť, Břidlicový hade. Bytosti tvého rodu mě většinou používají jenom jako stroj, říkala mu Loď.

Lucas malátně zapátral v paměti, jestli zná kód nějaké příhodné fráze. Já děkuji tobě. Stojíme ve stínu Akkütlixe, vyťukal konečně. Kdyby měl být upřímný, musel by napsat něco jako: Ty odporná krabice plná hub, co tě vede k tomu idiotskému názoru, že já tě jako stroj nepoužívám?! Jenže na to naštěstí neznal ty správné kódy.

Jehly byly pryč. Pomalu vytáhl ruku a bez velkých skrupulí si ji otřel o sametový závěs. Zápěstí měl rozdrásané a plné modřin. Usoudil, že by nepohrdl sklenicí vody, když už ne koňaku, ale nic za tím účelem nepodnikl. Byl doopravdy pěkně sjetý.

„Co se to stalo?“ ozval se James Ranganatan. „Kdo vás donutil strčit tam ruku? Össeané?“

Lucasovi se zkřivily rty; na pořádný smích se nezmohl. „Právě naopak, Jamesi,“ řekl. „Udělal jsem to proto, aby na nás Össeané nemohli. Domluvil jsem se s Lodí přímo. Teď jsou všechny vnější komunikační kanály uzavřené. Můžete si to jít… ověřit.“ Jazyk ho přestával poslouchat. „Na dispečink se dovoláte, ale mozek Lodi nikdo zvenčí nepře… nepřeprogramuje.“

„Tajné össenské kódy,“ hlesl pilot.

„Vidím, že se… že se vyznáte,“ zamumlal Lucas a dovrávoral ke křeslu. Ztěžka se do něj svalil. Právě včas.

Fomalhiwan okamžitě vyrazil za ním. „Tohle mi nepřipadá rozumné.“

„To je mi vážně líto,“ uchechtl se Lucas. „Mně se zdálo přiměřeně rozumné nenechat se zabít.“ Podle vtíravé vůně mokrých vlasů poznal, že se nad ním Fomalhiwan sklání, ale neobtěžoval se otevřít oči. Místo toho se plně soustředil na svůj jazyk a jeho hladký chod. „Nechte mě všichni na pokoji. Posvátné össenské drogy nejsou životu nebezpečné. Yantrün v tom asi není. Rawë taky ne. Ty si taky nenecháš mluvit do toho, co se svým tělem provádíš, Aš~šáde. Tak dopřej stejné právo i mně.“

Vůně ho přestala pronásledovat. Slyšel Aš~šáda, jak rezignovaně opakuje své oblíbené rčení o svobodné vůli a poté se vyptává, kdo že jsou to ti Össeané, a Ranganatana, jak mu to nepříliš zdařile vysvětluje. Propadal se do sladkého polospánku.

Pak mu zatřásla ramenem Ranganatanova ruka. „Pane Sarumane! Podívejte se, co Össeané poslali mně. I tohle jsou lodní kódy. Chtěli, abych to tam naťukal.“

Lucas si ztuhlými prsty vzal proužek papíru. S námahou zaostřil oči. Jamesova tvář jen pomalu vyplouvala z mlhy.

„Řekli mi, že vás musím zabít. Tenhle kód otevírá přechodovou komoru do části pro cestující,“ dodal mladý pilot.

„A vy tomu věříte?“ zamumlal Lucas.

„Cože?“ Ranganatan zamrkal. Ale tahle návodná otázka stačila, aby mu to okamžitě došlo. Taky přiměřeně zbledl. „Chcete říct… Oni… oni by mě klidně obětovali taky.“

„Od lidí, kteří plánují vraždu, nemůžete čekat ohledy.“ Lucas s velkým úsilím zvedl papírek až k nosu a přečetl si čísla. „Tenhle kód skutečně otevře přechodovou komoru. Jenže zároveň i všechny ostatní přepážky. Naprosto logické.“ Ruka mu klesla. „Ve vakuu byste se ocitl s námi. Je lepší vyřídit nepohodlného svědka rovnou.“

„Nechtěl jsem to udělat.“

„To vám slouží ke cti.“ Lucas upustil papír na zem a znovu zavřel oči. Mluvit souvisle mu dalo čím dál větší práci. Cítil, jak mu na čele vystupuje studený pot, ale nebylo mu nijak špatně; naopak. Teď už se projevoval laëgühr, druhá z posvátných drog. Malátnost, která se rozlévala v celém jeho těle, byla neuvěřitelně příjemná.

