Lauren Kate

Andělé 01. Pád

NA ZAČÁTKU

Helston, Anglie září 1854

Kolem půlnoci její oči konečně nabyly tvar. Pohled v nich byl kočičí, napůl rozhodný a napůl váhavý - obojí znamenalo potíže. Ano, tyhle oči vypadaly tak skutečně. Měla zvednuté svoje krásné, elegantní obočí, které bylo jen palec od tmavého vodopádu jejích vlasů.

Držel se od papíru na vzdálenost paže a plánoval svůj další pohyb. Bylo to těžké, pracovat bez toho, aby byla poblíž něj, ale potom, v její přítomnosti, nikdy nemohl kreslit. Od té chvíle, kdy přijel z Londýna - ne, od té chvíle, kdy ji poprvé uviděl - musel být vždy opatrný na to, držet se od ní dál.

Každý den byla blízko něj a každý den to bylo obtížnější než kdy dřív. To byl důvod, proč se dnes ráno chystal odjet-do Indie, na americký kontinent, nevěděl kam. Všude tam, kde skončí, to bude jednodušší, než tady.

Naklonil se znovu s povzdechem nad výkres. Použil palec, aby mohl rozmazat perfektní linii jejího spodního rtu. Tento neživý papír, krutý podvodník, byl jediný způsob, jak si ji vzít sebou.

Poté, co se narovnal na kožené židli z knihovny, to pocítil. Cítil teplo vzadu, na jeho krku.

Její.

Jen pouhá její blízkost ho nutila cítit zvláštní pocit, jako druh tepla, který vysílají žhavé uhlíky, když k nim hodíš kus dřeva. Věděl to, aniž by se otočil: Byla tam.

Přikryl její podobiznu vázanými dokumenty v jeho klíně, ale nemohl jí uniknout.

Jeho oči se přesunuly na čalouněný gauč ze slonoviny, kde se jen před pár hodinami neočekávaně objevila. Bylo to potom, co si chtěla odpočinout od své párty, v růžových hedvábných šatech. Radovala se, že je nejstarší. Měla v rukách hrst divokých bílých pivoněk. Stále si myslela, že dosáhla toho, že mu připadala nevinná, že jejich častá setkání v altánku byly pouze … šťastné náhody. Tak naivní! Nikdy jí nemohl říct

- tajemství, které nesl.

Vstal a otočil se. Náčrtky nechal na koženém křesle. Byla tam, tiskla rubín na jejím sametovém bílém jednoduchém županu. Její černé vlasy spadaly dolů v copu.

Výraz v její tváři byl stejný jako ten, který už kreslil tolikrát. V jejích tvářích rostl oheň. Byla naštvaná? Cítila se trapně? Toužil to vědět, ale nemohl si dovolit se zeptat.

“Co tady děláš?” Slyšel zavrčení ve svém hlase. Mrzelo ho, že byl tak ostrý, protože věděl, že ona to nikdy nepochopí.

“Já-já jsem nemohla spát,” koktala a pohybovala se směrem k němu a k jeho židli. “Viděla jsem, jak se tady svítí a pak jsem” -odmlčela se a podívala se dolů na své ruce- “uviděla za dveřmi kufr. Jedeš někam?”

“Chtěl jsem ti to říct-” Odmlčel se. Neměl by lhát. Nikdy nezamýšlel, že by jí seznámil se svými plány. Kdyby jí je řekl, jen by to vše zhoršilo. Už teď nechal věci zajít příliš daleko. Doufal, že tentokrát to bude jiné.

Přiblížila se a její oči padly na skicák. “Ty jsi mě kreslil?” Její překvapený tón mu připomněl, jak velký rozdíl byl v jejich chápání.

Dokonce i po celou tu dobu, kterou za těch posledních pár týdnů strávili spolu, jí ještě ani nezačal odhalovat pravdu, která ležela za jejich vzájemnou přitažlivostí.

Tohle bylo dobré - nebo to bylo přinejmenším lepší. Během několika posledních dní se rozhodl odejít, protože tak pro něj bude snazší se od ní odtrhnout. Tohle úsilí na něj působilo tak, že jakmile byl sám, musel se své potlačované touhy zbavit kreslením. Měl celou knihu zaplněnou kresbami jejího krku, její mramorové klíční kosti, černého vodopádu jejích vlasů.

Teď, když se podíval na skicu, nestyděl se za to, že jí maloval, spíš hůř. Studený chlad se jím rozšířil, když si uvědomil, že její objev -expozice jeho citů-jí může zničit. Měl by být víc opatrný. Vždycky to začíná takhle.

“Teplé mléko s lžičkou melasy,” zamumlal stále zády k ní. Pak smutně dodal: “To ti pomůže spát.”

“Jak to víš? Protože to je přesně to, co moje matka-”

“Vím to,” řekla a otočil se k ní. Údiv v jejím hlase ho nepřekvapil, ale on jí nemohl vysvětlit, jak to věděl, nebo jí říct, kolikrát v minulosti už jí připravil tenhle nápoj, když přišli stíny, a jak jí držel, dokud neusnula.

Cítil její dotek přes jeho košili, jako by hořel. Ruka jemně položená na jeho rameni ho přiměla, aby zalapal po dechu. Ještě se v tomhle životě nedotkli. Při prvním doteku ho vždy opustil dech.

“Odpověz mi,” zašeptala. “Odcházíš?”

“Ano.”

“Pak mě vezmi sebou,” vyhrkla. Sledoval, jak se jako na povel nadechla, když chtěla vzít svou námitku zpět. Viděl průběh emocí, které se jí usadily v očích: nejdřív cítila impulzivnost, pak byla zmatená a nakonec se styděla za to, jak byla odvážná. Vždycky to dělala, už mnohokrát předtím a on vždycky udělal tu chybu, že jí utěšil. Stejně jako teď.

“Ne,” zašeptal, vzpomněl si … vždycky si vzpomněl … “Odplouvám zítra. Pokud ti na mně vůbec záleží, už neřekneš ani slovo.”

“Jestli mi na tobě záleží,” opakovala, skoro jako kdyby mluvila sama k sobě. “Já-já miluju-”

“Neříkej to.”

“Musím to říct. Já-miluju tě a jsem si jistá, že pokud odjedeš-”

“Láska. Neporozumíš tomu, ale musíš mi věřit.”

Její oči se do něj zavrtaly. Ustoupila a zkřížila si ruce na prsou. To byla taky jeho chyba - vždycky, když jí to vysvětloval, donutil jí k pohrdavému gestu.

“Chceš říct, že jsou důležitější věci, než tohle?” Mluvila pochybovačně, přičemž si jednou rukou ukázala na srdce.

Oh, vždyť ona nevěděla, co přichází! Musel být silnější, než je teď. Musí být schopen ji zastavit. Pokud jí nezastaví, nikdy se nebude učit a minulost se jen bude stále opakovat. Bude je mučit znovu a znovu.

Známé teplo její kůže pod jeho rukama ho donutilo znovu zaklonit hlavu dozadu a zasténat. Snažil se ignorovat, jak blízko mu byla. Skutečnost, že cítí její rty na těch jeho. Ignorovat hořkost, kterou cítil, že tohle všechno muselo skončit. Ale její prsty jezdily po těch jeho tak lehce. Cítil, jak jí srdce závodí přes látku jejích tenkých bavlněných šatů.

Měla pravdu. Nebylo nic víc než tohle. Nikdy nebylo. Chystal se vzdát a přitáhnout si jí do náruče, když zachytil pohled v jejích očích. Jako kdyby viděla ducha. Odtáhla se od něj a položila si ruku na čelo.

“Mám takový divný pocit,” zašeptala.

Bylo už příliš pozdě?

Její oči dostaly podobu těch, na jeho skice. Vrátila se k němu a položila mu ruce na hruď. Její rty byly v očekávání. “Řekni mi, že jsem blázen, ale já tu před tebou přísahám, že je to tak správně …”

Ano, bylo příliš pozdě. Podíval se nahoru. Viděl nějaký třes. Cítil, jak všechno postupně tmavne. Využil jednu z posledních možností, aby ji mohl držet tak pevně, jak už několik posledních týdnů toužil.

Jakmile se jejich rty dotkly, oba byli bezmocní. Z chutě jejích úst se mu točila hlava. Čím blíže si ji tiskl, tím víc cítil v žaludku vzrušení, utrpení a další pocity. Její jazyk se proplétal s tím jeho. Oheň, který mezi nimi hořel, byl stále jasnější, teplejší a silnější s každým jejich dotekem a každým novým průzkumem jejich těl. Přesto nic z toho nebylo nové.

Místnost se chvěla. Aura kolem nich začala zářit.

Nevnímala, nebyla si vědoma ničeho, kromě jejich polibku.

Jenom on věděl, co se stane. Co tmavý společníci připravili, aby zničili jejich shledání. I když znovu nebyl schopen změnit běh jejich života, věděl to.

Stíny jim kroužily nad hlavou. Tak blízko, že by se jich mohl dotknout. Tak blízko, že kdyby chtěl, mohl by slyšet, co si šeptají. Díval se, jak přes její obličej přešel mrak. Na okamžik zahlédl jiskřičku poznání, která stále rostla v jejích očích.

1. kapitola 1/3

Luce vtrhla do rozsvícené haly školy Meč&Kříž o deset minut později, než původně měla. Robustní průvodce s brunátnými tvářemi a přitisknutou schránkou pod bicepsy, jako ze železa, všem rozdával příkazy - což znamenalo, že Luce byla zase pozadu.

“Takže si pamatujte, jsou to ošetřovna, postele a červené,” vyštěkl průvodce na skupinku tří studentů, kteří stáli zády k Luce. “Vzpomeňte si na tyhle základy a nikdo nebude zraněn.”

Luce rychle zapadla do pozadí skupiny. Stále přemýšlela nad tím, jestli vyplnila obří hromadu těch papírů správně. Jestli ten holohlavý průvodce, který stál před nimi, byl muž nebo žena. Jestli je tu někdo, kdo jí pomůže s její enormně velkou taškou. Jestli se její rodiče zbaví jejího milovaného Fury Plymoutha hned jak dorazí domů, potom co jí tady vyhodili. Hrozili jí, že její auto prodají celé léto.

Jenže teď měli důvod a Luce nemohla odporovat jejich: Nikdo nemůže mít auto na té nové škole, kam jdeš Luce. Je to nová školní reforma, abych byl přesný.

Stále si ještě zvykala.

“Mohl byste, ehm, mohla byste to zopakovat?” zeptala se průvodce. “Co to bylo, ošetřovna-?”

“No, podívejme, koho to sem bouřka přivála,” řekl průvodce hlasitě a pak pomalu pokračoval: “Ošetřovna. Pokud jste jedna z nemocných studentů, je to místo, kam můžete jít, aby vás vyšetřili, co se týče zdraví, dýchání nebo něčeho jiného.” Žena, rozhodla se Luce, když si průvodkyni pořádně prostudovala. Žádný muž by nebyl tak jízlivý a nemluvil k ostatním takovým sladkým hlasem.

“Mám to,” řekla Luce a cítila, jak se jí obrací žaludek. “Ošetřovna.”

Brala léky mnoho let. Po nehodě letos v létě, Dr. Sandford, její lékař v Hopkintomu-a důvod proč jí rodiče poslali do internátní školy, až do New Hampshiru-chtěl, aby zvážila, že by začala brát léky znovu. I když ho nakonec přesvědčila o tom, že je v pořádku, trvalo další měsíc, než ho přemluvila, aby jí vysadil i ty strašný antipsychotika.

To byl důvod, proč se zapsala na školní rok do Meč&Kříž až po začátku akademického roku. Být novým studentem bylo dost těžké a Luce byla opravdu nervózní. Musela přijít do třídy, kde se už všichni ostatní znali. Ale jak to tak podle tohohle turné vypadalo, nebyla jediný nováček, který dnes přišel.

Nenápadně se podívala na další tři studenty, kteří kolem ní stáli v půlkruhu. Na její poslední škole Dover Prep se první den ve škole setkala se svou nejlepší kamarádku Callie. Na celé školní půdě, kde se prakticky všichni bavili se všema, bylo brzy jasné, že Luce a Callie byly jediné nebavící se děti. Ale netrvalo to dlouho a obě dívky si uvědomily, že mají stejnou zálibu ve starých filmech-zejména pokud se jednalo o Alberta Finneyho. Od té doby, co v prváku při sledování Two for the road zjistily, že ani jedna z nich nedokáže udělat pytel popcornu bez toho, aby způsobily požární poplach, byly Callie a Luce nerozlučné. Dokud … dokud se nemusely rozloučit.

Vedle Luce byli dva chlapci a dívka. Dívka byla blondýnka. Typicky komerčně hezká s umělými růžovými pěstěnými nehty. Jejich barva odpovídala jejím pořadačům.

“Jsem Gabbe,” řekla a své jméno protáhla. Obdařila Luce velkým úsměvem, který zmizel stejně rychle, jako se objevil. Dokonce i dřív, než jí Luce řekla, jak se jmenuje.

Dívky slábnoucí zájem jí připomínal spíš jižní verzi dívek z Doveru, než někoho, koho byste čekali v téhle škole. Luce se nemohla rozhodnout, jestli je to příjemné nebo spíš naopak. Nedokázala si představit, co dělá tahle dívka, která vypadala takhle, v téhle reformované škole.

Napravo od Luce byl kluk s krátkými hnědými vlasy, hnědýma očima a houfem pih na nose. Ale ze způsobu jakým klopil oči a stále si hrál s palci, Luce získala dojem, že stejně jako ona byl pravděpodobně ještě ohromený a rozpačitý z toho, že je tu nový.

Kluk na druhé straně naopak vystihnul obraz Luce o tomhle místě až příliš dokonale. Byl vysoký, hubený a přes rameno měl přehozenou tašku DJ. Měl husté černé vlasy a velké, hluboké zelené oči. Jeho rty byly plné a kvůli jejich přirozené barvě, by většina dívek zabíjela. Na zadní straně krku měl černé tetování ve tvaru slunce. Zdálo se, že na jeho světlé kůži téměř zářilo, když stoupalo od hrany černého trička.

Na rozdíl od těch dvou, když se k ní tenhle kluk otočil a setkal se s jejím pohledem, držel ho a už se nepodíval jinam. Jeho ústa byla stáhnutá v přímce, ale jeho oči byly teplé a živé. Díval se na ni a byl nehybný jako socha. Luce cítila, jak ztuhla na místě taky. Zatajila dech. Ty oči byly intenzivní a lákavé a, no, taky odzbrojující.

Když si nejednou průvodkyně odkašlala a přerušila kluka v jeho hypnotizujícím pohledu. Luce se začervenala a předstírala, že je velmi zaneprázdněná tím, škrábat se na hlavě.

“Ti z vás, kteří se nebudou řídit příkazy, které nějakým věcem zakazují volný vstup, se vystaví nebezpečí.”

Průvodkyně ukázala na velkou kartonovou krabici, nad kterou bylo napsáno velkými červenými písmeny NEBEZPEČNÝ MATERIÁL. “A když říkám volný vstup, Todde” -položila ruce na rameno pihovatého kluka, což způsobilo, že poskočil- “Myslím tím, že budeš plnit všechno to, co ti tvoje průvodkyně řekne. Ty-” ukázala na Luce- “se vyhni nebezpečí a zůstaň se mnou.”

Všichni čtyři se začali šourat za ní a Luce sledovala, jak si ostatní studenti začali vyprazdňovat kapsy. Dívka vytáhla růžový švýcarský armádní nůž, který byl dlouhý tři palce. Zelenooký kluk neochotně vytáhl plechovku barvy ve spreji a krabičku fréz. Dokonce i nešťastný Tedd vyndal několik knih o fotbale a malou lahvičku na různé tekutiny. Luce si připadala hloupě, že neskrývala žádné nebezpečné předměty, ale když viděla, jak ostatní berou své mobily a házejí je do krabice, jen polkla.

Naklonila se a přečetla si, co všechno zahrnují NEBEZPEČNÝ MATERIÁL trochu podrobněji. Všimla si, že jsou mobilní telefony, pagery a všechno, co chytá rádiový signál, přísně zakázány. Už takhle bylo dost špatné, že nemohla mít svoje auto! Luce pevněji sevřela svůj mobilní telefon v kapse. Bylo to její jediné spojení s vnějším světem. Když najednou uviděla výraz ve tváři jejich průvodkyně. Několikrát Luce rychle poplácala po tváři. “Neomdlívej mi tady děvče. Neplatí mě za resuscitaci. Kromě toho můžeš si zavolat jednou týdně z hlavní haly.”

Jeden telefonát … jednou týdně? Ale-

1.kapitola 2/3

Podívala jsem se na telefon ještě jednou, naposledy. Viděla jsem, že jsem měla dvě nové zprávy. Zdálo se nemožné, aby šlo o moje poslední dvě zprávy. První z nich byla od Callie.

Hned mi zavolej! Budu čekat na telefonu celou noc a budu připravená na nášup. A pamatuj si na mantru, kterou jsem ti řekla. Přežiješ to! BTW, je to dobrý, myslím si, že už na to každý zapomněl…

Typická Callie. Vždycky psala tak dlouhé zprávy, že Lucein zatracený telefon vždycky zprávu od čtyři řádky uříznul. Ale na jednu stranu se Luce skoro ulevilo.

Nechtěla si číst o tom, jak už všichni ze staré školy zapomněli, co se jí stalo a co udělala, že se ocitla tady.

Vzdychla a otevřela druhou zprávu. Ta byla od mámy, která se naučila psát zprávy teprve před několika týdny a která jistě nevěděla o téhle věci -můžeš si zavolat jednou za týden-protože jinak by jí sem nikdy neposlala. Nebo jo?

Holčičko, pořád na tebe budeme myslet. Buď hodná a snaž se jíst dost bílkovin. Dobře, ozvi se, až budeš moct. Miluju tě, M&T

S povzdechem si Luce uvědomila, že její rodiče o tom museli vědět. Jak jinak by si mohla vysvětlit jejich výrazy ve tváři, když se s nimi dneska loučila s taškou v ruce? Při snídani se pokusila o vtip, že nakonec alespoň ztratí v Nové Anglii ten otřesný přízvuk, který získala v Doveru, ale její rodiče se na ní ani neusmáli. Myslela si, že na ni byli ještě naštvaní. Nikdy na ní nezvýšili hlas, takže když se na ni opravdu zlobili, zavedli doma léčbu tichem. Teď už chápala jejich dnešní chování : Její rodiče byly smutní ze ztráty kontaktu s jejich jedinou dcerou.

“Stále čekáme na jednu osobu,” zanotovala průvodkyně. “Zajímalo by mě, kdo to asi tak je.”

Pozornost Luce se přesunula ke krabici, která teď přetékala zakázanými věcmi, které ani neznala. Cítila, jak se na ní tmavovlasý kluk kouká. Když vzhlédla, všimla si, že na ní každý zíral. Otočila se. Zavřela oči, pomalu otevřela prsty a nechala její telefon vyklouznout z jejího sevření a dopadnout se smutným zvukem na vrchol hromady. Tím zvukem, který jí říkal, že bude osamělá.

Todd a Gabbe zamířili ke dveřím, aniž by se jedinkrát podívali směrem k Luce. Třetí kluk se ale podíval na průvodkyni.

“Můžu ji tu provést,” řekl a ukázal na Luce.

“To není součást naší dohody,” odpověděla průvodkyně automaticky, jako kdyby tenhle dialog očekávala. “Jsi opět novým studentem, to znamená, že i pro tebe platí nová omezení pro studenty. Zpátky do bodu nula. Jestli se ti to nelíbí, měl by sis dvakrát všechno promyslet, aby ses nevrátil do vězení, jsi podmínečně propuštěný.”

Kluk stál bez hnutí a bez výrazu, když průvodkyně vzala Luce - která ztuhla na slově “podmínečně propuštěný” -

a vedla ji ke konci zažloutlé haly.

“Pojď dál,” řekla, jako by se nic nestalo. “Běž do pokoje.” Ukázala na vzdálené okno, které směřovalo do vzdáleného bloku budov. Luce mohla vidět, jak se k nim pomalu přidali Gabbe a Todd. Třetí kluk šel pomalu za nimi, jako by to, aby je dohnal, byla poslední věc na jeho seznamu, co hodlá udělat.

Ložnice byly impozantní a náměstí, neboli šedý blok budov, měly dvojité dveře, které nedávaly možnost vidět život v nich. Uprostřed trávníků stála velká kamenná deska. Luce si z webu pamatovala, že na ní bylo vytesáno PAULINA UBYTOVNA. V ranním slunci, které prozařovalo mlhou, to vypadalo ještě ošklivější, než to na černobílé fotografii. Přimhouřila oči. Zdálo se jí to, nebo byl nad plotem kolem budovy ostnatý drát? Průvodkyně se podívala do složky a listovala jím, aby našla Luce. “Pokoj šedesát tři. Hoď si zatím tašku a ostatní věci do pokoje. Vybalíš si až odpoledne.”

Luce táhla červenou tašku za třemi dalšími studenty. Pak reflexivně sáhla po jejím mobilním telefonu, kam si obvykle zapisovala všechny věci, které si musela pamatovat. Ale její ruka nahmatala jen prázdnou kapsu, povzdechla si a pokusila si vrýt číslo jejího pokoje do paměti.

Stále jí ještě nebylo jasné, proč nemohla zůstat bydlet s rodiči, jejich dům v Thunderbolt byl méně než půl hodiny od školy. Cítila se doma v Savannah, kde jak říkala její máma, i vítr foukal líně. V Georgii bylo lehčí a pomalejší tempo. Mnohem vhodnější než byla pro Luce Nová Anglie.

Ale v téhle škole neměla pocit jako v Savanahh. Sotva se mohla cítit dobře na místě, které bylo mrtvé a bezbarvé a kam jí donutil jít soud. Zaslechla tátu, jak telefonoval s ředitelem školy a přikyvoval jako jejich zmatený učitel biologie: “Ano, ano, možná by pro ni bylo nejlepší být pod dohledem celou dobu. Ne, nechtěli bychom nějak zasahovat do vašeho systému.”

Jasně, že její otec nevěděl všechno o dozoru na její jedinou dceru. Tohle místo vypadalo jako vězení s nejvyššími bezpečnostními opatřeními.

“A co, co jste to říkala o té červené?” zeptala se Luce průvodkyně, připravena být propuštěna z obhlídky.

“Červená,” řekla průvodkyně a ukázala na malé kabelové zařízení, které viselo u stropu. Kamera s blikajícím červeným světlem. Luce je doteď neviděla, ale když na ně byla upozorněna, uvědomila si, že jsou všude.

“Kamery?”

“Velmi dobře,” řeka průvodkyně a z jejího hlasu odkapávala blahosklonnost. “Je zřejmé, že bych ti to měla připomenout. Celou dobu, kdekoliv budeš, budeme tě sledovat. Takže nebuď nervózní - budeme tady, kdybys potřebovala pomoct.”

Pokaždé, když někdo mluvil s Luce jako s psychopatem, byla mnohem blíž k tomu uvěřit, že je to vážně pravda.

Celé léto ji pronásledovaly vzpomínky. V jejích snech. Ve vzácných okamžicích, kdy jí rodiče nechali samotnou.

Něco se stalo v chatě a všichni (včetně Luce) umírali touhou vědět co. Policie, soudce a dokonce i sociální pracovníci, všichni se z ní snažili dostat pravdu, ale ona byla stejně bezradná, jako byli oni. Ona a Trevor spolu laškovali celý večer, honili se dole pod řadou chat u jezera. Pryč od zbytku lidí. Snažila se jim vysvětlit, že to byla nejlepší noc jejího života, dokud se nezměnila v tu nejhorší.

Strávila hodně času, přehráváním té noci ve své hlavě. Slyšela Trevorův smích, cítila jeho ruce kolem pasu, snažila se uvěřit svému instinktu, který jí říkal, že byla opravdu nevinná.

Ale teď, každé pravidlo na Sword&Cross pracovalo proti ní, naznačovalo jí, že ve skutečnosti byla nebezpečná a bylo třeba jí mít pod kontrolou.

Luce ucítila na rameni pevnou ruku. “Podívej,” řekla průvodkyně. “Pokud se cítíš lépe, máš hodně daleko do toho nejhoršího případu tady.”

To bylo první humánní gesto, které vůči Luce udělala a ona věřila, že tím chtěla docílit, aby se cítila líp. Ale. Byla sem poslána, protože byla podezřelá z vraždy kluka. Byla blázen a měla stále “daleko do toho nejhoršího případu tady”.

Luce přemýšlela, čím přesně se zabývají ve Sword & Cross.

“Dobře, prohlídka je u konce,” řekla průvodkyně. “Teď už to zvládneš sama. Tady je mapa, pokud budeš potřebovat něco najít.” Dala Luce fotokopii mapy do natažené ruky a pak se podívala na hodinky. “Máš hodinu před tím, než ti začne první hodina, ale ta moje začíná až v pět, takže” -zamávala na Luce- “se neztrať. A nezapomeň,” řekla a ukázala na jednu kameru. “Červené tě sledují.”

Než mohla Luce odpovědět, objevila se před ní hubená tmavovlasá dívka a kývla svými dlouhými prsty směrem k obličeji Luce.

“Ooooooh,” posmívala se dívka duchařským hlasem a tancovala kolem Luce v kruhu. “Červené tě sledujííí.”

“Vypadni, Arriane, než ti udělám lobotomii,” řekla průvodkyně, ačkoliv bylo z jejího počátečního krátkého, ale upřímného úsměvu vidět, že tahle bláznivá holka měla její náklonnost.

A bylo také jasné, že Arriane

její náklonnost neopětuje. Ukázala na průvodkyni prostředníček a pak se zadívala na Luce. Její odvaha byla pryč.

“A právě za tohle,” řekla průvodkyně a zuřivě si něco psala do své knihy, “sis vysloužila úkol ukázat to dneska tady malé miss Sunshine.”

Ukázala na Luce, která se dívala na její oblečení. Černé džíny, černé boty a černý top. Co se týče sekce OBLEČENÍ, škola vesele tvrdila, že pokud se studenti chovali dobře, mohli se obléknout, jak chtějí, jen s dvěma malými pravidly: styl musí být skromný a barva musí být černá. Volnost.

Luce na sobě měla příliš velký rolák, který na ní dnes ráno navlékla máma, a který příliš nelichotil jejím křivkám. Navíc byla pryč i její největší pýcha: její husté černé vlasy, které měla dřív až k pasu, měla teď téměř úplně ostříhané. Požár v chatě jí vlasy spálil a její vlasy byly nerovnoměrné, takže po dlouhé a tiché jízdě z Doveru domů, jí máma posadila do vany a táta jí beze slova oholil hlavu elektrickým holicím strojkem. Přes léto jí vlasy moc nevyrostly, takže teď je měla těsně pod uši.

Arrine ji vyrušila z myšlenek, když si jedním prstem klepla proti jejím bledým rtům. “Perfektní,” řekla a vykročila, aby Luce obešla. Přes rameno ji řekla. “Jen jsem si říkala, že bych doopravdy mohla využít nového otroka.”

Dveře do haly se otevřely a vešel vysoký kluk se zelenýma očima. Zavrtěl hlavou a řekl Luce: “Na tomhle místě se nebojí prohledat ti všechny věci. Takže jestli máš zabaleného cokoliv nebezpečného,” zvedl obočí a ukázal rukou na mojí tašku- “ušetři si potíže.”

Za Luce se Arriane zasmála. Kluk k ní otočil hlavu, a když jeho oči zaregistrovaly Arriane, otevřel ústa a potom je hned zavřel. Jako by si nebyl jistý, jak postupovat.

“Arriane,” řekl klidně.

“Cam,” vrátila mu.

“Ty ho znáš?” zašeptala Luce a přemýšlela, zda byly na téhle škole stejné druhy klik, jako byly na škole v Doveru.

“Ani mi to nepřipomínej,” řekla Arriane a strkala Luce ven ze dveří do šedého a bahnitého rána.

Zadní část budovy ústila v chodník, který hraničil s neopečovávaným polem. Tráva byla tak vysoká, že to vypadalo spíš jako neobydlený prostor, než jako měšťanská škola jenže vybledlá výsledková tabule a malé dřevěné tribuny tvrdily opak.

Kromě školy tam byly ještě čtyři velké budovy: bloky příšerně vypadajících kolejí nalevo a obrovský, starý ošklivý kostel napravo. Pak tam byly další dvě rozsáhlé budovy, které Luce rozpoznala jako učebny.

To bylo ono. Celý její svět byl zrovna teď tento žalostný pohled před očima.

Arriane se okamžitě vydala cestou doprava a vedla Luce na pole a potom na vrchol jedné z mokrých dřevěných tribun.

Stejně rozestavěné byly v Denveru, ale tam to křičelo Ivy League a běhali tam atleti, takže se tomu Luce vždycky vyhnula. Ale tohle pole bylo prázdné a jeho zrezivělé a křivé branky byly něco úplně jiného. Tohle Luce nechápala. Nad hlavou jim přeletěly tři supy, které vypadaly jako krůty. Vítr bičoval holé větve dubů. Luce sklonila bradu a skryla ji v jejím roláku.

“Tááákže,” řekla Arriane. “Teď ses setkala s Randym.”

“Myslela jsem, že jeho jméno bylo Cam.”

“Nebudeme o něm mluvit,” řekla Arrine rychle. “Co říkáš na tu holku-kluka tam.” Arrine trhla hlavou směrem ke kanceláři, kterou před chvílí opustili. “Co myslíš, kluk nebo holka?”

“No, holka?” řekla Luce váhavě. “Je to test?”

Arrine se usmála. “První z mnoha. A ty jsi prošla. Alespoň si myslím, že jsi prošla. Pohlaví většiny lidí z fakulty je diskutabilní a kolují o nich dohady. Neboj-dostaneš se do toho.”

Luce nechal vtip Arriany, v tomhle případě, chladnou. Ale všechno tady bylo tak hrozně jiné v porovnání s Doverem. Na její staré škole nosili zelené kravaty a budoucí napomádovaní senátoři chodili po chodbách v nóbl tichu. Všechno bylo o penězích.

Velmi často vrhali studenti z Doveru na Luce pohledy, jako by byla špína na jejich jinak čisté zdi a dívali se na ni svrchu. Snažila se představit si, Arrine: lenoší na tribunách a pronáší hlasitě nějaký hrubý vtip jejím peprným hlasem. Taky si snažila představit, co by Callie řekla na Arrianu. Nikdo v Doveru nebyl jako ona.

“Dobře, vyklop to,” nařídila Arriana. Plácla sebou dolů na tribunu a ukázala na Luce, aby jí napodobila. Pak řekla: “Co jsi udělala, aby ses sem dostala?”

Tón Arrine byl hravý, ale Luce si najednou musela sednout. Bylo to směšné, ale napůl čekala, že její první den nebude o její plíživé minulosti. Že jí nikdo nevezme tu tenkou fasádu klidu. Samozřejmě, že to budou chtít lidi vědět.

Cítila jak jí ve spáncích buší krev. Stalo se to vždycky, když se snažila myslet-opravdu si vzpomenout, co se stalo tu noc. Nikdy se nepřestala cítit provinile kvůli tomu, co se stalo s Trevorem. Taky se ale snažila přestat se topit ve stínech, které byly to jediné, na co si mohla po nehodě vzpomenout. Ty temné nedefinovatelné věci, o kterých nikdy nikomu nemohla říct.

Nikdy nezačala vyprávět o Trevorovi a o zvláštní přítomnosti, kterou cítila tu noc, když byla s ním, o kroucejících se obrazcích, které visely nad jejich hlavami, a které hrozily, že zkazí jejich jinak perfektní večer. Pak byl Trevor pryč a jeho tělo bylo spáleno k nepoznání. A Luce byla … byla… vina?

Nikdo nevěděl o temných tvarech, které někdy viděla ve tmě. Vždycky si přijdou na své. Vždycky přišly a odešly na tak dlouho, že už si Luce ani nepamatovala, kdy je uviděla poprvé. Ale pamatovala si, kdy si poprvé uvědomila, že stíny nevidí každý - vlastně nikdo kromě ní. Když jí bylo sedm, rodiče ji vzali na výlet lodí. Bylo to zrovna o západu slunce, když se stíny začaly objevovat nad vodou. Obrátila se k otci a řekla: “Co budeme dělat, až přijdou tati? Proč se taky nebojíš těch příšer?”

Nenašli ale žádné příšery. Ujistili jí, že neexistují, ale Luce opakovaně upozorňovala na přítomnost něčeho vratkého a tmavého. Luce musela na několik vyšetření s rodinným očním lékařem, pak s optikem, pak s ušním lékařem poté, co udělala tu chybu a popsala jim chraptivý strašidelný hluk, který dělaly stíny a nakonec terapie. Pak další léčba a nakonec předpis na anti-psychotické léky.

Ale nikdy neodešly.

Když jí bylo čtrnáct, Luce si už odmítala brát léky. To bylo, když našli v okolí Doverské školy Dr. Sanforda. Letěli do New Hamphire a její otec řídil auto z půjčovny dlouhou zakřivenou příjezdovou cestou k zámku na kopec, který se jmenoval Temná roklina. Dovezli Luce k člověku v laboratorním plášti a ten se jí zeptal, jestli má pořád ty svoje “vize”. Její rodiče se potili a tiskli si ruce. Měli svraštěné obočí, protože se obávali, že je s jejich dcerou něco špatně.

Někdo přišel a řekl jí, aby Dr. Sanfordovi lhala a řekla mu, co chce, aby řekla. Kdyby to neřekla, musela by tady v Temné roklině zůstat. Kdyby ale lhala, dovolili by jí zapsat se do Doveru a Dr. Sanforda by navštěvovala jen dvakrát za měsíc.

Luce dovolili, aby přestala používat ty hrozné pilulky hned, jakmile začala předstírat, že už stíny neviděla. Ona ale neměla žádnou kontrolu nad tím, kdy se stíny objeví. Všechno co věděla, byl duševní katalog míst, kde je ve své minulosti viděla

- husté lesy, kalné vody - to byla místa, kterým se musela za každou cenu vyhýbat. Všechno co věděla bylo, že když přišly stíny, většinou je doprovázel chladný pocit, který cítila na kůži a vyvolávaly v ní ohavný pocit. S ničím by si to nespletla.

Luce si sedla obkročmo na tribunu a uchopila její trám mezi palec a prostředníček. Pokud to má dnes zvládnout, bude muset zatlačit její minulost do zákoutí její mysli. Nemohla vystát její paměť, která jí říkala, že tu noc tam nebyla sama. Taky ale nebyl způsob, jak by mohla říct, že tam viděla nějakého podivného šíleného cizince.

Místo odpovědi se podívala na Arriane, která ležela na tribuně. Měla na sobě obrovské černé sluneční brýle, které pokrývaly většinu jejího obličeje. Bylo těžké říct, jestli se na Luce dívá taky, protože po chvíli vyskočila z tribuny a zazubila se.

1.kapitola 3/3

“Ostříhej mi vlasy, jako je máš ty,” řekla.

“Co?” Luce zalapala po dechu. “Tvoje vlasy jsou krásné.”

Byla to pravda. Arriane měla dlouhé husté kudrnaté vlasy, které Luce tak zoufale chyběly. Její volné černé kadeře zářily ve slunečním světle s nádechem červené. Luce si zastrčila vlasy za uši. Ještě nebyly dost dlouhé, aby se s nimi něco dalo dělat. Plácla sebou na tribunu před nimi.

“Krásný, ale obyčejný,” řekla Arriane, “Tvůj účes je sexy a dráždivý. A já ho chci.”

“Oh, ehm, jo,” řekla Luce. Byl to kompliment? Nevěděla, jestli měla být polichocená, nebo zdrcená. Mimochodem nechápala, proč Arriane předpokládá, že dostane to, co chce, i když to patří někomu jinému. “Pokud dostane-”

“Ta-da!” Arriane sáhla do kabelky a vytáhla růžový švýcarský armádní nůž, který hodila Gabbe do krabice. “Co?” řekla, když viděla, jak Luce reagovala. “Vždycky si vezmu něco z toho, co tu nechají noví studenti. Ten nápad jsem dostala, když tady na škole byly psí dni a byl tu ubytovaný … ehm … letní tábor.”

“Ty jsi strávila celé léto … tady?” Luce sebou škubla.

“Ha! Mluvíš jako opravdový nováček. Asi jsi čekala jarní prázdniny.”

Hodila Luce švýcarský armádní nůž. “Neopouštíme tuhle díru. Nikdy. Teď stříhej.”

“A co červené?” zeptala se Luce s nožem v ruce. Zákonitě tu přece někde musí být kamery.

Arriane zavrtěla hlavou. “Obložila jsem je maceškami. Zvládneš to nebo ne?”

Luce přikývla.

“A neříkej mi, že jsi nikdy předtím nestříhala vlasy.” Arrine popadla od Luce švýcarský nůž a vyndala na něm nůžky, pak jí ho vrátila zpátky. “Už ani slovo, dokud mi neřekneš, jak fantasticky vypadám.”

V salonu jejích rodičů matka Luce, předtím než ustřihla vlasy, je svázala do culíku. Luce si byla jistá, že musel být i nějaký lepší způsob jak stříhat vlasy, ale tohle byl ten jediný, jaký znala. Vzala do ruky vlasy Arriane, Obtočila zápěstí kolem jejích vlasů, pevně chytila nůžky a začala stříhat.

Culík jí spadl k nohám a Arriane zalapala po dechu, když se otočila. Vzala ho do rukou a držela ho na slunci. Luce nad tím pohledem píchlo u srdce. Stále ještě byla zoufalá z toho, že ztratila vlasy a tohle jí to připomnělo. Ale Arriane se na tváři objevil úsměv. Přejela ještě jednou prsty po culíku a pak si ho dala do kabelky.

“Super,” řekla. “Pokračuj.”

“Arriane,” zašeptala Luce dřív, než se stačila zarazit. “Tvůj krk. To je-”

“Strašidelné?” dokončila to za ní Arriane. “Můžeš to říct.”

Kůže na krku Arriane, od zadní strany jejího levého ucha až ke klíční kosti byla nerovná, mramorovaná a lesklá. Luce si vzpomněla na Trevora a na ty hrozné obrázky. Dokonce i její vlastní rodiče se na ni nemohli podívat potom, co je viděli. Bylo těžké se teď dívat na Arrianu.

Arriana popadla ruku Luce a přitiskla si ji na kůži. Byla teplá a studená součastně. Byla hladká i drsná.

“Mě to nevadí,” řekla Arriane. “Tobě jo?”

“Ne,” řekla Luce, i když si přála, aby dala Arriane svou ruku pryč, aby ji mohla dát pryč i Luce. Zvedl se jí žaludek, když jí napadlo, co musel Trevor cítit na své kůži.

“Opravdu ti to nevadí, Luce?”

“Ne,” řekla Luce rychle. Muselo být zřejmé, že lže. Zavřela oči. Všechno co chtěla, bylo ve Sword&Cross začít znovu. Na místě, kde se lidé neměli dívat na to, jak se na ni Arrine dívala právě teď. Ráno v bráně školy jí otec zašeptal do ucha motto rodiny Priceů - “Priceovi se nikdy nehroutí” - jenže Luce cítila, jak padá dolů a hrozí, že vybuchne. Dala ruku pryč. “Tak jak to chceš?” zeptala se a dívala se na zem.

“Pamatuješ, jak jsem si tě prohlížela, když ses sem dostala?” zeptala se Arriane a zvedla obočí.

Luce přikývla.

Arriane ukázala na nůžky. “Vrať se zpátky do práce, jo? Udělej mi to fakt pěkný. Abych vypadala jako ty.”

Dokonce i se stejným účesem, by Arriane vypadala jen jako velmi podvyživená verze Luce. Zatímco se Luce pokoušela doupravit střih, Arriane se ponořila do vyprávění o tom, jak to chodí na Sword&Cross. “Ta budova támhle je Augustina. Ve středu večer se tam konají společenské události. A jsou tam všechny naše třídy,” řekla a ukázala na žlutou budovu a dvě budovy na stranách kolejí. Vypadalo to, že byl navržen stejně sadistickým architektem, který navrhnul i Pauline. Bylo to zoufalé náměstí, které vypadalo jako pevnost, obohacená o ostnatý drát a zamřížovaná okna. Nepřirozená šedá mlha halila zdi jako mech, takže bylo nemožné zjistit, jestli tam někdo byl.

“Jo a ještě varování,” pokračovala Arriane. “Budeš třídy tady nenávidět. Nebyla bys normální, kdyby to bylo jinak.”

“Proč? Co je na nich tak zlého?” zeptala se Luce. Možná Arriane prostě neměla ráda školu obecně. S jejím rudým lakem na nehtech, černých očních linkách a černé tašce, ve které měla velký švýcarský nůž, nevypadala zrovna jako studijní typ.

“Třídy jsou tady bez duše,” řekla Arriane. “Horší je, když přijdeš o svou duši taky. Z osmdesáti dětí na téhle škole bych řekla, že už tu mají duši jen tak tři studenti.” Podívala se nahoru. “I když se o tom nemluví, stejně…”

Nedořekla to, ale Luce zaujala jiná část toho, co řekla Arriane. “Počkej to je na celé škole jenom osmdesát dětí?” V létě, než odešla z Doveru, Luce podrobně studovala všechny tlusté příručky, aby si zapamatovala všechny statistiky. Ale všechno co se o Sword&Cross dozvěděla bylo, že do téhle polepšovny přišla úplně nepřipravená.

Arriane přikývla. To způsobilo, že jí Luce nechtěně ustřihla jiný kus vlasů, než měla původně v plánu. Jejda. Doufejme, že si toho Arriane nevšimne nebo si bude myslet, že to tak má být.