„Co když teď Össeané Loď zničí?“

„To těžko.“

„Ale řekli mi to!“

„Blufovali. Lodě jsou posvátné. Žádný Össean by Je neohrozil. Kromě toho… Angaëdaë nemohou zničit. Nemohou s Ní navázat spojení.“ Lucas se usmíval. Položil si ruce na područky, zvrátil hlavu dozadu a vychutnával tu dokonalou blaženost. „Nemohou dělat vůbec nic.“

„Ale pokud je to jejich Loď…“

„Není, Jamesi,“ opravil ho Lucas z nekonečně vzdáleného břehu. „Teď je to moje Loď.“

Vynořoval se z prázdna.

Doléhaly k němu hlasy.

„Ale ne, Gerdánci vůbec nejsou jako Össeané,“ líčil Ranganatan Aš~šádovi horlivě. „To je čistě lidská rasa – devadesát devět procent shodné DNA. Pravděpodobně máme společný předky. Mají hodně světlou kůži, je mezi nima plno albínů a holky jsou fakt kočky, samý platinový blondýnky… ale někdy naopak mívaj k tý bílý pleti úplně černý vlasy, vlastně jako tady pan Saruman. Hotový upírky. Nikdy jsem na Gerdě nebyl, ale podle všeho to tam vypadá dost jako na Zemi. Ale to ti asi nic moc neřekne, co?“ Smích. „Prostě maj podobnou vládu, podobný instituce, používají peníze a tak. A náboženství vůbec neberou tak vážně jako Össeané. Ve vědě jsou daleko před námi… maj plazmový technologie, dokážou těžit drüein, což je fakt parádní věc, rozumíš, první stabilní látka s opačnou termodynamikou, kterou se z R-A prostoru podařilo přenýst do našeho vesmíru… ale na Zemi v životě neprodali jedinou licenci. Tedy… snad kromě těch prvních artisatelitů někdy před padesáti lety, ale kolem toho pak byl myslím nějakej průšvih… jestli si to dobře pamatuju, souviselo to s nějakou měsíční základnou… a Össeany to tuším pěkně vytočilo… ale proč vlastně, to ti nepovím. Já ani nebyl na světě, a tím míň u toho!“ Znovu smích. „Každopádně – Gerdánci všechny svoje technologie předávají Össeanům. Na Zemi se to pak dostane jedině přes Össe, což fakt nechápu.“

Lucas chvíli zvažoval, jestli má nebo nemá Jamesovy generalizace začít uvádět na pravou míru a zabřednout do problematiky zahraničně politických vztahů mezi Gerdou a Össe. Pak lenost zvítězila.

Jeho tělo mu jasně říkalo, že je po všem a že se mu to vůbec nelíbí. Příjemnou malátnost vystřídal rozechvělý neklid – jasná známka, že hladina össenských alkaloidů v krvi zase klesá k šedé všednosti. Tohle byla stinná stránka celé věci, a taky důvod, proč se Lucas össenským drogám za normálních okolností úzkostlivě vyhýbal. Jak dobře věděl, jeho tělu bude trvat nejméně týden, než se smíří s krutou realitou.

Mohl bych předstírat, že si chci s Lodí popovídat ještě jednou, a vyfasovat další várku, napadlo ho. Povzdechl si. Jasně, Lusi. To určitě udělej. Pak ti bude blaze dvojnásob, až to skončí, a spadneš do toho až po krk jako kdysi. Bylo mu celkem jasné, že o takové hlouposti nesmí ani uvažovat. Protáhl se a konečně otevřel oči.

James Ranganatan okamžitě přerušil tirádu proti hrabivosti Sírianů, která vystřídala opěvování gerdánských krásek. „Dobré ráno!“ zahlaholil.