“Osm tříd, v každé deset dětí. Všechny rychle poznáš,” řekla Arriane. “A naopak.”

“Myslím, že máš pravdu,” souhlasila Luce a kousla se do rtu. Arriane to myslela jako vtip, ale Luce napadlo, jestli by tady seděla s tímhle chladným úšklebkem a jejíma pastelově modrýma očima, kdyby věděla, proč přesně tady je. Čím déle bude moct Luce udržet její minulost pod pokličkou, tím lepší to bude.

“A měla by ses vyhýbat těžkým případům.”

“Těžkým případům?”

“Děti se sledovacími náramky,” řekla Arriane. “Má je asi třetina studentů.”

“A to jsou ti, kteří-”

“To nechceš vědět. Věř mi.”

“Dobře, tak co udělali?” zeptala se Luce.

Stejně jako Luce chtěla, aby její příběh zůstal tajemstvím, tak se jí taky nelíbil způsob, jakým se k ní Arriane chovala. Jako by byla nějaká naivka. Ať už ty děti udělaly cokoliv, nemohlo to být horší než to, co říkali, že udělala ona. Nebo bylo? Koneckonců nevěděla o těchhle lidech a tomhle místě skoro nic. Tohle vědomí vzbudilo v jejím žaludku studený šedý strach.

“No víš,” řekla Arriane protáhle. “Pomáhali provádět a sami dělali teroristické činy. Rozsekali jejich rodiče na kusy a pak si je opekli na rožni.” Otočila se a mrkla na Luce.

“Sklapni,” řekla Luce.

“Myslím to vážně. Jsou to šílenci a mají mnohem přísnější omezení, než zbytek lidí tady. Říkáme jim spoutaní,” Luce se zasmála Arrianinu dramatickému tónu.

“Tvůj účes je hotový,” řekla Luce a rukama Arriane načechrala to málo vlasů, co jí tam zůstalo. Nakonec to ale vypadalo fakt skvěle.

“Sladké,” řekla Arriane. Otočila se k Luce. Když si prsty přejela přes vlasy, rukávy jejího černého svetru se jí vyhrnuly až k předloktí. Luce zahlédla černý náramek posetý řadou stříbrných knoflíků. Na druhém zápěstí měla taky náramek, ale ten vypadal víc … zvláštně. Arriane zachytila její pohled a ďábelsky na ní zvedla obočí.

“Říkala jsem ti to,” řekla. “Všichni jsme tu šílenci.” Usmála se. “Tak pojď, dokončíme naše turné.”

Luce neměla moc na výběr. Vyškrábala se z tribuny a šla za Arriane. Musela uhnout, když jeden ze supů letěl nebezpečně blízko. Arriane, která nevypadala, že to zaznamenala, ukázala na kostel obrostlý lišejníkem na pravé straně kampusu.

“Tady najdeš naší součastnou tělocvičnu,” řekla a pak dodala průvodcovským tónem. “Ano, ano, pro netrénované oko to vypadá jako kostel. Býval. Ale co se týče architektury na téhle škole, využíváme všechno odložené. Před několika lety to kostel byl, ale nějaký bláznivý kněz na nás ukazoval a vykřikoval něco o zkažených dospívajících, kteří ničí společnost. Když škola dostala nějakou dotaci, udělala z toho tělocvičnu. Teď věří v to, že tam budeme pracovat na naší ´frustraci´ a to ´přirozenějším a produktivnějším´ způsobem.”

Luce zasténala. Vždycky nenáviděla tělocvik.

“Holka, mluvíš mi ze srdce,” politovala je Arriane. “Trenér Diante je ztělesněné zlo.”

Luce s ní držela krok, aby prošly zbytek areálu. Dvůr v Doveru byl vždycky dobře udržovaný, šlechtěný a všude rovnoměrně stály pečlivě stříhané stromy. Sword&Cross vypadal, jako by byl postavený uprostřed bažiny. Vrby se skláněly k zemi, stěny obrůstal břečťan a každý třetí krok se do něčeho zamotaly.

A to nebylo všechno. Každý vlhký nádech Luce uvízl v plicích. Z dýchání v téhle škole měla pocit, že se potápí v pohyblivých pískách.

“Zřejmě bylo architektům fuk, jestli to tady bude vypadat jako na staré vojenské akademii. Výsledek je, že jsme skončili na místě, které je polovinou jako věznice a polovinou jako středověké místo, kde mučili lidi. A není tu žádný zahradník,” řekla Arriane a skopla nějaký sliz z jejích vojenských bot. “No ohromné. Jo, a tohle je hřbitov.”

Luce sledovala, kam Arrine ukazovala prstem. Nalevo, daleko za parkem i za kolejemi. Nad tou zděnou částí země visel dokonce silnější plášť mlhy. Ze tří stran byl ohraničen hustým dubovým lesem. Neviděla na hřbitov, který se zdál být tak blízko od nich, ale cítila hnilobu a slyšela sbor cikád, které byly v korunách stromů. Myslela si, že uviděla tmavé šustící stíny, ale když zamrkala, zmizely.

“To je hřbitov?”

“Jo. Tohle bývala vojenská akademie, kdysi dávno za občanské války. To je místo, kde pohřbívali všechny mrtvé. Je to strašidelné, to jak odešli. A navíc,” řekla Arriane a pak dodala falešným jižanským přízvukem, “smrdí to tu jako v nebi.” Pak na Luce mrkla. “Často se tam potloukáme.”

Luce se podívala na Arriane, aby viděla, jestli si dělá opravdu srandu. Arriane jen pokrčila rameny. “Fajn, tak to bylo jen jednou. A to bylo po opravdu velké kalbě.”

No, tak tohle bylo slovo, které Luce znala.

“Aha!” Arriane se zasmála. “Viděla jsem, jak se ti rozsvítilo. Takže je někdo doma. No, Luce, má drahá, je možné, že si někdy byla na nějaké studentské párty, ale nikdy jsi neviděla, jak paří děti z téhle školy.”

“Jaký je mezi tím rozdíl?” zeptala se Luce. Snažila se skrýt skutečnost, že vlastně nikdy nebyla na žádné studentské párty.

“Uvidíš.” Arriane se zastavila a obrátila se k Luce. “Dnes večer přijdeš a vyrazíme si, jo?” Překvapila Luce tím, že jí chytila za ruku. “Slibuješ?”

“A já si myslela, že bych se měla vyhýbat obtížným případů,” žertovala Luce.

“Pravidlo číslo dvě-nikdy mě neposlouchej!” Arriane se zasmála a zavrtěla hlavou. “Jsem duševně chorá!”

Znovu se dala do pohybu a Luce se vlekla za ní. “Počkej, co bylo pravidlo číslo jedna?”

“Drž krok!”

Když přišli za roh učeben, Arriane smykem zastavila. “Musíš vypadat cool.”

“Cool,” opakovala Luce.

Zdálo se, že se všichni ostatní studenti shlukli u stromů obrostlých lišejníkem. Nikdo nevypadal šťastně, že je venku, ale nikomu se ještě nechtělo dovnitř.

V Doveru se každý oblékal, jak chtěl, takže Luce nebyla zvyklá na jednotnou barvu, ve které byli studenti oblečeni. I když na sobě studenti neměli ty samé černé džíny, černé svetry a roláky hozené přes ramena nebo uvázané kolem pasu, nějakým zvláštním způsobem to jednotně vypadalo.

Opodál stála v kruhu skupina potetovaných dívek, které na sobě měli náramky, které jim sahaly až po lokty. Černé šátky ve vlasech Luce připomněly dívky z nějakého motorkářského gangu, které viděla ve filmu. Mohla by si nějaký půjčit, protože si pomyslela: Co by mohlo být víc cool, než holčičí motorkářský gang?

Luce se podívala na jednu z dívek přes trávník. Měla černě olemované kočičí oči-Luce od ní rychle odvrátila pohled.

Kluka a holka, kteří se drželi za ruce, měli na zadních stranách svetrů přišité flitry ve tvaru lebky se zkříženými hnáty. Každých několik sekund se jeden z nich natáhnul pro polibek na ústa, ušní lalůček, oční víčko. Když se jejich paže ovinuly kolem sebe, Luce uviděla, že oba měli na sobě blikající sledovací náramek. Vypadali trochu drsně, ale bylo jasné, že se milují. Pokaždé, když Luce viděla, že se líbají, a v jejich jazycích se blýskly piercengy, Luce se uvnitř své hrudi cítila osamělá.

Za milenci stál shluk blonďatých kluků, kteří se tlačili ke zdi. Každý z nich měl na sobě teplý svetr. Všichni měli také bílé košile s naškrobenými límečky. Jejich černé kalhoty ladily dokonale k jejich naleštěným černým botám. Ze všech studentů na dvoře, tihle kluci Luce nejvíc připomínali školu v Doveru. Ale bližší pohled na ně ji rychle napověděl, že jsou tihle kluci jiní. Byly to kluci jako Trevor.

Stačilo, aby jen stáli ve skupině a už vyzařovali zvláštní druh houževnatosti. Bylo to pohledem v jejich očích. Bylo těžké to vysvětlit, ale najednou Luce došlo, že stejně jako ona, všichni na téhle škole měli nějakou minulost. Každý kdo tady byl, měl pravděpodobně nějaké tajemství, které s nikým nechtěl sdílet. Ale nemohla přijít na to, jestli jí tohle zjištění izolovalo míň, nebo víc.

Arriane si všimla, že Luce bloudí očima po ostatních dětech.

“Přes den všichni děláme co můžeme,” řekla a pokrčila rameny. “Ale v případě, že sis nevšimla těch supů co létají tak nízko, tohle místo smrdí smrtí.” Sedla si na lavičku pod smuteční vrbu a poklepala na místo vedle ní.

Luce z ní setřela hromadu mokrého, tlejícího listí, ale těsně před tím, než se posadila, si všimla někoho, kdo porušoval příkaz o oblékání.

Někoho velmi atraktivního, kdo porušoval příkaz o oblékání.

Měl kolem krku červený šátek. Bylo dost daleko do toho, aby se mohlo říct, že byla venku zima, ale on měl přes svůj černý svetr přehozenou černou motorkářskou bundu. Možná to bylo tím, že byl na hřišti jediný, kdo měl na sobě i jinou barvu než černou, ale Luce od něj nemohla odtrhnout pohled. Ve skutečnosti všechno ostatní vybledlo ve srovnání s ním. Na jednu dlouhou chvíli Luce zapomněla, kde je.

Ztratila se v jeho hustých zlatých vlasech a jeho odpovídajícím opálení. Měl vysoké lícní kosti, tmavé sluneční brýle, které mu zakrývaly oči a jemný tvar rtů. Ve všech filmech, které Luce viděla a ve všech knihách, které přečetla, měla na lásce podíl ohromující krása. Vždy tam byl ale nějaký malý nedostatek. Zlomený zub, okouzlující neposlušná kadeř nebo třeba znamínko krásy na jeho levé tváři. Věděla, že když je hrdina příliš dokonalý, bylo tu riziko, že bude taky nedostupný. Ale dostupný nebo ne, Luce vždy měla slabost pro dokonalost. A to tenhle kluk byl.

Byl opřený proti budově se zkříženýma rukama na prsou. Na zlomek vteřiny Luce uviděla obraz sebe, jak jí tyhle paže objímají. Zavrtěla hlavou, ale vize zůstala tak jasná, že málem vyrazila směrem k němu.

Ne, to bylo šílené. Nebo ne? Dokonce i na škole plné bláznů si byla Luce dobře vědoma toho, že tenhle instinkt měli jen duševně nemocní lidé. Vždyť ho ani neznala.

Mluvil s menším klukem s dredy a s úsměvem, ve kterém odhaloval svoje zuby. Oba se dlouze zasmáli. Tak, že to v Luce vzbudilo podivnou žárlivost. Snažila se vzpomenout si, jak dlouho to bylo od chvíle, kdy se naposled smála, doopravdy smála.

“To je Daniel Grigori,” řekla Arriane a naklonila se k ní. Jako by jí četla myšlenky. “Můžu říct, že vypadá jako někdo, kdo přitahuje pozornost.”

“Mírně řečeno,” souhlasila Luce. Byla v rozpacích, když si uvědomila, jak musela Arriane připadat.

“Jo, jasně, když to říkáš.”

“Tobě se nelíbí?” řekla Luce. Nebyla schopna zastavit ta slova, která jí vyšla z úst.

“Jeho kamarád je Rolland,” kývla Arriane směrem k dredatému klukovi. “Ten je v pohodě. Je to druh kluka, který ti může sehnat různé věci, víš?”

Ne, tak docela, pomyslela si Luce a kousla se do rtu. “Jaké věci?”

Arriane pokrčila rameny, použila už zastrčený armádní nůž, aby si s ním z džín odřízla párající se nit. “Prostě věci. Řekneš mu, co chceš, a on ti tu věc sežene.”

“A co Daniel?” zeptala se Luce. “Jaký je jeho příběh?”

“Ach, ona to nevzdá,” Arriane se zasmála a pak si odkašlala. “To nikdo skutečně neví,” řekla. “Dost tvrdě pracuje na tom, aby si zachoval svůj status záhadného hocha. Možná by mohl být právě on tvým školním napraveným pitomcem.”

“Nezajímám se o pitomce,” řekla Luce a jakmile ta slova vyslovila, přála si, aby je mohla vzít zpátky. Po tom, co se stalo s Trevorem, byla on ta poslední, kdo by mohl soudit něčí charakter. Ale bylo to horší. Stačilo, aby si byť jen vzpomněla na tu noc a černý mrak ze stínů se k ní vrátil. Téměř, jako by byla zpátky u jezera.

Podívala se znovu na Daniela. Vzal si brýle a dal si je do kapsy. Pak se otočil a pohlédl na ni.

Když jeho pohled zachytil ten její, Luce sledovala, jak se jeho oči rozšířily a pak se zase rychle zúžily. Vypadal překvapeně. Ale ne - bylo v tom něco víc. Když se na ni Daniel díval, její dech se zadrhl v hrdle. Odněkud ho znala.

Ale Luce by si pamatovala, kdyby se setkala s někým, jako je on. Pamatovala by si ten pocit, kdy by byla naprosto otřesená, stejně jako teď.

Uvědomila si, že se na sebe stále dívají, když se na ní Daniel usmál. Projel jí proud tepla a ona se musela opřít o lavici pro podporu. Cítila, jak mu její rty jeho úsměv vracejí. Jenže potom zvedl ruku do vzduchu.

A ukázal na ní prostředníček.

Luce zalapala po dechu a sklopila oči.

“Co?” zeptala se Arriane a nehleděla na to, co se právě stalo. “To je jedno,” řekla. “Nemáme čas. Bude zvonit.”

Jako na povel zazvonil zvonek a všichni studenti se začali pomalu trousit do budovy. Arriane tahala Luce za ruce a domlouvala se s ní, kde se setkají a kde potom. Luce se ale ještě vzpamatovávala z toho, jak na ní luskl prsty ten dokonalý cizinec. Její delirium z Daniela už zmizelo a to jediné co teď chtěla vědět bylo: Co má ten kluk za problém?

Těsně předtím, než zmizela do svojí první třídy, se odvážila ohlédnout. Jeho tvář byla bez výrazu, ale nebylo pochyb, že se za ní dívá, jak odchází.

kapitola 2 1/2

Středa v 21:02 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 2

HODÍCÍ SE K VLASTNĚNÍ

Luce měla papír s plánkem školy, poloprázdný blok, do kterého začala psát loni v Doveru Moderní evropskou historii, dvě tužky číslo dva, její oblíbenou gumu a náhlý špatný pocit, že by Arriane mohla mít o třídách ve Sword&Cross pravdu.

Zatím se tu odněkud vzal učitel. Chatrné stoly byly uspořádány v nahodilých řadách a skříň s materiály k hodině byla zabarikádovaná stohy zaprášených krabic, které se hromadily před ní.

Ale co bylo horší, žádnému z dětí ve třídě to nepřišlo divné. Ve skutečnosti si asi žádné z dětí nevšimlo, že byly vůbec ve třídě. Všichni stáli blízko oken, přičemž si dopřávali poslední tahy z cigaret a polohovali extra velké zavírací špendlíky na svoje trička.

Jen Todd seděl skutečně u stolu a vyřezával na něj svým perem nějaký složitý znak. Ale jinak se zdálo, že si ostatní noví studenti už našli v davu svoje místo. Cam se přidal k těm klukům, kteří vypadali jako z Doveru. Museli být přáteli, už když byl na tuhle školu přijat poprvé. Gabbe si třásla s rukou s holkou a propíchnutým jazykem, která se venku líbala s klukem s propíchnutým jazykem. Luce cítila hloupou žárlivost, že nemá dost odvahy, aby taky něco udělala. Posadila se blízko k neškodnému Toddovi.

Arriane poletovala mezi ostatními a šeptala nějaké věci holkám, které neznala. Vypadaly jako gotické princezny. Když prošla kolem Cama, rozcuchal jí nově ostříhané vlasy.

“Krásné koště, Arriane.” Ušklíbl se, když se dotkl zadní strany jejího krku. “Vyřiď svému kadeřníkovi kompliment.”

Arriane ho plácla do ruky. “Ruce pryč, Came. Což znamená: Jen ve tvých snech.” Trhla hlavou směrem k Luce. “A můžeš složit poklonu mému novému domácímu mazlíčkovi, je támhle.”

Smaragdové oči Cama zazářily směrem k Luce a ona ztuhla. “Věřím, že to udělám.” A vykročil směrem k ní.

Usmál se na Luce, která seděla na židli se zkříženými kotníky a ruce měla úhledně složené na stole, který byl přeplněný grafity.

“Nové děti by měly držet spolu,” řekl. “Víš co tím myslím?”

“Ale já jsem si myslela, že už jsi tu byl předtím.”

“Nevěř všemu, co říká Arriane.” Ohlédl se na ní. Stála u okna a podezřele si je prohlížela.

“Ale ona o tobě nic neříkala,” řekla Luce rychle a snažila si vzpomenout, jestli je to skutečně pravda. Bylo jasné, že se Cam a Arriane neměli rádi, a přestože byla Luce Arrianě vděčná za dnešní přijetí, ještě nebyla připravená rozhodnout se pro jakoukoliv stranu.

“Pamatuju si, když jsem tu byl nový … poprvé.” Zasmál se sám pro sebe. “Moje parta se zrovna rozpadla a já byl ztracený. Neznal jsem nikoho. Tak jsem mohl použít někoho, kdo byl bez” -pohlédl na Arriane. “denního programu, aby mi to tady ukázal.”

“A ty už máš nějaký program?” řekla Luce překvapená tím, že slyší ve svém hlase koketní tón.

Camovi přes tvář přeběhl úsměv. Zvedl jedno obočí. “A to jsem si myslel, že jsem se sem nechtěl vrátit.”

Luce se začervenala. Obvykle se nezaplétala s rockery - ale žádný z nich si nikdy nepřitáhl stůl těsně vedle ní, nesvalil se na židli a nedíval se na ní tak zelenýma očima. Cam sáhl do kapsy a vytáhl trsátko s číslem 44 a položil ho na stůl.

“Tohle je číslo mého pokoje. Přijď kdykoliv.”

Trsátko, které zvedla, nebylo daleko od barvy Camových oči a Luce se divila, kde k tomu přišel, ale než mu stačila odpovědět -a kdo ví, co by mu odpověděla-Arriane položila tvrdě ruce na Camova ramena. “Omlouvám se, ale asi jsem se nevyjádřila dost jasně? Tuhle jsem si už zamluvila já.”

Cam si odfrkl. Poídval se přímo na Luce, a pak řekl: “Vidíš, a já myslel, že ještě existuje něco, jako svobodná vůle. Možná, že tvůj nový domácí mazlíček se dokáže rozhodnout sám.”

Luce otevřela ústa, aby se bránila, že umí myslet sama, a že je to teprve její první den tady a že to tady teprve všechno poznává. Ale než mohla vyslovit myšlenky, které se jí honily v hlavě - zazvonil varovný zvonek a malé shromáždění u stolu Luce, se rozpustilo.

Ostatní děti si posedaly ke stolům kolem. Luce seděla u toho svého ostýchavě, ale slušně. Upřela své oči na dveře, což jí poskytlo výhled na Daniela.

Periferním viděním cítila, že po ní Cam tajně pokukuje. Cítila se polichocená-ale zároveň i nervózní a nakonec i frustrovaná sama sebou. Damiel? Cam? Byla na téhle škole jak dlouho-čtyřicet pět minut?-a její mysl už okupovali dva kluci. Celý důvod, proč vlastně na téhle škole byla, byl, že potkala zajímavého kluka, co skončil velmi, velmi špatně. Neměla by si dovolit, aby se zakoukala do kohokoliv z těch dvou v první den její školy.

Pohlédla na Cama, který na ni znovu mrkl a pak si odhrnul svoje tmavé vlasy pryč z očí. Byl vážně krásný -jo, skvělý-zrovna teď vypadal docela užitečně. Stejně jako ona se ještě přizpůsoboval režimu tady, ale on už byl ve Sword&Cross několikrát předtím. A byl k ní milý. Myslela na zelené trsátko s číslem jeho pokoje, který jí dal a doufala, že to myslel upřímně. Mohli by být … přátelé. Možná bylo zrovna tohle to, co potřebovala. Možná, že by se pak ve škole přestala cítit tak divně.

Možná, že by mohla zapomenout na to, že okna ve třídě byla velikosti dopisní obálky, přetřená vápnem, s výhledem na mauzoleum na hřbitově.

Možná, že bych mohla zapomenout na zápach, který mě štípe v nose, vycházející z peroxidové blonďaté punkerky, která seděla před ní.

Nebo by pak konečně mohla začít věnovat pozornost vousatému učiteli, který pochodoval po třídě a který nám nařizoval, abychom se připravili a posadili se. Pak pevně zavřel dveře.

Pocit zklamání se jí usadil na srdci. Chvíli jí trvalo pochopit, proč. Dokud učitel nezavřel dveře, stále tady byla malá naděje, že bude Daniel v její třídě taky.

Co má další hodinu, francouzštinu? Podívala se na její plánek a zjistila jaká místnost to je, potom po jejím plánu proletělo papírové letadlo. Přestřelil její stůl a přistál na podlaze vedle její tašky. Podívala se na učitele, aby zjistila, jestli si toho všiml, ale on byl zaneprázdněný kusem třídy, zatímco s ní psal něco na tabuli.

Luce se podívala nervózně nalevo. Když se na ni Cam podíval, dal jí vzkaz tím, že se na ní koketně podíval. To způsobilo, že se celé její tělo napjalo. Nezdálo se ale, že by věděl, kdo je zodpovědný za papírové letadlo.

“Psssst,” ozval se tichý šept za ní. Byla to Arriane, která na ní pokynula bradou a potom na papírové letadlo. Luce se sklonila, aby pro něj dosáhla a viděla na jeho křídle napsané své jméno. Její první vzkaz!

Tak už hledáš východ?

Tohle není dobré znamení.

Jsme v téhle díře až do oběda.

To musel být vtip. Luce znovu zkontrolovala svůj plánek a s hrůzou si uvědomila, že má všechny ranní hodiny ve stejné místnosti 1 a všechny hodiny je bude učit ten samý učitel, Pan Cole.

Odtrhl svůj pohled od tabule a ospale rozhlédl se po třídě.

Neuvedl nové žáky-Luce se nemohla rozhodnout, jestli za to byla ráda nebo ne. Pan Cole jen hodil osnovy před každého z nových studentů. Když osnovy přistály před Luce, dychtivě se naklonila dopředu, aby si je prohlédla. Historie světa, četla. Jak obejít osud lidstva. Hmmm. Historie byla vždycky její silná stránka, ale osud lidstva. Když se podívala na předměty blíž, zjistila, že Arriane měla o té díře pravdu: nemožný seznam četby, TEST psaný velkými písmeny každý třetí týden. A třicet stránek na téma -vážně?- neúspěšný tyran dle vašeho výběru. V tlustých černých závorkách byly dány témata, které už Luce prošvihla během několika prvních týdnů. Na okraji papíru byla poznámka od pana Cola Dejte mi vědět, koho jste si vybrala. Jestliže byl nějaký způsob, jak jí ještě víc vyděsit, on ho našel.

Alespoň, že za ní seděla Arriane. Luce byla ráda, že už naškrábala jako odpověď SOS poznámku. Ona a Callie měly hodně lstivých způsobů, jak si posílat vzkazy, ale teď se musela naučit skládat papírovou vlaštovku. Vytrhla list ze svého bloku a snažila se využít tu Arrianinu jako předlohu.

Po několika minut, které strávila skládáním jí na stole přistálo další letadlo. Pohlédla se na Arriane, která zavrtěla hlavou, vykulila na ní oči a vrhla na ní pohled typu, máš se ještě hodně co učit.

Luce pokrčila rameny a s omluvou se otočila zpět, aby otevřela druhý vzkaz: Jo, a dokud si nebudeš jistá, že dobře míříš, možná bys mi neměla posílat žádné vzkazy o Danielovi. Dude za mnou je dobrej ve fotbale, mohl by to chytnout.

Jo, to je dobré vědět. Ani si nevšimla, že vedle ní seděl Danielův přítel Roland. Teď, když se mírně na sedadle zaklonila, uviděla koutkem oka její dredy.

Odvážila se podívat dolů na jeho sešit a zjistila tak jeho celé jméno. Roland Sparks.

“Žádné opisování mimochodem,” řekl pan Cole přísně, což Luce donutilo zvednout k němu hlavu. “Žádné plagiátorství a nedívejte se do prací nikoho jiného. Nedávám vám prostřednictvím postgraduální práce jen prostředek k tomu, abyste se trochu rozptýlili.”

Luce přikývla, stejně jako všichni ostatní omámené děti. Ve stejné chvíli jí uprostřed stolu přistálo třetí papírové letadlo.

Už jen 172 minut a končíme!

O sto sedmdesát tři minut mučení později, vedla Arriane Luce do jídelny. “Tak co myslíš?” zeptala se.

“Měla jsi pravdu,” řekla Luce otupěle, která se stále vzpamatovávala z toho, jak bolestně nudné byly její první tři hodiny ve škole. “Proč se někdo učí o tak depresivních tématech?”

“Ále, Cole toho brzo nechá. Vždycky vytahuje tyhle strašný kecy, když přijdou noví studenti. Mimochodem,” řekla Arriane a šťouchla do Luce. “mohlo by to být i horší. Mohly bychom dostat a muset zápasit s paní Tross.”

Luce pohlédla do jejího rozvrhu. “Mám ji odpoledne na biologii,” řekla a měla ve střevech zvláštní pocit.

Arriane vyprskla smíchy a Luce cítila, jak jí někdo šťouchnul do ramene. Byl to Cam. Šel na oběd. Luce po tou ránou zavrávorala a málem spadla, ale jeho ruka jí zachytila a ustálila ji.

“Uvolni se.” Vrhl na ni rychlý úsměv a ona přemýšlela, jestli do ní vrazil úmyslně. Ale zdálo se, že v tom byl nevině. Luce se podívala na Arriane, aby zjistila, jestli si něčeho všimla. Arriane na ní zvedla obočí, jakoby chtěla Luce něco říct, ale ani jedna z nich nic neřekla.

Když přešli k prašným oknům, které oddělovaly chodbu od příšerné jídelny, Arriane jí chytila za loket.

“Vyhni se za každou cenu smaženýmu kuřecímu steaku,” řekla zkušeně a následovala dav do hlasité jídelny. “Pizza je v pořádku, chilli je v pořádku a vlastně ani ten boršč není špatný. Máš ráda sekanou?”

“Jsem vegetariánka,” řekla Luce. Rozhlédla se po jídelních stolech a hledala hlavně dvě osoby. Daniela a Cama. Prostě by se cítila líp, kdyby věděla kde jsou, aby mohla jít na oběd a předstírat, že ani jednoho z nich nevidí. Ale ať se dívala jak chtěla, žádného neviděla …

“Vegetariánka, co?” Arriane ohrnula rty. “Máš hippie rodiče nebo je to tvůj vlastní soukromí pokus o rebélii?”

“No, ani ne, já jsem jen-”

“Jako že nejíš žádné maso?” Arriane dala Luce ruce na ramena a otočila jí o devadesát stupňů, aby se dívala přímo na Daniela. Seděl na druhé straně místnosti. Luce dlouze vydechla. Byl tam. “Takže, vážně nejíš žádné maso?” zpívala Arriane nahlas. “Nezabořila bys do něj zuby?”

Luce šťouchla do Arriane a táhla jí k lince, kde se vydávaly obědy. Arriane se smála a Luce věděla, že se dost červenala, což bylo zřejmé v tomhle zářivkovém osvětlení.

“Sklapni, on to určitě slyšel,” zašeptala.

Část Luce byla ráda, že s kamarádkou žertovala o klukách. Za předpokladu, že Arriane byla její kamarádka.

Kapitola 2 2/2

Čtvrtek v 12:31 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 2 2/2

Pořád ještě byla rozladěná tím, co cítila dneska ráno, když viděla Daniela. Táhlo jí to k němu-pořád ale nechápala, kde se to v ní bere. Přesto to tady bylo znovu. Nemohla odtrhnout oči z jeho blond vlasů a z hladké linie jeho čelisti. Odmítla, aby jí chytil, jak na něj zírá. Nechtěla mu dát žádnou možnost, aby jí podruhé ztrapnil.

“Cokoliv,” posmívala se jí Arriane. “Je to tak. Zaměřuješ se na hamburger, abys neslyšela Satanovo volání.” Ukázala na Daniela, který vypadal, že se intenzivně zaměřil na žvýkání jeho hamburgeru. Sakra, vypadal jako někdo, kdo předstírá, že se intenzivně zaměřuje na žvýkání svého hamburgeru.

Luce se podívala přes stůl na Rolanda, přítele Daniela. Díval se přímo na ni. Když zachytil její pohled, zkroutil obočí, takže Luce nemohla poznat na co myslí, stále se na ní ale díval.

Luce se otočila zpátky k Arriane. “Proč se všichni na téhle škole chovají tak divně?”

“Nehodlám je urážet, chystám si vybrat jídlo” řekla Arrine a zvedla plastový tác. Jeden podala Luce. “Budu ti spíš dál vysvětlovat výtvarné umění výběru jídla v bufetu. Takže, nikdy si nesedej poblíž -Luce, pozor!”

Všechno, co Luce stačila udělat, bylo ustoupit o jeden krok. Hned potom ucítila, jak jí na ramena zatlačily dvě ruce. Okamžitě věděla, že jde k zemi. Natáhla před sebe ruku pro podporu, ale jediné, co její ruce objevily, byl tác s jídlem. Celý tác se na ní zřítil, i s tím co bylo na něm. Přistála s žuchnutím na podlahu v jídelně a na hlavu jí spadl plný talíř boršče.

Když si dost sentimentálně otřela z očí řepu, Luce vzhlédla. Ten nejrozzlobenější skřítek, jakého kdy viděla, stál nad ní. Ta dívka měla odbarvené vlasy, ostříhané na ježka. Na tváři měla nejméně deset piercingů a smrt jí koukala z očí. Vycenila na Luce zuby a zasyčela: “Když mi to, co jsem teď viděla, ještě nestačilo zkazit chuť k jídlu, měla bys mi koupit nový oběd.”

Luce vykoktala omluvu. Pokusila se vstát, ale dívka zvedla jednu svou nohu, na které měla jehlový podpatek a zaryla ho Luce do nohy. Bolest jí vystřelila do chodidla a Luce se musela kousnout do rtu, aby nevykřikla.

“To by stačilo, Molly,” řekla chladně Arriane. Sáhla dolů, aby Luce pomohla na nohy. Molly se postavila před Arrianu, připravená jí čelit. Luce měla pocit, že to nebyl jejich první konflikt.

“Koukám, že ses rychle spřátelila s nováčkem,” zavrčela Molly. “To není moc dobré chování, A. Copak ty nejsi ve zkušební době?”

Luce polkla. Arriane se nezmínila ani slovem o zkušební době. Ale to přece nedávalo smysl, aby jí zakazovali navazování nových přátelství. To slovo ale stačilo, aby Arriane zatnula ruce v pěst a vyrazila s pěstí vpřed. Přistála Molly na pravém oku.

Molly se zapotácela dozadu, ale byla to Arriane, která upoutala pozornost Luce. Začala se zmítat a rozhodila paže trhavě do vzduchu.

Šlo o náramek, došlo Luce s hrůzou. Zaslal do těla Arriane nějaký šok. Neuvěřitelné. Byl to krutý a neobvyklý trest. Luce se zvedl žaludek, když viděla, jak se tělo její kamarádky třese. Natáhla se a chytila Arriane, když klesala k zemi.

“Arriane,” zašeptala Luce. “Jsi v pořádku?”

Luce zalapala do dechu. Pak se jedno z očí Arriane otevřelo. “Bojíš se o mně? Ále, to je milé. Neboj se, žádný šoky mě nezabijou,” zašeptala. “Jen mě udělají ještě silnější. Každopádně to stálo za to, dát tý krávě pěstí do oka, víš?”

“Fajn, jděte od sebe. Jděte od sebe,” zaburácel za nimi chraplavý hlas.

Randy stála ve dveřích, byla červená a ztěžka dýchala. Je trochu pozdě na to je od sebe odtrhnout, pomyslela si Luce. Ale pak se k nim Molly začala kymácet. Její jehlové podpatky se zarývaly do lina. Tahle dívka neměla stud. Copak by si opravdu ještě kopla do Arriany, zatímco tam byla i Randy?

Naštěstí urostlé ruce Randy se sevřely kolem jejího zápěstí. Molly se jí pokusila kopnout a tím si otevřít cestu ven. Začala křičet.

“Někdo by měl začít mluvit,” vyštěkla Randy. Mačkala ruku Molly, dokud neochabla. “Nebo mi dáte všechny tři zprávu o tom, co se stalo zítra ráno. Na hřbitově. Při úsvitu!” Randy se podívala na Molly. “Už jsi vychladla?”

Molly strnule přikývla a Randy ji pustila. Přikrčila se k místu, kde Luce ještě držela Arriane v náručí. Měla paže zkřížené na hrudi. Zpočátku si Luce myslela, že byla Arriane ještě rozmrzelá, jako vzteklý pes z obojku, ale pak ucítila, jak se Arriane zachvěla a uvědomila si, že byla dívka ještě stále vydána na milost a nemilost náramku.

“Pojď,” řekla Randy jemněji. “Půjdeme pryč.”

Natáhla ruku a pomohla na nohy jejímu malému, třesoucímu se tělu. Obrátila se jen jednou ve dveřích, aby zopakovala Luce a Molly: “Zítra, při úsvitu!”

“Těším se,” řekla Molly sladce a sehnula se, aby zvedla z podlahy talíř se sekanou, která jí vyklouzla z podnosu.

Po druhé se postavila nad Luce a pak obrátila talíř vzhůru nohama. Kaše i sekaná jí spadly do vlasů. Luce cítila své ponížení, když si všichni ze Sword&Cross mohli prohlédnout, jak právě Molly nasadila klobouk z masa té nové holce.

“K nezaplacení,” řekla Molly a vytáhla ze zadní kapsy svých džínsů malý stříbrný foťák. “Řekni … sekaná,” zazpívala a udělala několik záběrů. “Ty se budou skvěle vyjímat na mém blogu.”

“Pěkný klobouk,” ušklíbl se někdo z druhé strany jídelny. Pak se s rozechvěním Luce obrátila k Danielovi. Modlila se, aby byla nějaká možnost, že by tuhle scénku neviděl. Ale viděl. Vrtěl hlavou a tvářil se naštvaně.

Až do téhle chvíle si Luce myslela, že by si mohla jen tak stoupnout a setřást ze sebe tenhle incident -doslova. Ale když viděla Danielovu reakci, nakonec jí to zlomilo.

Nechtěla plakat před kýmkoliv z těchhle hrozných lidí. Ztěžka polkla, vstala a vyrazila pryč. Vrhla se směrem k nejbližším dveřím a toužila na tváři cítit chladný vzduch.

Místo toho, jakmile vyšla ven, zahalila ji vlhkost září, škrtila ji. Obloha neměla skoro žádnou barvu. Byla tak tmavě šedivá, že bylo obtížné najít dokonce i slunce. Luce zpomalila, až se dostala až k okraji parkoviště. Pak se úplně zastavila.

Toužila tam vidět své staré otlučené auto a ponořit se do tkaniny jejího sedadla, zapnout rádio a vypadnout z tohohle pekla. Ale když stála na horkém černém chodníku, realita ji dostihla: Byla tady zavřená, od vnějšího světa ji dělila kovová brána. Kromě toho, i kdyby našla cestu ven … kam by šla?

Špatný pocit, který cítila ve svých střevech, byl vše, co potřebovala vědět. Tohle byla její poslední zastávka. To bylo dost zlé.

Ale i když to bylo depresivní, byla to pravda. Sword&Cross byl teď všechno, co měla.

Složila si tvář do dlaní, protože věděla, že se musela vrátit. Když ale zvedla hlavu, zbytek na její dlani jí připomněl, že je pořád ještě obalená v sekané Molly. Fuj. První zastávka bude nejbližší koupelna.

Když se dostala zpátky dovnitř, šla Luce hned na dámské toalety. Otevřela dveře. Byla tam Gabbe. Teď se jevila ještě víc blonďatá a bezchybná. Luce naproti ní vypadala jako, kdyby se právě hrabala v popelnici.

“Jejda, omluv mě, miláčku,” řekla. Její hlas s jižním přízvukem byl sladký, ale její obličej se při pohledu na Luce zakabonil. “Ach bože. Vypadáš hrozně. Co se stalo?”

Co se stalo? Jako by to už nevěděla celá škola. Tahle dívka si pravděpodobně hraje na hloupou, aby donutila Luce prožít celou tu ponižující scénu znova.

“Počkej pět minut,” odpověděla Luce ostřejším hlasem, než původně chtěla. “Jsem si jistá, že se tady drby šíří jako mor.”

“Chceš si půjčit můj make-up?” zeptala se Gabbe a zvedla k ní její pastelově modrou kosmetickou tašku. “Ještě ses asi neviděla, ale budeš-”

“Díky, ale ne.” Luce ji přerušila a vešla do koupelny. Bez toho, aby se na sebe podívala do zrcadla, přešla hned k umyvadlu. Postříkala si obličej studenou vodou a nakonec si z ní všechno smyla. Tekly jí slzy, když se jí mýdlo dostalo do očí. Pokusila se použít levné růžové mýdlo, aby ze sebe vydrhla sekanou. Byly tu ale ještě její vlasy. A její oblečení určitě vypadalo lépe, než vonělo. Ne, že se musela ještě obávat o první dojem, který udělá.

Dveře do koupelny se otevřely a Luce se dívala na popraskanou zeď. Cítila se jako lovené zvíře. Když cizinec chodil po koupelně, Luce ztuhla a čekala na nejhorší.

Dívka, která vešla, si sedla, což ještě zvýraznilo abnormální množství oblečení, které na sobě měla. Její široký obličej obklopovaly kudrnaté hnědé vlasy a její světle fialové brýle se zapotácely, když si je popotáhla. Vypadala docela neškodně, ale když si jí Luce lépe prohlédla, zjistila, že se možná mýlila. Měla za zády zastrčené obě ruce, takže k ní Luce neměla plnou důvěru.

“Víš, že bys tady neměla být bez povolení,” řekla dívka. Její tón se zdál být profesionální.

“Já vím.” Pohled v očích té dívky jen potvrdil Luce její podezření, že bylo absolutně nemožné, aby na ní o přestávce tady náhodou narazila. Vzdychla v kapitulaci. “Jen jsem-”

“Dělám si legraci.” Dívka se zasmála a zakoulela očima. Její tělo se uvolnilo. “Vzala jsem pro tebe nějaký šampon,” řekla a ukázala mi dvě lahve šamponu, které držela v rukách. Jedna byla šampon a ta druhá byla kondicionér. “Pojď,” řekla a přitáhla si až k ní skládací židli. “Pojďme tě očistit. Posaď se sem.”

Z úst Luce unikl zvuk, který byl něco mezi smíchem a fňuknutím. Znělo to, ano, jako úleva. Dívka se k ní chovala opravdu hezky. Ne hezky, jako člověk z polepšovny, ale hezky jako normální člověk! Bez zjevného důvodu.

Šok z toho, byl pro Luce až příliš velký, větší než mohla unést. “Díky?” Podařilo se Luce říct. Stále ale měla pocit, že by měla být trochu obezřetná.

“Jo, a budeš pravděpodobně potřebovat převlečení,” řekla dívka a Luce se dívala, jak si přes hlavu svléká černý svetr. Měla pod ním totožný černý svetr.

Když uviděla překvapený výraz ve tváři Luce, řekla: “Co? Mám nepřátelský imunitní systém. Musím nosit hodně vrstev oblečení.”

“No, dobře, a budeš v pořádku, když ti bude jeden chybět?” Zeptala se Luce, i když by udělala cokoliv, aby se dostala ze svého roláku, který smrděl jako maso.

“To bude dobré,” řekla dívka a mávla rukou. “Měla jsem na sobě tři. A další pár mám ve skříňce. Zvu tě na jeden. Bolí mě vidět vegetariána v masovém svetru. Jsem velmi empatická.”

Luce se divila, jak tahle cizinka věděla o jejích dietních preferencích, ale víc než na to se chtěla zeptat na něco jiného. “Ehm, proč jsi ke mně tak hodná?”

Dívka se zasmála, povzdechla si a pak zavrtěla hlavou. “Ne každý na Sword&Cross je děvka nebo sportovec.”