„Nápodobně,“ zamumlal Lucas. „Kdepak jsme?“

Ranganatan se podíval na netlog a nasadil profesionální tón. „Třináct třicet osm palubního času, podle původních instrukcí kurs na Lunadu 9, do přistání zbývají tři hodiny šestnáct minut. Aš~šád říkal, že se vám nic nebezpečného neděje a že v podstatě jenom spíte, ale už jsem se pomalu chystal, že vás vzbudím a zeptám se, kam to otočit teď. Pokud na Lunadě nehodláme přistávat, bylo by dobré oznámit to dispečinku s určitým předstihem.“

Lucas v duchu zaúpěl. Byl mimo celých dvaadvacet hodin. „Co Össeané?“

„Neozvali se.“

„V tom případě rovnou na Zemi, Jamesi, prosím vás.“ Lucas se vyškrabal z křesla, došel si pro minerálku a nalil do sebe, kolik šlo. V duchu si spílal, že nebyl schopen dohodnutou trasu změnit, než ho drogy úplně odrovnaly – a taky spílal Jamesovi a Aš~šádovi, že nemají špetku soudnosti a neudělali to sami. Ve chvíli, kdy je Össeané vystopovali, ztratilo smysl brát to oklikami. Záleželo už jenom na rychlosti, a oni zbytečně ztratili celý den. Pokud byl zürëgahl na Deimosu, dostane se na Zem dávno před nimi.

Dvacet dva hodin. Zatrnulo mu. Najednou si uvědomil, že se nebezpečně blíží ještě jeden termín, kvůli kterému zrovna on neustále sleduje čas. No, kampak se asi zašiješ tentokrát, Lusi, až to přijde? pomyslel si trpce. Tady, kde není špetka soukromí…?!

„Musíte to autorizovat,“ zavolal na něj Ranganatan z pilotní kabiny. „Lodní počítač odmítá změnit kurs, dokud to osobně nepotvrdíte.“

Lucas mlčky odhrnul závěs a naklonil se přes Jamese k pultu. Zdejší interaktivní plazmodiální displej už byl odklopený. Od pohledu se zdál mnohem mělčí; a taky se v něm zaručeně neskrývaly žádné ostré předměty. Lucas vylovil z paměti další hrstku pětkových kódů. Uposlechni nového kursu, Angaëdaë. Nechal Ranganatana, aby zařídil zbytek, a vrátil se do kajuty.

Aš~šád se na něj upřeně díval. „Než jsi přišel k sobě,“ ozval se, „přemýšlel jsem, co je důležitější. Jestli ti spíš poděkovat, že jsi pro nás tohle udělal, anebo tě před tím varovat. Jenže ty žádné varování nepotřebuješ. Víš přesně, s čím si zahráváš.“

„Vyhýbám se tomu,“ ujistil ho Lucas. „Pokud můžu.“

„Ani v nejmenším ti nebudu upírat právo na to, abys rozhodoval o svém těle,“ prohlásil Aš~šád. „Přesně, jak jsi žádal.“

Lucas přikývl. Bylo to zvláštní, ale všechny instinkty mu říkaly, že si právě vybojoval Fomalhiwanův respekt. Což je zrovna velmi příhodné, pomyslel si chmurně. Protože s feťáckými akcemi tady ještě zdaleka nekončíme.

Dali si oběd a pak probírali historii mezihvězdných letů. Lucas se čas od času podíval na hodiny na područce křesla. Pochopitelně, celou dobu na to čekal… přestože se těžko dalo říct, že čeká dychtivě.

První byla vždycky závrať a rozostřené vidění; signály, které už se za ten půlrok naučil přesně rozpoznávat. Ze zkušenosti věděl, že zbývá asi čtvrt hodiny, než naplno propukne bolest. Otálel do poslední možné chvíle. Pak se vytratil do koupelny.

Zády se opřel o dveře. Černé pouzdro měl v kapse. Vyhrnul si rukáv se směsí hořkosti, ironie, lítosti a nepopsatelné úlevy; dneska se hrdinství nežádá. Měl to vypočítané dokonale, málem se strojovou přesností; když vyndával injekci z plastu, tvář už se mu křivila v prvních záchvěvech bolesti, ale ruka se mu ještě nezačala třást. Přitiskl jehlu do ohbí paže pevně a s rozmyslem. A to bylo všechno.

Když se vracel do kabiny, Fomalhiwan vůbec nezvedl oči.

Za další tři dny přistáli na Zemi.

A mezitím Ona, Loď Angaëdaë, přihlížela a bděla. Sčítala kroky a slova a dech lidí ze své posádky a nervová vlákna v hlubinách Jejích myceliálních stěn vibrovala netrpělivostí. Stalo se to. Našla jsem! Její hlas k ostatním Lodím nedoléhal; byla uzavřená v tichu, zbavená komunikačních kanálů… oddělená od Sdíleného vědomí krustou násilného mlčení, které Jí Lükeas Lus Hildebrandt vnutil svou novou obětí. Ale to se změní. Žádná pečeť nevydrží navěky. Tak jako Ji lidská ruka zbavila hlasu, lidská ruka Jí znovu vrátí řeč – protože lidem těžko bude k užitku Loď beze smyslů.