“Huh?” řekla Luce.

“Sword&Cross … Děvky a Sportovci. Takhle přezdívka se ve městě používá pro tuhle školu. Je zřejmé, že tu ve skutečnosti žádní sportovci nejsou. Nebudu trápit tvoje uši některou z horších přezdívek školy, na kterou jsi přišla.”

Luce se zasmála.

“Všechno, co jsem chtěla říct bylo, že ne každý tady je totální blbec.”

“Jen většina?” zeptala se Luce. Nenáviděla se za to, že mluvila tak negativně.

Ale tenhle den byl dlouhý a od rána se toho stalo tolik, že jí snad tahle holka nebude soudit za to, že je tak nevrlá.

K jejímu překvapení se dívka usmála. “Přesně tak. A oni nám ostatním určitě taky dávají hnusná jména.” Vystrčila k ní ruku. “Jsem Pennyweather Van Syckle-Lockwood. Můžeš mi říkat Penn.”

“Mám to,” řekla Luce. Byla stále ještě příliš roztrpčená na to, aby si uvědomila, že dřív by se právě teď dusila smíchy z jejího jména. Znělo to, jako by byla vystřižená z románu Charlese Dickense. Znovu jí přišlo, že je něco důvěryhodného na dívce, která se zvládla představit s vážnou tváří.

“Já jsem celým jménem Lucinda.”

“A všichni ti říkají Luce,” řekla Penn. “A přišla jsi z Doveru Prep v New Hampshiru.”

“Jak to víš,” zeptala se Luce pomalu.

“Štěstí?” Penn pokrčila rameny. “Dělám si legraci. Četla jsem tvůj spis. Je to můj koníček.”

Luce na ni nechápavě zírala. Možná byla až příliš ukvapená s rozsudkem důvěryhodná. Jak mohla mít Penn přístup k jejímu spisu?

Penn pustila vodu. Když byla teplá, poručila Luce, aby se ohnula k umyvadlu.

“Víš,” vysvětlovala. “Já vlastně nejsem blázen.” Vytáhla s proudu vody mokrou hlavu Luce. “Bez urážky.” Pak jí hlavu vrátila zpět. “Jsem jen člověk na téhle škole, aniž by mi to přikázal soud. A i když si myslíš, že asi ne, být tady má své výhody. Například, jsem tady jediné dítě, kterému se důvěřuje natolik, abych mohla být asistentem v kanceláři. Což je z jejich strany neopatrné. Mám přístup k mnoha důvěrným věcem.”

“Ale jestli tu nemáš být-”

“Můj otec je tady správce parku. Takže mě tady nechávají studovat zadarmo. Takže …” Hlas Penn se vytratil.

Otec Penn byl správce parku? Z toho jak vypadá tohle místo Luce ani nenapadlo, že by tady nějaký mohl být.

“Vím, co si myslíš,” řekla Luce a pomáhala dostat z vlasů Luce poslední zbytky omáčky. “To, že to tady není nějak moc udržované?”

“Ne,” lhala Luce. Toužila zůstat s touhle dívkou za dobře a udržet přátelskou atmosféru mnohem víc, než jí záleželo na tom, jestli je tu posekaný trávník. “Je to tu, ehm, opravdu pěkné.”

“Táta zemřel před dvěma lety,” řekla Penn tiše. “Chátrající starý ředitel mě dostal do péče jako můj zákonný zástupce. Ale, ehm, on…nikdy mi nenahradil tátu.”

“Je mi to líto,” řekla Luce a taky ztišila svůj hlas. Ona věděla, co to znamenalo utržit velkou ztrátu.

“To je v pořádku,” řekla Penn a stříkala si kondicionér do dlaně. “Je to vlastně velmi dobrá škola. Dost se mi tu líbí.”

V tu chvíli hlava Luce vystřelila nahoru a postříkala celou koupelnu. “Jsi si jistá, že nejsi blázen?” dobírala si jí.

“Dělám si legraci. Nesnáším to tady. Je to úplně na hovno.”

“A přesto nejedeš někam na dovolenou,” řekla Luce a zvědavě naklonila hlavu.

Penn se kousla do rtu. “Já vím, je to morbidní, ale i kdybych tady neuvízla, nemohla bych odjet. Můj táta je tady.” Ukázala směrem na hřbitov, který odsud nebyl vidět. “Je to všechno, co mám.”

“Tak myslím, že máš víc, než někteří lidé na téhle škole,” řekla Luce a myslela na Arriane. Její mysl se vrátila zpátky, když svírala Arriane ruku. Vzpomněla si na dychtivý výraz v jejích modrých očích, když jí Luce slíbila, že dnes večer něco podniknou na její koleji.

“To je v pořádku,” řekla Penn. “Pokud Arriane neodvážela sestra, nebude to nic vážného. Bude v pohodě.”

“Ale ona nebyla v pohodě,” řekla Luce. “Bylo to tím náramkem. Viděla jsem to. Dávalo jí to šoky.”

“Máme tady velmi širokou definici pro to, co je to být v pohodě. A tvůj nový nepřítel, Molly? Ví toho až legendárně moc o tom, co je to být v pohodě. Říkají, že jí změní léky. Doufám, že budu mít to potěšení a uvidím, jak jí dá někdo ještě pořádnou nakládačku, před tím, než to udělají.”

Bylo pozoruhodné, kolik toho Penn věděla. Luce napadlo se jí zeptat na příběh Daniela, ale pravděpodobně nemusela vědět, jaký zájem o něj má. Alespoň, dokud na to nepřijde sama.

Cítila, jak jí Penn ždímá z vlasů vodu.

“Tak, jsem hotové,” řekla Penn. “Myslím, že je konečně všechno maso pryč.”

Luce se podívala do zrcadla a projela si rukou vlasy. Penn měla pravdu. Kromě emocionální jizvy a bolesti v pravé noze, nebyl žádný důkaz o její ranní rvačce s Molly.

“Jak já jsem ráda, že má krátké vlasy,” řekla Penn. “Kdybys je měla tak dlouhé, jako jsi je měla na fotce ze souboru, byla by to mnohem zdlouhavější operace.”

Luce na ní zírala. “Budu si na tebe muset dávat pozor, co?”

Penn si zahákla paži do té Luceiny a vyvedla ji z koupelny. “Jen si zachovej své dobré stránky a nic se ti nestane.”

Luce vrhla na Penn ustaraný pohled, ale tvář Penn na sobě nedala znát žádnou emoci. “Děláš si srandu, viď?” zeptala se Luce.

Penn se usmála, najednou byla veselá. “Pojď, musíme se dostat do třídy. Nejsi ráda, že máme odpoledne stejné hodiny?”

Luce se zasmála. “Kdy toho přestaneš o mně tolik vědět?”

“Ne v dohledné budoucnosti,” řekla Penn a tahala ji dolů do haly a zpátky k učebnám. “Budeš moje kamarádka.”

3. kapitola

PŘIBLIŽUJÍCÍ SE TEMNOTA

Luce zatočila dolů do zatuchlé místnosti, která vedla k jejímu pokoji. Vlekla červenou Camp Gurid tašku s popruhem, pod kterou se lámala v kolenou. Stěny tu byly barvy zaprášené tabule-a celé místo bylo až podivně tiché, až na příšerné hučení zářivky, visící z vodou potřísněného, kazetového stropu.

Luce byla překvapená, že vidí tolik zavřených dveří. Když byla na Doveru, vždycky si přála víc soukromí. Na celé koleji se celý den rozléhala hudba z různých párty. Nemohli jste jít do svého pokoje, abyste nezakoply o dívky, které seděly na schodech se zkříženýma nohama a ve stejných džínách nebo abyste nenarazili na líbající se pár, opírající se o zeď.

Ale na Sword&Cross … dobře, třeba už začínají pracovat na své třiceti stránkové eseji … tu byla mnohem uzavřenější společnost lidí.

Mimochodem, zavřené dveře jim nezabraňovali v tom, aby viděli. Pokud byly studenti této školy dost vynalézaví na to, aby mohli porušit pravidla jejich oblékání, co se týkalo personalizace jejich pokojů, byli geniální. Když totiž prošla Luce kolem jedněch korálkových dveří, dalším pohybem spustila uvítací tón, který ji povzbuzoval slovy “Jdi do pekla.” když kolem nich prošla.

Zastavila se v přední části budovy u jediných holých dveří. Pokoj 63. Domov, hořký domov. Šmátrala po klíčích v přední kapse batohu. Pak se zhluboka nadechla a otevřela dveře do své cely.

Nebylo to tak hrozné. Nebo to spíš nebylo tak hrozné, jak čekala. Bylo tam docela velké okno, které bylo otevřené, takže byla místnost plná čerstvého nočního vzduchu. Když se podívala oknem ven, zjistila, že výhled z jejího okna osvětlený měsíční září, byl docela zajímavý, kromě hřbitova, který ležel hned za její kolejí. Měla tam malou skříň, malé umyvadlo a stůl, na kterém mohla pracovat. Nejsmutnější věc, kterou viděla v pokoji, byl její odraz v zrcadle, které bylo za dveřmi.

Rychle odvrátila pohled. Věděla moc dobře, co by ve svém odrazu viděla. Její pobledlou a unavenou tvář. Její oříškové oči poznamenané stresem. Její vlasy vypadaly, jako srst jejich rodinného hysterického pudla po dešti. Svetr Penn na ní vysel jako pytel. Třásla se. Její odpolední vyučování nebylo o moc lepší, než ráno. Hlavně díky tomu, že se její největší strach stal skutečností: Celá škola jí začala říkat Sekaná. A bohužel, stejně jako její jmenovec to vypadalo, že se jí přezdívka bude držet.

Chtěla si vybalit a udělat si z pokoje 63 její vlastní místo, kam by mohla jít, kdyby potřebovala někam utéct a cítit se v pohodě. Ale dřív, než se dostala k vybalení tašky, zhroutila se poraženě na holou postel. Cítila se tak daleko od domova. A to to domů trvalo jen dvacet minut jízdy autem-od rezavé kované brány, která sloužila jako vchod do Sword&Cross k nabíleným zadním dveřím jejich domu. Stejně to ale mohlo trvat třeba dvacet dva let.

Když dnes ráno s rodiči tiše projížděli čtvrtí, všechno vypadalo skoro stejně: ospalé jižní městské předměstí. Jenže pak cesta pokračovala směrem k hrázi a pak k pobřeží. Terén se stal víc a víc bažinatý. Vlna mangrovníkových stromů označoval vstup do mokřadů, ale i ty se brzy začaly zmenšovat. Posledních deset kilometrů cesty k téhle škole bylo v žalostném stavu. Šedavě hnědá, nevýrazná a opuštěná. Doma v Thunderbolt vždycky lidé vtipkovali o podivném nezapomenutelném, hnilobném smradu tady: Věděli jsme, že jsi byl v močálech, hned jak tvoje auto začalo páchnout jako bahno.

I když Luce vyrostla v Thunderboltu, nikdy nebyla obeznámena s dalekou krajinou kraje na východ od nich. Jako dítě vždycky předpokládala, že to bylo proto, že nebyl žádný důvod tam jezdit. U ní doma na západní straně bylo soustu obchodů, škol a každý to věděl. Na východní straně to bylo méně rozvinuté. To bylo všechno.

Chyběli jí rodiče. Strčili jí vzkaz na trička v horní části tašky.

Milujeme tě! Priceovi to nikdy nevzdávají!

Chyběla jí její ložnice, z které měla výhled na rajčatovou vinici svého táty. Už zmeškala nejméně deset skoro neviditelných zpráv od Callie. Chyběl jí Trevor …

Možná že to nebylo přesně to, co jí chybělo. To co jí chybělo, byl způsob života, který začala žít, když poprvé začala mluvit s Trevorem. Myslet na někoho, než usne a čmárat si něčí jméno do sešitů. Pravda byla taková, že Luce a Trevor nikdy neměli šanci se navzájem dobře poznat. Na mysl jí vytanul obraz, kdy se tajně utrhla od Callie a šla za ním na fotbalové hřiště mezi tím, když dělal kliky. Mluvil s Luce asi patnáct sekund … o tom jak dělá kliky. A jediný den, kdy si spolu vyšli, ani nebylo skutečné rande. Jen ukradená hodina, když si ji vytáhl pryč od ostatních. Hodina, které bude litovat po zbytek života.

Začalo to nevinně. Jen dva lidé, kteří jdou spolu na procházku k jezeru. Netrvalo to dlouho a Luce začala cítit, jak jí nad hlavou číhají stíny. Pak se rty Trevora dotkly těch jejích. Přes její tělo přejela vlna tepla a pak se jeho oči s hrůzou obrátily do jeho hlavy … pár vteřin na to věděla jen to, že se jeho tělo zmítalo v plamenech.

Luce se převalila a zabořila si tvář do paže. Strávila několik měsíců smutkem z Trevorovy smrti a teď, ležela v téhle podivné místnosti, do kůže jí ryla kovová tyč z její matrace a ona cítila jak sobecká a marnivá byla.

Neznala Trevora o nic víc, než zná … no dobře, Cama.

Někdo zaklepal na dveře a Luce vyskočila z postele. Jak by jí tady někdo mohl najít? Šla po špičkách ke dveřím a pak je otevřela. Pak strčila hlavu do velmi, ale velmi prázdné chodby. Ani neslyšela kroky, že by někdo odcházel. Nebylo ani stopy po tom, co zaklepal.

Kromě papírového letadla, připnutého mosazným připínáčkem do nástěnky vedle jejích dveří. Luce se usmála, když uviděla své jméno napsané černým fixem na jednom křídle. Když ho rozložila, všechno co bylo uvnitř napsané, byla černá šipka směřující kolmo dolů do haly.

Arriane ji pozvala, aby spolu něco v noci podnikly, ale to bylo před incidentem s Molly v bufetu. Při pohledu dolů do prázdné chodby ji tyhle záhadné šipky začaly zajímat. Pak se podívala otevřenými dveřmi na svou velkou tašku, která soucitně čekala na vybalení. Pokrčila rameny, zamknula dveře, dala si klíč do kapsy a vykročila.

Zastavila se před dveřmi na druhé straně hlavy. Podívala se na plakát Sonnyho Terryho, slepého muzikanta, kterého znala od svého otce, který měl rekordní sbírku jeho poškrábaných desek. Byl to neuvěřitelný bluesový harmonikář. Naklonila se dopředu, aby si přečetla jméno na nástěnce. Uvědomila si, že stojí před pokojem Rolanda Sparkse.

Okamžitě se ozvala malá, protivná část jejího mozku, která začala okamžitě přemýšlet nad šancí, že by se mohl Roland potloukat s Danielem. Mohly je dělit jen tyhle tenké dveře.

Mechanické zabzučení donutilo Luce uskočit. Podívala se přímo do kamery, která byla zabudovaná do zdi nad dveřmi Rolanda. Červená. Pozorovala každý její pohyb. Rychle šla pryč, rozpačitá z toho, že by jí kamera mohla rozeznat. Mimochodem, musela vidět Ariane-jejíž pokoj, jak si uvědomila, když se otočila, byl přímo přes chodbu naproti tomu Rolandovu.

Když se podívala na dveře Arriane, pocítila bodnutí něhy. Celé dveře byly pokryté samolepkami-některé tištění a některé samozřejmě vyrobené. Bylo jich tam tolik, že se někde i překrývaly. Byly tam i slogany a někdy vedle sebe dva, které si protiřečily. Luce se zasmála, když si představila Arriane, jak tam lepí samolepky bez jakéhokoliv výběru (PODPRŮMĚRNOST vládne lidu … Moje dcera studuje na SWORD&CROSS … hlasujte pro PROP 666), pak je nahodila naplácala vedle sebe-svědomitě-aby si tím označkovala svůj rajon.

Luce se mohla klidně bavit hodinu čtením poznámek na dveřích Arriane, ale brzy se začala cítit rozpačitě, že stála na koleji, kam sibyla jen z poloviny jistá, že byla pozvaná. Pak uviděla druhé papírové letadlo. Sundala ho z nástěnky a rozložila:

Má drahá Luce,

Pokud ses skutečně rozhodla vyrazit dnes večer, tak tohle je rekvizita! Výýýborně si to užijeme.

Pokud ses na mě vykašlala, pak … dostal náš soukromý vzkaz do rukou ROLAND! Kolikrát ti to mám říkat? Ježkovy voči!

Tak či onak: Vím, že jsem řekla, že dnes večer něco podnikneme, ale já musela uhánět přímo z R & R na sesterně (stříbrná linie zacházení mého náramku Taser) k přezkoumání těch blbostí z biologie s Albatrossem. Což znamená - vstupenka na utkání?

S pozdravem, tvá psychotická A.

Luce stála se vzkazem v ruce a nebyla si jista, co dělat dál. Ulevilo se jí, že četla, že o Arriane bylo postaráno, ale přála si tu dívku vidět osobně. Chtěla osobně slyšet nonšalantní Arrianin hlas. Byla by si pak jistá, jak se doopravdy cítí a co se to vlastně dnes stalo v jídelně. Stála tam na chodbě a stále si nebyla jistá, jak zpracovat události z celého dne. Naplňovala ji tichá panika, když konečně zaregistrovala, že byla sama po setmění ve Sword&Cross.

Za ní se pootevřely dveře. Kousek světla dopadlo na podlahu pod jejíma nohama. Luce slyšela, jak v pokoji hraje hudba.

“Co tady děláš?” Byl to Roland. Stál ve dveřích v bílém roztrhaném tričku a džínech. Měl dredy stáhnuté na vrcholu hlavy v žluté gumičce. Držet vedle rtů harmoniku.

“Přišla jsem se podívat na Arriane,” řekla Luce a snažila se udržet dívat se na něj a ne do pokoje, aby zjistila, jestli tam někdo je. “Měli jsme-”

“Nikdo není doma,” řekl záhadně. Luce nevěděla, jestli to myslel na Arriane, nebo na zbytek dětí na koleji, nebo na něco jiného. Zahrál na harmoniku několik tónů a celou dobu se na ni díval. Pak se rozhodl otevřít dveře trochu víc a zvedl obočí. Nedokázala říct, jestli jí právě pozval dál nebo ne.

“No, já jsem byla zrovna na cestě do knihovny a jen jsem se tu zastavila,” lhala a rychle se obrátila zpátky, odkud přišla. “Je tu kniha, kterou si chci půjčit.”

“Luce,” zavolal Roland.

Otočila se na něj. Ještě se oficiálně nesetkali, tak nečekala, že bude znát její jméno. Jeho oči se blýskly a on se usmál. Ukázal harmonikou na opačný směr, než kam šla. “Knihovna je tam,” řekl. Zkřížil si ruce na prsou. “Nezapomeň se podívat na speciální sbírku knih ve východním křídle. Jsou opravdu něco.”

“Díky,” řekla Luce a byla mu opravdu vděčná, když jí řekl, kudy se tam opravdu jde. Roland vypadal, že je správný. Pak na ní mávl harmonikou a přehrál pár tónů na rozloučenou, když odcházela. Možná, že z něj byla dřív nervózní jen kvůli tomu, že si myslela, že je jako jeho kamarád Daniel. Teď ale věděla, že se Roland zdá jako opravdu milý kluk. Její nálada se zvedla, když kráčela chodbou. První Arrianina poznámka byla elegantní a sarkastická, jak by pak setkání s Rolandem Sparksem nemohlo být trapné. Navíc se opravdu chtěla podívat do knihovny. Podívat se co tam mají za knihy.

Blížila se ke konci chodby, kde končila kolej a přecházela v křídlo knihovny. Luce prošla dveřmi, které byly u podlahy popraskané. Tyhle dveře nebyly nijak ozdobené. Někdo je prostě namaloval na černo. Když se Luce dostala blíž, slyšela, jak uvnitř hraje heavy metal.

Ani se nezastavila, aby si přečetla jméno na dveřích. Byl to pokoj Molly.

Luce zrychlila. Najednou si byla vědoma klapotu jejích černých jezdeckých bot na linoleu. Neuvědomila si, že zatajovala dech, dokud se nedostala ž ke knihovně a nevydechla.

Když se Luce rozhlédla po knihovně, přejel jí tělem hřejivý pocit. Vždycky milovala tu slabou zatuchlou vůni. Tak voněla pouze místnost plná knih. Milovala ten komfort a zvuk otáčení stránek. Knihovna v Doveru byla vždy její útočiště. Luce zaplavila úleva, když si uvědomila, že by tuhle místnost mohla také využít jako svou svatyni. Nemohla uvěřit, že tohle místo taky patří ke škole. To bylo téměř … bylo to vlastně … vábivé.

Stěny byly mahagonové a stropy byly vysoké. Cihlový krb ležel u stěny. Byly tam dlouhé dřevěné stoly osvětlené staromódními zelenými lampami. Uličky plné knih šly dále, než mohla dohlédnout. Zvuk jejích bot, když Luce putovala vchodem, utichal v perském koberci.

Bylo tu několik studentů, kteří něco studovali. Ale žádní, které by Luce znala jménem. Ale i všechny punkové děti tady, když nad jejich hlavami trůnily knihy, vypadaly méně nebezpečně. Blížila se k výpůjčnímu pultu, který byl kulatá stanice, uprostřed místnosti. Byl zasypaný stohy papírů a knih. Byla to typická akademická nepořádnost. Připomněla Luce dům jejích rodičů.

Knihy byly nahromaděné tak vysoko, že Luce téměř neviděla knihovnici, která seděla za nimi. Byla zabraná do nějakého papírování s energií někoho, kdo rýžuje zlato. Její hlava vyskočila, když se k ní Luce přiblížila.

“Ahoj!” Žena se usmála -no vlastně se usmála na-Luce. Její vlasy byly šedé, ale ne stříbrné. Byly brilantní. Oči knihovnice byly měkké a jiskřící. Její obličej vypadal starý a mladý součastně. Měla bledou, téměř zářící kůži. Měla světle černé oči a špičatý nos. Když mluvila s Luce, snažila se vyhrnout si rukávy svého bílého kašmírového svetru, čímž dala na obdiv perlové náramky, které zdobily obě její zápěstí. “Můžu ti pomoct něco najít?” zeptala se šťastným šeptem.

Luce se okamžitě s touhle ženou pocítila v pohodě. Pohlédla na jmenovku na stole. Sophia Bliss. Přála si, aby měla na knihovnici nějakou prosbu. Tahle žena byla první autorita za celý den, jejíž pomoc by skutečně ocenila. Ale ona jen tak putovala kolem … a pak si vzpomněla, co říkal Rolland Sparks.

“Jsem tu nová,” vysvětlila. “Lucinda Price. Mohla byste mi říct, kde je východní křídlo?”

Žena Luce věnovala úsměv typu-vypadáš jako čtenářský typ. Úsměv, který na ní vrhali všichni knihovníci, celý její život.

“Přímo tam,” řekla a ukázala k řadě knih, u vysokých oken na druhé straně místnosti. “Jsem slečna Sophia a jestli je můj rozvrh v pořádku, jsi v mém semináři na náboženství v úterý a ve čtvrtek. Oh, užijeme si legraci!” Mrkla. “Do té doby, pokud budeš potřebovat něco jiného, jsem tady. Je mi potěšením, že tě poznávám, Luce.”

Luce se usmála a poděkovala jí. Slečna Sophia vypadala šťastně, když říkala, že jí uvidí zítra v její třídě.

Zrovna šla k oknům, když jí potom, co odešla od knihovnice, napadlo, že jí žena řekla její podivnou a intimní přezdívkou.

Právě minula hlavní studijní oblasti a prošla vysokými, elegantními komíny knih, když jí něco temného s hrůzného přešlo nad hlavou. Podívala se nahoru.

Ne. Ne tady. Prosím. Dovolte mi alespoň tohle jedno místo.

Když stíny přicházely a odcházely, Luce s i nikdy nebyla jistá tím, kdy odejdou, nebo jak dlouho budou pryč.

Nemohla přijít na to, co se teď děje. Něco bylo jinak. Byla vyděšená, ale necítila chlad. Ve skutečnosti cítila, jak hoří. Knihovna byla teplá, ale to nebylo tohle teplo. A pak její oči padly na Daniela.

Byl čelem k oknu a zády k ní. Nakloněný nad pódiem, které hlásilo SPECIÁLNÍ KOLEKCE a držel bílé papíry. Rukávy jeho kožené bundy měl vyhrnuté až k loktům a jeho blond vlasy zářily ve světle zářivek. Jeho ramena byla shrbená a přesto znovu, měla Luce nutkání, se jimi nechat objímat.

Zavrtěla hlavou a stoupla si na špičky, ale lépe viděla, na co se dívá.

Odtud si ale nebyla jistá. Vypadal ale, jako by něco kreslil.

Když viděla nepatrný pohyb jeho těla, zatímco kreslil, Luce měla pocit, jako by uvnitř hořela. Jakoby polkla něco horkého. Nemohla přijít na to, proč proti jejímu zdravému rozumu, měla předtuchu, jak si ji k sobě Daniel přitahuje.

Neměla důvod k němu jít. Koneckonců, ani s ním nikdy nemluvila. Jejich jediná komunikace byla jeden prostřední prst a jeden naštvaný pohled. Přesto z nějakého důvodu cítila, že je pro ní velmi důležité, zjistit co je na jeho skicáku.

Pak jí to napadlo. Znenadání jí to udeřilo. Muselo se jí o tom někdy v noci zdát. Krátký záblesk se k ní najednou vrátil. Ve snu, byla pozdní noc-vlhká a chladná. Byla oblečená v něčem dlouhém a přepychovém. Naklonila se k závěsu na okně v nějakém neznámém pokoji. Jedinou další osobou tam byl muž … nebo kluk-neviděla jeho tvář. Kreslil její podobu na tlustý blok plný papírů. Její vlasy. Krk. Přesný obrys jejího profilu. Stála za ním. Taky se mu bála dát najevo, že ho pozoruje. Byla ale příliš zaujatá na to, aby se odvrátila.

Luce udělala prudký krok dopředu, když cítila, jak se něco dotknulo jejího ramene a pak se to vzneslo nad její hlavu. Stín se zhmotnil. Byl černý a silný jako záclona.

Srdce jí bušilo tak nahlas, že ho cítila v uších. Slyšela jen temné šustění stínů a ozvěnu svých kroků. Daniel vzhlédl od své práce a zdálo se, že se dívá přesně tam, kde vznášel stín, ale jeho oči se tam nezastavily.

Samozřejmě, nemohl ho vidět. Jeho pohled se klidně přesunul k oknu.

Teplo v ní sílilo. Byla u něj dost blízko. Musel cítit teplo, které sálalo z její kůže.

Tak tiše, jak jen mohla, se Luce snažila nahlédnout přes jeho rameno na skicák.

Najednou v mysli uviděla křivku jejího vlastního odhaleného krku, načrtnutou tužkou na papíře. Pak ale zamrkala a její oči se znovu usadily na papíře. Tvrdě polknula.

Byla to krajina. Daniel kreslil pohled z okna na hřbitov s téměř dokonalými detaily. Luce ještě nikdy neviděla nic, co by na ní působilo tak smutně.

Nevěděla proč. Bylo to šílené -i pro ní-ale její bizardní intuice byla většinou pravdivá. Nebyl žádný důvod, aby jí Daniel kreslil. Ona to věděla. Stejně jako neměl žádný důvod, aby na ní dnes ráno udělal to gesto. Ale on to udělal.

“Co tady děláš?” zeptal se. Zavřel skicák a vážně se na ní podíval. Jeho rty byly stažené v úzké lince a jeho šedé oči vypadaly zamlženě. Nevypadal, že se zlobí, spíš vypadal vyčerpaně.

“Přišla jsem se podívat na jednu knihu ze speciální kolekce,” řekla Luce vratkým hlasem. Když se ale rozhlédla kolem, rychle si uvědomila svou chybu.

Speciální kolekce nebyla část knihovny-byl to otevřený prostor v knihovně pro umělecké zobrazení občanské války. Ona a Daniel stáli v malé galerii bronzových bust válečných hrdinů, vitrín plných starých směnek a map Konfederece. Byla to jediná část knihovny, kde nebyla ani jediná kniha k vypůjčení.

“Tak to hodně štěstí,” řekl Daniel a znovu otevřel svůj skicák, jako by jí tím chtěl říct, sbohem.

Luce nic neřekla. Uvedl ji do rozpaků. Jediné, co si přála, bylo utéct. Ale stále tam byly stíny. Číhaly poblíž. Z nějakého důvodu se Luce cítila líp, když byla poblíž Daniela. Nedávalo to smysl - jako by mohl udělat něco, aby jí od nich uchránil.

Stála na místě, jako by tam byla zakořeněná. Podíval se na ni a povzdechl si. “Nech mě se tě zeptat, baví tě mě sledovat?”

Luce přemýšlela o stínech a o tom, co s ní dělaly právě teď. Bez přemýšlení hrubě zavrtěla hlavou.

“Dobře, to jsem dva.” Odkašlal si a zíral na ni. Nejspíš si myslel, že je vetřelec.

Možná by mu mohla vysvětlit, že se cítila trochu zmámená a jen potřebovala minutku, aby se vzpamatovala. Začala říkat: “Podívej, já-”

Ale Daniel zvedl skicák a vstal. “Přišel jsem se, abych se dostal od všech pryč,” řekl a přerušil jí. “Pokud nehodláš odejít ty, půjdu já.”

Strčil si skicák do batohu. Když šel kolem ní, dotknul se jí ramenem. Dokonce i z toho krátkého doteku, a to i přes vrstvy jejich oblečení, ucítila Luce statický šok.

A navíc, Daniel stál taky. Oba se na sebe podívali a Luce otevřela ústa. Ale dřív, než mohla promluvit, Daniel se otočil a rychle šel ke dveřím. Luce sledovala, jak se mu kolem hlavy plížily stíny a kroužily kolem něj v kruhu. Pak spěchaly z okna ven do noci.

4. kapitola

Pátek v 17:27 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 4

PÁD NA HŘBITOVĚ

Ahhh, úterý. Vaflový den. Tak dlouho, jak si jen Luce pamatovala, vždycky letní úterý znamenalo čerstvou kávu, překypující misky s malinami a šlehačkou a talíře plné zlatavých, křupavých vaflí. I letos v létě, i když s ní začali její rodiče jednat trochu se strachem, byl vaflový den věc, se kterou mohla počítat. Mohla by se v úterý ráno válet v posteli, a i kdyby si nebyla ničeho jiného vědoma, instinktivně by věděla, co za den bylo.

Luce začuchala. Pomalu přicházela k rozumu. Pak začichala s trochu větší chutí. Ne, necítila žádné vaflové těsto, jen kyselý zápach oprýskaných nátěrů. To jí úplně probudilo a ona se ocitla v jejím stísněném pokoji na koleji. Vypadalo to tu, jako by to tu někdo připravil do show, renovace domů. Pondělní dlouhá noční můra se k ní vrátila: kapitulace jejího mobilního telefonu, incident se sekanou, Molly se smrtícím pohledem v jídelně, dotek Daniela v knihovně. Co se mu stalo, že byl tak zatrpklý? Luce neměla ponětí.

Posadila se na posteli a podívala se z okna. Byla ještě tma, slunce ještě ani nevycházelo na obzoru. Nikdy se neprobudila tak brzy. Když se nad tím zamyslela, ona si vlastně ani nemohla vzpomenout, kdy viděla východ slunce. Po pravdě řečeno, něco na sledování svítání ji vždycky znervóznělo. Byla to ta chvíle čekání, těsně předtím, než se slunce vyvalí za horizontem. Sezení ve tmě a sledování hranice lesa. Čas plný stínů.

Luce si povzdechla nad tím, jak moc se jí stýskalo. Byl to osamělý povzdech, po kterém se jí stýskalo ještě víc a byla ještě víc osamělá. Co má dělat sama ty tři hodiny mezi úsvitem a její první hodinou? Úsvit? Proč jí ta slova zní tak povědomě v uších? Oh. Sakra. Měla si zrovna teď odpykávat trest.

Vystřelila z postele, zakopla o ještě zabalenou tašku a strhla další nudný černý svetr z vrchu hromady nudných černých svetrů. Zatahala za včerejší černé džíny a trhla sebou, když v zrcadle zahlédla její katastrofální vlasy. Snažila se je nějak uhladit prsty, když uháněla ven ze dveří.

Byla bez dechu, když dorazila k složitě tvarované, kované, železné bráně hřbitova. Začala se dusit příšernou vůní zkaženého zelí a měla pocit, že byla až příliš sama se svými myšlenkami. Kde byly ostatní? Lišila se jejich definice ” úsvitu” od té její? Podívala se na hodinky. Už bylo šest patnáct.

Jediné, co jí bylo řečeno bylo, že se setkají na hřbitově. A Luce si byla jistá, že byl tohle jediný vchod. Stála na prahu hřbitova, kde kostrbatý asfalt na mnoha místech prorážel plevel. Všimla si osamělé pampelišky. Napadlo ji, že kdyby byla menší, vrhla by se na ni, něco by si přála a potom by jí sfoukla. Ale přání, které měla Luce, bylo až příliš velké na to, aby jí to pomohlo splnit něco tak malého.

Úzká brána byla všechno, co dělilo hřbitov od parkoviště.

To bylo docela pozoruhodné na školu, na které pokrýval všechno ostnatý drát. Luce přejela rukou po bráně, sledovala prsty krásný květinový vzor.

Brána musela být z občanské války. Arriane o tom mluvila. Dřív byl hřbitov používán pro padlé vojáky. To tahle škola ještě nebyla plná nevyzpytatelných bláznů. Taky bylo celé místo mnohem méně zarostlé a bylo tam méně stínů.

Bylo zvláštní, že celý areál byl plochý jako papír, ale zároveň to byl jeden velký důlek a měl tvar jako mísa. Stála na svahu a viděla všechny věci před ní. Řádek po řádku jednoduchých náhrobků, které lemovaly svahy jako diváci v aréně.

Ale uprostřed, v nejnižším místě hřbitova se cesta stáčela do bludiště velkých vyřezávaných náhrobků, mramorových soch a mausolea. Pravděpodobně bylo pro důstojníky Konfederace nebo pro vojáky, kteří přišli k penězům. Zblízka by to určitě vypadalo nádherně. Ale odtud se zdálo, jako by to k sobě přitahovalo celý hřbitov, jako kdyby se to snažilo pohltit celé místo jako odtok.

Najednou se za ní ozvaly kroky. Luce se otočila a malá, černě oděná postava se vynořila zpoza stromu. Penn! Musela odolat nutkání obejmout tu dívku. Luce nikdy nebyla tak ráda, že někoho vidí-i když bylo dost těžké uvěřit, že by Penn dostala za něco trest.

“Nemáš zpoždění?” zeptala se Penn a zastavila pár metrů před Luce. Pobaveně zavrtěla hlavou a věnovala jí pohled typu chudinka, je tady nová.

“Už jsem tady deset minut,” řekla Luce. “Nemáš náhodou ty zpoždění?”

Penn se ušklíbla. “V žádném případě, já jsem jen ranní ptáče. Nikdy jsem neměla žádný trest.” Pokrčila rameny a přitlačila si fialové brýle blíž k nosu. “A ty bys měla být, spolu s dalšími pěti nešťastnými dušemi, které jsou pravděpodobně každou minutu stále víc a víc naštvané, že na tebe musejí čekat, tam dole u monolitu.” Stoupla si na špičky a ukázala za Luce, směrem k nejvyšší kamenné stavbě, která byla ve středu v nehlubší části hřbitova. Když Luce přimhouřila oči, mohla vidět skupinu černých postav, seskupených kolem stavby.

“Prostě mi řekli, že se sejdeme na hřbitově,” řekla Luce a cítila se poraženě. “Nikdo mi neřekl, kam přesně mám jít.”

“No, říkám ti to já: monolit. Dostaň se tam hned,” řekla Penn. “Neuděláš si moc přátel tím, že je necháš čekat po ránu ještě dýl, než už jsi je čekat nechala.”

Luce polkla. Jedna její část se chtěla zeptat Penn na cestu. Vypadalo to tady jako labyrint a Luce se na hřbitově nechtěla ztratit. Jenže najednou začala být nervózní. Věděla, že tam dole to bude ještě hroší. Jako by měla zlomené kotníky. Její nohy jí vypověděly službu.

“Luce?” řekla Penn a trochu jí strčila do ramene. “Stále stojíš.”

Luce se snažila Penn obdařit odvážným děkovným úsměvem, ale musela se spokojit s trapným škubnutím v obličeji. Pak spěchala dolů, do srdce hřbitova.

Slunce ještě stále nestouplo, ale bylo stále blíž a blíž. Tohle bylo vždycky těch pár posledních okamžiků před úsvitem. Ty, kterých se děsila nejvíc. Už jí zbývalo jen pár posledních řad prostých náhrobků. Měly by být ve vzpřímené poloze, ale teď byly tak staré, že se jich většina převrhla na jednu nebo na druhou stranu, díky čemuž celý vzhled tohohle místa připomínal morbidní domino.

Šlapala v černých teniskách Converse do louží bláta a bořila se do spadaného listí. Ve chvíli, kdy se kolem ní přestaly vyskytovat jednoduché plochy a ona se ocitla v sekci ozdobných hrobů, byla úplně ztracená. Zastavila se a snažila se popadnout dech. Pokud se uklidní, uslyší hlasy.

“Ještě pět minut, a pak jdu pryč,” řekl Kluk.

“Škoda, že váš názoru tu nemá žádnou hodnotu, pane Sparksy.” Tenhle hlas už Luce znala z její včerejší školy. Byla to paní Tross-Albatros. Po incidentu se sekanou se Luce ukázala ve třídě pozdě a asi neudělala ten nejlepší dojem na zarputilou učitelku vědy.

“Pokud nechce někdo v tomto týdnu ztratit svá sociální privilegia” -z řad hrobů se zvalo zasténání- “všichni budeme trpělivě čekat, jako bychom neměli nic lepšího na práci, dokud se slečna Priceová nerozhodne poctít nás svou přítomností.”

“Jsem tady,” vydechla Luce, když konečně zatočila za sochu anděla.

Paní Tross stála s rukama v bok, na sobě měla volný černý dámský kostýmek. Její tenké hnědé vlasy měla připlácnuté k hlavě a její nudně hnědé oči se zlostně zabodly do přicházející Luce. Biologie byla pro Luce vždycky těžká a už teď nebyla ve třídě paní Tross žádný oblíbenec.

Za Albatros byla Arriane, Molly a Roland. Byli roztroušeni po celém podstavci a všichni byli tváří obráceni k soše anděla. Ve srovnání se zbytkem sochy se zdál podstavec novější, bělejší a velkolepější. A krásně tvarovanými stehny, byl o anděla opřený taky -málem si ho nevšimla-Daniel.

Měl na sobě černou koženou bundu a jasně červený šátek, stejný jako včera. Luce se podívala na jeho blond vlasy, které vypadaly, jakoby si je po tom, co vstal, ještě neučesal … přemýšlela o tom, jak Daniel vypadá, když spí … na tváři se jí objevil ruměnec tak intenzivní, že ve chvíli, kdy se její oči zvedly z jeho vlasů, byla konkrétně ponížená.

Celou dobu na ní zíral.

“Mrzí mě to,” vyhrkla. “Nevěděla jsem, kde se máme setkat. Přísahám-”

“Nech si to,” řekla paní Tross a přejela si prstem po krku. “Zbytečně jsi vyplýtvala dost času každého z nás. Jsem si jistá, že si všichni pamatujeme na tu opovrženíhodnou nerozvážnost, kterou jsi provedla, a kvůli které jsi tady. Můžeš na to myslet další dvě hodiny při práci. Utvoř dvojici. Znáš to …” Podívala se na Luce a vyrazila jí dech. “Dobře, kdo jí chce jako chráněnku?”

Luce zažívala horror, když se všichni ostatní studenti podívali na své nohy. Ale pak po mučivé minutě se pět studentů podívalo za roh mauzolea.

“Já.”

Cam. Jeho černé tričko s výstřihem do V mu těsně obepínalo jeho široká ramena. Zastavil se u Rolanda, který byl skoro o půl metru nižší. Ten uhnul stranou, když se Cam kolem něj protlačil a šel směrem k Luce. Jeho pohled byl přilepený k ní. Pohyboval se hladce a sebejistě. Ve svém oblečení, které měl nařízené od školy, vypadal klidně, ne jako Luce, která byla nesvá. Část jejího já, od něj chtěla odvrátit oči, protože bylo trapné, jak na ni před všemi zíral. Ale z nějakého důvodu jím byla uchvácena.

Nemohla zlomit pohled mezi nimi-dokud mezi ně nevstoupila Arriane.

“Je moje,” řekla. “Říkala jsem, že je moje.”

“Ne, ne,” řekl Cam.

“Jo, říkala. Jen si mě tam z toho svýho divnýho bidýlka neslyšel.” Ta slova se vyřítila z Arriane. “Chci ji.”

“Já-” zareagoval Cam.

Arriane naklonila hlavu očekáváním. Luce polkla. Chystal se říct, že ji chce taky? Nemůžou na to prostě zapomenout? Nemůžou pracovat ve skupině ve třech?

Cam pohladil Luce po paži. “Odchytím si tě potom, jo?” řekl jí to, jako by to byl slib, který musí dodržet.

Ostatní děti seskočily z hrobek, kam se posadily a šly směrem k boudě. Luce je následovala a visela na Arriane, která jí beze slova podala hrábě.

“Tak. Chceš anděla pomsty nebo masité objímající se milence?”

Ani se nezmínila o včerejší události nebo o vzkazu, který jí nechala Arriane. Luce neměla pocit, že by zrovna teď měla s Arriane něco řešit. Místo toho zaklonila hlavu a podívala se na dvě obří sochy. Ten, který k ní byl blíž, vypadal jako Rodin. Nahý muž a žena, kteří spolu byli zapleteni do objetí. Studovala francouzské sochařství v Doveru. Vždycky si myslela, že sochy od Rodina byly nejvíc romantické. Ale teď bylo těžké se dívat na objímající sochy bez toho, aby myslela na Daniela. Daniel. Ten, který ji nenáviděl. Pokud o tom po včerejšku, kdy před ní v knihovně prakticky utekl, potřebovala ještě nějaký důkaz, všechno co musela udělat, bylo vzpomenout si na ten pohled, který jí věnoval dneska ráno.

“Kde je anděl pomsty?” zeptala se Arriany s povzdechem.

“Dobrá volba. Tady.” Arriane vedla Luce k masivní mramorové soše anděla, který do země mrštil bleskem. Mohl to být zajímavý kousek, v den, když byl vyrobený. Ale teď prostě jen vypadal staře a špinavě. Byl obalený blátem a zeleným mechem.

“Nechápu to,” řekla Luce. “Co s tím máme dělat?”

“Vykartáčovat ze sochy ten mech,” řekla Arriane zpěvně. “Ráda předstírám, že jim dopřávám malou koupel.” S tím vylezla na obřího anděla. Nohy zahákla za jeho paže, ze kterých vycházel blesk. Jako by celá ta robustní věc, připomínající starý dub sloužila k tomu na ní vylézt.

Děsilo jí, že by si udělala u paní Tross další vroubek, a tak Luce začala pracovat. Očišťovala sochu hráběmi. Snažila se odstranit to, co vypadalo jako nekonečná hromada vlhkého listí.

O tři minuty později ji její paže vražedně bolely. Navíc nebyla oblečená na tenhle druh blátivé manuální práce. Luce v Doveru nikdy nedostala žádný trest, ale z toho co zaslechla, to bylo jenom o tom, několiksetkrát napsat na papír: Nebudu kopírovat do své práce pasáže z internetu.

Tohle bylo brutální. Zvlášť, když všechno co udělala bylo, že náhodně vrazila do Molly v jídelně. Snažila se nedělat ukvapená rozhodnutí, ale čistit bahno z hrobů lidí, kteří byli mrtví už víc než jedno století?

Zrovna teď Luce svůj život nenáviděla.

Pak konečně škádlivé sluneční paprsky pronikly skrz stromy a na hřbitově byla najednou barva. Luce se cítila okamžitě líp. Viděla víc než na deset stop před sebe. Viděla Daniela … pracovat bok po boku s Molly.

Luce pokleslo srdce. Lehkost, kterou cítila, zmizela.

Podívala se na Arriane, která po ní střelila litujícím pohledem, ale pracovala dál.

“Hej,” šeptla na ní hlasitě Luce.

Arriane si dala prst na rty, ale naznačila Luce, aby vyšplhala vedle ní.

S mnohem menší grácií a hbitostí, Luce popadla sochu za paži a vyhoupla se nahoru na podstavec. Jakmile si byla jistá, že nespadne na zem, zašeptala: “Takže … Daniel se přátelí s Molly?”

Arriane si odfrkla. “V žádném případě, ale naprosto nenávidí každého jiného,” řekla rychle, ale pak se zarazila. “Proč se ptáš?”

Luce ukázala na ty dva, kteří rozhodně hráběmi nečistili žádný hrob. Stáli těsně vedle sebe, opírali se o své hrábě a povídali si. Luce si zoufale přála vědět o čem. “Mě připadají jako přátelé.”

“Je to trest,” řekla rozhodně Arriane. “Musí se spárovat. Ty si myslíš, že Roland a Chester Molester jsou přátelé?” Ukázala na Rolanda a Cama. Zdálo se, že se dohadují o nejlepším způsobu, jak se při společné práci na soše dvou milenců, rozdělit. “Dvojice při vykonávání trestu se nerovná kamarádi na život a na smrt.”

Arriane se podívala na Luce, která se snažila čelit jejímu pohledu, a přitom se snažila, aby na sobě nedala znát svoje zklamání.

“Podívej, Luce, já to tak nemyslela …” Odmlčela se. “Dobře, kromě toho, že sem kvůli tobě přišla ráno o dvacet minut mého času, s tebou nemám problém. Ve skutečnosti si myslím, že jsi docela zajímavá. Ale pořád jsi nová. To znamená, že nevím, co čekáš, pokud jde o sentimentální přátelství tady na Sword&Cross. Ale dovol mi, abych ti jako první řekla, že to prostě není jednoduché. Lidi jsou tu proto, že sebou mají zavazadla, mluvím o ´odbaveném zavazadlu se zkontrolovaným obsahem´ a ´zaplatíš pokutu, pokud bude mít nad padesát liber´. Chápeš?”

Luce trochu rozpačitě pokrčila rameny. “Byla to jen otázka.”

Arriane se uchechtla. “Jsi vždycky tak defenzivní? Co jsi vlastně udělala, že ses dostala sem?”

Luce neměla pocit, že by o tom chtěla mluvit. Možná měla Arriane pravdu a ona udělá lépe, když se nebude snažit získat přátele. Seskočila dolů a dala se zpátky do útočení hráběmi na mech na podstavci sochy.

To bohužel Arriane překvapilo. Skočila dolů taky a šlápla Luce na vršek jejích hrábí, čímž jí znemožnila s nimi pohnout.

“Ach, řekni mi to, řekni mi to, řekni mi to,” říkala posměvačným hlasem.

Arrianin obličej byl k tomu Luce velmi blízko. Připomnělo to Luce včerejšek, když se krčila nad Arrianou, zatímco ona byla v křeči. Dlužila jí to, ne? A ta špatná část Luce si o tom chtěla s někým promluvit. Tohle léto s rodiči bylo až moc dusné. Vzdychla a opřela si čelo o rukojeť hrábí.

Slaná chuť zaplnila ústa Luce z toho, jak byla nervózní, ale ona ji nemohla spolknout a tím se jí zbavit. Byla tady, protože jí to nakázal soud. Nejraději by na to zapomněla, ale čím déle na ní Arriane zírala, tím jasnější byla slova, která jí chtěla říct, a tím blíž je měla ke špičce svého jazyka.

“Jednou v noci jsem byla s kamarádem,” začala vysvětlovat. Dlouze a zhluboka se nadechla. “A stalo se něco hrozného.” Zavřela oči a modlila se, aby se jí pod víčky ta scéna znovu neodehrála. “Došlo k požáru. Já přežila … a on ne.”

Arriane zívla. Byla mnohem méně šokovaná příběhem než Luce.

“Každopádně,” pokračovala Luce, “potom jsem se nemohla vzpomenout na to, jak se to stalo. To co jsem si pamatovala, jsem řekla soudci, jenže on si o mně stejně myslel, že jsem blázen.” Pokusila se o úsměv, ale vypadl nuceně.

K překvapení Luce, ji Arriane stiskla rameno. Její tvář vypadala vážně upřímně. Pak se ale změnila zpět do úšklebku.

“Všichni tady jsme špatní, nebo ne?” Píchla Luce prstem do břicha. “Víš, zrovna jsem si s Rolandem povídala o tom, že nemáme žádné přátele pyromany. A všichni víme, že by stálo za námahu, si z té nové školní reformy troch vystřelit.” Už kula pikle. “Roland si myslel, že by nám s tím mohlo pomoct to další nové dítě, Todd. Ale já bych raději využila tvou pomoc. Všichni bychom mohly spolupracovat.”

Luce polkla. Nebylo pyroman. Ale ona už jí řekla o své minulosti. Neměla pocit, že by se měla nějak bránit.

“Ach, počkej, až to Roland uslyší,” řekla Arriane a odhodila hrábě. “Ty jsi náš sen.”

Luce otevřela ústa k protestu, ale Arriane už byla pryč. Perfektní. Luce poslouchala zvuk Arrianiných bot, jak si razila cestu bahnem. Teď to byla jen otázka pár minut, než si ta slova najdou cestu kolem hřbitova, až k Danielovi.

Zase sama. Podívala se na sochu. I když už z ní oškrábala obrovskou hromadu mechu a listí, anděl vypadal ještě špinavější, než dřív. Celý tenhle projekt se tak jevil nesmyslným. Pochybovala, že by někdo přišel navštívit tohle místo. Taky pochybovala, že kdokoliv, kdo si tady odpykával trest, ještě pracuje.

Její oči automaticky vyhledaly Daniela, který pracoval. Velmi pilně drátěným kartáčkem drhnul špínu z bronzového nápisu na jednom hrobě. Měl vyhrnuté rukávy na svetru a Luce mohla vidět, jak se mu na paži napínají svaly. Vzdychla a -nemohla si pomoct-opřela se loktem o sochu anděla a dívala se na něj.

Vždycky byl takový dříč.

Luce rychle zavrtěla hlavou. Odkud se ta myšlenka vzala? Neměla ponětí, co to znamená. A přesto byla ta, která si to myslela. Byl to ten druh věty, který se ti vytvoří v duchu těsně předtím, než usneš. Absurdní bezmyšlenkovité žvatlání, které nemůžeš přiřadit k ničemu, jen ke svým snům. Ale ona byla tady-a vzhůru.

Potřebovala se na d tu věc s Danielem povznést. Znala ho jen jeden den a už cítila, jak padá na nějaké neznámé a velmi podivné místo.

“Pravděpodobně by bylo nejlepší, kdyby ses od něj držela dál,” řekla chladný hlas za ní.

Luce šlehla po Molly pohledem. Byla ve stejné pozici, jako včera: ruce v bok, rozšířené nosní dírky. Penn jí řekla o překvapivém rozhodnutí Sword&Cross, které na obličeji dovolovalo piercingy. Bylo to proto, že sám ředitel si odmítal sundat diamant z ucha.

“Koho?” zeptala se Molly, i když věděla, že to znělo hloupě.

Molly obrátila oči v sloup. “Věř mi, když ti řeknu, že zamilovat se do Daniela, je velmi, velmi špatný nápad.”

Než mohla Luce Molly odpovědět, byla pryč. Ale Daniel -skoro, jako by slyšel svoje jméno-se díval přímo na ni. Pak se vydal k ní.

Věděla, že slunce zašlo za mrak. Kdyby ale mohla zlomit jejich pohled, mohla by se o tom přesvědčit na vlastní oči. Ona se ale nemohla podívat, nemohla se odtrhnout od jeho očí, z nějakého zvláštního důvodu se na něj musela dívat. Skoro, jako by byl Daniel její světlo, jako by byl oslepující. Dutý zvuk naplnil její uši a kolena se jí začala třást.

Chtěla zvednout svoje hrábě a předstírat, že si nevšimla, že přichází. Jenže bylo příliš pozdě na to, předstírat, že je všechno v pohodě.

“Co říkala?” zeptal se.

“Ehm,” řekla chytře. Prohledávala svůj mozek a hledala nějakou rozumnou lež. Nenašla nic.

Prokřupala si klouby.

Daniel dal svou ruku na její. “Nesnáším, když to děláš.”

Luce mu instinktivně ruku vytrhla. Její ruka byla sice prchlivá, ale cítila, jak jí obličej hoří. Myslela na to, kdy si před ním křupala klouby, aby ho tím mohla naštvat.

Vzhledem k tomu, že říkal, že nesnáší, když to dělá, musel tím naznačit, že už jí viděl to dělat předtím. Ale to vidět nemohl. Sotva ji znal.

Tak proč měla pocit, jako by se kvůli tomu už někdy předtím pohádali?

“Molly mi řekla, abych se od tebe držela dál,” řekla nakonec.

Daniel zavrtěl hlavou, zdálo se, že o tom uvažuje. “Má asi pravdu.”

Luce se zachvěla. Stín proletěl nad nimi. Učinil tvář anděla o trochu tmavší. Byl tam dost dlouho na to, aby si Luce začala dělat starosti. Zavřela oči a snažila se dýchat. Modlila se, aby Daniel neřekl něco divného.

Panika v ní rostla. Chtěla utíkat. Nemohla se ale rozběhnout. Co kdyby se na hřbitově ztratila?

Daniel sledoval její pohled až k nebi. “Co se děje?”

“Nic.”

“Tak co budeš dělat?” zeptal se a zkřížil si ruce na prsou. Vyzýval ji.

“Co?” řekla. Utíkat?

Daniel udělal krok k ní. Byl od ní daleko méně než třicet centimetrů.

Zadržela dech. Její tělo bylo pořád v klidu. Čekala.

“Budeš se ode mě držet dál?”

Skoro to znělo, jako by s í flirtoval.

Luce ale byla klidná. Její obočí bylo vlhké potom a ona pevně stiskla ruce v pěst. Snažila se tak získat zpátky kontrolu nad svým tělem. Snažila se dostat z jeho vlivu. Nebyla připravená na to, začít s ním flirtovat.

Jo, to bylo to, co dělal. Flirtoval.

Udělala krok zpět. “Myslím, že ano.”

“Neslyšel jsem,” zašeptal a zvednul obočí. Přiblížil se o další krok.

Luce ustoupila znovu, tentokrát dál. Prakticky narazila do podstavce sochy. Cítila, jak jí hrubý kámen nohy anděla škrábe na zádech. Druhý, tmavší a chladnější stín se nad nimi prohnal. Přísahala by, že se Daniel zachvěl spolu s ní.

A pak hluboký zvuk něčeho těžkého překvapil je oba. Luce zalapala po dechu, když se vysoká mramorová socha nad nimi zapotácela, jako větve stromu, které se kymácí ve větru.

Luce i Daniel zírali na anděla. Oba věděli, že je na cestě dolů. Anděl pomalu skláněl hlavu, směrem k nim, jako by se modlil. Pak socha nabrala na rychlosti a začala se řítit dolů.

Luce ucítila Danielovu ruku kolem pasu. Jeho dotek byl okamžitý a pevný. Jako by přesně věděl, kde socha skončí. Druhou rukou jí zakryl hlavu a přinutil jí, stejně jako socha, aby se s ním zřítila na zem.

Tam, kde předtím stála, teď ležela masivní socha, ponořená v bahně. Nohy anděla stále spočívaly na podstavci, takže se pod sochou vytvořil malý trojúhelník, kde ležela Luce a Daniel.

Oba lapali po dechu. Otřely se o sebe nosy a Luce uviděla v jeho očích strach. Mezi jejich těly a sochou bylo jen pár centimetrů prostoru.

“Luce?” zašeptal.

Všechno co mohla udělat, bylo přikývnout.

Jeho oči se zúžily. “Cos viděla?”

Pak se objevila ruka a Luce cítila, jak ji vytáhla z prostoru pod sochou. Ucítila škrábání na zádech, a pak závan vzduchu. Viděla znovu záblesk denního světla. Kolem ní byly rozestavění všichni studenti, kromě paní Tross, která zkoumala situaci a Cama, který jí pomáhal na nohy.

“Jsi v pořádku?” zeptal se Cam a přejel očima po pár škrábancům a začínajících modřinách, které měla na těle. Pak jí očistil nějakou špínu z ramene. “Viděl jsem, jak ta socha padá. Hned jsem vyběhl, abych ti pomohl, ale bylo pozdě … musíš být tak vyděšená.”

Luce neodpověděla. Vyděšenost byla jen část toho, jak se zrovna cítila.

Daniel už byl na nohou. Ani se neotočil, aby zjistil, jestli je v pořádku nebo ne. Prostě šel pryč.

Luce poklesla čelist, když sledovala, jak odchází. Všem ostatním nejspíš uniklo, že jí zachránil.

“Co jsi udělala?” zeptala se paní Tross.

“Já nevím. v jednu chvíli jsme stáli tam” -Luce se podívala na paní Tross- “u hrobu a pracovali jsme. Další věc, kterou jsem viděla, byla, jak ta socha padala.”

Albatros se sklonila, aby se podívala lépe na rozbitého anděla. Jeho hlava byla uprostřed popraskaná. Začala si mumlat něco o přírodních silách a starých kamenech.

5. kapitola

Sobota v 12:48 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 5

VNITŘNÍ KRUH

“Už mě nikdy takhle nesmíš vyděsit!” vynadala Callie Luce ve středu večer. Bylo to těsně před západem slunce a Luce stála v telefonním koutku. Byl mrňavý, stísněný a stál uprostřed ředitelny.

Mělo to do soukromí daleko, ale alespoň se kolem nikdo nepoflakoval. Stále jí bolely paže z jejího včerejšího trestu a její hrdost byla zraněná z toho, jak Daniel utekl v moment+, kdy já vytáhli z pod sochy. Ale pro těchhle patnáct minut se Luce snažila vytlačit všechno ze své mysli, aby nasákla každé úžasné slovo její nejlepší kamarádky a mohla jí v tomhle čase říct co nejvíc. Cítila se dobře, když slyšela pronikavý hlas Callie. Luce se nikdy nestarala, že Callie skoro řve.

“Slíbily jsme si, že nebude ani hodina, kdy bychom spolu nějak nemluvily,” pokračovala dál vyčítavě. “Myslela jsem, že tě někdo snědl zaživa! Nebo že jsi uvázla v izolaci nějaké svěrací kazajky, ve které si ani nemůžeš podrbat tvář. Sakra, myslela jsem si, že jsi vstoupila do devátého kruhu-”

“Dobře, mami,” řekla Luce se smíchem a vžila se role instruktora dýchání, kterého často dělala Callie. “Relaxuj.” Na zlomek vteřiny se cítila provinile, že nepoužila svůj čas, kdy měla přidělený telefon k tomu, aby zavolala své skutečné mámě. Ale věděla, že Callie by zešílela, kdyby se Luce neobjevila nebo jí jakkoliv nezkontaktovala. A podivným způsobem pro ni bylo vždycky uklidňující slyšet její hysterický hlas. Byl to jeden z důvodů, proč ty dvě tak dobře vycházeli: proč byla její nejlepší kamarádka. I když měla tu největší paranoiu, na Luce to mělo uklidňující účinek. Představila si obrázek Callie v jejím pokoji na koleji v Doveru, její zářivě oranžový koberec, osvěžovač vzduchu v její t-zóně a pedikúrovou pěnu, která oddělovala její ještě mokré nalakované nehty na nohou.

“Neříkej mi Mami!” Callie byla rozzlobená. “Začni mluvit. Jaké jsou další děti? Jsou všechny tak děsivé a berou diuretika, jako ve filmech? Co tvoje třída? Co jídlo?”

Přes telefon mohla Luce slyšet, jak v malé televizi Callie zrovna běží Prázdniny v Římě. Oblíbená scéna Luce byla vždy ta, kde se Audrey Hepburn probudila v pokoji Gregoryho Pecka stále přesvědčená o tom, že všechno, co se odehrálo minulou noc, byl jen sen. Luce zavřela oči a snažila se tu scénu vybavit ve svojí mysli. Napodobila ospalý šepot Audrey, když citovala text, věděla, že to Callie pozná: “Byl tam muž. Tolik pro mě znamenal. Bylo to úžasné!”

“Dobře princezno, teď chci slyšet ale o tvém životě,” škádlila jí Callie.

Bohužel, Luce nemůže říct o Sword&Cross jak je to tady úžasné, i když si to její kamarádka myslí. Přemýšlela o Danielovi, oh, už asi po osmdesátý ten den a uvědomila si podobnost mezi jejím životem a filmem Prázdniny v Římě. Ona i Audrey měly chlapa, který byl na ně hrubí a nezajímal se o ně. Luce si opřela hlavu o béžovou stěnu kóje. Někdo tu vyřezal ČEKÁM NA SVOU CHVÍLI. Za normálních okolností, by teď Callie řekla všechno o Danielovi.

Až na to, že to z nějakého důvodu neudělala.

Ať už by o něm řekla cokoliv, nebylo by to založeno na ničem, co se stalo mezi nimi. Callie na kluky vyvíjela příšerný tlak, aby jí dali najevo, že jsou jí hodni. Chtěla slyšet věci, jako kolikrát Luce podržel dveře, nebo jestli si všiml, jak dobrý byl můj francouzský přízvuk.

Callie si nemyslela, že bylo něco divného na klucích, kteří psali sentimentální milostné básně. Jenže Luce je nikdy nebrala vážně. Nemohla přijít na nic, co by jí mohla o Danielovi říct. Ve skutečnosti, Callie by mnohem víc zajímal spíš kluk, jako je Cam.

“No, je tu jeden kluk,” zašeptala Luce do telefonu.

“Já to věděla!” vyjekla Callie. “Jméno.”

Daniel. Daniel. Luce si odkašlala. “Cam.”

“Přímé, nekomplikované. To bych i skousla. Začni od začátku.”

“No, nic se vlastně nestalo.”

“Myslí si, že jsi nádherná, bla, bla, bla. Říkala jsem ti to, s tím účesem teď vypadáš jako Audrey. Pro seznámení dobrá věc.”

“No-” Luce se odmlčela. Kroky, které se ozvaly v hale, ji umlčely. Naklonila se přes kóji a natahovala krk, aby viděla, kdo ruší jejích patnáct minut na telefon, které má jednou za tři dny.

Cam šel k ní.

My o vlku. Polkla děsivá slova, která se jí drala na jazyk: Dal mi svoje trsátko. Stále ho měla zastrčené v kapse.

Chování Cama bylo normální, jako by nějakým náhodným štěstím neslyšel, co říkala.

Vypadal, že je jediný člověk na Sword&Cross, kdo se nepřevlékl ze své školní uniformy v minutě, kdy mu skončilo vyučování. Ale jeho vzhled černá-na-černé pro něj pracoval. Stejně jako pracoval pro Luce, když měla na sobě školní uniformu. Vypadala jako prodavačka z potravin.

Cam kroutil kapesnými hodinkami, které se houpaly za dlouhý řetízek, který měl ovinutý kolem ukazováčku. Luce sledovala oblouk, který hodinky udělaly. Byla tím téměř fascinována, dokud je Cam nesevřel v pěsti. Podíval se na ně a pak na ní.

“Promiň.” Jeho rty se zmateně sevřely. “Myslel jsem, že jsem se domluvil na telefon v sedm.” Pokrčil rameny. “Ale asi jsem si to napsal špatně.”

Srdce Luce kleslo, když se podívala na svoje hodinky. Ona a Callie si řekly sotva patnáct slov - jakto, že uplynulo už patnáct minut?

“Luce? Haló?” Callie volala netrpělivě na druhém konci telefonu. “Jsi divná. Je něco, co jsi mi neřekla? Nezatajuješ mi nějaké násilí v té polepšovně? Co ten kluk?”

“Pst,” zasyčela Luce do telefonu. “Came, počkej,” zavolala a držela si telefon dál od pusy. Už byl na půli cesty ze dveří. “Moment, já-” polkla. “Už končím.”

Cam nechal vklouznout kapesní hodinky do přední části jeho černého saka a vracel se zpátky k Luce. Zvedl obočí a zasmál se. Když uslyšel, jak hlas Callie ve sluchátku sílí. “Neopovažuj se mi zavěsit,” protestovala Callie. “Nic jsi mi neřekla. Nic!”

“Nechci, aby z toho někomu hráblo,” vtipkoval Cam, když ukázal na štěkající telefon. “Vezmi si i mých patnáct minut, a můžeš mi to někdy vrátit.”

“Ne,” řekla Luce. Tak moc, jak si přála mluvit s Callie se asi musel cítit i Cam, když chtěl někomu zavolat. A na rozdíl od mnoha lidí ve škole, se k ní Cam choval hezky. Nechtěla ho nechat vzdát se jeho práva na telefon. Obzvlášť ne teď, když byla až příliš nervózní, aby Callie mohla povědět všechny drby o něm.

“Callie,” řekla s povzdechem do telefonu. “Musím jít. Zavolám znovu, jakmile-” Ale pak se jí ve sluchátku ozval bzučící oznamovací tón. Telefon byl naprogramovaný tak, aby měřil každý hovor a přesně po patnácti minutách ho vypnul. Teď viděla, jak na telefonu bliká malý časovač 0:00. Ani se nestihla rozloučit a teď bude muset čekat celý týden, aby jí mohla zavolat. Ten čas přišel v mysli Luce jako nekonečná propast.

“BFF?” zeptal se Cam a opřel se o kóji vedle Luce. Jeho tmavé obočí se zvedlo. “Mám tři mladší sestry. Prakticky poznám vůni nejlepší kamarádky přes telefon.” Sklonil se dopředu, jako si chtěl Luce očichat, což jí rozesmálo … pak se zarazila. Jeho nečekané blízkost nutila její srdce bít rychleji.

“Nech mě hádat.” Cam se narovnal v zádech a zvedl bradu. “Chtěla vědět, jak strašní jsou kluci v polepšovně?”

“Ne!” Luce zavrtěla hlavou a vehementně to popírala. Na kluky vůbec nemyslela … dokud jí to nedošlo. Cam si dělal legraci. Začervenala se a rýpnutí mu vrátila. “Chci říct, že jsem jí řekla, že tu není ani jediný dobrý kluk.”

Cam zamrkal. “Přesně to je to, co to dělá tak vzrušující. Nemyslíš?” Stál nehnutě, což způsobilo, že stála nehnutě i Luce a zvuk tikání kapesních hodinek uvnitř jeho saka se zdál hlasitější, než ve skutečnosti byl.

Byla mrazená vedle Cama. Luce se náhle zachvěla, když se něco černého vzneslo halou. Zdálo se, že stíny proplouvají panely ve stropě a to dost nápadně. Zpozorovala jeden a pak další, a další. Saka. Nikdy nebylo dobré být s někým o samotě -zvlášť když se stíny v tu chvíli zaměřili na Luce a Cama-když stíny přicházejí. Cítila, jak sebou škubla a snažila se zachytit pohledem klidný stín, který tancoval kolem stropního ventilátoru. To by se dalo vydržet. Možná. Ale stíny také vydávaly ty nejhorší strašidelné zvuky. Zněly jak ten, kdy viděla padat dítě z palmového stromu a dusit se k smrti. Přála by si, aby se na ní Cam přestal dívat. Přála si, aby se stalo něco, co by odvrátila jeho pozornost. Přála si - aby vešel dovnitř Daniel Grigori.

A pak se to stalo. Vešel nádherný kluk s děravými džíny a se světle bílým tričkem. Nevypadal jako spása-skláněl se pod těžkou hromadou knih a měl šedé kruhy pod očima. Daniel vlastně vypadal trochu nemocně. Jeho blond vlasy mu spadly do očí, když se blížil k Luce a Camovi. Luce ho úzkostně pozorovala. Byla tak zaneprázdněná vztekání se nad tím, co jí do té doby všechno Daniel provedl, že si téměř neuvědomila jednu závažnou věc. Sekundu předtím, než se za ním zavřely dveře, stíny vyklouzly ven, do noci. Bylo to, jako by někdo vzal vakuum a vyklidil všechny stíny z haly.

Daniel jen kývl jejich směrem a ani nezpomalil, když je míjel.

Když se Luce obrátila zpátky k Camovi, zjistila, že pořád kouká na Daniela. Potom se obrátil k Luce a řekl hlasitěji, než bylo zapotřebí: Málem jsem ti zapomněl něco říct. Večer v mém pokoji pořádám malou párty pro sociální. Byl bych rád, kdybys přišla.”

Daniel byl stále na doslech. Luce neměla tušení, co je to sociální, ale ona už se měla setkat s Penn. Měli tam jít spolu.

Její oči stanuly na zadní straně Danielovi hlavy. Věděla, že by nemělo být Camovi odpovědět, že už má plány, ale když se Daniel otočil a podíval se na ni, přísahala by, že jeho oči byly smutné. Telefon za nimi začal zvonit a Cam po něm sáhl a řekl: “Musím to vzít, Luce. Přijdeš?”

Téměř nepostřehnutelně Daniel přikývl.

“Ano,” řekla Luce Camovi. “Přijdu.”

“Pořád nechápu, proč musíme běžet.” Popadala Luce dech o dvacet minut později. Snažila se udržet krok s Penn. Škrábala se na hlediště pro lidi na tajemnou Středeční sociální noc, kterou jí Penn ještě nevysvětlila. Luce měla sotva dost času na to, aby se dostala do svého pokoje, namalovala si pusu leskem na rty a vzala si svoje lepší džíny pro případ, že by to byl tenhle druh sociálního večera. Stále se snažila zpomalit dech a vyhnat z hlavy myšlenky na Cama a Daniela, když Penn vtrhla do jejího pokoje a vytáhla jí ze dveří.

“Lidé, kteří neustále chodí pozdě nikdy nemůžou pochopit věc, že jsou také lidé, kteří jsou přesní a normální,” řekla Luce Penn, protože zrovna procházely přes mokrý trávník.

“Ha!” za nimi se někdo začal smát.

Luce se ohlédla a cítila, jak se jí čelist roztáhla do úsměvu, když viděla bledou Arriane, jak za nimi sprintuje po trávníku. “Který šarlatán řekl, že jsi normální Penn?”

Arriane šťouchla Luce a ukázala na zem. “Dávej si pozor na pohyblivý písek!”

Luce zavrávorala a zastavila se. Přistála v děsivém blátě, které bylo jako náplast na trávníku. “Někdo mi prosím řekněte, kam jdeme!”

“Je středeční noc,” řekla Penn bezvýrazně. “Sociální noc.”

“Jako … tanec nebo tak něco?” zeptala se Luce a už si představovala Daniela a Cama, jak se pohybují po tanečním parketu.

Arriane zahoukala. “Tanec se smrtí z nudy. Pojem ´sociální´ je na Sword&Cross dvojsmyslný. Musí pro nás naplánovat nějakou společenskou akci, ale taky mají hrůzu z toho pro nás naplánovat nějakou společenskou akci. Dilema.”

“Takže, místo toho,” dodala Penn, “tyhle hrozné večery sestávají z filmových večerů a po nich následují přednášky o filmech nebo, Bože, pamatuješ na minulý semestr?”

“To jak tam bylo celé sympozium na preparování zvířat?”

“Jo, to bylo strašidelný,” Penn zavrtěla hlavou.

“Dnes večer, má drahá,” řekla Arriane protáhle, “to bude snadné. Jen musíš prospat jeden ze tří filmů o rotaci z videotéky Sword&Cross. Který z nich si myslíš, že to bude dnes večer, Pennyloafer? Starman? Joe versus Sopka? Nebo Víkend u Bernieho?”

“Je to Starman,” zasténala Pen.

Arriane se podívala na zmatenou Luce. “Ona ví všechno.”

“Vydrž,” řekla Luce a šla po špičkách kolem pohyblivém písku. Pak snížila hlas jen na šepot, když se blížili ke škole. “Když jste ten film viděly už tolikrát, proč tam tolik spěchat?”

Penn otevřela těžké kovové dveře do “sálu”, které jak si Luce uvědomila, měly být napodobeninou staré místnosti s kazetovými stropy a židlemi uspořádanými tak, aby směřovaly na bílou zeď.

“Nechceme uvíznout na horké židli vedle pana Cole,” vysvětlila Arriane a ukázala na učitele. Měl nos pohřbený hluboko uvnitř tlusté knihy. Byl obklopen několika zbývajícími prázdnými židlemi v místnosti.

“Kdo tam sedí, musí projít jeho týdenním průzkumem duševního zdraví.”

“Což by nebylo tak špatné-” doplnila Arriane.

“-pokud bys tu potom nemusela zůstat a analyzovat výsledky,” dokončila Penn.

“Čímž ale budeš chybět,” řekla Arriane s úsměvem a naváděla Luce do druhé řady židlí. Pak zašeptala: “Na party.”

Konečně se dostaly až k jádru věci. Luce se zasmála.

“Slyšela jsem o tom,” řekla a měla pocit lehkosti, že konečně změnili téma. “Je to v pokoji Cama, viď?”

Arriane se podívala na Luce a pak si přejela jazykem přes zuby. Podívala se kolem, přes Luce. “Hele, Todd,” zavolala a zamávala mu konečky prstů. Strčila Luce na jedno místo a řekla, že je bezpečné i to vedle ní (je to ještě dvě místa od Pana Cole). Pak poplácala na horkou židli. “Pojď se posadit k nám, člověče.”

Todd, který postával ve dveřích vypadal, že se mu nesmírně ulevilo. Nevěděl, kam se má posadit. Šel k nim a polknul. Hned jak se posadil do židle, pan Cole vzhlédl od své knihy a čistil si kapesníkem brýle. Pak řekl: “Todde, jsem rád, že jsi tady. Zajímalo by mě, jestli bys mi mohl pomoct s takovou malou laskavostí po filmu. Vidíš, Venn diagram je velmi užitečný pro …”

“Průměr!” Pennina tvář se najednou objevila mezi Arriane a Luce.

Arriane pokrčila rameny a vyndala si z tašky obří pytel popcornu.

“Jen se ráda starám o nové studenty,” řekla a hodila jí máslový popcorn. “Máš štěstí.”

Vzhledem k tomu, že bylo v místnosti šero, když se Luce rozhlédla, její oči okamžitě ulpěly na Camovi. Myslela na její krátký rozhovor s kamarádkou a na to, jak vždycky říkala, že nejlepší způsob, jak poznat chlapa, je sledovat s ním film. Můžou o něm vyjít najevo věci, které by v rozhovoru neřekl. Při pohledu na Cama Luce došlo co tím asi Callie myslela: Bylo docela vzrušující dívat se na něj koutkem oka a vidět, jak Cam vypráví legrační vtipy, kterým se všichni smějí a nakonec se k smíchu přidá i on sám.

Když se jejich oči setkaly, cítila se trapně a první instinkt Luce byl podívat se jinam. Jenže než to stačila udělat, tvář Cama se roztáhla v širokém úsměvu. Cítila, jak na ní nestoudně zíral. Cítila se chycená v jeho pohledu. Když jí zamával, Luce si nemohla pomoct a přemýšlela o tom, jak rozdílné bylo chování Daniela, když ji několikrát chytil, jak se na něj dívá.

Daniel se přiřítil s Rolandem natolik pozdě, že si je Randy zapsala. Jediná zbývající místa vyla v přední řadě. Prošli paprskem světla od projektoru a Luce si poprvé všimla stříbrného řetízku, který měl kolem krku a jehož medailonek měl zastrčený pod tričkem. Pak se jí ztratil z dohledu. Nemohla vidět ani jeho profil.

Jak se ukázalo, Starman nebyl moc vtipná, ale to jak studenti napodobovali Jeffa Bridgese bylo. Pro Luce bylo těžké se soustředit na děj. Navíc měla stále nepříjemný ledový pocit vzadu v krku. Něco se stane.

Když stíny přišly tentokrát, Luce už je očekávala. Poté o nich začala přemýšlet a počítala je na prstech. Stíny se stále objevovaly alarmujícím tempem. Luce nemohla přijít na to, jestli byla nervózní ze Sword&Cross … nebo jestli to znamenalo něco jiného. Nikdy jich nebylo tolik, než …

Tekly jí nad hlavou v hledišti, pak se plazily po stranách filmového plátna a nakonec sledovaly linie plátna jako rozlitý inkoust. Luce sevřela dolní okraj židle. Cítila bolest ze strachu, která bobtnala v jejích rukách a nohách. Měla napnuté všechny svaly v těle, ale nedokázala se přestat chvět. Tlak na jejím levém koleni ji donutil se podívat na Arriane.

“Jsi v pořádku?” zeptala se Arriane.

Luce přikývla a objala jí kolem ramen. Předstírala, že jí byla jen zima. Přála si, aby tento chlad byl způsoben jen příliš horlivou klimatizací.

Cítila, jak jí stíny tahají za nohy od židle. Zůstaly jí takhle blízko po celý film a každá minuta se vlekla jako věčnost.

O hodinu později Arriane tiskla oko k bronzově namalovanému kukátku na dveřích pokoje Cama. “Yoo-hoo,” zpívala a smála se. “Slavnosti jsou tady!”

Vyndala z batohu, odkud vytáhla i popcorn, růžového gumového hroznýše královského.

“Podepři mě,” řekla Luce a vyhoupla nohu do vzduchu. Luce dala ruce prsty k sobě a dala je pod černou botu Arriany. Dívala se, jak se Arriane opírá o zeď a používá hroznýše k zakrytí kamery, která dělala na chodbě dozor, zatímco ona sáhla na zadní stranu přístroje a vypnula ho.

“Tohle vůbec není podezřelé,” řekla Penn.

“Jsi věrná after-party?” odsekla jí Arriane. “Nebo spíš Červeným?”

“Jen říkám, že existují i chytřejší způsoby.” Pen si odfrkla, jakmile Arriane slezla dolů. Přehodila Luce přes rameno hroznýše a Luce se zasmála, když se začala kroutit na písničku Motown, kterou slyšely přes dveře. Když se Luce otočila, aby nabídla Penn hroznýše, překvapilo jí, že byla stále nervózní. Penn si kousala nehty a potila se na čele. Nosila šest svetrů i v bažinatém teplém jižním září-nikdy jí ale nebylo horko.

“Co se děje?” zašeptala Luce a naklonila se k Penn. Ta si vyhrnula rukáv a pokrčila rameny. Vypadala, jako by se jí právě chystala odpovědět, když se dveře otevřely. Vyšel z nich cigaretový kouř a hudba. Náhle se vynořil Cam a s otevřenou náručí je vítal.

“Přišla jsi,” řekla a usmál se na Luce. Dokonce i v slabém světle měl krásně zbarvené rty. Když si ji přivinul do objetí, cítila se na chvíli malá a v bezpečí.

Trvalo to jen chvíli. Pak se obrátil a kývnul na další dvě dívky. Luce se cítila trochu hrdá na to, že objal jen jí.

Šli za Camem. Malá tmavá místnost byla přeplněná lidmi. Roland byl v jednom rohu a věnoval se pouštění hudby. Pár, který Luce viděla před několika dny, stál u okna.

Parta kluků s bílými Oxfordskými košilemi byly u sebe a občas se otočili za nějakou dívkou. Arriane neztrácela čas rozhlížením se po místnosti a vydala se hned ke stolu, který sloužil jako bar. Téměř okamžitě měla mezi nohama láhev šampaňského a smála se, když se snažila vypáčit z ní korek.

Luce byla zmatená. Anie nevěděla, jak se dostat k alkoholu v Doveru, kde byl okolní svět pro ní mnohem otevřenější. Cam byl zpátky na Sword&Cross jen pár dní a už se zdálo, že ví, jak propašovat všechno, co potřeboval k Dionýsově večírku, kam pozval celou školu. A všichni ostatní, kteří tu byli vypadali, že je to tak normální.

Stále stála na prahu a slyšela, jak hraje pop a fandění davu. Pak na ní Arriane zavolala: “Lucindooo, pojď sem. Chystám se pronést přípitek …”

Luce cítila, jak ji to táhne dovnitř, ale Penn nevypadala, že by byla připravena vstoupit.

“Tak běž,” řekla a mávla na Luce rukou.

“Co se děje? Ty nechceš jít?” Pravda byla taková, že i Luce byla trochu nervózní. Neměla ponětí, jak tohle dopadne, protože si stále nebyla jistá jak spolehlivá Arriane je. Určitě by se cítila líp, kdyby měla po boku Penn.

Ale Penn se zamračila. “Já … já na tohle nejsem. Mám semináře v knihovně o tom, jak používat aplikaci PowerPoint. Vím jak proniknout do jakékoliv složky. V tom jsem dobrá. Ale tohle-” Stoupla si na špičky a nahlédla do místnosti. “Já nevím. Lidi tam si myslí, že jsem jen nějaká intelektuálka.”

Luce se pokusila věnovat zamračený pohled. “A o mně si zas myslí, že jsem sekaná a my si o nich myslíme, že jsou to všichni banáni.” Zasmála se. “Nemohly bychom se na to všichni prostě vykašlat?”

Penn pomalu ohrnula ret, pak vzala hroznýše a přehodila si ho přes rameno. “No, dobře,” řekla a vešla dovnitř před Luce.

Luce zamrkala, aby si její oči zvykly na šero. Kakofonie naplnila místnost a Luce slyšela, jak se Arriane hlasitě směje. Cam za ní zavřel dveře a zatáhl ruku za ruku tak, že jí vtáhnul k sobě zpátky. Pryč od lidí.

“Jsem opravdu rád, že jsi přišla,” řekl a položil jí ruku na záda a sklonil se, aby ho přes hlasitou hudbu slyšela. Jeho rty vypadaly k nakousnutí, zvlášť když řekl: “Skočil jsem ke dveřím pokaždé, když někdo zaklepal. Doufal jsem, že to budeš ty.”

I když byl na ní Cam trochu rychlý, Luce nechtěla udělat nic, čím by to pokazila. Byl populární a neuvěřitelně pozorný. Jeho pozorností se cítila víc, než polichocena. Bylo pro ní divné cítit se dobře na tomhle podivném místě.

Věděla, že kdyby se snažila reagovat na jeho kompliment, zamotala by se do slov. Takže se jen usmála, což vyvolalo úsměv i na jeho tváři. Potom si ji přitáhl pro další objetí.

Nebyla jiná možnost, než ho chytit kolem krku. Cítila se trochu zmámená, když jí Cam stisknul a mírně jí nadzvednul nad zem.

Když ji položil zpátky, Luce se obrátila směrem k party. První co uviděla, byl Daniel. Nemyslela si, že by měl Daniel Cama rád. Seděl se zkříženýma nohama na posteli. Jeho tričko v černém světle zářilo fialově. Jakmile ho její oči našli, bylo těžké dívat se jinam…

Což ale nedávalo smysl, protože nádherný kamarádský kluk stál přímo za ní a ptal se í, co by si dala k pití. Další nádherný a o poznání méně přátelský kluk seděl naproti ní, ale on neměl být ten, na kterého se nemůže přestat dívat. A on na ni zíral taky. Tak soustředěně a s tajemným světýlkem v očích. Luce si nemyslela, že by jeho pohled mohla někdy dekódovat, i když už ho viděla tisíckrát.