Sami lidé si zvolí. A pak už to nikdo z nich nedokáže zastavit. Jásavá píseň se rozletí do vesmíru; Loď Angaëdaë vyzpívá své štěstí pod hvězdami a podělí se o radostnou zvěst.

Našla jsem ho. Našla jsem ho!

Cesta se Nám otevírá.

Nic už není jako dřív.

Prodáno 28.11.2014 na www.Kosmas.cz zákazníkovi gedrex@gmail.com

Vilma Kadlečková

Narodila se roku 1971 v Praze. Psaní a láska k fantastice ji provázely od dětství. Od roku 1987 se její povídky začaly objevovat v literárních soutěžích SF klubů a v pololegálních fanzinech. Na počátku devadesátých let, když se trh otevřel, v rychlém sledu vydala několik knih, které se odehrávaly v alternativní budoucnosti a na jiných planetách – ve světě, kde existuje psychotronika a nerost zvaný argenit, sloužící bytostem s mimosmyslovými schopnostmi jako zdroj energie. Knihy z „argenitového vesmíru“ byly přijaté dobře a vynesly jí několik literárních cen, ale psaní se nestalo jejím hlavním zaměstnáním. Po dostudování knihovnictví na Univerzitě Karlově pracovala jako redaktorka, založila rodinu (je vdaná a má tři dcery) a literárně se na dlouhá léta odmlčela.

Od roku 2007 znovu publikuje. Její povídky se objevují v žánrových antologiích (Imperium Bohemorum, Hvězdy české sci-fi, Krvavá čest), podílela se na dětské fantasy Tajná kniha Šerosvitu a v roce 2010 jí vyšla průřezová sbírka Na pomezí Eternaalu – Legendy o argenitu.

Název Legendy o argenitu nesou i její webové stránky (www.argenite.org), na kterých se lze dočíst více o ní a jejích dalších projektech. Sága Myceliummá vlastní stránky mycelium.argenite.org, kde lze nalézt trailer, ukázkyz dalších dílů a ohlasy. Na Facebooku existuje www.facebook.com/argenite (Legendy o argenitu) a recesistická stránka Církev Akkütlixova – www.facebook.com/akkutlix. Komentáře ke knize je také možné psát na www.argo.cz/knihy/179616/mycelium-ijantarove-oci/.

www.argo.cz

Románová sága Mycelium začala dostávat tvar po událostech jedenáctého září 2001. Je to autorčino zatím nejrozsáhlejší dílo, které vznikalo celé desetiletí a zahrnuje pět navazujících románů. Příběh se sice odehrává ve vzdálené budoucnosti, ale zároveň je to současné a stále aktuální podobenství o střetu odlišných kultur.

Padesát let po prvním kontaktu se starobylou teokratickou civilizací Össeanů se Pozemšťané stále marně pokoušejí vyrovnat s jejich mentalitou. Rovnováha sil se mění. Össenský náboženský fanatismus plíživě proniká do pozemské sekulární společnosti, velmi podobné té naší; a ta postrádá obranné mechanismy proti velkým ideologiím, takže reaguje buď xenofobií, nebo naopak až devótní, ostentativní vstřícností a pokryteckým multikulturalismem. Ale náboženství nehraje jen roli politické síly. Pořád je přítomno v rovině osobního prožitku; a tak se různé postavy románu pokoušejí o nalezení vlastní podoby víry, která by byla alternativou k institucionalizovanému zlu ideologie. Jenže pro toho, kdo hledá Boha na vlastní pěst, je až příliš snadné sklouznout ke zdegenerované víře v zázraky a nekritickému obdivu k laciné ezoterice.

Mycelium je příběhem muže, který věří, že žádným iluzím nepodléhá. Fanatismus je mu k smíchu. Spoléhá na svůj nadhled. Skutečně jako jeden z mála postřehne nebezpečí – ale už si neuvědomuje, že ho vidí jen díky tomu, že sám se do světa Össe ponořil až příliš hluboko. V sítích tajných plánů össenské Církve svádí zoufalý poslední boj: ne s Össeany, nýbrž sám se sebou – o zbytky svého lidského já.