Všechno co věděla bylo, že měl na ní vliv. Nikoho jiného v místnosti si nevšímala a rozpouštěla se pod pohledem Daniela. Mohla by se na něj dívat celou noc, kdyby nebylo Arriane, která si stoupla na stůl a zavolala na Luce. Pak zvedla do vzduchu skleničku.

“Pro Luce-” řekla a věnovala Luce svatý úsměv. “Pro tu, která k nám byla přidělena a prošvihla mou uvítací řeč, a která se nikdy nedozví, jak dokonalá byla - byla, že jo Ro?” Sklonila se, aby se zeptala Rolanda, který jí jako souhlas popleskal po kotníku.

Cam přišel s plastovým kelímkem se šampaňským v ruce a podal ho Luce. Začervenala se a snažila se to zakrýt smíchem. Všichni v místnosti zopakovali: “Na Luce! Na Sekanou!”

K jejímu boku se připlazila Molly a zašeptala jí do ucha delší verzi: “Na Luce, která tomu nikdy neporozumí.”

Před několika dny by Luce utekla pryč. Dnes večer prostě jen obrátila oči v sloup a pak se otočila k Molly zády.

Ta holka nikdy nemůže říct nic, co by jí nějak ublížilo, jen jí popichuje. Takže se Luce odebrala ke stolu, kde byla Penn a schoulila se na židli. Penn jí podala provaz černé lékořice.

“Věříš tomu? Myslím, že se docela bavím,” řekla Pen, zatímco šťastně žvýkala lékořici.

Luce si ukousla trochu lékořice a napila se šampaňského. Nebyla to moc chutná kombinace. Něco jako Molly a ona. “Takže, je Molly takhle hnusná na každého, nebo jsem já vyjímka?”

Nejdřív Penn vypadala, jako by se jí chystala dát jinou odpověď, ale nakonec Luce poklepala po zádech. “To je její obvyklé okouzlující chování, má drahá.”

Luce se rozhlédla po místnosti plné šampaňského a řevu z gramofonu, disko koule rotující nad jejich hlavami, která odrážela na obličej všdch hvězdy.

“Kde se dají sehnat všechny tyhle věci?” přemítala nahlas.

“Lidé říkají, že Ronald může do Sword&Cross propašovat cokoliv,” řekla Penn věcně. ” Ne, že bych to po něm někdy chtěla.”

možná tohle znamenalo to, co myslela Arriane, když říkala, že Ronald ví, jak sem propašovat věci. Jediná věc, která Luce scházela a kterou vážně chtěla, byl mobil. Ale pak …

Cam mi řekl, abych neposlouchala Arriane co se týče vnitřního řádu školy. Tohle bylo asi v pořádku, byla to jen zdvořilost z Rolandovi strany. Čím víc se snažila odpovědět si na svoje otázky, tím víc jich bylo. Pravděpodobně byla “in” už tím, že byla na téhle párty.

“Dobře, hej vy zmetcí,” ozval se Roland a snažil se získat si pozornost každého. Jelikož on obstarával hudbu, na chvíli jí stopnul. “Chystám se začít otevřenější část noci, a tímto vyhlašuji karaoke.”

“Daniel Grigori!” zahoukala Arriana přes ruce.

“Ne!” zahoukal Daniel zpět, aniž by vypadl z rytmu.

“Aww, tichý Grigori sedí v koutku,” řekl Roland do mikrofonu. “Určitě nechceš slyšet radši mojí verzi Hellhound.”

“Věřím, že je to tovje píseň, Rolande,” řekl Daniel. Lehce se na něj usmál. Luce měla ale pocit, že ten úsměv byl trochu rozpačitý. Typický úsměv pro reflektory.

“On má pravdu, lidi.” zasmál se Roland. “Robert Johnson byl známí tím, že když začal zpívat karaoke, vyklidil pokoj.” Vytáhl desku Burnside a dal ho do gramofonu. “Tak se přesuneme trochu na jih.”

Rozezvučely se tóny elektrické kytary a Roland byl ve středu pozornosti, což znamenalo jen pár metrů čtverečných prázdného prostoru ve středu místnosti. Všichni ostatní tleskali nebo dupali nohama do rytmu, ale Daniel se díval na hodinky.

Pořád viděla jeho obraz, když na ní kývl v hale ten večer, kdy ji Cam pozval na večírek. Daniel jí tam z nějakého důvodu chtěl. Samozřejmě, že teď, když se tu ukázala, neudělá ani jeden pohyb, kterým by dával najevo, že ví, že existuje.

Kéž by ho tak mohla zastihnout samotného…

Roland si uzurpoval pozornost hostů, když si Luce uprostřed písně všimla, že Daniel vstal, propletl se kolem Cama a Molly a vyklouzl ven ze dveří.

To byla její šance. Zatímco všichni kolem ní tleskali, Luce pomalu vstala.

“Moment!” zavolala Arriane. Všimla si, že se Luce zvedá ze židle a řekla: “Oh, to ne, jde nám snad moje holka zazpívat?”

“Ne!” Luce nechtěla zpívat před celou místností, plnou lidí o nic víc, než se chtěla přiznat, jaký je skutečný důvod toho, že vstala. Ale byla tam, stála přímo uprostřed místnosti. Roland se opíral o mikrofon. Co teď?

“Já-já jen je mi líto, ehm, Tedda. To že tady není.” Když to Luce dořekla, reproduktory její hlas ještě znásobily a roznesly ho po místnosti. Už teď litovala své špatné lži a skutečnosti, že nebylo cesty zpátky. “Myslela jsem, že se půjdu podívat dolů a zjistím jak je na tom s panem Colem.”

Žádné z ostatních dětí nevypadalo, že by vědělo co na to říct. Jen Penn nesměle zavolala: “Pospěš si zpátky!”

Molly se na Luce uculovala. “Oh, láska.” řekla a dělala, že padá do mrákot. “Jak romantické.”

Počkat, to si myslí, že se mi líbí Todd? Ach, vždyť je to fuk. Byla jedna z lidí, u kterých rozhodně nechtěla, aby jí sledovali ven.

Ignorovala Molly a sunula se směrem ke dveřím. Tam se setkala s Camem, který měl zkřížené paže. “Chceš společnost?” zeptal se nadějně.

Zavrtěla hlavou. Na jiné pochůzce by si jeho společnost nejspíš přála. Ale ne teď.

“Hned jsem zpátky,” řekla vesele. Než stačila zaregistrovat zklamání v jeho tváři, vyšla ven do haly. Po řevu na párty jí v tomhle klidu zvonilo v uších. Trvalo vteřinu, než mohla slyšet tiché hlasy za rohem. Nebyla si ale jistá tím, kdo to byl. Dívka.

“Promiň,” řekla … s výrazným jižním přízvukem.

Gabbe? Daniel se tajně plížil ven, aby se setkal s peroxidovou Gabbe?

“Už se to znovu nestane,” pokračovala Gabbe. “Přísahám-”

“To už se ani nikdy znovu stát nemůže,” zašeptal Daniel, ale jeho tón prakticky křičel. “Slíbila jsi, že tam budeš a nebyla jsi.”

Kde? Kdy? Luce byla v agónii. Krok za krokem se k nim plížila po chodbě a snažila se být tiše.

Ale oni umlkli. Luce uviděla Daniela, který držel ruku Gabbe.

Naklonil se k ní pro dlouhý, hluboký polibek. Luce cítila, jak se jí hrudníkem šíří závist. Za rohem si jeden z nich povzdechl.

“Budeš mi muset věřit miláčku,” slyšela říkat Gabbe sladkým hlasem, kvůli kterému se Luce rozhodla, že jí bude jednou pro vždy nenávidět. “Jsem jediná, koho máš.”

6. kapitola

Sobota v 20:24 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 6

ŽÁDNÁ ZÁCHRANA

V jasný a velmi brzký čtvrtek ráno na chodbě zapraskalo v reproduktoru a na chodbě před pokojem Luce se ozvalo: “Pozor, školáci!”

Luce se převalila a zasténala. Tak silně, jak jen mohla, si přitiskla polštář přes hlavu, aby trochu ztišila hlas Randy, který se ozýval přes rozhlas.

“Máte přesně devět minut na to, abyste se všichni dostavili do tělocvičny na vaší každoroční zkoušku tělesné zdatnosti. Jak víte, nás pohled na opozdilce je špatný a uškodí to jejich hodnocení, takže se rychle dostavte a buďte připraveni.”

Zkoušku tělesné zdatnosti? Hodnocení? V šest třicet ráno?

Luce začala litovat, že byla vzhůru tak dlouho do noci…a pak ležela ještě dýl v posteli, vystresovaná.

V tu chvíli si představila, jak se Daniel a Gabbe líbali a udělalo se jí špatně od žaludku-zvláštní druh nevolnosti, který měla z toho, že ze sebe dělal blázna. Už se na party nevrátila. Opřela se o zeď, aby se vzpamatovala a pak se potichu vrátila do jejího pokoje. Přemýšlela o pocitu, který měla, co se týkalo Daniela. Bláhově si myslela, že je to nějaký druh spojení.

Probudila se s příšernou pachutí v ústech, která jí zůstala po včerejší párty. Poslední věc, na kterou teď měla náladu, byl sport.

Sundala nohy z postele a položila je na studenou podlahu. Vyčistila si zuby a snažila se přijít na to, co to znamenalo “uškodit na hodnocení”. Představila si obrazy desítek studentů-Molly jak dělá kliky, Gabbe jak namáhavě šplhá po třicet stop dlouhém laně směrem vzhůru. Jedinou šancí jak ze sebe neudělat úplného blázna je pokusit se vyhnat Daniela a Gabbe z její mysli.

Přišla na jižní stranu areálu tělocvičnu. Byla to velká gotická stavba a opěrnými oblouky a kamennými věžemi, díky kterým to vypadalo mnohem víc jako kostel než místo, kde by se dalo zapotit při sportu. Když Luce přicházela k budově, porost břečťanu šustil v ranním vánku.

“Penn,” zavolala Luce na kamarádku, která na sobě měla špinavé tepláky a na lavičce si zavazovala tkaničky. Luce se podívala na své černé oblečení a černé tenisky a zpanikařila. Že by jí chyběla nějaká informace o oblékání. Ale pak, když uviděla některé studenty, kteří se loudali do budovy, byly stejně oblečení jako ona.

Oči Penny vypadaly jako by byly omámené. “Nekřič tolik,” zasténala. “Včera jsem to na tom karaoke trochu přehnala. Myslela jsem si, že to tím oblečením vykompenzuju a budu alespoň vypadat sportovně.”

Luce se smála, když Penn zápasila s dvojitým uzlem na jejích botách.

“Co se s tebou stalo včera v noci?” ptala se Penn. “Už ses na tu párty nevrátila.”

“Oh,” řekla Luce a odmlčela se. “Rozhodla jsem se-”

“Gaaahh.” Penn si zakryla uši. “Každý zvuk mi zní v hlavě jako sbíječka. Můžeš mi to říct později?”

“Jo,” řekla Luce. “Jasně.” Dveře do tělocvičny se otevřely. Dovnitř vešla Randy v gumácích a pořád u sebe držela všudypřítomnou schránku.

Zamávala na studenty, aby šli dopředu. Jeden po druhém měli prověřit svou tělesnou zdatnost.

“Todd Hammond,” přečetla Randy a dítě se k ní s roztřesenýma kolenama přiblížilo. Todd měl svěšená ramena a Luce viděla, že vzadu na krku má typické farmářské opálení.

“Posilování,” přikázala Randy a poslala Todda dovnitř.

“Pennyweather Van Sycle-Lockwood,” zařvala, což způsobilo, že se Penn pokrčila a stiskla si dlaněmi uši. “Bazén,” pokynula Randy. Sáhla do krabice za ní a hodila Penn černé jednodílné závodnické plavky Speedo.

“Lucinda Priceová,” pokračovala Lucinda, když se podívala do svého seznamu. Luce vykročila vpřed a ulevilo se jí, když Randy řekla: “Také bazén.” Luce chytila jednou rukou hozené černé plavky. Mezi prsty byly jako kus pergamenu. Alespoň bylo cítit, že jsou čisté. Nebo tak nějak.

“Babrielle Givens,” přečetla Randy další jméno a Luce na ní šlehla pohledem. Její nová nejneoblíbenější postava. Měla na sobě černé trenýrky a černé tenké tílko. Byla na škole tři dny … Jak se mohla dostat k Danielovi?

“Tadyyy, Randa,” řekla Gabbe, aby na sebe upozornila. Luce automaticky přikryla vlastníma rukama Penn uši.

Cokoliv jen bazén, přála si Luce. Cokoliv, jen ne bazén.

“Bazén,” řekla Randy.

Luce šla s Penn k holčičím skříňkám a Luce se snažila vyhnout pohledu zpátky, kde šla Gabbe. Kolem ukazováčku s francouzskou manikúrou měla zaháknuté módní plavky.

Místo toho se Luce zaměřila na šedé kamenné stěny a staré náboženské vymoženosti, které jimi byly pokryty. Šla kolem ozdobného vyřezávaného dřevěného kříže a jeho zobrazením ukřižování. Série vybledlých soch, které viseli na stně v úrovni jejích očí. Pak se Luce naklonila dopředu, aby se lépe podívala na velký svitek psaný v latině. Byl ve skleněné vitríně.

“Povznášející výzdoba, ne?” zeptala se Penn a hodila do sebe pár aspirinů, které vyndala z kabelky.

“Co je to za věci?” zeptala se Luce.

“Starověké dějiny. Poslední pozůstatky, které zůstalo z doby, kdy se na tomhle místě ještě sloužily nedělní mše. Z doby občanské války.”

“To vysvětluje, proč to tu vypadá jako v kostele,” řekla Luce a zastavila se před reprodukcí Piety Michelangela z mramoru.

“Jako všechno v téhle díře, všechno dělali jen napůl. I rekonstrukce. Chci říct, kdo postaví bazén uprostřed starého kostela?”

“Děláš si legraci,” řekla Luce.

“Kéž by.” Penn obrátila oči v sloup. “Každé léto ředitel se něco v ředitelovi pohne a nechá to tu vymalovat. Nikdy by to nepřiznal, ale ty věci s Bohem ho fakt berou,” řekla. “Problém je v tom, že i když to tu nechá vymalovat, nevím jestli je to povolené, nebo jestli to není rouhání proti zákonům Boha a tak.”

Luce si vzpomněla na neposkvrněné zdi uvnitř tělocvičny v Dovru, kde byly vyskládány řádek po řádku poháry z univerzitních zápasů, fotky námořníků, každý v zlatém rámu. V jednom vchodu v Doveru, byla jedna chodba, kde byly obrázky všech senátorů, významných absolventů a místních milionářů.

“Tady asi jen tak nevyvěsí ksichty místních absolventů,” poznamenala Gabbe za nimi.

Luce se začala smát - bylo to vtipné … bylo to zvláštní, skoro, jako by jí Gabbe četla myšlenky - pak si vzpomněla na jej hlas v noci, jak Danielovi říká, že je jediná, koho má. Luce rychle zahnala předtuchu, že by mohl mít Daniel nějaké spojení s Gabbe.

“Necourejte se!” vykřikla neznámá trenérka, která se tam najednou objevila. Ona -nebo Luce si alespoň myslela, že je to ona-měla kudrnaté hnědé vlasy stažené vzadu do ohonu a “neviditelná” rovnátka pokrývala její horní žluté zuby. Postrčila rozzlobeně dívky do šatny, kde každá měla svojí prázdnou skříňku s visacím zámkem a s klíčem. “Nikdo se nebude trousit jak na autobus.”

Luce a Penn se navlékly do jejich pytlovitých plavek. Luce otřásla, když se viděla v zrcadle. Pak si kolem sebe, jak těsně to jen šlo, ovázala ručník.

Uvnitř vlhké místnosti hned Luce pochopila, o čem to Penn mluvila. Bazén byl sám o sobě obrovský, vypadal jako pro olympioniky. Konečně jedna hezká věc, kterou Luce objevila na půdě téhle školy.

Ale to nebylo to, co dělalo tohle místo pozoruhodným. Luce ztuhla v úžasu. Tenhle bazén byl postaven přímo v centru toho, kde byl předtím masivní kostel.

Byla tam řada krásných barevných oken, jen s několika rozbitými skly. Nad nimi byly vysoké, klenuté stropy. Podél zdi byly výklenky se svíčkami. Skokanské prkno bylo tam, kde původně býval asi oltář. Pokud by Luce nebyla ateista, ale byla osoba, co chodí do kostela, stejně jako všichni její přátelé na základní škole, asi by jí tohle místo připadalo jako svatokrádež.

Někteří z dalších studentů už byli ve vodě a lapaly po dechu, zatímco plavali na konec bazénu. Ale nebyli to studenti ve vodě, kteří upoutali pozornost Luce. Byla to Arriane, Roland a Molly, kteří seděli na tribunách podél zdi. O něčem se dohadovali. Roland něco vykřiknul a Arriane si otírala slzy smíchu. Měli na sobě mnohem atraktivnější plavky, než byly ty její, ale ani jeden z nich nevypadal, že by se měl v úmyslu posunout směrem k bazénu.

Luce kriticky zhlédla svoje jednodílné plavky. Chtěla se jít připojit k Arriane-ale musela zvážit klady (možný vstup do soukromé elity) a nevýhody (nechat si nadávat trenérkou Diante, že se ulejvá). Gabbe se loudala ke skupině. Stejně jako ona, už tady taky byla se všemi nejlepší kamarádka. Sedla si hned vedle Arriane a okamžitě se taky začala smát, i když ten vtip nejspíš ani nepochopila.

“Oni mají vždycky omluvenky k tomu, aby mohly sedět,” vysvětlila Penn a zírala na dav na tribunách. “Neptej se mě, jak se k nim dostali.”

Luce došla až k okraji bazénu, neschopná poslouchat pokyny Diante. Když viděla Gabbe, jak sedí na tribunách s oblíbenými dětmi, přála si, aby tam byl Cam. Mohla by se mu nadšeně ukázat v jejích elegantních černých plavkách a on by ji obdařil svým širokým úsměvem. Okamžitě by se cítila vítaná a důležitá.

Luce cítila hlodavou potřebu omluvit se mu za to, jak se mu vyhýbala. I když nebyly spolu a Luce mu nemusela vysvětlovat svoje příchody a odchody. Jenže jí se líbilo, když jí věnoval pozornost. Líbilo se jí, jak se s ním cítí volná a otevřená, stejně jako když řídí svoje auto v noci se staženými okýnky. Líbilo se jí, jakou pozornost jí věnuje, když něco říká. Neslyšel ani neviděl nikoho jiného, jen ji.

Jenže ona se zvedla a odešla z večírku, jen kvůli Danielovi. Nechtěla udělat nic, co by Cama donutilo přehodnotit způsob, jakým se k ní chová.

Když trenérka foukla do píšťalky, Luce se překvapeně narovnala. Pak pohlédla lítostivě na Penn a ostatní studenty, kteří všichni naráz skočili do bazénu. Podívala se na Diante pro rozkaz.

“Ty musíš být Lucinda Priceová-ta co vždycky přijde pozdě a nikdy neposlouchá?” Trenérka i povzdechla. “Randy mi o tobě řekla. Dej si osm bazénu, vyber si styl.”

Luce přikývla. Dala prsty k sobě a naklonila se nad okraj. Milovala plavání. Když jí otec učil plavat v bazénu Thunderbolt, dokonce dostala cenu, jako nejmladší dítě, které skočilo statečně s rovnýma nohama bez skrčení. Ale to už bylo před lety. Luce si ani nevzpomněla, kdy si v poslední době zaplavala. Vyhřívaný venkovní bazén v Doveru vždycky jiskřil a lákal ji-jenže byl uzavřený pro každého, kdo neplaval závodně v týmu.

Trenérka Diante si odkašlala. “Možná jsi nepochopila, že se jedná o závod … a ty meškáš.”

Tohle byl ten nejubožejší a nejsměšnější závod, který Luce kdy viděla. Tahle konkurence ji nezastavila.

“A … stále prohráváš,” řekla trenérka a pískla na ni.

“Ne na dlouho,” řekla Luce.

Zapojila se do soutěže. Kluk vedle ní pořád prskal vody a plaval nějakým zvláštním volným stylem. Po její pravici si držela nos Penn, která se držela i za žaludek a držela se, aby se každou chvíli nepozvracela. Na zlomek vteřiny Luce pohlédla na dva na tribunách. Molly a Roland se na ně dívali, ale Arriane a Gabbe byly na sobě zhroucené v příšerném záchvatu smíchu.

Ale jí bylo jedno čemu se smáli. Tak nějak. Nebyla tam.

Natáhla ruce nahoru a obloukem skočila do studené vody. Cítila se jako holubice. Jen málo lidí umělo opravdu dobře skočit šipku. Její otec jí šipku naučil u bazénu, když jí bylo osm. Ale jakmile uměla dokonale motýlka, nebyl žádný způsob, jak se ve vodě pohybovat rychleji.

Nechala zpoždění za sebou a uháněla dopředu. Luce zvedla horní část těla z vody ven. Pak se ponořila znovu do vody a dýchala v rytmu svého srdce. Připadalo jí, jako by měla křídla. Plavala rychleji, než kdy dřív. Měla dobrý pocit, že mezi ostatními plavci obhájila a předháněla je. Jednoho po druhém.

Když se blížila ke konci svého osmého kola, vystrčila hlavu nad vodu přesně na tak dlouho, aby stačila Gabbe zaslechnout, jak tichým hlasem řekla: “Daniel.”

Podobně, jako by někdo sfouknul svíčku, rychlost Luce zmizela. Ponořila nohy do vody a čekala, co Gabbe ještě řekne. Bohužel, neslyšela nic jiného, než zvuk chraptění a stříkání vody. Za chvíli se ozvala píšťalka.

“A vítězem je,” řekla trenérka Diante s ohromeným výrazem, “Joel Bland.”

Hubený kluk vyskočil z plaveckého pruhu ven z bazénu a zvedl ruce nahoru na znamení vítězství.

V dalším pruhu vedle ní zastavila Penn. “Co se stalo?” zeptala se. “Vždyť si na toho kluka měla vražedný náskok.”

Luce pokrčila rameny. Gabbe byla. Ona se stala, ale když se podívala na tribuny, byla pryč. A Arriane a Molly taky. Roland tam zůstal sám a četl si knihu.

Luce se do těla dostal adrenalin, když plavala, ale když se tak rychle zarazila, byla zničená. Penn jí musela pomoct ven z bazénu.

Luce sledovala jak Roland hopká dolů z tribuny. “Byla jsi docela dobrá tam dole,” řekl a hodil jí ručník a klíčky od šatny. Klíčky jí minuly. “Na malou chvíli.”

Luce sebrala klíče a obtočila si kolem sebe ručník. Dřív, než stačila říct něco normálního, vyhrkla: “Tak jsou Daniel a Gabbe spolu, nebo ne?”

Velká chyba. Obrovská. Poznala z pohledu v jeho očích, že tu otázku měla položit spíš Danielovi.

“Ach, podívej,” řekl Roland a zasmál se. “No, já opravdu nemůžu …”

Podíval se na ní a poškrábal se na nose. Pak jí věnoval soucitný úsměv. Ukázal na otevřené dveře chodby. Když Luce následovala jeho prst, uviděla tam stát Danielovu blonďatou siluetu. “Proč se ho nezeptáš sama?”

Luce ještě kapala z vlasů voda a měla holé nohy. Pomalu se vydala ke dveřím místnosti. Měla v úmyslu jít rovnou do šatny a osušit se. Nevěděla, proč jí ta věc s Gabbe tolik otřásla. Daniel si může být s kým chce, ne? Možná měla Gabbe ráda lidi, kteří na ní byli hnusní.

Nebo spíš, a to bylo víc pravděpodobné, ke Gabbe se takhle nechoval.

Jenže tělo Luce dostalo lepší nápad, když se znovu podívala na Daniela. Byl k ní otočený zády a stál v rohu s vybavením. Byly tam švihadla, která byla zapletená dohromady.

Dívala se, jak si vybral tenké námořnické lano s dřevěnými rukojeťmi a pak přešel do otevřeného prostoru uprostřed místnosti. Jeho bronzová kůže téměř zářila, a každým pohybem, který udělal, když si protáhnul svůj dlouhý krk, nebo se sklonil, aby se poškrábal na koleni, byla Luce úplně uchvácená. Stála přitisknutá ke dveřím a netušila, že jí cvakají zuby z toho, jak je její ručník promočený.

Když si přehodil provaz za kotníky, těsně předtím, než začal skákat, Luce pocítila silné deja-vu. Nebylo to přesně to, že by už někdy viděla Daniela se švihadlem dřív, ale ten posto jí přišel tolik známý. Stál s nohama jen rozkročenýma, zapřený v kolenou a ramena se mu rozšířila, jak vyplnil svou hruď vzduchem. Luce to k němu táhlo.

Teprve, když Danielovo lano prásklo o zem, Luce to vytrhlo z transu … a vtáhlo jí to do dalšího. Nikdy v životě neviděla nikoho pohybovat se tak, jako on. Bylo to skoro, jako by létal. Lano se kolem něj pohybovalo tak rychle, že okamžitě zmizelo a jeho půvabné nohy -úzké nohy-se snad ani nedotýkaly země. Pohyboval se tak rychle, že si ani nemohl přeskoky počítat.

Hlasitý zvuk a žuchnutí na druhé straně posilovny přeneslo pozornost Luce pryč. Todd se válel v hromadě svázaných horolezeckých lan. Bylo jí chvíli Todda líto, když se díval dolů na puchýře na svých rukách.

Než se podívala zpátky na Daniela, aby zjistila, jestli si jí všiml, něco černého a studeného se otřelo o její kůži a Luce se začala třást. Stín se na ni vrhl nejdříve pomalu a dal jí poznat svou ponurou a ledovou hranici. Pak náhle narazil do jejího těla a přinutil ji udělat krok zpět. Dveře do posilovny ji udeřily do obličeje a ona se najednou ocitla sama na chodbě.

“Au!” vykřikla. Ne proto, že by byla zraněná, ale spíš proto, že se jí nikdy předtím stíny nedotkly. Podívala se na své nahé paže, kde cítila chlad skoro stejně, jako když jí stín strkal z posilovny.

To nebylo možné-stála na dost podivném místě. Musela se podívat do tělocvičny. Nejistě se blížila k zavřeným dveřím a přitiskla nos proti malému skleněnému obdélníku.

Daniel se rozhlížel, jako by něco slyšel. Zaručeně věděla, že o ní nevěděl: Nemračil se.

Po návrhu Rolanda jí napadlo, že by se ho zeptala, jak to tedy je s ním a Gabbe, ale rychle to zamítla. Bylo nemožné se na něco Daniela zeptat. Nechtěla způsobit, že se na ní bude zase mračit.

Kromě toho byly všechny otázky zbytečné. Všechno co potřebovala vědět, slyšela už včera. Musela by být sadista, aby se ho na to zeptala a on připustil, že je s Gabbe. Otočila se zpátky k šatně, když si uvědomila, že nemůže odejít.

Neměla klíče.

Musely jí vyklouznout z ruky, když klopýtala z místnosti. Postavila se na špičky a podívala se přes malé skleněné okýnko na dveřích.

Byly tam. Bronzové klíče na polstrované modré podložce. Jak se dostaly tak daleko? Až na druhý konec místnosti. Proč tak blízko místu, kde cvičil on?

Luce si povzdechla a zatlačila do dveří s úmyslem, že když už tam musí jít, tak to udělá rychle.

Došla si až pro klíče a tajně na něj pohlédla. Jeho tempo zpomalovalo a zpomalovalo, ale nohy se stále sotva dotýkaly země. A pak, s jedním posledním skokem se zastavil a otočil se čelem k ní.

Na okamžik nic neřekl. Cítila, jak se červená. Opravdu litovala, že na sobě měla ty strašné plavky.

“Ahoj,” to bylo všechno, co ze sebe dostala.

“Ahoj,” vrátil jí mnohem klidnějším tónem hlasu. Pak na ni ukázal, jako by jí z něčeho obviňoval a řekl: “Vyhrála jsi?”

Luce se smutně zasmála. Byl to skromný úsměv, pak zavrtěla hlavou. “Do toho jsem měla daleko.”

Daniel našpulil rty. “Ale ty jsi vždycky byla…”

“Ale já jsem vždycky byla, co?”

“Myslím, že vypadáš, že bys mohla být dobrá plavkyně.” Pokrčil rameny. “To je všechno.”

Postavila se k němu. Stály jen pár centimetrů od sebe. Kapky vody jí spadly z vlasů a dopadly jako kapky deště na podlahu tělocvičny. “To není to, co jsi chtěl říct,” trvala na svém. “Řekl jsi, že jsem vždycky byla …”

Daniel se zaměstnával tím, že si navíjel švihadlo kolem zápěstí. “No, já to tak nemyslel. Myslel jsem to obecně. Vždycky necháváme vyhrát ty, co závodí poprvé. Je to nevyřčený kodex tady nás starších.”

“Ale Gabbe nevyhrála,” řekla Luce a založila si ruce na prsou. “A ona je nová. Dokonce nešla ani do bazénu.”

“Ona není úplně nová, jen se byla nějaký čas … pryč.” Daniel pokrčil rameny. Moc nevytruboval svoje city ke Gabbe. Jeho zjevná snaha vypadat bezstarostně, nutila Luce žárlit ještě víc. Dívala se, jak zavazuje švihadlo na uzel. Jeho ruce se pohybovaly skoro stejně tak rychle jako jeho nohy. A ona tu stála. Nemotorná, osamělá, zmrzlá, opuštěná všemi. Její rty se zachvěly.

“Ach, Lucindo,” zašeptal a těžce vzdychl.

Celé její tělo se tím zvukem zahřálo. Jeho hlas byl tak intimní a známý.

Chtěla mu říct, aby její jméno zopakoval znovu, ale on se odvrátil. Pověsil švihadlo na věšák na stěnu. “Měl bych jít asi do třídy.”

Položila mu ruku na rameno. “Počkej.”

Vytrhnul se jí-jako by mu dala ránu. Luce to cítila taky, ale byla to ta příjemná rána.

“Máš někdy pocit …” Zvedla k němu oči. Viděla, jak neobvykle blízkou sebe byli. Jeho oči se zdály z dálky šedé, ale zblízka v nich viděla fialové skvrnky. Věděla, že nikdo jiný nemá oči jako …

“Mohla bych přísahat, že jsme se už potkali,” řekla. “Jsem blázen?”

“Blázen? A není to důvod, proč jsi tady?” řekl kousavě.

“Myslím to vážně.”

“To i já.” Danielova tvář byla prázdná. “A pro záznam” -ukázal na blikající zařízení připojené ke stropu- “červená znamená, že nás sledují.”

“Já tě nesleduju.” Ztuhla. Byla si velmi dobře vědoma vzdálenosti mezi jejich těly. “Můžeš mi upřímně říct, že nemáš tušení, o čem tu mluvím?”

Daniel pokrčil rameny.

“Nevěřím ti,” naléhala Luce. “Podívej se mi očí a řekni mi, že se mýlím. Že jsi mě nikdy v životě neviděl. Poprvé před týdnem.”

7. kapitola

Neděle v 12:59 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 7

UBÝVÁNÍ SVĚTLA

“Chystáš se teď někam?” zeptal se Cam a sundal si červené plastové brýle.

Objevil se u vchodu Augustina tak náhle, že do něj Luce skoro vrazila. Nebo tam už možná chvíli byl a ona si ho prostě ve snaze, co nejrychleji se dostat do třídy, nevšimla. Ať tak či onak, srdce jí začalo bít rychleji a dlaně se jí začaly potit.

“Ehm, do třídy?” odpověděla Luce. Kam by asi tak měla jít? Měla obě ruce plné starých knih na hodinu a nedokončeného úkolu z náboženství.

Byla vhodná chvíle pro to, omluvit se za to, že se minulou noc tak vypařila. Ale ona to nedokázala udělat. V šatně netekla teplá voda, takže se musela táhnut celou cestu zpátky až ke kolejím. To co se stalo po párty nebylo důležité. Už ne. Nechtěla to ještě víc rozpitvávat-zvlášť ne teď, když se před Danielem tak ztrapnila.

Taky ale nechtěla, aby si Cam myslel, že je na něj hrubá. Jen kolem něj chtěla projít a být sama. Rozpaků už bylo od dnešního rána dost.

Jenže čím déle se na ni Cam díval, tím méně důležité bylo odejít. Navíc měla pošramocenou hrdost tím, jak jí Daniel odbyl. Jak by se na to všechno díval Cam?

Měl jasnou bledou kůži a uhlově černé vlasy. Cam byl úplně jiný než kluci, jaké dosud znala. Vyzařovala z něj důvěra a to nejen proto, že o všech věděl všechno a dokázal se dostat k čemukoliv. Když před ní stál, Luce zapomněla, že vůbec teď nějakou hodinu má.

Když se dostaly dál od fádní šedé budovy, Cam vypadal jako z bohémské černobílé fotografie, kterou kazily jen jeho červené brýle Techni.

“Třída, ehm?” Cam dramaticky zívl. Blokoval vchod do budovy a něco na jeho pobaveném úsměvu Luce zaujalo. Chtěla vědět, jaký divoký nápad měl v rukávu. Měl přes rameno zavěšenou plátěnou tašku a jeden šálek espressa v ruce. Stisk Stop na svém iPodu, sundal si sluchátka a dal si je kolem krku. Část jí chtěla vědět, co poslouchal za písničku a část, kde na černém trhu se dostal k tomu hrnečku. Hravý úsměv, který se mu odrážel v jeho zelených očích, jí dodal odvahu se ho na to zeptat.

Cam se napil z šálku kávy. Zvedl ukazováček a řekl: “Dovol mi se s tebou podělit o své motto téhle školy: Lépe později než nikdy.”

Luce se zasmála a Cam si nasadil brýle zpátky na nos. Byly tak tmavé, že neviděla ani náznak jeho očí.

“Kromě toho.” Usmál se a odhalil bílý oblouk svých zubů. “Je čas oběda a já nám připravil piknik.”

Oběda? Luce ještě ani nesnídala. Zakručelo jí v žaludku. Představila si, jak bude pan Cole vyšilovat, ale zbylých dvacet minut hodiny se zdálo mnohem méně atraktivních, když stála vedle Cola.

Kývla na tašku, kterou držel. “Máš toho v tašce dost pro dva?”

Položil Luce širokou ruku na její malá záda a vedl ji přes hřiště, kolem knihovny a kolejí. Zastavil se u kovové brány hřbitova.

“Vím, že je to divné místo pro piknik,” vysvětloval, “ale je to to nejlepší místo. Aspoň se na chvíli dostaneme z dohledu. Na akademické půdě by to nešlo. Někdy cítím, že tam nemůžu dýchat.” Ukázal směrem k budově školy.

Luce to chápala. Cítila se tak skoro celou dobu, co byla na tomhle místě. Cam, ale vypadal jako poslední, kdo by měl mít ´syndrom nových studentů´. Byl tak … společenský. Po té párty včera v noci a teď se šálkem espressa v ruce by jí nikdy nenapadlo, že by se mohl dusit i on. Nebo že by mohly sdílet stejné pocity.

Za jeho hlavou uviděla ruiny kampusu. Nebyl velký rozdíl mezi školními ruinami a ruinami na druhé straně hřbitova.

Luce se rozhodla jít s ním. “Jen mi slib, že mě zachráníš, jestli se na mě všechny sochy budou chtít převrhnout.”

“Ne,” řekl Cam s vážností, která účinně pohřbila její vtip. “To už se nebude opakovat.”

Její oči se přesunuly na místo, kde před pár dny ona s Danielem skoro skončili na hřbitově taky. Ale mramorový anděl, který na ně spadnul, byl pryč. Jeho podstavec byl holý.

“Pojď,” řekl Cam a tahal jí za ruku za ním. Vyhnuly se místům, která byla zarostlá plevelem. Cam se stále otáčel, aby jí pomohl přes hromady hlíny. Mohlo v nich být bůhví co—

Na jednom místě Luce málem ztratila rovnováhu a chytila se jednoho z náhrobků, aby nespadla. Byla to velká leštěná deska, s jednou drsnou, nedokončenou stranou.

“Vždycky jsem mě tenhle hrob rád,” řekl Cam a ukázal na narůžovělý kámen pod jejíma rukama. Luce ho obešla, aby si mohla přečíst nápis.

“Joseph Miley,” četla nahlas. “1821 do roku 1865. Statečně sloužil ve válce v severní útočné válce. Přežil tři kulky a padlo pod ním pět koní předtím, než se odebral na věčnost.”

Luce si zapraskala klouby. Možná, že se Camovi ten hrob líbil, protože byl z leštěného, narůžovělého kamene a ty ostatní byly šedé? Nebo z důvodu složitého zdobení na vrcholu hrobu? Zvedla na něj obočí.

“Jo.” Cam pokrčil rameny. “Jen se mi líbí, jak na tom hrobě vysvětlují způsob, jak zemřel. Je to poctivý, víš? Obvykle tam lidé nechtějí mít nic napsaného.”

Luce se odvrátila. Věděla až příliš dobře o jednom nic neříkajícím epitafu. Náhrobní kámen Trevora.

“Přemýšlej, o kolik zajímavější by bylo tohle místo, kdyby se na každém hrobu psala příčina smrti toho člověka.” Ukázal na malý hrob několik řad dolů od hrobu Josepha Mileyho. “Jak myslíš, že zemřela tahle?”

“Ehm, spála?” hádala Luce a šla k němu.

Prsty nahmatala na kameni čísla. Dívka, která tu byla pohřbena, byla ještě mladší než Luce, když zemřela. Luce opravdu nechtěla přemýšlet o tom, jak se to stalo.

Cam naklonil hlavu a přemýšlel. “Možná,” řekl. “Nebo při tajemném ohni ve stodole, když malá Betsy měla zrovna dostaveníčko s chlapcem odvedle.”

Luce začala předstírat, že se urazila, ale vážná tvář Cama jí rozesmála. Už to bylo dlouho, co měla rande s klukem. Jistě, tahle scéna byla trochu morbidní. Nebylo to typické flirtování na parkovišti kina, na které byla zvyklá. Jenže takový byli studenti na Sword&Cross. A ať to bylo lepší nebo horší, Luce teď byla jedna z nich.

Následovala Cama až doprostřed hřbitova, kde byly ozdobné hroby a mauzoleum. Na svahu nad pomníky by mohli vypadat, jako umělci v amfiteátru. Polední slunce zářilo oranžově přes listy obřího dubu na hřbitově. Luce si zastínila oči rukou. Byl to ten nejteplejší den za celý týden.

“Teď tenhle chlápek,” řekl Cam a ukázal na obrovský hrob orámovaný korintskými sloupy. “Můj návrh je dlužník. Zabilo ho, když se na něj zřítil strop suterénu. Co jen dokazuje, že se nikdy nemáš schovávat v suterénu před zásahem Konfederace.”

“Opravdu?” zeptala se Luce. “Připomeň mi, co z tebe dělá odborníka na tohle všechno?” Když ho škádlila, cítila se podivně privilegovaná tím, že je tam s Camem. Přelétla ho pohledem, aby se ujistila, že se usmíval.

“Je to jen šestý smysl.” Blýskl na ni velkým, nevinným úsměvem. “Jestli chceš, můžeš tomu říkat sedmý smysl nebo osmý, devátý. Prostě nevím, kde se to ve mně bere.”

“Působivé.” Usmála se. “Pro teď se s tím spokojím. Umírám hlady.”

“K tvým službám.” Cam vytáhl z tašky deku a rozložil jí pod dubem ve stínu. Odšrouboval termosku a Luce ucítila silné espresso. Obvykle nepila černou kávu. Sledovala, jak naplnil skleničku ledem, nalil na něj espresso a nakonec k němu přilil mléko.

“Zapomněl jsem na cukr,” řekl.

“Nesladím.” Napila se ledového latté a první doušek jí vynahradil celý týden, kdy neměla kofein-na Sword&Cross je zakázaný.

“To mám štěstí,” řekl Cam a rozprostřel na deku zbytek pikniku. Luce se na něj dívala, jak vyndává jídlo:celozrnná bageta, malé kolo sýra, olivy, misku vajec Deviled a dvě zelené jablka. Nebylo možné, aby kamera nezachytila všechno, co měl v té tašce-nebo že by měl v plánu to sníst všechno sám.

“Kde jsi k tomu přišel?” zeptala se Luce. Předstírala, že se soustředí na odtržení kusu chleba a zeptala se: “A kolik holek už jsi vzal na piknik, předtím, než jsem přišla?”

“Než jsi přišla?” Cam se zasmál. “Jen těžko si můžu vzpomenout na svůj bezútěšný život předtím, než jsi přišla.”

Luce prohlédla jeho sarkasmus. Shledala tuhle poznámku neuvěřitelně lacinou … a jen trochu okouzlující. Opřela se lokty o deku a zkřížila nohy v kotnících. Cam seděl se zkříženýma nohama naproti ní, a když se natáhnul pro nůž na sýr, položil jí ruku na koleno jejích černých džínsů. Podíval se na ní, jako by se tím ptal, jestli jí to nevadí

Když neuhnula, tak tam se svou rukou zůstal. Do druhé ruky vzal kus bagety a použil její nohu jako stůl, zatímco na ní mazal trojúhelník sýra. Líbilo se jí, když se o ni opíral. Jeho dotek byl vřelý, jako by to něco znamenalo.

“Začnu snad raději s první otázkou,” řekl a konečně se opřel. “Pár dní v týdnu pomáhám v kuchyni. Je to část mé dohody se Sword&Cross. Jsem na oddělení, ´vracení jídla´.” Obrátil oči v sloup. “Ale nevadí mi to. Myslím tím, že mám rád teplo. To znamená, že když nedávám pozor, můžu se spálit.” Natáhl k ní obrácené zápěstí a tím ukázal desítky drobných jizev, které měl na předloktí. “Nemají moc dobrý systém bezpečnosti,” řekl ledabyle. “Ale mám přístup ke spíži.”

Luce nemohla odolat a přejížděla mu po jizvách prsty. Nekonečně bledé čárky mizely do jeho ještě bledší pleti. Pak se začala cítit trapně za její smělost a odtáhla se. Cam jí vzal za ruku a stiskl ji.

Luce se dívala na jeho prsty omotané kolem těch jejích. Neuvědomila si, jak podobnou barvu pokožky mají. Na jihu, kde stále svítilo slunce, se kvůli své bledosti vždy cítila rozpačitě. Camova kůže ale byla tak bledá, téměř kovová-uvědomila si, jak by vypadala její pokožka na té jeho. Její ramena se zachvěla a ona ucítila zvláštní druh závrati.

“Je ti zima?” zeptal se tiše.

Když se mu podívala do očí, věděla, že poznal, že jí zima nebyla.

Posunul se k ní na dece blíž a ztišil hlas do šepotu. “Myslím, že teď budeš chtít, abych přiznal, že jsem tě viděl přes okno do kuchyně, a uchýlil se k naději, že tě přesvědčím, abys nechodila do třídy a byla se mnou?”

Vzala si svou sklenici a začala v ní lovit led. Už tam ale žádný nebyl, protože bylo horký zářijový den a on už roztál.

“A vymyslel jsi celý tenhle romantický piknik,” dodala. “Na malebném hřbitově?”

“Hej,” Přejel jí prstem po spodním rtu. “Jsi první, která odmítá mou romantiku.”

Luce se odtáhla. Měl pravdu-je to jen příliš sebevědomý kluk…za dnešek už druhý. Cítila, jak jí tváře hoří, když se snažila nemyslet na Daniela.

“Dělám si legraci,” řekl a zavrtěl hlavou nad dotčeným výrazem v její tváři. “Jako kdyby to nebylo zřejmé.” Díval se, jak nad sochou ve tvaru děla krouží sup. “Vím, že to tady není žádný Eden,” řekl a hodil Luce jablko. “Ale proč nepředstírat, že jsem v písničce Smiths? A bod pro mě, na téhle škole není zrovna moc pěkných míst.”

Slabě řečeno.

“Vidím to tak,” řekl Cam a opřel se zpátky o deku, “umístění je zanedbatelné.”

Luce po něm střelila pochybným pohledem. Přála si, aby od ní nebyl tak daleko, ale byla příliš stydlivá, aby se k němu přisunula, když ležel skoro na druhé straně deky.

“Tam, kde jsem vyrůstal” -odmlčel se- “věci nebyly moc odlišné od vězení-stejný styl, jako ve Sword&Cross. Výsledkem toho je, že jsem oficiálně imunní vůči mému okolí.”

“Nevěřím ti.” Luce zavrtěla hlavou. “Kdybych ti teď dala letenku do Kalifornie, nebudeš nadšený z toho, že se odsud dostaneš?”

“Mmm…bude mi to lhostejné,” řekl Cam a vložil si vejce Deviled do pusy.

“Nevěřím ti.” řekla mu Luce a šťouchla do něj.

“Pak jsi musela mít šťastné dětství.”

Luce se zakousla do zeleného jablka a olízla šťávu, která z něj tekla. V hlavě jí probíhaly všechny události jejího mládí. Mračící se rodiče. Návštěvy lékaře. Všechny změněné školy během jejího dětství. Černé stíny, které jí všude následovaly. Ne, neřekla by, že bylo její dětství šťastné. Ale pokud Cam neviděl svět mimo Sword&Cross, něco víc než jen naději v nedohlednu, pak na tom byl možná ještě hůř než ona.

U jejich nohou se ozval šelest a Luce sebou trhla, když uviděla tlustého zelenožlutého hada, který se k nim plazí. Snažil se k nim dostat blíž. Vyšvihla se na kolena a dívala se dolů na něj. Nebyl to obyčejný had, ve středu těla mu chyběla kůže. Táhl za sebou svou průsvitnou svléknutou kůži jako ocas. Hadi byly sice po celé Georgii, ale ona je nikdy neviděla línat.

“Nekřič,” řekl Cam a položil Luce ruku na koleno. Pod jeho dotekem se Luce cítila bezpečněji. “Půjde dál, když ho necháme na pokoji.”

Chtěl toho po ní moc. Luce se chtělo velmi křičet. Vždycky nenáviděla hady a bála se jich. Byly tak slizcí a šupinatí a …

“Eugh.” Zachvěla se. Nemohla odtrhnout oči z hada, dokud nezmizel ve vysoké trávě.

Cam se ušklíbl, když zvedla z deky kůži a držela jí v ruce. Vypadala tak živě, jako orosená slupka z česneku, když ho vytáhl její otec čerstvý ze zahrady. A to tu právě had nechal. Hrubou kůži. Hodila ji zpátky na zem a otřela si ruce o džíny.

“No, snad sis nemyslela, že to bude roztomilé?”

“To jako myslíš, když jsem to dávala roztřeseně pryč?” Luce měla trochu rozpačitý pocit. Musela vypadat dětinsky.

“A co tvoje víra v sílu transformace?” zeptal se Cam a založil si ruce v bok. “To je všechno, co tu po nás zbude.”

Cam si sundal brýle. Jeho smaragdové oči se dívaly přímo na ni. Držel svůj pohled a čekal na její odpověď.

“Začínám si myslet, že jsi trochu divný,” řekla nakonec a věnovala mu malý úsměv.

“Ach, ale to si myslíš jen kvůli tomu, že jsi ode mě tak daleko,” odpověděl a naklonil se k ní blíž. Blíž než byl, když tu byl had. Blíž, než čekala, že bude. Natáhl ruku a pomalu jí pohladil po vlasech. Luce se napjala.

Cam byl nádherný a fascinující. Nemohla přijít na to, jakže i když je jako uzlíček nervů, v jeho přítomnosti se cítí pohodlně.

Chtěla být tam, kde teď byla. Nemohla odtrhnout oči od jeho plných, růžových rtů, které se k ní přibližovaly a díky kterým měla ještě větší závrať. Dotknul se jí ramenem a ona cítila zvláštní mráz hluboko v hrudi. Dívala se, jak Cam otevírá rty. Pak zavřela oči.

“Tam jste!” udýchaný hlas Luce vytrhl z toho krásného okamžiku.

Luce si podrážděně povzdychla a přesunula svou pozornost na Gabbe, která před nimi stála s vysokým ohonem a úsměvem na tváři.

“Hledala jsem všude.”

“Proč bys takovou věc dělala?” Cam se na ni zamračil, čímž u Luce získal pár dalších bodů navíc.

“Hřbitov byl poslední místo, kde bych hledala,” Gabbe mluvila dál a počítala na prstech. “Byla jsem v pokojích na kolejích, na tribunách, pak-”

“Co chceš Gabbe?” Cam ji přerušil, jako by byli sourozenci. Asi se znali už dlouho.

Gabbe zamrkala a pak se kousla do rtu. “Byla to slečna Sophia,” řekla nakonec a dala ruku dolů. “Je to pravda. Dostala záchvat, když se Luce neukázala ve třídě. Pořád říkala, jak vypadala jako slibná studentka a tak dále.”

Luce tuhle dívku nemohla přečíst. Myslela to skutečně, nebo jen plnila příkazy? Smála se Luce za to, že udělala na učitele dobrý dojem? Nestačilo jí, že si omotala Daniela kolem prstu-musela mít Cama taky?

Gabbe musela vycítit, že něco přerušila, ale ona tam jen tak stála a upírala na ně své velké laní oči a natáčela si praven vlasů na prst. “No, pojďte,” řekla nakonec a nastavila obě ruce na pomoc Luce a Camovi. “Jde se zpátky do třídy.”

“Lucindo, můžeš jít na stanoviště tři,” řekla slečna Sophia, když se podívala na list papíru. Bylo to těsně potom, co Luce, Cam a Gabbe vstoupili do knihovny. Žádné: Kde jste byli? nebo body dolů za nedochvilnost. Jen slečna Sophia nepřítomně umístila Luce vedle Penn v sekci v počítačové učebně. Jako by si ni nevšimla, že Luce byla pryč.

Luce vrhla na Gabbe obviňující pohled, ale ona jen pokrčila rameny a naznačila Luce pusou: “Cože?”

“Kde jsi byla?” požadovala vědět Penn, hned jak se posadila. Jediný, kdo zaregistroval, že vlastně byla pryč.

luce našla oči Daniela, který se prakticky zavrtal do práce na svém počítači na stanovišti sedm. Ze svého místa mohla Luce vidět jen jeho blonďatou svatozář vlasů, ale to stačilo k otmu, aby jí z tváře zmizel výraz. Klesla v křesle níž a znovu si zahanbeně přehrávala jejich rozhovor v tělocvičně.

Dokonce i po té pohodě, úsměvech a jednom blížícím se potencionálním polibku, který jí málem dal Cam, nemohla zapřít, c cítila, když viděla Daniela. Jenže oni nikdy nebudou spolu.

To byla podstat toho, co jí řekl v tělocvičně. Potom, co se na něj prakticky vrhla.

Odmítnutí jí zabolelo tak hluboce, že se to dotklo jejího srdce. Cítila, že už určitě všichni kolem ví, co se stalo a civí na ní.

Penn netrpělivě klepla tužkou na stůl Luce. Jenže Luce nevěděla, co jí má říct. Její piknik byl přerušen Gabbe. Tím se jí podařilo pohřbít všechno, co se tam mohlo stát. Nebo toho, co se stane. Ale divné bylo, že nemohla přijít na důvod toho, že všechno co se stalo na tom hřbitově, bylo méně důležité, než to co se stalo v posilovně s Danielem.

Slečna Sophia stála uprostřed učebny a zamáchala rukama ve vzduchu, aby si tím získala pozornost studentů. Stejně jako ve školce. Její stříbrné náramky zvonily jako zvony.

“Pokud někdo z vás někdy vysledoval svůj vlastní rodokmen,” zavolala přes hluk davu, “pak bude vědět, jaké poklady jsou skryté ve vašich kořenech.”

“Ježiši prosím, zabijte mě. Metafora,” zašeptala Penn. “Nebo mě zabije ta metafora. Jedno nebo druhé.”

“Budete mít dvacet minut přístup na internet, abyste mohli začít zkoumat svůj rodokmen,” řekla slečna Sophia a zapnula stopky. “Generace je zhruba dvacet až dvacet pět let. Máte za cíl vrátit se minimálně o šest generací.”

Luce zasténala.

Další slyšitelný povzdech se ozval od stanoviště sedm-Daniel.

Slečna Sophia se k němu otočila. “Danieli? Máte problém s tímto úkolem?”

Znovu si povzdechl a pokrčil rameny, “Ne, vůbec ne. To je v pořádku, Můj rodokmen. No to bude každopádně zajímavé.”

Slečna Sophia naklonila hlavu na stranu a pak na něj pohlédla. “Beru to jako výraz nadšeného souhlasu.”

Pak se znovu obrátila k třídě a řekla: “Doufám že najdete svou rodovou linii alespoň na deset až patnáct řádek papíru.”

Luce na to nemohla soustředit právě teď. Ne, když se toho dělo tolik. Ona a Cam na hřbitově. Možná to byla nadstandartní definice romantiky, ale Luce to upřednostňovala před čímkoliv jiným. Bylo to něco, co ještě nikdy nezažila. Loudání se přes všechny ty hroby. Společný piknik, zatímco jí dělal ledové latté. Dělal si legraci z jejího strachu z hadů. No, možná by se bez celé té věci s hadem obešla, ale Cam byl sladký. Sladčí než Daniel za celý týden.

Nenáviděla si to přiznat, ale byla to pravda. Daniel o ní neměl zájem.

Za to Cam, na druhé straně …

Podívala se na něj. Byl o pár počítačů dál. Mrkl na ni předtím, než začal datlovat něco do jeho klávesnice. Takže ji měl rád. Callie nebude moct zmlknout a bude jí stále opakovat, jak moc se jí líbí.

Chtěla jí zavolat teď. Bylo to lepší než být v knihovně a vyhledávat svůj rodokmen. Být s jiným klukem byl nejrychlejší a snad i jediný způsob, jak dostat Daniela z její hlavy.

Byl tu problém školní politiky, co se týkalo telefonování. Navíc všichni studenti kolem ní vypadali, že opravdu pilně pracují. A slečna Sophia mezi nimi chodila a kriticky se dívala na jejich práci, jako nějaký dozorce.

8. kapitola 1/2

Neděle v 22:14 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 8

POTOPIT SE PŘÍLIŠ HLUBOKO

Když Luce odpověděla na zaklepání na její dveře v sobotu ráno, Penn jí padla do náruče. “Kdo by si pomyslel, že když otevřeš dveře, vypadnu z nich na tebe zrovna já, viď,” omlouvala se a rovnala si brýle. “Měla bych přestat zapomínat, že se o kukátko neopírá. No nic. Mimochodem,” dodala a rozhlédla se kolem. Přešla k oknu nad postelí Luce. “Není to tu špatný. Mínus ty barvy a tak.”

Luce stála za ní a dívala se na hřbitov. Pohled jí padl na starý dub, kde měla piknik s Camem. Pak si vzpomněla na místo, které odsud nebylo vidět. Místo, kde jí s Danielem přišpendlila socha na zem. Anděl pomsty, který po nehodě záhadně zmizel.

Vzpomněla si na starost v Danielových očích, když zašeptal její jméno v ten den, kdy se dotýkaly nosy. Cítila jeho prsty na krku. Pocítila, jak jí polilo horko.

Jak ubohé. Vzdychla a odvrátila se od okna, protože si uvědomila, že se Penn přesunula taky.

Dívala se na věci na stole Luce. Všechno důkladně prozkoumala. Těžítko Sochy Svobody, které jí přivezl táta z konference v NYU. Fotku její mámy se špatnou trvalou, když jí bylo asi jako Luce. Titulní CD Lucindy Williams, které jí dala Callie před odjezdem. Luce o ní nikdy předtím neslyšela.

“Kde máš knihy?” zeptala se Luce Penn, když přejížděla prstem po její poličce. “Říkala jsi, že se chceš učit.”

Než to dořekla, Penn už zkoumala rifle v její skříni. Luce sledovala, jak rychle ztratila zájem o variace černých triček a svetrů. Když Penn přecházela k jejímu prádelníku, Luce vykročila a zastavila jí.

“Fajn, to stačí. Čmuchalko,” řekla. “Neměly jsme dělat výzkum pro náš rodokmen?”

“Když už mluvíme o slídění.” Penn zajiskřilo v očích. “Ano, měly bychom udělat nějaký výzkum. ale ne ten, který myslíš.”

Luce na ni nechápavě zírala. “Huh?”

“Podívej.” Penn položila Luce ruku na rameno. “Pokud opravdu chceš vědět něco o Danielovi Grigori-”

“Pst!” Luce zasyčela a přiskočila ke dveřím, aby je mohla zavřít. Strčila hlavu do haly a rozhlédla se po okolí. Na obzoru nikdo-ale to se nepočítá. Lidé na téhle škole mají nepříjemný zvyk objevit se z ničeho nic. Zejména Cam. Luce by umřela, kdyby zjistil-nebo kdokoliv zjistil-že je zamilovaná do Daniela. Nebo v tomhle bodě, kdokoliv kromě Penn.

Splněno. Luce zavřela dveře a zamknula. Otočila se zpátky ke své kamarádce. Penn seděla se zkříženýma nohama na kraji postele. Dívala se na ni pobaveně.

Luce si dala ruce za záda a začala hrabat nohou v jejím kruhovém červeném koberci u dveří. “Proč myslíš, že bych o něm chtěla něco vědět?”

“Tohle na mě nezkoušej,” řekla Penn se smíchem. “Je to naprosto zřejmé, že na Daniela Grigoriho celou dobu zíráš.”

“Pst!” řekla Luce znovu.

“B”, řekla Penn a neztišila hlas. “Viděla jsem tě včera, jak na něj celou hodinu zíráš. Zažaluj mě-ale ty ses na něj dívala naprosto nestydatě. A C, nejsem úplně paranoidní. Myslíš, že bych to vykecala někomu na škole, kromě tebe?”

Penn měla bod.

“Jak jsem řekla,” pokračovala, “za předpokladu, že se hypoteticky chceš dozvědět víc o jedné nejmenované osobě, měla bys použít svou kůru mozkovou a zkusit plodnější strom.” Penn pokrčila rameny. “Víš, mohla bych ti pomoct.”

“Poslouchám,” řekla Luce a sedla si k ní na postel. Její internetové vyhledávání včera, sestávalo z psaní a následného mazání Danielova jména do vyhledávacího pole.

“Doufala jsem, že to řekneš,” řekla Penn. “Nebrala jsem si dneska knihy, protože ti dám” -rozšířily se jí oči- “prohlídku zakázaným podzemním doupětem záznamů lidí ze Sword&Cross!”

Luce se ušklíbla. “Já nevím. Slídit v souborech Daniela? Nejsem si jistá, jestli chci další důvod, proč se cítit jako praštěnej slídil.”

“Ha.” Penn se uchechtla. “A ano, myslím, že chceš. Jen si to musíš říct nahlas. No, Luce. Bude to legrace. Kromě toho, co jiného bys chtěla dělat v tohle krásné slunečné sobotní ráno?”

Byl krásný den-přesně ten druh krásného dne, kdy se cítíte osaměle, když nemáte nic zábavného v plánu. Uprostřed noci se Luce cítila jako přejetá, i když si otevřela okno. Dnes ráno bylo ale teplo a všechna vlhkost zmizela.

Trávila tyhle krásné slunečné dny na cyklistických stezkách se svými přáteli. To bylo předtím, než se začala lesním stezkám vyhýbat, protože žádná jiná z dívek neviděla stíny, které viděla ona. Svým přátelům jednoho dne řekla, že jí rodiče zakázali chodit na tyhle výlety.

Pravda byla taková, že Luce zpanikařila, když se jednalo o to, jak stráví první víkend ve Sword&Cros. Žádná škola. Žádný teror co se týkalo testů fyzické zdatnosti. Žádné společenské akce na programu dne. Jen čtyřicet osm nekonečně dlouhých hodin volného času. Věčnost. Bylo jí špatně od žaludku a měla nostalgický pocit celé dopoledne-dokud se neukázala Penn.

“Dobře.” Luce se snažila usmát, když řekla: “Vezmi mě do svého tajemného doupěte.”

Penn prakticky skákala, když vedla Luce pošlapanou trávou na hřišti do hlavní haly u vchodu do školy. “Nevíš, jak dlouho jsem čekala na partnera, který by se mnou ten zločin provedl.”

Luce se usmála. Byla ráda, že se tím víc spřátelí s Penn, ale hlavní věc, proč tohle dělala byla no, ehm … ta věc s Danielem.

Na okraji hřiště míjeli několik lenošících dětí na tribunách. Bylo krásné pozdně ranní slunce. Bylo zvláštní vidět nějakou barvu na akademické půdě. Halvně u těchhle studentů, se kterými si spojila jen černou barvu.

Byl tam i Roland-v zelených fotbalových šortkách a basketbalovým míčem mezi nohama. Gabbe měla fialovou košili. Jules a Phillip-jazykový pár-měli oba vybledlé džíny s dírami na kolenou. Todd Hammnond seděl stranou od ostatních dětí na tribuně a četl si komix v maskovacím tričku. Dokonce i Luce měla šedivé tílko a šortky. Cítila se v tom živější než ve věcech, které nosila celý týden.

Trenérka Diante a Albatros hlídaly na okraji trávníku na dvou plastových zahradních židlích s rozloženým slunečníkem. Odklepávaly popel ze svých cigaret na trávník a měly na sobě tmavé brýle. Vypadaly naprosto znuděně, jako by byly uvězněné ve své práci, za kterou byly placené, a která byla monitorována.

Na hřišti bylo hodně lidí, ale když je s Penn míjely, byla ráda, že v blízkosti haly nikdo není. Nikdo Luce neřekl nic o překračování zakázaných oblastí nebo dokonce o tom, které oblasti byly zakázané. Randy by ale nalezla vhodný trest.

“A co Červené?” zeptala se Luce, když si vzpomněla na všudypřítomné kamery.

“Dala jsem do nich nějaké vybité baterie, když jsem šla k tobě do pokoje,” řekla Penn stejným nonšalantním hlasem někoho, kdo by mohl říct i “jen jsem naplnil tvé auto plynem”.

Penn se radikálně rozhlédla kolem, než zavedla Luce zadním vchodem do hlavní budovy. Sešli po třech strmých schodech až k olivově zbarveným dveřím, které nebyly z přízemí viditelné.

“Je tenhle suterén taky z doby občanské války?” zeptala se Luce. Vypadalo to jako vstup namísto, kde by se mohli ukrývat váleční zajatci.

Penn dlouze a dramaticky nasála vlhký vzduch. “Je tahle páchnoucí hniloba odpověď na tvou otázku? Tohle je plíseň antebellum.” Usmála se na Luce. “Většina studentů by se přetrhla pro možnost inhalovat tenhle vzduch.”

Luce se snažila dýchat nosem jako Penn. Té se na krku houpalo hotové železářství. Měla tam hromadu klíčů. “Můj život by byl mnohem jednodušší, kdyby pro tohle místo udělali jeden univerzální klíč,” řekla, když se prohrabávala klíči. Nakonec vybrala jeden vepředu. Byl tenký a stříbrný.

Když jím otočila v zámku, Luce ucítila nečekaný mráz ze vzrušení. Penn měla pravdu-tohle je lepší, než mapování jejího rodokmenu.

Kráčeli přes teplé, vlhké chodby, jejichž strop byl jen o pár centimetrů vyšší, než jejich hlavy. Zatuchlý vzduch ukazoval, že tam nejspíš něco umřelo. Luce byla ráda, že je místnost příliš tmavá na to, aby viděla na podlahu. Zrovna začínala pociťovat klaustrofobii, když Penn vyndala další klíč, kterým otevřela malé a mnohem modernější dveře. Přikrčily se, když jimi procházely a pak se postavily na druhé straně.

Uvnitř byly uschované záznamy. Páchlo to tam plísní, ale vzduch byl mnohem chladnější a sušší. Byla tam tma, s vyjímkou světle červeného světla, označující VÝCHOD, nad jejich hlavami.

Luce rozeznávala robustní siluetu Penn a tápala rukama ve vzduchu. “Kde je vypínač?” zamumlala.

“Tam.”

Uslyšela zvuk, když se Penn obracela na nahou žárovku, která visela nad jejich hlavami a od které visel kovový řetěz. V místnosti bylo pořád šero, ale Luce už rozpoznala cementové zdi, které měly také olivovou barvu a byla lemovaná těžkými policemi a kartotékami. Desítky lepenkových krabic byly nacpané v policích a v uličkách mezi skříňkami. Zdálo se, že to tu leží celou věčnost. Všechno bylo potaženo silnou vrstvou prachu.

Sluníčko, které svítilo venku, se odtud zdálo tak vzdálené. I když Luce věděla, že byla jen kousek pod zemí, vypadalo to spíš jako míle. Přejela si po holých pažích. Kdyby byla stín, byl by tenhle suterén přesně místo, kde by měla mít. Doteď si žádného stínu nevšimla, ale Luce věděla, že nikdy nebyl dost dobrý důvod pro to, aby se cítila v bezpečí.

Penn byla nespokojená s příšeřím v suterénu. Přitáhla si z rohu stoličku. “Páni,” řekla a něco za sebou táhla. “Tady něco je. Ty záznamy, by měly být přímo tady … myslím, že by se tomu tady hodil jarní úklid, v poslední době tu nikdo nebyl.”

“Jak dávno už je to, co tu byl někdo naposled?”

“Asi týden …” Hlas Penn se vytratil, když zmizela do tmy za vysokou skříň.

Luce si nedokázala představit, k čemu všechno tohle Sword&Cross potřeboval. Zvedla víko a vytáhla tlustý soubor označený URČENÝ K NÁPRAVĚ. To bylo napsáno dost suše. no, možná bylo lepší nevědět.

“Je to seřazené podle abecedy,” volala Penn. Její hlas zněl tlumeně a z dálky. “E, F, G … tady je Grigori.”

Luce následovala zvuk šustění papírů v úzké uličce a brzy našla Penn s krabicí v náručí. Bojovala s její hmotností. Danielův soubor měla zastrčený pod bradou.

“Je tak tenká,” řekla a zvedla lehce bradu, aby si jí mohla Luce vzít. “Normálně jsou mnohem tlustější …” Podívala se na Luce a kousla se do rtu.

“Dobře, teď vážně vypadám jako ta bláznivá SLÍDILKA. Pojďme se podívat, co je uvnitř.”

V té složce byla jen jedna stránka. Černobílý scan, na kterém byl v pravém horním rohu jeho ID obrázek. Díval se přímo do objektivu. Lehce se usmíval. Luce si nemohla pomoci a usmála se taky. Vypadal stejně jako tehdy v noci-noci? Nemohla si vzpomenout jaké noci. Představa jeho postavy byla tak jasná, ale nemohla se přinutit vzpomenout si, kdy ho viděla.

“Bože, nevypadá náhodou úplně stejně?” Penn přerušila myšlenky Luce. “A podívej se na datum. Tahle fotka byla pořízena před třemi roky. Když přišel poprvé na Sword&Cros.”

To musí být to, co napadlo Luce … Daniel vypadal úplně stejně jako teď. Když o tom přemýšlela, najednou něco pocítila-nebo ji něco napadlo-něco jiného, důležitého, jen si nemohla vzpomenout co to bylo.

“Rodiče:neznámí,” četla Penn a Luce se jí naklonila přes rameno. “Místo narození: Los Angeles sirotčinec.”

“Sirotčinec?” zeptala se Luce a přitiskla si ruku na srdce.

“To je všechno, co tu je. Pak už je tu napsáno jen jeho-”

“Trestní rejstřík,” dokončila Luce, když si četla papír. “Potloukání se na pláži v pozdních hodinách … vandalismus v supermarketu … neopatrné přecházení ulice.” Penn se rozšířily oči a Luce polknula smích. “Slaďouš Grifgori byl zatčen za neopatrné přecházení ulice? Přiznej si to, je to srandovní.”

Luce se nelíbilo zjištění, že Daniel vlastně nic neudělal. Nechápala, jak mohl být na Sword&Cross, když měl v rejstříku jen seznam těchto drobných přestupků. Všechny složky v těch krabicích všude okolo, všude by mohlo být něco o Danielovi.

“Musí tam toho být víc,” řekla Luce.

Nad hlavou se jim něco pohnulo. Luce a Penn se podívaly ke stropu.

“Hlavní kancelář,” zašeptala Penn a zatahala se za rukáv. “Mohl by to být kdokoliv. Ale sem nikdo nechodí, věř mi.”

8. kapitola 2/2

Včera v 10:51 | Marti | Fallen / Pád

8.kapitola 2/2

O vteřinu později se dveře v místnosti otevřely a světlo z haly osvětlilo schodiště. Chodbou se ozývaly kroky. Luce cítila, jak jí Penn chytá za zadní stranu jejího trička. Pomalu jí přesunula k zadní polici. Čekaly se zadrženým dechem. Luce v rukou svírala Danielův soubor. Byly v pasti.

Luce měla zavřené oči. Očekávala nejhorší, když najednou uslyšely melodický hukot, který naplnil pokoj. Někdo zpíval.

“Doooo da da da dooo,” ženský hlas si tiše broukal. Luce natahovala krk a mezi dvěma krabicemi plných souborů, uviděla starší ženu s malou baterkou, připevněnou na čele. Vypadala jako horník. Slečna Sophia. Nesla dvě velké krabice. Jednu postavila na horní polici, takže z ní bylo vidět jen zářící čelo. Chodila tak lehce, jako by byly krabice naplněny jen lehkými peříčky a ne těžkými soubory.

Penn sevřela Luce ruku, zatímco sledovaly, jak slečna Sophia umisťovala bednu na prázdnou polici. Vytáhla tužku a napsala si něco do bloku.

“Už jen pár,” řekla a pak si něco polohlasně zamumlala, takže jí Luce nemohla slyšet. O vteřinu později slečna Sophia vyklouzla z místnosti a šla zpátky po schodech nahoru. Zmizela tak rychle, jak se objevila. Její broukání se ještě chvíle rozeznívalo chodbou.

Po tom, co zavřela dveře, Penn hlasitě vydechla. “Řekla, že toho bude víc. Pravděpodobně se vrátí.”

“Co budeme dělat?” zeptala se Luce.

“Vyplížíš se nahoru po schodech,” řekla Penn a ukázala ven. “Půjdeš vlevo nahoru a tam natrefíš na ředitelnu. Pokud tě někdo chytí, můžeš říct, že jsi hledala toalety.”

“A ty?”

“Dám pryč soubor Daniela a setkám se s tebou na tribunách. Slečna Sophia nebude mít podezření, když tu načapá jenom mě. Tohle je jako můj druhý pokoj. Jsem tu pořád.”

Luce se podívala na Danielův soubor s malých záchvěvem lítosti. Nebyla připravena odejít. Ve chvíli, kdy se smířila se skoro prázdným spisem Daniela, začala taky přemýšlet o Camovi. Daniel byl tak záhadný-a bohužel i jeho spis. Na druhé straně Cam byl otevřený a snadno čitelný. Stejně byla zvědavá. Luce napadlo, jestli by o něm mohla zjistit něco, co jí neřekl. Ale jeden pohled na tvář Penn Luce napověděl, že už na to není čas.

“Jestli existuje něco víc, co by tu o Danielovi bylo, najdeme to,” ujistila ji Penn. “Budeme hledat dál.” Postrčila Luce trochu ke dveřím. “Teď už běž.”

Luce se rozběhla po chodbě, potom otevřela dveře od schodiště. Vzduch byl stále vlhký, ale s každým krokem cítila, jak se to zlepšuje. Když konečně byla za rohem na vrcholu schodů, zamrkala a třela si oči, aby si zvykly na záplavu jasného slunečného světla, které bylo na chodbě. Klopýtala dál, až se ocitla u nabílených dveří ředitelny. Tam ztuhla.

Z telefonní budky trčely dvě černé jehlové kotníkové boty. Vypadaly jako boty velmi zlé čarodějnice z jihu. Luce spěchala ke dveřím a doufala, že jí neuvidí. Najednou si uvědomila, že jehlové podpatky bot přecházely v legíny se vzorem hadí kůže, které přecházely v úsměv Molly. Měla v ruce malý stříbrný fotoaparát. Zvedla oči k Luce a zavěsila telefon, který měla u ucha. Pak se postavila nohama na zem.

“Proč se tváříš tak provinile Sekaná?” zeptala se a dala si ruce v bok. “Nech mě hádat. Máš v plánu ignorovat můj návrh, abys zůstala daleko od Daniela.”

Jak mohla být ta holka takhle zlá? Molly měla nějaký záhadný způsob, jakým vždy věděla, kde Luce je. Ona o ní ale nic nevěděla. Neměla žádný důvod být na ní tak hnusná. Od prvního dne školy Luce Molly nikdy nic neudělala-kromě toho, že se snažila od ní zůstat co nejdál.

“Zapomněla jsi, jaká katastrofa se stala naposled, když ses pokusila vnutit klukovi, který neměl zájem?” Hlas Molly byl ostrý jako nůž. “Jakže to bylo jeho jméno? Taylor? Truman?”

Trevor. Jak mohla Molly vědět o Trevorovi? To bylo její nejhlubší a nejtemnější tajemství. Jediná věc, kterou Luce na Sword&Cross chtěla udržet pod pokličkou. Teď, zosobnění zla Molly věděla o všem. Neměla žádný stud. Krutě a povýšeně to na ní vytáhla uprostřed ředitelny.

Bylo možné, že by Penn lhala, že byla ona jediný člověk, s kterým se podělila o možnost vstupu do archivu? Bylo nějaké další logické vysvětlení? Luce si sevřela ruku na hrudi. Bylo jí zle … cítila se nechráněně. Cítila nevysvětlitelnou vinu, která jí spalovala jako oheň.

Molly naklonila hlavu. “Konečně,” řekla a znělo to úlevně. “Už ti to došlo.” Otočila se k ní zády a otevřela přední dveře. Pak, těsně předtím, než vyšla ven, se otočila a podívala se na Luce. “Takže nemusíš udělat našemu starému dobrému Danielovi to samé, co jsi udělala tomu … jaké že bylo jeho jméno. Capiche?”

Luce se za ní vydala. Po pár krocích se ale zastavila. Uvědomila si, že by nebylo dobré, kdyby teď zaútočila na Molly. Ta holka byla prostě příliš zlá. Potom, co nasypala sůl do nezhojených ran Luce, se rozběhla ven a Gabe seběhla dolů z tribuny, aby jí mohla jít naproti. Byly dost daleko na to, aby mohla Luce rozeznat jejich výrazy. Najednou se obě otočily a pohlédly na ní. Odbarvená hlava se natahovala směrem k tomu nejodpornějšímu černému skřítkovy, jakého kdy Luce viděla.

Sevřela svou zpocenou ruku v pěst. Představovala si, jak Gabbe okamžitě běží k Danielovi, říct mu novinky o Trevorovi. Při pomyšlení na to, se jí udělalo nevolno. Bolest se jí zvedala z konečků prstů a vystřelovala až do její hrudi. Jestli Daniela chytili za to, že neopatrně přecházel silnici, tak co by potom řekl na tohle? Nedalo se to ani srovnat s tím, proč tu byla Luce.

“Pozor!” zavolal hlas. Tohle byla nejneoblíbenější věta Luce. Sportovní vybavení všeho druhu mělo legrační zvyk, letět přímo na ní. Trhla sebou a hleděla přímo do slunce.

Nic neviděla a neměla ani čas, aby si zakryla obličej. Cítila jen ránu na straně její hlavy a slyšela hlasitě zvonění v uších. Au.

Rolandův fotbalový míč.

“Pěkně!” zavolal Roland, když se k němu míč odrazem vrátil. Jako kdyby to měla v úmyslu. Přejela si rukou po čele a udělala pár vratkých kroků.

Najednou ucítila ruku kolem zápěstí. Jiskra tepla, která jí projela, ji donutila vzdechnout. Podívala se dolů a uviděla, jak jí opálené prsty svírají ruku. Pak zvedla hlavu a pohlédla do Danielových šedých očí.

“Jsi v pořádku?” zeptal se.

Když přikývla, zvedl obočí. “Pokud jsi chtěla hrát fotbal, mohla jsi říct,” řekl. “Rád bych ti vysvětlil některé jemnější způsoby hry. Například většina lidí používá ke hře méně citlivé části těla, aby odpálili míč.”

Pustil její zápěstí. Když si Luce myslela, že odejde, pohladil jí po tváři. Stála tam se zatajeným dechem. Cítila, jako by jí srdce explodovalo v hrudi, když jí Daniel odhrnul vlasy z čela.

V tu chvíli si uvědomila, že si z ní asi Daniel dělal legraci.

A proč by ne? Pravděpodobně měla na straně obličeje otisk fotbalového míče.

Molly a Gabbe na ní zíraly-a teď i na Daniela-se zkříženýma rukama na prsou.

“Myslím, že tvoje přítelkyně žárlí,” řekla Luce a ukázala na dvojici.

“Která z nich?” zeptal se.

“Neuvědomila jsem si, že chodíš s oběma.”

“Ani jedna není moje přítelkyně,” řekl prostě. “Nemám přítelkyni. Jen jsem myslel, o které z nich sis myslela, že je moje přítelkyně?”

Luce na něj ohromeně zírala. O čem teda byl celý ten rozhovor s Gabbe, který vyslechla? Proč se na ně holky teď tak dívají? Lže jí Daniel?

Pobaveně se na ní podíval. “Možná, že ses do tý hlavy udeřila trochu víc, než jsem si myslel,” řekl. “No, pojďme se projít na vzduch.”

Luce se snažila najít nějaký sarkastický vtip v návrhu Daniela. Říká tím, že si myslí, že je natvrdlá a že potřebuje víc vzduchu? Ne, to asi ne. Podívala se na něj. Jak by mohl vypadat tak upřímně? Právě když si začala zvykat na to, jak na ní Daniel kašle.

“Kam?” zeptala se Luce opatrně. Bylo příliš snadné cítit teď škodolibou radost, když věděla, že Daniel nemá žádnou přítelkyni, a že s ní chce někam jít. Musel v tom být nějaký háček.

Daniel zamžoural na dívky na hřišti. “Někam, kde nás nebude nikdo sledovat.”

Luce řekla Penn, že se setkají na tribunách, ale to jí vysvětlí později. Penn tomu bude rozumět. Luce nechala, aby jí Daniel provedl kolem zkoumavých pohledů dívek, malým sadem skoro shnilých broskvoní a kolem zadní části starého kostela-tělocvičny.

Potom přišli do lesa, který tvořily nádherné duby, které by si Luce nikdy nepomyslela, že by se tam mohly schovávat. Daniel se ohlédl, aby se ujistil, že jde za ním. Usmála se. Sotva s ním držela krok, když procházela mezi zkroucenými kořeny. Nemohla tady přemýšlet o stínech.

Šli stále hlouběji do lesa. Přes tmavé, husté listoví pronikalo shora stále méně slunečního světla. Vzduch naplňoval zápach bohatého, zatuchlého bláta. Luce najednou věděla, že je někde v okolí voda. Kdyby byla ten typ člověka, který se modlil, modlila by se teď za to, aby právě teď zůstaly stíny daleko. Jen pro ten čas, kdy bude s Danielem. Neměl by vidět, jak je bláznivá. Ale Luce se nikdy nemodlila. Nevěděla jak. Místo toho jen zkřížila prsty.

“Tady les končí,” řekl Daniel. Když se splnilo, co říkal, Luce zalapala po dechu v úžasu.

Něco se změnilo, zatímco šla s Danielem lesem. Něco víc, než jen pouhá vzdálenost, kterou ušli od Sword&Cross. Když vyšli zpoza stromů, vynořili se poblíž vysokých červených skal. Bylo to jako by stáli uprostřed pohlednice. Z takové, která se prodává v otočných kovových regálech v maloměstských drogeriích. Snový obraz idylického jihu, který už neexistuje. Každá barva, kterou Luce viděla, byla stále jasnější, než chvíli předtím. Od křišťálově modrého jezera těsně pod nimi a k hustému smaragdovému lesu, který je obklopoval. Dva rackové se proháněli na jasné obloze nad jejich hlavami. Když se podívala ke svým nohám, viděla slaniska. Zůstávala po bílé pěně z oceánu, který šel až za obzor.

Podívala se na Daniela. Ten jí pohled oplácel. V tomhle světle byla jeho kůže zlatá a jeho oči měly barvu deště. Atmosféra tady byla těžká. Bylo to tu pozoruhodné.

“Co myslíš?” zeptal se. Zdál se teď mnohem uvolněnější, když byl tak daleko od všech ostatních.

“Nikdy jsem neviděla nic tak nádherného,” řekla a skenovala svým pohledem hladinu jezera před nimi. Měla nutkání do něj skočit. Asi patnáct metrů od břehu byl velký plochý kámen, porostlý mechem. “Co je to?”

“Ukážu ti to,” řekl Daniel a zul si boty. Luce se na něj snažila neúspěšně nedívat, když si tahal tričko přes hlavu a odhalil tak svoje svalnaté tělo.

“Pojď,” řekl a ona si uvědomila, že musela vypadat, jako by na místě zapustila kořeny. “Můžeš plavat v tom, co máš na sobě,” dodal a ukázal na její šedé tílko a šortky. “Dokonce tě tentokrát nechám vyhrát.”

Zasmála se. “Tentokrát? Myslíš všechny ty závody předtím, kdy jsem tě nechala vyhrát?”

Daniel už začal kývat, když se náhle zarazil. “Ne. Viděl jsem tě plavat jen jednou v bazénu a to jsi prohrála.”

Na sekundu měla Luce nutkání říct mu, proč prohrála. Třeba by se pak celému nedorozumění, že je Gabbe jeho přítelkyně zasmáli. Jenže v tu chvíli Daniel zvedl ruce nad hlavu, jako zbraně, pak byl najednou ve vzduchu, opsal oblouk a klesal do jezera. Potopil se s dokonalým dopadem na hladinu.

Byla to jedna z nejkrásnějších věcí, jaké Luce kdy viděla. Byl dokonalý, jako nikdo, koho kdy Luce znala. Dokonce i když se potopil do vody, v uších se jí ozvala krásná ozvěna šplouchnutí.

Chtěla tam být s ním.

Sundala si boty a nechala je pod stromem magnolie vedle těch Danielových. Pak se postavila na okraj skály. Pokles byl asi dvacet metrů. Byl to druh vysokého skoku, který vždy Luce omámil srdce. V dobrém slova smyslu.

O vteřinu později se hlava Daniela objevila nad hladinou. Usmíval se a šlapal vodu. “Nenuť mě, abych si rozmyslel to, že tě nechám vyhrát,” zavolala na ní.

Zhluboka se nadechla a pak zvedla ruce nad hlavu. Daniel kousek odplaval a ona se chystala do hlubokého labutího ponoru. Pád trval jen zlomek sekundy, ale byl to ten nejdokonalejší pocit. Plachtění přes prosluněný vzduch dolů, dolů, dolů.

Šplouch. V první okamžik jí přišlo, že je voda otřesně studená, o vteřinu později už byla teplota ideální. Luce se vynořila, aby popadla dech. Stačil jediný pohled na Daniela a začal plavat motýlka. Připojila se. Odrazila se tak silně, že ztratila přehled o tom, jak si Daniel vede. Předváděla se a doufala, že se díval. Zhluboka se nadechla a plavala stále dál a dál. Nakonec do skály udeřila rukou o sekundu dřív než Daniel.

Oba lapali po dechu, zatímco šplhali na plochý, sluncem vyhřátý kámen. Jeho okraje byly kluzké kvůli mechu. Pro Luce bylo těžké vyšplhat se tam. Daniel žádný problém neměl, opřel se o skálu a vyhoupl se nahoru. Sáhl dozadu a podal jí ruku. Vytáhl ji až nahoru na místo, kde mohla přehodit nohu přes okraj.

V době, kdy se celé vyškrabala z vody, už ležel na zádech a byl téměř suchý. Jen jeho šortky na sobě měly nějakou zmínku, že právě plaval v jezeře. Na druhé straně Luce k sobě měla oblečení přilepené a z vlasů jí kapalo. Většina kluků by se chopila příležitosti okukovat mokrou holku, ale Daniel ležel jen na skále na zádech a měl zavřené oči. Nemohla se rozhodnout, jestli to dělal z nedostatku zájmu nebo z laskavosti.

Laskavost, řekla si pro sebe. Byla beznadějná romantička. Daniel se ale zdál tak vnímavý. Musel přece cítit alespoň něco z toho, co cítila Luce. Nebyla to jen přitažlivost. Možná, když všichni kolem ní říkali, aby se od něj držela dál, věděli o tom, že se odněkud už dávno navzájem znají.

Daniel prudce otevřel oči a usmál se. Stejným úsměvem, jako na fotce v jeho souboru. Silné deja vu jí zachvátilo tak, že si Luce musela lehnout.

“Co je?” zeptal se a znělo to nervózně.

“Nic.”

“Luce.”

“Nemůžu to dostat z hlavy,” řekla a převrátila se na bok, aby byla čelem k němu. Necítila se ještě dost stabilní na to sedět. “Ten pocit. Pocit že tě neznám jen chvíli.”

Voda narazila na skálu. Postříkala ruku Luce, která jí visela přes okraj kamene. Byla chladná a Luce se na lýtkách rozšířila husí kůže. Pak konečně Daniel promluvil.

“Copak jsme to už nevyřešili?” Jeho tón se změnil. Jako by se snažil skrýt smích. Zněl jako typický kluk z Doveru: samolibý, věčně znuděný, arogantní. “Jsem polichocen, že máš pocit, že spolu máme něco společného. Opravdu. Ale ty si nemusíš vymýšlet neexistující historii, aby si tě někdo všimnul.”

Ne. Myslel si, že bude ignorovat tenhle zvláštní pocit, který má, ale ona se z toho nemohla jen tak otřást a jít dál. Zahanbeně zaťala zuby.

“Proč bych to měla dělat?” zeptala se a mžourala proti slunci.

“To mi řekni ty,” řekl Daniel. “Nebo vlastně ne. Bylo by to k ničemu.” Vzdychl. “Podívej, měl jsem ti to říct dřív, než jsem začal vidět znamení.”

Luce se posadila. Srdce jí tlouklo jako o závod. Daniel taky viděl znamení. “Vím, že jsem tě neměl v té tělocvičně tak odbýt,” řekl pomalu, což způsobilo, že se Luce naklonila dopředu, jako by ho tak donutila mluvit rychleji. “Měl jsem ti říct pravdu.”

Luce čekala.

“Jedna holka mi dost ublížila.” Položil ruku do vody. Vytáhl ven leknín, který se mu rozpadl v ruce. “Někoho jsem opravdu miloval. Není to tak dávno. Není to nic osobního a já tě nechci ignorovat.” Podíval se na ni. Slunce se mu opíralo do mokrých vlasů a vrhalo od nich odlesky. “Ale taky nechci, aby sis dělala zbytečné naděje. Nechci se s nikým zaplést. Ne v dohledné době.”

Oh.

Odvrátila se k půlnočně modré vodě, která ještě před pár minutami, kdy se na ní smál, stříkala kolem. Jenže teď jezero nejevilo žádné známky legrace. A ani Danielova tvář.

No, Luce se spálila taky. Možná, kdyby mu řekla, jak hrozné to všechno s Trevorem bylo, i Daniel by jí nechal nahlédnout do své minulosti. Jenže ona věděla, že by nevydržela s ním probírat jeho minulost. Ta představa jeho s jinou dívkou -představila si Gabbe, Molly, jejich usmívající se tváře, velké oči, dlouhé vlasy-stačilo to, aby jí bylo na zvracení.

Jeho příběh o špatném rozchodu měl všechno vysvětlit. Jenže to se nestalo. Daniel byl tak podivný. Už od začátku. Jeden den jí hnusně odbýt a druhý jí zachránit před padající sochou na hřbitově. A teď, když jí přivedl sem k jezeru. Byly tu sami. Byl všude kolem ní.

Daniel měl sníženou hlavu, ale stále na ni hleděl. “Není to dost dobrá odpověď?” zeptal se, skoro jako by věděl na co myslí.

“Mám stále pocit, že jsi mi něco neřekl,” řekla.

Všechny tyhle okamžiky nemohly být vysvětleny jen velkým žalem. Luce to věděla. V těchhle záležitostech měla zkušenosti.

Otočil se zády k ní a díval se na cestu, kterou přišli k jezeru. Po chvíli se trpce zasmál. “Samozřejmě že existují věci, které ti neřeknu. Sotva tě znám. Nejsem si jistý, proč si myslíš, že ti něco dlužím.” Vstal.

“Kam jdeš?”

“Musím se dostat zpátky,” řekl.

“Neodcházej,” zašeptala, ale nezdálo se, že by jí slyšel.

Dívala se, jak se mu zvedl hrudník, když skočil střemhlav do vody.

Skočil daleko a začal plavat ke břehu. Ohlédl se na ní ještě jednou, uprostřed jeho cesty na břeh. Tím jí dal definitivní sbohem.

Pak jí zabolelo srdce, když začal plavat dokonalého motýlka. Cítila se uvnitř prázdná, ale stejně si nemohla pomoci. Obdivovala ho. Plaval tak krásně a tak čistě, musela se na něj dívat.

Brzy dosáhl břehu. Vzdálenost mezi nimi byla mnohem kratší, než se zdálo Luce. Vypadal tak klidný, když plaval. Ale nebyl žádný způsob, jak by mohl tak rychle dosáhnout břehu, kdyby nespěchal. Musel plavat opravdu rychle.

Jak naléhavé pro něj bylo dostat se od ní pryč?

Dívala se za ním -s matoucí kombinací hlubokých rozpaků a ještě hlubšího pokušení-když se Daniel zvedl zpátky na břehu. Sluneční paprsky, které procházely mezi stromy, obklopovaly jeho siluetu zářící září. Luce musela zavřít oči před tím oslepujícím světlem.

Přemýšlela, jestli to, jak dostala fotbalovým míčem do hlavy, otřáslo jejím viděním. Nebo jestli to, co viděla, byla fata morgána. Trik pozdního odpoledního slunce. Vstala na skále, aby se mohla podívat lépe.

9. kapitola

Včera v 21:44 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 9

STAV NEVINNOSTI

V pondělí večer stála slečna Sophia na pódiu v největší třídě v Augustine. Pokoušela se dělat rukama loutky. Tohle bylo takzvané last-minute sezení pro studenty ve její třídě, kde učila náboženství. Luce měla co dohánět. Vynechala celý měsíc třídy.

To vysvětlovalo, proč byla jediná, která nepředstírala, že si dělá poznámky.

Žádný z ostatních studentů si dokonce ani nevšimli, že za westernovými okny pomalu zapadá slunce. Slečna Sophie rozsvítila. Luce na sobě nechtěla dát znát, že koutkem oka stále pokukuje po zaprášených žaluziích.

Když slunce zasvítilo na šíji Luce, došlo jí, jak dlouho sedí v téhle místnosti. Sledovala východ slunce, jak září jako hříva kolem prořídlých vlasů pana Colea dnes ráno během světových dějin. Trpěla během parného odpoledne na biologii s Albatrosem. A teď byl skoro večer. Slunce se rozlilo po celém areálu a Luce sotva opustila lavici. Její tělo bylo ztuhlé, jak stále seděla na kovové židli a byla znuděná. Vzdala psaní poznámek.

Co to dělá s těmi loutkami? Copak je jí a ostatním studentům pět?

Pak se ale zacítila provinile. Slečna Sophia byla ze všech tady na fakultě nejhodnější. Byla dokonce milá, i když jí Luce řekla na konci hodiny, jak daleko byla Luce s jejím úkolem s rodokmenem. Luce byla překvapená a vděčná, když jí slečna Sophia po hodině znovu dala návod na to, jak její úkol splnit. Trochu se styděla, ale hrát němou bylo mnohem lepší, než přiznat, že byla během hodiny až moc posedlá určitým spolužákem, že už jí nezbyl čas, který by mohla věnovat svému výzkumu.

Teď před nimi stála slečna Sophia v dlouhých černých šatech a zvedala palce, jak se připravovala na další představení. Za oknem slunce překryl mrak. Luce se začala věnovat zase přednášce, když si všimla, že na zdi za slečnou Sophií je viditelný stín.

“Jak si všichni pamatují z vaší povinné četby Ztracený ráj z loňského roku, Bůh dal svým andělům vlastní vůli,” řekla slečna Sophia a dýchala do mikrofonu, který měla připnutý k slonovinové klopě. Mávala svými tenkými prsty, které měly představovat dokonalá andělská křídla. “Byl tam ovšem jeden, který sešel z cesty.” Slečna Sophia klesla dramaticky hlasem a Luce sledovala, jak zkroutila své prsty, takže se andělská křídla přeměnila v ďáblovy rohy.

Za Luce někdo zamumlal: “Tohle je ten nejstarší knižní trik.”

Od okamžiku, kdy slečna Sophia začala svou přednášku to vypadalo, že se konečně lidi soustředí na každé slovo, které ji vyšlo z úst. Možná to bylo tím, že Luce neměla ve škole Náboženství, nebo tím že jí bylo Sophie líto, ale měla rostoucí nutkání otočit se a udělat na výtržníky Pst!

Byla rozmrzelá. Unavená. Hladová. Místo toho, aby teď se zbytkem školy večeřela, byla s dalšími dvaceti studenty na hodině Náboženství. Byla informována, že na hodině slečny Sophie, která byla “nepovinná” -smutné nesprávné pojmenování, jak jí oznámila Penn-se ve třídě, kde hodina probíhá, shromáždí jídlo. Aby ušetřili čas.

Nevečeřela, neobědvala. Když konečně v pozdní odpoledne měla přestávku, Luce měla dost času najít všechno, co potřebovala. Bufet, kde není maso. Randy právě nechala kolovat v košíku sendviče a džbány studené vody.

Sendviče byly složeny z uzeniny, majonézy a sýra. Luce závistivě pozorovala Penn, jak po jednom chňapla a zanechávala na něm otisky zubů, když ho do sebe házela. Luce se zrovna chtěla zakousnout do Boloňského sendviče, když si vedle ní sedl Cam. Otevřel ruku a odhalil tak hrst čerstvých fíků. Jejich purpurová barva vypadala v jeho ruce jako drahokamy.

“Co je to?” zeptala se a usmála se na něj.

“Nemůžeš žít se samotného chleba, nebo jo?” řekl.

“Nejez to.” Gabbe k nim přišla, vzala fíky a hodila je do koše. Tím přerušila jejich soukromou konverzaci. Prázdné místo v dlani Luce nahradila hrstí arašídů M&M z pytlíku. Gabbe na sobě měla duhovou čelenku. Luce si představila, jak jí ji vytrhává z hlavy a hází ji do koše.

“Má pravdu, Luce.” Arriane se objevila vedle ní a mračila se na Cama. “Kdo ví, co do nich přidal?”

Luce se zasmála, protože věděla, že to Arriane myslela jako vtip. Jenže, když se nikdo jiný nesmál, strčila si arašídy do kapsy a vklouzla na místo, když je slečna Sophia svolala a řekla, aby se vrátili na svá místa.

O hodinu později byli všichni stále ještě uvězněni ve třídě. Slečna Sophia se dostala od úsvitu stvoření k válce v nebi. Ještě nebyla ani u Adama a Evy. Žaludek Luce zakručel na protest.

“Všichni víme, jaký byl zlý anděl, který bojoval s Bohem?” zeptala se slečna Sophia, jako by četla obrázkovou knihu pro spoustu dětí v knihovně. Polovina místnosti odpověděla očekávaně Ano, slečno Sophie.

“Takže kdo?” zeptala se znovu.

“Roland!” zahoukala Arriane.

“To je pravda,” řekla slečna Sophia, přičemž dlouze přikývla. Nejspíš byla nedoslýchavá. “Teď mu říkáme Satan, ale za všechna ta léta se vykytoval v mnoha podobách-Mefistofeles, Belzebub, Lucifer a spoustu dalších jmen.”

Molly, která seděla před Luce se zhoupla na židli směrem k Luce, což dělala celou uplynulou hodinu se zjevným cílem udělat z ní duševně nemocného člověka. Najednou upustila přes rameno na stůl Luce kousek papíru.

Luce … Lucifer … nějaká příbuznost?

Její rukopis byl skoro nečitelný, rozzlobený a frenetický. Luce mohla vidět, jak se na jejích vysokých lícních kostech objevil úšklebek. Ve chvíli, kdy byla oslabená hladem, začala rychle a zuřivě čmárat odpověď na zadní stranu vzkazu Molly. Že byla pojmenovaná po Lucindě Williams, největší žijící zpěvačce a skladatelce, která měla téměř všechny koncerty vyprodané. Jejich koncert byl také místem, kde se její rodiče seznámili. Potom, co její máma uklouzla na plastovém kelímku, skácela se do náruče jejímu tátovi. Už jsou spolu dvacet let. Že za jejím jménem stálo něco romantického, což ale Molly nemůže pochopit. A vůbec, že jestli se někdo v celé škole podobá Satanovi, pak je to odesílatel původního vzkazu.

Její oči se zavrtaly do zadní části nově obarvené šarlatové hlavy Molly. Luce byla připravená složit kus papíru, využít šance a hodit ho Molly, když slečna Sophia přitáhla její pozornost.

Měla obě ruce zvednuté nad hlavou dlaněmi vzhůru. Zhluboka se nadechla. Pak pohnula prsty a stíny nazdi zázrakem vypadaly jako mávající ruce a nohy někoho, kdo skáče z mostu nebo z budovy. Ten pohled byl tak bizardní, temný, ale tak realistický, že to Luce znervóznělo. Nemohla se od toho odvrátit.

“Za devět dní a devět nocí,” řekla slečna Sophia, “Satan a jeho andělé padly z nebe.”

Její slova vyvolala něco v paměti Luce. Podívala se na Daniela, který nad ní seděl o dvě řady. Setkali se pohledem, ale po půl vteřině zabořil svůj pohled do notebooku. Ten pohled jí ale stačil, aby jí to došlo: Sen, který se jí o něm zdál.

Byla to předělaná historie jí a Daniela u jezera. Ale v tom snu, když jí dal Daniel sbohem, ona měla odvahu jít za ním. Voda byla teplá a tak pohodlná. Ani se v ní necítila mokrá. Hejna fialových ryb se hemžily všude kolem ní. Plavala tak rychle, jak mohla. Nejdřív si myslela, že ryby jí pomáhají tlačit ji k Danielovi ke břehu. Jenže brzy masy ryb začaly tmavnout a zatemňovat jí vidění. Už ho neviděla.

Ryby byly temné a dívaly se na ní zle. Plavaly blíž a blíž a ona už neviděla nic. Cítila, jak se potápí. Noří se hlouběji a hlouběji do jezera. Nebála se toho, že nebude moct dýchat. Bála se toho, že už se nedostane nikdy zpátky nahoru. Bála se toho, že ztratí Daniela navždy.

Potom se dole objevil Daniel. Jeho paže se roztáhly jako plachty. Prošly houfem ryb a obalily Luce. Spolu se dostali zpátky na povrch. Prorazila vodu. Letěla stále výš a výš, kolem skály a stromů magnólie, kde nechala svoje boty. O vteřinu později byla tak vysoko, že Luce ani neviděla zem.

“A oni přistáli,” řekla slečna Sophia a položila ruce na katedru, “v planoucí jámě pekla.”

Luce zavřela oči a vydechla. Byl to jen sen. Bohužel, tohle byla realita.

Vzdychla a opřela si bradu o ruce. Vzpomněla si na zapomenutou reakci na vzkaz od Molly. Měla ho složený v rukách. Teď se jí to zdálo hloupé. Lepší bylo jí neodpovídat. Molly nemusí vědět, že tím Luce naštvala.

Najednou jí na levém předloktí přistálo papírové letadlo. Podívala se do levého rohu třídy, kde seděla Arriane, která na ní přehnaně mrkala.

Beru to tak, že nesníš o Satanovi. Co jsi dělala ty a DG, když jste se vypařili v sobotu odpoledne?

Luce neměla možnost si s Arriane za celý den promluvit. Ale jak mohla vědět, že Luce s Danielem odešla? Zatímco slečna Sophia se zabývala soustředěním na obrazy vytvořené ze stínů, které měly reprezentovat devátý kruh pekla, Luce sledovala jak Arriane hází další dokonale zaměřené letadlo na stůl Luce.

Jenže to viděla Molly. Natáhla se právě včas, aby chytila svýma úhledně nalakovanými černými nehty letadlo. Luce jí ale nechtěla nechat vyhrát. Vytrhla z Mollyna sevření letadlo zpět a jeho křídla se hlasitě uprostřed roztrhla. Luce měla dost času strčit si roztržený kus letadla do kapsy předtím, než je vzala slečna Sophia na vědomí a otočila se na ně.

“Lucindo a Molly,” řekla a našpulila rty. Položila své ruce na stupínek. “Doufám, že vy dvě cítíte potřebu vysvětlit své neuctivé posílání vzkazů a prozradíte jejich obsah před celou třídou.”

Mysl Luce závodila. Pokud s něčím nepřijde rychle, Molly jí ztrapní ještě víc, než už se jí to podařilo. “M-Moly mi právě říkala,” koktala Luce, “že nesouhlasí s vaším názorem na to, jak je členěno peklo. Prý má na to vlastní názor.”

“No, Molly. Máš-li svůj vlastní názor na podsvětí, ráda bych ho slyšela.”

“Co to sakra,” zamumlala tiše Molly. Odkašlala si a vstala. “No, vy jste popsala Luciferova ústa jako nejnižší místo v pekle, což je důvod, proč tam skončí všichni zrádci. Ale podle mě,” řekla, jako kdyby to měla nastudované, “je to nejhorší místo v pekle” -odmlčela se a podívala se na Luce- “by mělo být vyhrazeno ne pro zrádce, ale pro zbabělce. Nejslabší a nejvíc bezpáteřní poražené. Proč se mi zdá, že jsou zrádci lepší? Protože si alespoň vybrali. Ale zbabělci? Prostě si hloupě koušou nehty a bojí se cokoliv udělat. Což je rozhodně horší.” Vykašlala: “Lucinda!” a pak si odkašlala. “Ale to je jen můj názor.” Posadila se.

“Děkuju ti, Molly,” řekla opatrně slečna Sophia, “jsem si jistá, že se tvým proslovem všichni cítíme osvícení.”

Luce ne. Přestala poslouchat v polovině Mollyna proslovu, když ucítila děsivý a mrazivý pocit v žaludku.

Stíny. Cítila je předtím, než je uviděla vyvěrat jako dehet ze země. Chapadla tmy se jí kroutila kolem zápěstí. Luce se na to v hrůze dívala. Snažila se jako lasička najít cestu do její kapsy. Tam přece měla papírové letadlo od Arriane. Ještě si ho ani nepřečetla! Nacpala pěst hluboko do kapsy a použila dva prsty, aby ho zvedla. Použila všechnu svou vůli, aby odehnala stíny.

Stala se úžasná věc:stíny se stáhly, jako zraněný pes. To bylo poprvé. Luce to nikdy předtím nedokázala.

Na druhé straně místnosti se setkala s pohledem Arriane. Měla nakloněnou hlavu na stranu a její ústa byla dokořán.

Vzkaz-čeká, až si ho Luce přečte.

Slečna Sophia zhasla promítání na stěnu. “Myslím, že moje artritida má na jeden dost pekla dost.” Zasmála se, čímž donutila myšlením unavené studenty, aby se zasmály s ní. “Pokud si všichni přečtete sedm kritických esejí Ztraceného ráje, jsem si jistá, že budete více než připraveni na zítřejší zkoušku.”

Všichni ostatní studenti spěchali, aby si zabalili batohy a zmizeli co nejdřív z místnosti. Luce otevřela vzkaz od Arriany.

Hlavně mi řekni, že ti neřekl tu jeho chromou frázi “Jedna holka mi dost ublížila.”

Au. Rozhodně musí mluvit s Arriane a zjistit, co všechno ví o Danielovi.

Ale nejdřív … stál před ní. Jeho stříbrná spona bezpečnostního náramku v úrovni jejích očí zářila. Zhluboka se nadechla a podívala se na jeho tvář.

Danielovi fialovošedé oči vypadaly odpočatě. Nemluvila s ním už dva dny. Naposledy, když ji nechal u jezera. Bylo to, jako by ho čas, který strávil dál od ní, omladil.

Luce si uvědomila, že je stále vzkaz od Arriany otevřený na stole. Těžce polkla a zasunula ho zpátky do kapsy.

“Chtěl jsem se omluvit za to, jak jsem tě u jezera tak náhle opustil,” řekl Daniel a zněl podivně formálně. Luce nevěděla, jestli má jeho omluvu přijmout, ale on jí nedal čas na to zareagovat. “Mám to brát tak, že ses dostala na suchou zem v pořádku?”

Pokusila se o úsměv. Napadlo jí, že by mohla Danielovi říct o jejím snu, ale naštěstí si uvědomila, že by to bylo nejspíš podivné.

“Co si myslíš o téhle hodině?” Daniel mluvil ztuhle. Tak jako nikdy předtím. Možná to měl být vtip.

“Bylo to mučení,” odpověděla Luce. Vždycky jí štvalo, když musela předstírat, že není inteligentní, protože předpokládala, že to bylo to, co kluci chtěli slyšet. Tohle Luce ale nepředstírala. Vážně to bylo mučení.

“Dobře,” řekl Daniel a zdálo se, že ho to potěšilo.

“Taky tě to tak nebavilo?”

“Ne,” řekl záhadně. Luce si teď přála, aby lhala. Aby o hodinu projevila větší zájem, než ve skutečnosti měla.

“Takže … se ti to líbilo,” řekla. Chtěla ještě něco dodat, aby ho u sebe udržela a mohli si povídat. “Co se ti na ní přesně líbilo?”

“Možná ´líbilo´ není to pravé slovo.” Po dlouhém mlčení dodal: “Je to kvůli mé rodině … zabývala se těmihle věcmi. Myslím, že se nemůžu ubránit pocitu spojení s tímhle tématem.”

Trvalo chvíli, než jí jeho slova úplně došla. Její mysl cestovala do starého suterénu, kde byl archiv a kde viděla jednu stránku o Danielovi. Stránku, která tvrdila, že Daniel Grigori strávil většinu svého života v Los Angeles v sirotčinci.”

“Nevěděla jsem, že jsi měl nějakou rodinu,” řekla.

“Proč bych neměl mít rodinu?” Daniel se zasmál.

“Já nevím … no, a měl jsi teda rodinu?”

“Otázkou je, proč jsi vůbec předpokládala, že víš něco o mé rodině nebo o mě?”

Luce cítila, jak se jí stáhl žaludek. Viděla v Danielových očích zděšení. Myslel si o ní, že je nějaký slídil. Věděla, že to zpackala. Znovu.

“D.” Roland přišel až k nim. Položil ruku na Danielovo rameno. “Chceš tu zůstat a riskovat, že se tu bude konat nějaká další nekonečná přednáška nebo se odsud vypaříme?”

“Jo,” řekl Daniel tiše. Potom se podíval na Luce. “Pojďme odsud.”

Samozřejmě -jako obvykle-došla jí její chyba až o několik minut později. Měla poslechnout svůj instinkt a neprozradit žádné podrobnosti o souboru Daniela. Inteligentní, normální člověk by se vyhnul téhle konverzaci nebo by úplně změnil téma hovoru na nějaké všední téma. Nebo přinejmenším držel její velká ústa.

10. kapitola 1/2

Dnes v 9:35 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 10

KDE JE KOUŘ

“Na co čekáš?” zeptala se Penn sotva sekundu potom, co Roland s Danielem odešel. “Pojďme.” Zatahala Luce za ruku.

“Jít, kam?” zeptala se Luce. Její srdce stále zběsile bušilo z jejího rozhovoru s Danielem. A z pohledu na něj, jak odchází. Tvar jeho svalnatých ramen se zdál být větší, když ho viděla odcházet.

Penn lehce zaklepala Luce na stranu hlavu. “Haló? Knihovna-jak už jsem ti oznámila ve svém vzkazu …” Podívala se prázdný výraz v tváři Luce. “Tys nedostala ani jeden z mých vzkazů viď?” Frustrovaně kopla nohou. “Já je ale podala Toddovi, aby ti je přes Cama podal.”

“Pony expres.” Cam se vklínil před Penn a postavil se k Luce se dvěma složenýma kousky papíru mezi jeho ukazovákem a prostředníkem.

“Dej mi pokoj. To tvůj kůň zemřel vysílením na silnici?” řekla Penn rozzlobeně, když reagovala na jeho poznámku. “Dala jsem ti je už před hodinou. Co ti trvalo tak dlouho? Ty sis je-”

“Samozřejmě, že ne.” Cam si přitiskl uraženě ruku na svůj široký hrudník. Na prostředníčku měl velký černý prsten. “Pokud si pamatuješ, Luce se dostala do problému, když si vyměňovala vzkazy s Molly-”

“Nevyměňovala jsem si vzkazy s Molly-”

“Na tom nezáleží,” řekl Cam. Zvedl složené vzkazy od Penn a konečně je podal Luce. “Měl jsem je u sebe v tvém nejlepším zájmu. Čekal jsem jen na vhodnou příležitost.”

“No, děkuju.” Luce si zastrčila vzkazy do kapsy a věnovala Penn, pokrčení ramen typu ´co se dá dělat´.

“Když už mluvíme o čekání na ten správný čas,” řekl, “byl jsem nedávno venku a uviděl jsem tohle.” Vyndal malou červenou šperkovnici a otevřel jí před Luce, aby se do ní mohla podívat.

Penn šťouchla do Luce ramenem, když se nakláněla, aby to taky viděla.

Uvnitř byl tenký zlatý řetízek a na něm byl kruhový přívěšek, který byl vyřezaný do tvaru hada. Na špičce byla jeho hlava.

Luce k němu vzhlédla. Dělal si z ní srandu?

Dotkl se přívěšku. “Myslel jsem na to, co se tehdy stalo … chtěl jsem ti pomoct čelit tvému strachu,” řekl a znělo to skoro nervózně. Měl strach z toho, že jeho dárek nepřijme. Má ho přijmout? “Jenom si dělám srandu. Prostě se mi líbil. Je unikátní. Připomněl mi tě.”

Byl jedinečný. A taky velmi krásný. Luce dostala podivný pocit, že toho není hodna.

“Byl jsi nakupovat?” najednou se zeptala. Bylo jednoduší s Camem diskutovat o tom, jak opustil kampus, místo toho, aby se ho zeptala, Proč to dáváš zrovna mě? “Myslela jsem, že jeden z bodů reformy na téhle škole je, že tu všichni musíme zůstat přilepení.”

Cam zvedl bradu a lehce se usmál. Smály se na ní i jeho oči. “Existují určité způsoby,” řekl tiše. “Někdy ti to ukážu. Vlastně, mohl by ti to ukázat-dnes večer?”

“Came, miláčku,” řekl hlas za ním. Byla to Gabbe. Vzala ho za rameno. Tenký pramen vlasů vepředu měla spletený do copu a připnutý za uchem. Vypadalo to jako dokonalá malá čelenka. Luce na to koukala žárlivě.

“Potřebuju tvojí pomoc,” předla Gabbe.

Luce se rozhlédla a uvědomila si, že kromě nich už všichni třídu opustili.

“S malou párty, kterou později pořádám ve svém pokoji,” řekla Gabbe a opřela si bradu o Camovo rameno, když se podívala na Luce a Penn. “Přijdete, že jo?”

Gabbe, jejíž ústa vypadala lepkavě, díky jejímu lesku na rty a jejíž blond vlasy nedovolily žádnému klukovi jí odmítnout se teď dívala na Luce. I když Daniel říkal, že se mezi nimi nic neděje, Luce věděla, že s touhle holkou se nikdy přátelit nebude.

Navíc neměla ráda nikoho, kdo bude na její párty, zvlášť když věděla o pár lidech, kteří tam pravděpodobně přijdou …

Nebo přijme nabídku Cama? Opravdu jí naznačil, že by jí mohl propašovat ven? Zrovna včera po třídě kolovala fáma, že Jules a Phillip -pár s probodnutými jazyky-se neukázali na hodině slečny Sophie. Zdálo se, že se v noci pokusili opustit školní areál. Šli někam na tajnou schůzku, ale něco se pokazilo-teď byli v nějakém typu samovazby, o jejímž umístění nevěděla ani Penn.

Nejpodivnější bylo, že slečna Sophia -která obvykle netolerovala pomlouvání-neokřikla šíleně pomlouvající studenty během její hodiny. Bylo to skoro jako by na téhle škole chtěli, aby si studenti představili ten nejhorší možný trest za porušení nějakého z jejich diktátorských pravidel.

Luce polkla a podívala se na Cama. Nabídl jí rámě a úplně ignoroval Gabbe i Penn. “Tak jak, prcku?” zeptal se jí a znělo to tak typicky Hollywoodsky, že Luce úplně zapomněla, co se stalo Jules a Phillipovi.

“Promiň.” řekla Penn a stoupla si mezi Luce a Cama. Pak začala tahat Luce za loket pryč. “Už máme jiné plány.”

Cam se podíval na Penn, jako by se snažil přijít na to, kde se tu najednou vzala. Vždycky dokázal najít způsob, jak udělat, aby se Luce cítila jako lepší a báječnější verze sama sebe. A ona si zase vždycky dokázala najít cestu k Danielovi, který měl na ní účinek přesně opačný.

Gabbe se stále vznášela vedle Cama, ale stisk Penn byl stále silnější, tak nakonec jen Luce mávla rukou ve které držela dárek od Cama. “Em, možná příště! Díky za ten řetízek!”

Odcházeli a nechali za sebou Cama a Gabbe zmateně stát. Penn a Luce vyšly z Augustina. Byl to strašidelný pocit být sám v tmavé budově takhle pozdě v noci. Luce trochu přidala do kroku a její sandály pleskaly po schodech. Cítila, že Penn před ní přidala taky.

Venku bylo větrno. Sova houkala z koruny palmového stromu. Když míjeli duby, které rostly kolem budovy, zamotávali se do úponků španělského mechu, které připomínaly zamotaný pramen vlasů.

“Možná příště?” Penn napodobila hlas Luce. “Co to bylo?”

“Nic … já nevím.” Luce chtěla změnit téma. “Zato ty jsi mluvila velmi noblesně, Penn,” řekla se smíchem, když jí vlekla hřištěm. “Jiné plány … myslela jsem, že sis minulý týden na té párty užila docela zábavu.”

“Pokud by sis přečetla mou nedávnou korespondenci, věděla bys, že máme důležitější věci na práci.”

Luce si vyprázdnila kapsy a objevila nespotřebovaný pytlík arašíd M&M. Nabídla je Penn, která se zachovala jako typická Penn-řekla, že doufá, že je to hygienické, ale snědla je.

Luce rozložila první vzkaz od Penn, který vypadal jako okopírovaná stránka z jednoho ze souborů z podzemního archivu:

Gabrielle Givens

Cameron Briel

Lucinda Price

Todd Hammond

Předchozí umístění: všichni ze severovýchodu, s vyjímkou T. Hammonda (Orlando, Florida)

Arriane Alter

Daniel Grigori

Mary Margaret Zane

Předchozí umístění: Los Angeles, Californie

Skupina, kde byla Lucinda přišla do Sword&Cross 15.září tohoto roku. Druhá dorazila 15.března o tři roky dříve.

“Kdo je Mary Margaret Zane?” zeptala se Luce a ukázala na jméno.

“Velmi ctnostná Molly,” řekl Penn.

Molly se jmenuje Mary Margaret? “Není divu, že je tak naštvaná na svět,” řekl Luce. “Odkud tohle všechno máš?”

“Našla jsem to v jedné z těch krabic, které přinesla slečna Sophia,” řekla Penn. “Tohle je její rukopis.”

Luce se na ní podívala. “Co to znamená? Proč je nutné, aby se to zaznamenalo? Já jsem si myslela, že data našich příjezdů jsou v našich složkách.”

“Jo to jsou. Nemůžu to pochopit,” řekla Penn. “Myslím, že jste se objevili ve stejné době někde jako děti. Máte spolu něco společného.”

“Já s nimi nemůžu mít nic společného,” řekl Luce a představila se vzhled Gabbe. Její tvář byla nezapomenutelná.

Penn se poškrábala na bradě. “Když se tu ukázali Arriane, Molly a Daniel, už se znali. Myslím, že pocházeli z jednoho sirotčince na půli cesty v LA.”

Někde tady byl klíč k příběhu Daniela. Museli mít spolu společného víc, než jen stejný dům v Kalifornii. Vzpomněla si na hrůzu v jeho očích, když zjistil zájem Luce něco se o něm dozvědět. Z toho všeho měla pocit, že to co dělá s Penn je nezralé a zbytečné.

“Jaký má tohle všechno smysl?” zeptala se Luce otráveně.

“Proč by slečna Sophia shromažďovala všechny tyhle informace? Může si je dohledat. Slečna Sophie dorazila na Sword&Cross ve stejný den jako Arriane, Daniel a Molly …” Hlas Penn se vytratil. “Kdo ví? Možná, že to nic neznamená. Po tom málu v Danielově složce mě napadlo, že ti ukážu všechno, co jsem našla. Proto taky vzkaz B.”

Ukázala směrem k druhému vzkazu v ruce Luce.

Luce si povzdechla. Část jejího já chtěla s tím hledáním ohledně Daniela přestat. Cítila se trapně. Druhá část, ta průbojnější, ho ale chtěla poznat lépe … bylo mnohem lepší podlehnout té druhé. Kdyby na to přišel, měla by další důvod cítit se trapně.

Pohlédla na druhý vzkaz. Byla to fotokopie staré karty z katalogy knihovny.

Grigori, D. Strážce:Mýtus středověku

Evropa, Seraphim Press, Řím, 1755

Pořadové číslo: R999.318 GRI

“Zní to, jako by byl jeden z Danielových předků učenec,” řekla Penn a četla Luce přes rameno.

“Musí to být tak, jak říkáš,” řekla Luce přes její dech. Podívala se na Penn. “Řekl mi, že jeho rodina studovala náboženství. To musí být to, co měl na mysli.”

“Myslela jsem, že je sirotek-”

“Neptej se mě na to,” řekla Luce a mávla rukou. “Je to pro něj choulostivé téma.” Přejela prstem po titulu knihy. “Co je Strážce?”

“Je jen jeden způsob, jak to zjistit,” řekla Penn. “I když asi budeme litovat. Zní to jako nejnudnější knížka na světě. Přesto,” dodala a oprášila si košili, “jsem si dovolila zkontrolovat katalog. Kniha by měla být v knihovně. Můžeš mi poděkovat později.”

“Jsi skvělá.” Luce se usmála. Nemohla se dočkat, až se dostanou do knihovny. Pokud někdo v rodině Daniela napsal knihu, nemohla být nudná. A i kdyby byla, tak ne pro Luce. Pak se podívala dolů, na další věc v její ruce. Sametová šperkovnice od Cama.

“Co myslíš, že to znamená?” zeptala se Luce Penn, když se vydali po kachlových schodech do knihovny.

Penn pokrčila rameny. “Tvoje pocity z hadů jsou-”

“Nenávist, agónie, extrémní paranoia a odpor,” odpověděla Luce.

“Možná je to … normální. Já se bojím kaktusů. Nemůžu se vyskytnout v jejich blízkosti -nesměj se, už ses někdy napíchla na jednu z těch věcí? Zůstanou ti v kůži několik dní. Každopádně jednou na moje jedenácté narozeniny mi táta koupil jedenáct kaktusů. Nejdřív jsem je na něj chtěla hodit. Ale pak, víš, no zvykla jsem si na ně. Přestala jsem ječet, jakmile jsem byla v jejich blízkosti. Nakonec to fungovalo.”

“Takže říkáš, že Camův dárek,” řekla Luce, “je ve skutečnosti vážně sladký.”

“Myslím,” řekla Penn. “Ale kdybych věděla, že tě balí, neposílala bych přes něj naší soukromou korespondenci. Omlouvám se.”

“On mě nebalí,” řekla Luce a dívala se na zlatý řetízek uvnitř krabičky. Představovala si, jak bude vypadat na její kůži. Neřekla Penn nic o jejím pikniku s Camem, protože-no, vlastně nevěděla proč. Mělo to co dočinění s Danielem. Luce nemohla přijít na to na čem je. Jakého z nich by chtěla.

“Ha.” Penn se zachichotala. “Což znamená, že jsi tak trochu jako on! Podvádíš Daniela. Už nemůžu držet krok s tebou a s tvými muži.”

“Jako kdyby se s nějakým z nich něco dělo,” řekla zachmuřeně Luce. “Myslíš, že si Cam ty vzkazy přečetl?”

“Kdyby to udělal a stejně ti pak dal ten řetízek,” řekla Penn, “pak tě má asi vážně rád.”

Vstoupili dovnitř knihovny a těžké dvojité dveře se za nimi zavřely. Ten zvuk se rozlehl po místnosti. Slečna Sophia vzhlédla od hromady papírů, které pokrývaly celý její stůl, osvětlený lampičkou.

“Oh, ahoj, děvčata,” řekla a začala zářit. Luce se znovu cítila provinile, kvůli tomu, co se stalo na její přednášce. “Doufám, že se vám líbila moje stručná hodina!” V podstatě to zazpívala.

“Velmi.” Přikývla Luce, ačkoliv nevěděla, co na tom bylo stručné. “Přišli jsme sem, abychom přezkoumali před zkouškou nějaké věci.”

“To je pravda,” přidala se Penn. “Inspirovalo nás to.”

“To je báječné!” Slečna Sophia začala šustit jejími papíry. “Mám tu někde další seznam četby. Ráda bych vám dala kopii.”

“Skvělé,” lhala Penn a začala Luce nenápadně tlačit směrem ke knížkám. “Dáme vám vědět, kdybychom potřebovali s něčím pomoct!”

Mimo stůl slečny Sophie byla knihovna klidná. Luce a Penn přejížděly očima pořadová čísla, když míjely police knih o náboženství. Úsporné žárovky v sobě měly zabudovaný detektor pohybu, takže by se na ně měly obrátit vždycky, když přejdou do další uličky, jenže jich fungovala sotva polovina. Luce si uvědomila, že jí Penn stále drží za ruku. Ona jí ale taky nechtěla pustit.

Dívky přišly k obvykle přeplněné sekci, kde se studuje. Teď tam byla jen jedna rozsvícená stolní lampa. Všichni ostatní museli být na večírku Gabbe. Všichni kromě Todda. Seděl u stolu a měl položené nohy na židli naproti němu. Četl nějakou knížku velikosti atlasu světa. Když kolem něj dívky procházely, díval se na ně pohledem, který buď naznačoval, že je velmi osamělý nebo mírně otrávený tím, že ho vyrušily.

“Jste tu nějak pozdě,” řekl rozhodně.

“To i ty,” odsekla Penn a dramaticky na něj vyplázla jazyk.

Když od Tedda odešly o pár polic s knihami dál, Luce na Penn zvedla dramaticky obočí. “Co to bylo?”

“Co?” trucovala Penn. “Flirtuje se mnou.” Založila si ruce na prsou a foukla si do hnědým kudrlinek, které jí padaly do očí. “A co jako.”

“Jsi snad ve čtvrté třídě?” škádlila ji Luce.

Penn strčila do Luce prstem s intenzitou, kvůli které by ztratila rovnováhu, kdyby se tolik nesmála. “Znáš někoho jiného, kdo by se s tebou ponořil do zkoumání rodinné historie Daniela Grigoriho? Nemyslím si. Nech mě být.”

10. kapitola 2/2

Dostali se až do zadní části knihovny, kde bylo všech 999 knih uspořádaných do jedné police barvy cínu. Penn se přikrčila a přejela prstem po hřbetech knih. Luce cítila chvění, jako by jí někdo přejel prstem po krku. Otočila hlavu a uviděla šedý pramínek. Ne černý, jaké byly obvykle stíny. Tenhle byl lehčí a tenčí. Ale stejně nevítaný.

Dívala se doširoka rozšířenýma očima, jak se stín natáhnul do dlouhého pramenu přímo nad hlavu Penn. Postupoval pomalu, pramen byl tenký jako jehla. Luce nechtěla ani přemýšlet o tom, co by se stalo, kdyby se to dotklo její kamarádky. Poprvé se jí dotkly stíny v posilovně. Stále se ale cítila porušená a špinavá. Nevěděla, co jiného by měla udělat.

Nestále a nervózně Luce natáhla ruku. Chtěla jí stíny zahnat a použít jí jako pálku. Zhluboka se nadechla a vykročila dopředu. Projel jí mráz, když se dostala do kontaktu se stínem. Stín ale zmizel a ona praštila Penn do hlavy.

Penn si přitiskla ruce na hlavu a šokovaně se ohlédla na Luce. “Co je to s tebou?”

Luce klesla na zem vedle ní a hladila jí po vlasech. “Je mi to líto. Byl tam … Myslela jsem, že jsem viděla včelu … Na tvojí hlavě. Zpanikařila jsem. Nechtěla jsem, aby tě píchla.”

Věděla, jak naprosto šílená ta omluva byla. Čekala, že na ní její kamarádka vyjede Co by asi tak dělala včela v knihovně? Čekala, že Penn odejde.

Ale kulatý obličej Penn změkl. Vzala obě ruce Luce do svých dlaní a třásla se. “Včely mě taky děsí,” řekla. “Jsem na ně smrtelně alergická. V podstatě jsi mi zachránila život.”

Tohle by mohla být ta velká chvíle, kdy se tvoří opravdová přátelství-jenže nebyla, protože Luce byla stíny naprosto vykolejená. Kéž by tak existoval způsob, jak je vytlačit z mysli. Jen by na to pomyslela a stíny by zmizely. Takhle mohla ale Penn odpovědět jen pokrčením ramen.

Luce měla silně nepříjemný pocit z tohohle šedého stínu. Jednotnost stínu nikdy nebyla příjemná, ale tyhle změny je posunuly na novou znepokojující úroveň. Znamenalo to, že si cestu k ní může najít víc druhů stínů? Nebo je jen dřív nedokázala rozlišit? A co ten divný okamžik během přednášky slečny Sophie, když zahnala stín pryč předtím, než jí mohl vstoupit do kapsy? Udělala to bez přemýšlení. Neměla žádný důvod předpokládat, že svými prsty by mohly zápasit se stínem. Ale udělala to-rozhlédla se po knihovně-a oni zmizeli. Alespoň dočasně.

V duchu se ptala, jestli by si mohla stanovit nějaké pravidlo, kterými se stíny řídily. Třeba to, co udělala, aby zahnala stíny, které se míhaly nad hlavou Penn, nějak je “ovlivnila”- i když Luce věděla, že to bylo jen štěstí. V jejím břiše rostl chlad a pocit nevolnosti, když si uvědomila, co se stíny udělala … bojovala s nimi a vyhnala je.

“To je ta nejpodivnější věc.” Ozvala se Penn z podlahy, kde seděla. “Mělo to být tady. Mezi Slovníkem andělů a touhle příšernou věcí od Billyho Grahama o nějaké věci s ohněm a sírou.” Podívala se na Luce. “Ale je pryč.”

“Myslela jsem, že jsi říkala-”

“Jo, říkala. Počítač říkal, že by měla být na polici, když jsem se dnes odpoledne dívala. Můžeme udělat on-line kontrolu znovu.”

“Jdi se zeptat Todda,” navrhla Luce. “Možná, že jí využívá, aby s ní kryl svého Playboye.”

“Ty jsi hnusná.” Penn jí praštila do stehna.

Luce to nemyslela vážně. Jen se pokusila o vtip, aby tím zakryla svoje zklamání. Bylo to tak frustrující. Vždycky když se pokusila zjistit něco o Danielovi, narazila na nějakou zeď. Nevěděla co najde uvnitř té knihy, ale alespoň by jí to mohlo říct něco málo víc o Danielovi. Všechno bylo lepší než nic.

“Zůstaň tady,” řekla Penn a vstala. “Půjdu se zeptat slečny Sophie, jestli si jí dneska někdo nepůjčil.”

Luce sledovala, jak se courala dlouhou uličkou zpátky k pultu slečny Sophie.

Zasmála se, když Penn přidala do kroku, když šla kolem stolu, kde seděl Todd.

Zůstala v zadním rohu sama. Dotknula se knih, které byly na polici. Udělala rychlou rekapitulaci studentů na Sword&Cross, ale nedokázala si představit nikoho z nich, který by si půjčil nějakou starou náboženskou knihu. Možná ji slečna Sophia použila jako podklad pro její dnešní hodinu. Luce byla zvědavá, jaké to pro Daniela muselo být, sedět tam a poslouchat jak slečna Sophia mluví o věcech, které nejspíš probírali u večeře, když vyrůstal. Luce chtěla vědět, jak to bylo s jeho dětstvím. Co se stalo s jeho rodinou? Vychovávali ho v sirotčinci nábožensky? Nebo bylo jeho dětství stejné jako to její, kdy to jediné co se týkalo náboženství, byly jeho dobré známky a akademické pocty?

Chtěla vědět, jestli Daniel četl knihu jeho předchůdce a co si o ní myslel. Jestli se mu líbila. Chtěla vědět, co právě teď dělá na party Gabbe. Kdy má narozeniny. Jakou má velikost bot. Jestli strávil alespoň jednu vteřinu svého času přemýšlením o ní.

Luce zavrtěla hlavou. Tento myšlenkový postup mířil jen k její sebelítosti a tomu se chtěla vyhnout. Vytáhla z police první knihu-která měla naprosto nudný obal-která se jmenovala Slovník andělů. Chtěla se sama rozptýlit tím, že si něco přečte, než se vrátí Penn.

Dostala se až k andělu Abbadonovi, který litoval, že se dal dohromady se Satanem a neustále naříkal na své spatné rozhodnutí, když se jí nad hlavou rozeřval nějaký zvuk. Luce vzhlédla a uviděla jak svítí červené světlo na požárním hlásiči.

“Varování. Varování,” robotický monotónní hlas hlásil přes reproduktor. “Oheň aktivoval alarm. Evakuujte budovu.”

Luce zasunula knihu zpátky do police a zvedla se na nohy. Tohle bylo v Doveru každou chvíli. V Doveru ani učitelé nereagovali na požární cvičení, které se opakovalo každý měsíc. Hasiči zapínali alarm, jen aby se na to lidé naučili reagovat. Luce napadlo, že na Sword&Cross na ně zkoušeli podobné senzace. Ale když vykročila k východu, byla udivená, že začala kašlat. Uvnitř knihovny byl skutečný kouř.

“Penn?” zavolala a její hlas se jí ozýval v uších. Věděla, že její hlas překřičel hvizd požárního hlásiče.

Štiplavý zápach kouře jí vrátil okamžitě do požáru, který zažila ten večer s Trevorem. Obrazy a zvuky zaplavily její mysl. Byly ukryté hluboko v její paměti. Až do teď.

Šokující bělmo Trevorových očí, který zářil oranžovým světlem. Jednotlivé pramínky ohně požáru se šířily přes každý z jeho prstů. Pronikavé nekončící výkřiky jí zněly v hlavě ještě dlouho poté, co Trevor přestat křičet. Celou tu dobu tam stála a pozorovala ho. Nemohla se přestat dívat. Byla zmrazená v téhle lázni tepla. Nebyla schopná se hýbat. Nebylo schopná udělat nic, aby mu pomohla. Aby nezemřel.

Cítila, jak jí někdo chytnul kolem levého zápěstí. Otočila se a očekávala, že uvidí Penn. Byl to Todd. Valil na ní oči a kašlal.

“Musíme se odsud dostat,” řekl a rychle dýchal. “Myslím, že východ je vzadu.”

“Co Penn a slečna Sophia?” zeptala se Luce. Měla pocit slabosti a měla závratě. Otřela si oči. “Byli tam.” Když ukázala uličkou ke vchodu, viděla, že v tom směru byl kouř ještě hustější.

Todd vteřinu pochyboval, ale pak přikývl. “Dobře,” řekl a držel jí za zápěstí, zatímco se přikrčili a vyrazili uličkou k předním dveřím knihovny. Prošli jednou uličkou, kde byl obzvlášť hustý kouř a pak se ocitli čelem u police knih. Neměli ponětí, kam jdou. Oba se zastavili a chytali dech. Kouř, který se ještě před chvílí pohyboval těsně nad jejich rameny, byl teď tak nízko, že jim olizoval ramena.

Sehnuli se, když se začali dusit. Neviděli ani na metr před sebe. Todd jí stále držel. Luce se otočila kolem dokola. Nebyla si jistá, jakým směrem by se měli vydat. Natáhla ruku a ucítila horký kov police s knihami. Nedokázala ani rozeznat písmena uliček. Byli v sekci D? Nebo to bylo O?

Neviděla žádnou stopu, že by tam někde byla Penn nebo slečna Sophia. Také neviděla žádné stopy, které by je navedli k východu. Luce ucítila nával paniky. Obtížně se jí dýchalo.

“Už museli vyjít předními dveřmi!” zakřičel na ní Todd. Zněl ale, že tomu věř jen napůl. “Musíme se vrátit!”

Luce se kousla do rtu. Kdyby se něco stalo Penn …

Sotva viděla Todda, který stál přímo před ní. Měl pravdu. Ale kudy je to zpátky? Luce němě přikývla a cítila, jak jí tahá za ruku.

Dlouhou dobu šli, aniž by věděli kam. Jak běželi, kouř se kousek po kousku zvedal. Nakonec spatřila červenou záři, která označovala nouzový východ. Luce vydechla úlevou, když Todd šátral po klice a nakonec jí otevřel.

Byli v chodbě, kterou Luce nikdy předtím neviděla. Todd zabouchl dveře a zavřel je za nimi. Zalapala po dechu a její plíce se naplnily čerstvým vzduchem. Bylo to skvělé. Luce se chtěla potopit do vzduchu, vypít ho galony a vykoupat se v něm. Ona i Todd vykašlávali kouř z plic, dokud se nezačali smát. Byl to neklidný a jen napůl úlevný smích. Smáli se, až z toho Luce začala brečet. Ale i když Luce přestala s pláčem i s kašlem, oči jí stále slzely.

Jak mohla dýchat v tomhle ovzduší, když ani neví co je s Penn? Pokud se Penn nedostala ven a zhroutila se někde uvnitř - Luce by to nedokázala zvládnout znovu. Jenže tentokrát by to bylo mnohem horší.

Otřela si oči a sledovala, jak se z díry ve spodní části dveří valí obláček kouře. Ještě nebyly v bezpečí. Na konci chodby byly další dveře. Přes sklo dveří Luce mohla vidět jak se v nočním vzduchu prohýbají větve stromů. Vydechla. Za chvíli budou pryč. Pryč od těchhle výparů, kterými by se mohly udusit.

Když budou dostatečně rychlí, mohly by jít k přednímu vchodu a ujistit se, že se Penn a slečna Sophia dostali v pořádku ven.

“Pojď,” řekla Luce Toddovi, který byl zhroucený na zdi a sípal. “Musíme jít dál.”

Narovnal se, ale bylo vidět, že se musí opravdu překonávat. Měl červený obličej a jeho oči byly napuchlé a mokré. Prakticky ho ke dveřím musela táhnout.

Zaměřila se jen na jejich cíl. Trvalo jí to dlouho a bylo to těžké. Ozval se svištivý zvuk, který se ozval nad nimi a dokonce i přehlušil zvuk alarmu.

Vzhlédla ke stínům. Měly barevné spektrum od odstínů šedé až k nejhlubší černé.

Vrhal je strop nad jejich hlavou, ale zdálo se, že se rozšířily i mimo jejich hranice. Tvořily nad nimi podivné a skryté nebe. Všechny byly zamotané do sebe, ale i přesto byly odlišné.

Tyhle stíny byly lehčí a víc šedé, než ty které vídala předtím. Tyhle už nebyly ve tvaru jehly. Teď spíš vypadaly jako plameny. Poskakovaly nad nimi na chodbě. Co kdyby nezabránila těm stínům, aby se dotkly Penn? Svěděly jí dlaně a její prsty se zkroutily.

Todd začal bouchat na zdi, jako by byli na téhle chodbě zavření. Luce věděla, že nejsou v blízkosti dveří. Popadla ho za ruku, ale sklouzla po jeho zpocené dlani. Objala mu prsty pevně zápěstí. Byl bílý jako duch. Přikrčil se u podlahy, skoro ležel. Z jeho rtů uniklo vyděšené zasténání.

Bylo to proto, že kouř teď zaplňoval celou chodbu?

Nebo viděl ty stíny taky?

To nebylo možné.

Přesto byl jeho obličej pobledlý a zděšený. Mnohem víc, když byly teď stíny nad jeho hlavou.

“Luce?” Jeho hlas se třásl.

Další horda stínů povstala přímo na jejich cestě k východu. Sytě černá deka se rozprostírala přes zdi a znemožňovala Luce vidět na dveře. Podívala se na Todda. Mohl je vidět?

“Utíkej!” zakřičela.

Mohl běžet? Jeho tvář byla popelavá a jeho víčka se pomalu zavírala. Byl na pokraji ztráty vědomí. Ale pak se najednou zdálo, jak by jí něco někam neslo.

Nebo neslo je oba.

“Co to sakra je?” vykřikl Todd.

Jejich nohy se od podlahy odlepily jen na chvíli. Byl to pocit, jako by je někam unášel vlna v oceánu. Lehký hřeben, který je nesl stále výš a výš. Její tělo se naplnilo vzduchem. Luce nevěděla, kde je. Nemohla vidět ani dveře. Všechno co viděla, byly jen černé stíny všude kolem ní. Vznášely se, ale nedotýkaly se jí. Měla by být vyděšená, ale nebyla. Cítila se podivně chráněná stíny, jako by jí před něčím ochraňovaly. Rozlily se kolem ní jako nepropustná tekutina. Bylo to něco záhadně povědomého. Něco silného, ale zároveň jemného. Něco-Až příliš rychle byla ona i Todd u dveří. Její nohy se znovu dotkly podlahy. Otevřela dveře nouzového východu.

Pak se začala zvedat. Dusila se. Lapala po dechu. Bylo to, jako by měla roubík.

Rozezněl se další poplach. Ale byl tak daleko.

Vítr jí bičoval na krku. Byli venku! Stáli na malé římse. Schodiště vedlo až do dolního patra. V hlavě měla prázdno a byla nadýchaná kouře, ale i přesto se jí zdálo, že někde poblíž viděla hlasy.

Obrátila se zpátky, aby se pokusila zjistit, co se právě stalo. Jak se ona a Todd mohli dostat přes ten nejtlustější, nejčernější a nejneproniknutelnější stín? A co je zachránilo? Luce cítila, že už to tady není.

Chtěla se tam vrátit a najít to.

Ale na chodbě byla tma. Její oči jí pořád slzely. Už neviděla žádné kroutící se stíny. Možná, že byly pryč.

Najednou uviděla světlo. Vypadalo jako kmen s větvemi-ne, jako tělo s dlouhými a širokými končetinami. Pulzující, téměř fialové sloupce světla se nad nimi vznášely. Luce to, absurdně, připomnělo Daniela.

Viděla nějakou věc. Zhluboka se nadechla a pokusila se mrkáním vyhnat slzy z očí. Světlo tam bylo pořád. Cítila, jak k ní doléhá nějaké volání. Uklidnilo jí to. Ukolébávalo jí to uprostřed válečné zóny.

Tak, že neviděla stín, který k ní přicházel.

Bylo to tělo. Udeřilo to do ní a Tedda. Tím se zlomilo jejich sevření. Pak to vzalo tělo Luce a hodilo jí to do vzduchu. Přistála na úpatí schodů. Ze rtů jí unikl zoufalý vzlyk.

11. kapitola

Dnes v 17:31 | Marti | Fallen / Pád

kapitola 11

DSRNÉ PROBUZENÍ

“Bojíš se?” zeptal se Daniel. Měl hlavu nakloněnou na stranu a jeho světlé vlasy cuchal vánek. Držel ji kolem pasu. Jeho stisk byl zároveň pevný ale i jemný a lehký jako hedvábná křídla. Svými prsty se ho držela za krkem.

Byla vystrašená? Samozřejmě že ne. Byla s Danielem. Konečně. V jeho náruči. Lepší otázka, která se jí vynořila vzadu v mysli byla: Měla by mít strach? Nebyla si jistá. Ani nevěděla, kde je.

Cítila ve vzduchu déšť. Byl blízko. Ale ona a Daniel byly suchý. Cítila, jak jí dlouhé bílé šaty sahají až dolů ke kotníkům. Bylo tam jen trochu světla. Luce cítila bodavou lítost nad tím, že zapadá slunce. Jako kdyby ho tím mohla nějak zastavit. Nějak věděla, že tyhle závěrečné světelné paprsky byly drahé jako poslední kapky medu ve sklenici.

“Zůstaneš se mnou?” zeptala se. Její hlas byl slyšet jen jako ten nejtenčí šepot. Téměř zanikl ve stenu hromu. Poryv větru kolem nich zavířil a Luce spadly vlasy do očí. Daniel si ji přitáhl ještě těsněji k sobě. Mohla dýchat v jeho dechu. Cítila jeho kůži na té její.

“Navždy,” řekl šeptem. Sladký zvuk jeho hlasu ji naplnil.

Měl na levé straně čela malý škrábanec, ale ona na něj zapomněla, když vzal Daniel do rukou její tvář a přitáhl si ji blíž. Naklonila hlavu dozadu a cítila, jak je celé její tělo malátné očekáváním.

Konečně. Konečně se jeho rty sklonily k těm jejím s naléhavostí, která jí vzala dech. Políbil ji, jako by patřila jen jemu. Bylo to tak přirozené, jako by bal jen nějakou jeho dlouho ztracenou částí, kterou si mohl konečně vzít zpět.

Pak začalo pršet. Promočilo to jejich vlasy, jejich tváře a voda se jim dostala až do úst. Déšť byl teplý a opojný, jako polibky sami.

Luce mu sjela rukama na záda, aby si ho přitáhla blíž. Její ruce sjely po něčem sametovém. Přejela přes to jednou rukou a pak i druhou. Hledala, kde to končí. Nakonec se podívala na Danielovu zářící tvář.

Něco za ním bylo rozvinuté.

Křídla. Lesklá a duhová. Pomalu s nimi pohnul. Bez námahy. Zářily v dešti. Už je přece viděla, možná. Nebo něco jim podobného.

“Danieli,” řekla a zalapala po dechu. Křídla se dostala do jejího vidění i do její mysli. Zdálo se, že hrají milióny barev. Rozbolela jí z toho hlava. Snažila se dívat jinam, kamkoli jinam. Na všech stranách vedle Daniela byla nekonečná růžová a modrá obloha prosvícená sluncem. Dokud se nepodívala dolů. To byla poslední věc, kterou viděla.

Zem.

Tisíce metrů pod nimi.

Když otevřela oči, bylo světlo v místnosti příliš jasné a její kůže příliš suchá. Navíc cítila nesnesitelnou bolest v zadní části hlavy. Obloha byla pryč, stejně i Daniel. Byl to jen další sen.

Najednou se ucítila téměř nemocná touhou.

Byla v místnosti s bílými stěnami. Ležela na nemocničním lůžku. Kolem ní byl tenký papírový závěs, který byl zatažený jenom napůl, který jí měl oddělovat od rušného světa na druhé straně.

Luce se opatrně dotknula citlivého místa na krku a zakňučela.

Snažila se dostat z postele. Nevěděla, kde byla, ale měla pocit, že už nebyla ve Sword&Cross. Její rozvlněné bílé šaty se ukázaly být pytlovitými šaty z nemocnice. Cítila, jak se každá část snu vytrácí-přesto ta křídla. Byla tak skutečná. Když se jich dotknula, byly tak sametové a živé.

Její žaludek. Sevřela a rozevřela pěsti. Naplnila jí příšerná prázdnota.

Někdo ji uchopil a stisk pravou ruku. Luce rychle otočila hlavou a trhla sebou. Myslela si, že byla sama. Gabbe seděla na okraji vybledlé modré židle, která se zdála až nechutně podobná barvě jejích očí.

Luce se chtěla odtáhnout -nebo aspoň čekala, že se bude chtít odtáhnout-jenže Gabbe jí věnovala ten nejteplejší úsměv, který v ní vyvolal pocit bezpečí. Uvědomila si, že je ráda, že není sama.

“Kolik z toho byl jen sen?” zamumlala.

Gabbe se zasmála. Měla vedle sebe na stole kelímek s krémem na ruce. Začala ho roztírat do ruky Luce, která v posteli ucítila vůni citrónu. “To záleží na tom, co se ti zdálo.” řekla a masírovala Luce prsty. “Ale sny nevadí. Vím, že vždycky, když cítím, že se mi svět otáčí vzhůru nohama, jdu na manikúru.”

Luce se na ní podívala. Ona sama nikdy na nehty moc nebyla, ale sova Gabbe jí připomněla to, co vždy říkala její máma. Vždycky navrhovala, ať jdou spolu na manikúru, když měla Luce špatný den. Když jí Gabbe pomalu masírovala prsty, Luce uvažovala, jestli jí to celé ty roky nechybělo.

“Kde to jsme?” zeptala se.

“Lullwaterská nemocnice.”

Její první cesta mimo akademickou půdu a ona skončí v nemocnici pět minut od domu jejích rodičů. Naposledy tu byla, kdy spadla z kola a tady jí šili loket. Měla tři stehy. Její táta byl pořád s ní. Teď ho ale nikde neviděla.

“Jak dlouho už jsem tady?” zeptala se.

Gabbe se podívala na hodiny, které viseli a bílé zdi a řekla: “Našli tě, když jsi omdlela z inhalace kouře včera večer asi kolem jedenácté. Tohle je standartní postup podle EMTs, když najdou dítě z polepšovny v bezvědomí. Ale neboj se. Randy řekla, že tě odsud brzo odvezou. Jakmile tvoji rodiče dají vše do pořádku-”

“Moji rodiče jsou tady?”

“A mají starost o svou dceru. Roztřepené konečky vpravo dole máš od ondulace tvojí mámy. Jsou v chodbě a topí se v papírování. Řekla jsem jim, že na tebe dám pozor.”

Luce zasténala a přitiskla si polštář na obličej. Hluboká bolest v zadní části hlavy se ozvala znovu.

“Pokud je nechceš vidět …”

Luce nenaříkala kvůli svým rodičům. Ona umírala touhou vidět svoje rodiče. Vzpomněla si na knihovnu-oheň-nové barevné odstíny stínů, které děsivě rostly pokaždé, když je viděla. Vždycky byly tmavé a nevzhledné a i z nich byla nervózní. Včera v noci to ale vypadalo, skoro jako by po ní stíny něco chtěly. A pak tu byla další věc. Levitující síla, která stála za jejím vysvobozením.

“Co je to za pohled?” zeptala se Gabbe. Napínala svojí hlavu a mávala rukou Luce před obličejem. “Na co myslíš?”

Luce nevěděla, co si o náhlé laskavosti Gabbe má myslet. Gabbe nevypadala jako nápomocná zdravotní asistentka, která by lidem kolem sebe dobrovolně věnovala svou pozornost. Navíc tu okolo ani nebyly žádní kluci, jejichž pozornost by si mohla uzurpovat. Gabbe nikdy neměla Luce ráda. Ale co když tu není ze své vlastní vůle?

Ale ani nikdo jako Gabbe nedokáže vysvětlit, co se stalo včera v noci. Hrozné nepochopitelné setkání na chodbě. Ten neskutečný pocit, když byla vedena směrem dopředu temnotou. Divé, přesvědčivé postavy světla.

“Kde je Todd?” zeptala se Luce. Vzpomněla si na strašné oči toho kluka. Když se rozpojili, někdo jí odmrštil a pak …

Papírová opona se náhle vyhrnula a za ní se objevila Arriane. Měla na sobě in-line brusle a červenobílou uniformu Striper. Krátké vlasy měla stočené na temeni hlavy do mnoha uzlů. Obrátila se k ní s podnosem, na kterém byly tři kokosové skořápky s neonovými party deštníky.

“Tak tady mě máte,” řekla hrdelním hlasem. “Nedáte si kokosové mléko - whoa, protáhlé obličeje. Co jsem přerušila?”

Arriane zabrzdila u nohou postele Luce. Natáhla k ní kokos s houpajícím se růžovým deštníkem.

Gabbe vyskočila a chytila kokos jako první. Přičichla si k jeho obsahu.

“Arriane, ona si právě prožila trauma,” hubovala jí. “A pro tvoji informaci, právě jsi přerušila téma Todd.”

Arriane si od ní chtěla vzít kokos zpět. “Právě proto potřebuje něco, co jí nakopne,” namítla a majetnicky držela podnos, zatímco se o kokos prala s Gabbe.

“Fajn,” řekla Arriane a nechala Gabbe. “Dám jí svůj starý nudný nápoj.” Dala Luce kokos s modrým deštníčkem.

Luce musela být v nějakém post-traumatickém omámení. Jak se tam dostaly tyhle věci? Kokosové skořápky? Deštníčky? Bylo to, jako by nebyla v polepšovně ale spíš v klubu Med.

“Kde jsi vzala všechny tyhle věci?” zeptala se. “Chci říct děkuju, ale-”

“Když je potřeba, spojíme naše zdroje,” řekla Arriane. “I Roland pomohl.”

Všechny tři si sedly a chvíli pily výborné vychlazené sladké nápoje. Pak už Luce nemohla. “Takže, zpět k Toddovi …?

“Todd,” řekla Gabbe slabým hlasem. “Věc se má tak … on se jen nadýchal mnohem víc kouře než ty, zlato-”

“Nenadýchal,” odplivla si Arriane. “Zlomil si vaz.”

Luce zalapala po dechu a Gabbe po Arriane hodila deštníček z pití.

“Co?” řekla Arriane. “Luce to zvládne. Pořád se ještě nezjistili, proč se to stalo?”

“Důkazy jsou stále neprůkazné,” řekla Gabbe a dávala důraz na každé slovo.

Arriane pokrčila rameny. “Luce tam byla, musela vidět-”

“Neviděla jsem, co se mu stalo,” řekla Luce. “Byli jsme spolu, ale pak nás něco odhodilo od sebe. Měla jsem špatný pocit, ale nevěděla jsem že…” zašeptala. “Takže on je …”

“Odešel z tohohle světa,” řekla tiše Gabbe.

Luce zavřela oči. Chlad, který se jí rozšířil útrobami, neměl nic společného s chladným pitím. Vzpomněla si na Toddovo horečné bouchání na stěny. Zpocené ruce, kterými ji mačkal, když je obklopovaly stíny. Hrozný okamžik, když byli od sebe odtrženi a ona byla příliš slabá na to, aby šla k němu.

Viděl stíny. Teď si tím byla jistá. A zemřel.

Po smrti Trevora neuplynul ani týden, když si k ní našel cestu nenávistný dopis. Její rodiče se snažili všechny dopisy prověřovat dřív, než si stačila přečíst ty jedovaté věci, ale nestačili na to. Některé dopisy byly psány ručně. Některé se skládaly z písmen nalepených vedle sebe, vystřižených z časopisů, ve stylu lidí, kteří si píšou o výkupné. Označili ji za vraha. Čarodějnici. Jména, kterými ji nazývali, by mohly zaplnit celý zápisník a způsobit dost utrpení, aby ji rodiče zavřeli doma na celé léto.

Myslela si, že se téhle noční můry zbavila. Že nechala minulost za sebou, když přišla na Sword&Cross. Už si zvykla na škole, našla si přátele … ach bože. Zatajila dech. “Co Penn?” zeptala se a kousla se do rtu.

“Penn je v pořádku,” řekla Arriane. “Ona je hlavní svědek příběhu toho, jak vznikl oheň. Ona a slečna Sophia se obě dostaly ven. Smrděly jako dým na západě Gruzie. A oblečení na tom nebylo o moc líp.”

Luce vydechla. Alespoň nějaké dobré zprávy. Ale pod nemocniční přikrývkou, tenkou jako papír se zachvěla. Brzy přijdou stejné typy lidí, jací přišli potom, co Trevor umřel. Přijdou znovu. Nejen ti, kteří jí psali dopisy. Dr. Sanford. Její kurátor. Policie.

Stejně jako předtím budou očekávat, že s nimi dá celý příběh dohromady. Pamatovala si každý detail. ale samozřejmě, jako předtím, toho nebude schopna. V jednu chvíli byl po jejím boku, jenom kousek od ní. A v té další-

“Luce!” Penn vtrhla do místnosti a držela velký hnědý heliový balón. Byl na něm nakreslený obvaz a u toho napsáno: Nějak to zvládni modrou kurzívou, která se používá v dopisech. “Co se tu děje?” zeptala se při kritickém pohledu, kterým zpražila tři dívky. “Nějaký druh pyžamového večírku?”

Arriane si sundala brusle a vylezla si na postel vedle Luce. Pila dvojitý kokosový nápoj a položila si hlavu na rameno Luce. Gabbe lakovala Luce jasným lakem ruku, ve které nedržela kokosový nápoj.

“Jo,” zachichotala se Arriane. “Přidej se k nám, Pennyloafer. Hrajeme pravdu nebo úkol. Můžeš začít.”

Gabe se snažila zakrýt její smch elegantním falešným kýchnutím.

Penn si dala ruce v bok. Luce se cítila kvůli ní špatně, ale taky z ní měla trochu strach. Penn vypadala pěkně divoce.

“Jeden z našich spolžáků včera v noci zemřel,” formulovala pečlivě Penn. “A Luce mohla být opravdu vážně zraněná.” Zavrtěla hlavou. “Jak se vy dvě můžete bavit v době jako je tahle?” Začichala. “Je to alkohol?”

“Ohhh,” řekla Arriane a při pohledu na Penn její tvář zvážněla. “Ty jsi ho měla vážně ráda, viď?”

Penn zvedla polštář ze židle za ní a hodila ho na Arriane. Penn měla pravdu. Bylo divné, že Arriane a Gabbe zvládly Toddovu smrt … tak lehce. Skoro, jako by byly zvyklé, že se tyhle věci stávají pořád. Jako by je to neovlivnilo tak, jak to ovlivnilo Luce. Ale oni nemohli vědět, co věděla Luce o posledních Toddových chvílích. Nemohli vědět, proč se právě teď cítí tak špatně. Poplácala na místo na posteli vedle ní a podívala se na Penn. Pak jí podala to, co zbylo z jejího mrazivého kokosu.

“Šli jsme ven zadním východem a pak-” Luce nemohla říct ani slovo. “Co se stalo slečno Sophii a tobě?”

Penn se nejistě podívala na Arriane a Gabbe, jako by se bála, že budou nepříjemné.. Penn se usadila na okraji postele.

“Jen jsem tam šla a požádala ji o-” Podívala se znovu na obě dívky, pak věnovala Luce vědoucí pohled. “Položila jsem jí nějakou otázku. Nevěděla na ní odpověď, ale chtěla mi ukázat nějakou knihu, kde bych odpověď mohla najít.”

Luce úplně zapomněla na její hledání s Penn poslední noc. Zdálo se to tak dávno a tak nedůležité po tom všem, co se stalo.

“Ušli jsme sotva dva kroky od stolu slečny Sophie,” pokračovala Penn, “najednou jsem koutkem oka zahlédla obrovský výbuch světla. Chci říct, četla jsem o samovznícení, ale tohle bylo …”

Všechny dívky se naklonily dopředu. Příběh Penn byl jako z titulního článku novin.

“Někde to muselo začít,” řekla Luce a snažila se představit si v mysli slečnu Sophii. “Já jsem si ale nemyslela, že byl v knihovně ještě někdo jiný.”

Penn zavrtěla hlavou. “Nebyl. Slečna Sophia musela mít zkrat v lampě. Ať už se stalo cokoliv, oheň měl hodně paliva. Všechny její dokumenty shořely.” Kroutila si prsty.

Ale ona je v pořádku, ne?” zeptala se Luce a začala žmoulat lem nemocničních šatů.

“Rozrušená ale v pořádku,” řekla Penn. “Nakonec se to uhasilo, ale myslím, že přišla o mnoho důležitých věcí. Když jí řekli, co se stalo Toddovi, myslím, že byla moc otupělá na to, aby jí došlo co se opravdu stalo.”

“Možná, že byla příliš otupělá, aby tomu porozuměla,” řekla Luce. Tentokrát Luce a Ariiane přikývly na souhlas. “Ví-ví to rodiče Todda?” zeptala se a přemýšlela, jak by na to reagovali její rodiče.

Představila si, jak teď vyplňují papíry v hale. Chtěli jí vůbec vidět? Spojí si smrt Todda s tou Trevorovou … a povedou stopy tohohle strašného příběhu zase k ní?

“Zaslechla jsem, jak Randy mluví po telefonu s rodiči Todda,” řekla Penn. “Myslím, že na ně budou podávat žalobu. Jeho tělo bude ještě dneska posláno zpátky na Floridu.”

Cože? Luce polkla.

“Sword&Cross pro něj ve čtvrtek pořádá vzpomínkovou bohoslužbu,” řekla tiše Gabbe. “Daniel a já se jí chystáme zorganizovat.”

“Daniel?” zopakovala Luce dřív, než se mohla zastavit. Podívala se na Gabbe a zůstala na ní zaraženě zírat. Najednou si opět uvědomila, jak vypadá: růžové rty, blond svůdkyně.

“On byl ten, kdo vás našel včera večer,” řekla Gabbe. “Odnesl tě z knihovny do kanceláře Randy.”

Daniel ji odnesl? Stejně jako v … jeho paže kolem jejího těla? Vzpomněla si na svůj sen, na pocit létání, který ji přemohl. Cítila, jak je přivázaná k posteli. Toužila po nebi, po dešti, jeho ústech, zubech, jeho jazyku, který tančí s tím jejím znovu a znovu. Její tvář hořela. Nejprve touhou, potom mučivým vědomím, že se nic z toho nikdy nestane. Ne, když bude vzhůru. Ty krásná oslepující křídla byla jen fantastickou součástí toho snu. V reálném životě ji Daniel jen přinesl do kanceláře Randy. Nikdy ji nechtěl. Nikdy ji nesevřel v náručí. Ne takhle.

“Ehm, Luce, jsi v pořádku?” zeptala se Penn. Ovívala Luce její zarudlé tváře deštníčkem z pití.

“Je mi fajn,” řekla Luce. Bylo nemožné, aby dostala ta křídla ze své mysli. Zapomenout na pocit, když vzal do dlaní její tvář. “Jen se stále zotavuju. Myslím.”

Gabbe ji poplácala po ruce. “Když jsme slyšeli o tom, co se stalo, šli jsme za Randy, jestli bychom tě nemohli navštívit,” řekla a podívala se na ní. “Nechtěli jsme, aby ses probudila sama.”

Ozvalo se zaklepání na dveře. Luce čekala nervózní tváře jejích rodičů, ale dovnitř nikdo nevešel. Gabbe vstala a podívala se na Arriane. Nikdo jiný nevstal. “Zůstaňte tady. Zvládnu to.”

Luce ještě překonávalo to, co jí řekli o Danielovi. I když to nedávalo žádný smysl, chtěla, aby za těmi dveřmi stál on.

“Jak jí je?” zeptal se šepot za dveřmi. Ale luce ten hlas poznala. Byl to on. Gabbe mu něco zamumlala zpátky.

“Co je to shromáždění?” zavrčela zvenku Randy. Luce pokleslo srdce. Věděla, že tohle znamená, že je konec návštěvních hodin. “Koho tady najdu po konci návštěvních hodin, dostane trest. A ne, Grigorij, nebudu přijímat květiny jako úplatky. Všichni hned do auta.”

Po tónem jejího hlasu se Arriane i Penn přikrčily. Pak rychle hodily kokosové skořápky pod postel. Penn hodila deštníky do pouzdra na tužky a Arriane nastříkala do vzduchu vanilkový sprej. Luce jim podala mátové žvýkačky.

Penn se chvíli dusila plovoucím oblakem parfému. Pak se rychle naklonila k Luce a zašeptala: “Jakmile se uzdravíš, najdeme tu knihu. Myslím, že bude pro obě lepší, když se na něco zaměříme a udržíme naší pozornost od toho všeho, co se stalo.”

Luce stiskla ruku Penn, jako poděkování a usmála se na Arriane, která vypadala, že je až příliš zaneprázdněná zavazováním svých kolečkových bruslí, než aby je slyšela.

V tu chvíli Randy vrhla do dveří: “Další shromáždění!” vykřikla. “Neuvěřitelné.”

“My jsme jen-” začala Penn.

“Na odchodu,” dokončila za ni Randy. Měla v ruce kytici bílých divokých pivoněk. Divné. To byly vždycky oblíbené květiny Luce. Muselo být těžké najít je někde tady kvést.

Randy otevřela skříňku pod umyvadlem. Vytáhla z ní malou zaprášenou vázu. Naplnila ji kalnou vodou z kohoutku a hrubě narvala dovnitř pivoňky. Pak je postavila na stůl vedle Luce. “Ty jsou od tvých přátel,” řekla, “kteří jsou teď všichni na odchodu.”

Dveře byly dokořán a Luce viděla, jak se o jejich rám opírá Daniel. Měl zvednutou hlavu a jeho šedé oči ji s obavami sledovaly. Setkal se s pohledem Luce a věnoval jí malý úsměv. Když si odhrnul vlasy z očí, Luce viděla malý tmavě červený šrám na jeho čele.

Randy vedla Penn, Arriane a Gabbe ven ze dveří. Luce ale nemohla odtrhnout oči od Daniela. Zvedl do vzduchu ruku a pusou na ní něco artikuloval. Myslela si, že to bylo: Je mi to líto. Potom je Randy vystrčila ze dveří.

“Doufám, že tě neobtěžovali,” řekla Randy, která stála ve dveřích a nesouhlasně se mračila.

“Ach ne!” Luce zavrtěla hlavou, když si uvědomila, jak moc spoléhala na loajalitu Penn a Arriane. Nevysvětlitelným způsobem jí zvedli náladu. I Gabbe k ní byla laskavá. A Daniel, i když ho sotva viděla, pro ní udělal víc, než mohl vědět. Obnovil její klid. Přišel ji zkontrolovat. Myslel na ni.

“Dobře,” řekla Randy. “Protože návštěvní hodiny ještě neskončily.”

Opět někdo zaklepal. Luce se zvedla, protože čekala rodiče. Ozval se ovšem jen rázný krok na linu. Za chvíli Luce uviděla slečnu Sophii. Na ramenou měla pověšený tenký, podzimní, barevný kabát. Rty měla namalované tmavě červenou rtěnkou. Za ní šel holohlavý muž v obleku a dva policisté. Jeden baculatý a ten druhý vyhublý. Oba měli zkřížené ruce.

Baculatý policista byl mladší. Posadil se na židli vedle Luce. Ten druhý stál u něj a položil si ruce volně vedle těla.

Plešatý muž přistoupil a nabídl Luce ruku, “Já jsem pan Schultz. Právník Sword&Cross.” Luce mu strnule potřásla rukou. “Tito důstojníci se tě chystají požádat, abys jim odpověděla na pár otázek. Nic z toho nebude použito u soudu, jen se snaží potvrdit si podrobnosti z nehody-”

“A já jsem trvala na tom, že tu budu v průběhu výslechu, Lucindo.” Slečna Sophia k ní přišla blíž a pohladila jí po vlasech. “Jak se máš drahoušku?” zašeptala. “Byla jsi v bezvědomí. Jsi ještě v šoku?”

“Jsem v pořádku-”

Luce se odmlčela, když zahlédla dvě postavy ve dveřích. Málem se rozplakala, když uviděla tmavé kudrnaté vlasy její matky a jejího tátu s brýlemi z želvoviny.

“Mami,” zašeptala příliš tiše, aby jí mohl někdo slyšet. “Tati.”

Vrhli se k posteli. Házeli kolem sebe rukama a mačkali ji. Chtěla je tak moc obejmout, ale cítila se příliš slabá. Byla ale mnohem víc klidná, když ucítila známý dotek. Jejich oči vypadaly stejně vystrašeně, jako se cítila ona.

“Miláčku, co se stalo?” zeptala se jí máma.

Nemohla říct ani slovo.

“Řekla jsem jim, že jsi nevinná,” řekla slečna Sophia a obrátila se k důstojníkům, aby jim to připomněla. “Nešťastná souhra okolností.”

Samozřejmě, že oni měli Trevorovu nehodu napsanou v záznamech. Samozřejmě, že policajti našli … pozoruhodné souvislosti se smrtí Todda. Luce měla s policisty už praxi. Věděla, že je jejich odpovědi frustrují a naštvou.

Vyhublý policista s dlouhými kotletami vyšel ze stínu. Měl v ruce její otevřený soubor a vypadalo to, že mu věnuje plnou pozornost, protože se na ní ani jednou nepodíval.

“Slečno Priceová,” řekl pomalu. Měl jižanský přízvuk. “Proč jste byla vy a pan Hammond sami v knihovně, když všichni ostatní studenti byli na večírku?”

Luce pohlédla na svoje rodiče. Její matka se kousala do rtu a smývala si rtěnku. Její otec měl tvář bílou jako papír.

“Nebyla jsem s Toddem,” řekla a nechápala linii výslechu. “Byla jsem s Penn, mojí kamarádkou. A byla tam i slečna Sophia. Todd si něco četl a byl sám. Když začalo hořet, ztratila jsem Penn a Todd byl jediný, na koho jsem narazila.”

“Jediný koho jste mohla najít … abyste udělala co?”

“Počkejte chvíli.” Pam Schultz zakročil a přerušil výslech. “Rád bych vám připomněl, že to byla nehoda. Nevyslýcháte podezřelého.”

“Ne, já chci odpovědět,” řekla Luce. V téhle místnosti bylo tolik lidí, že nevěděla, na koho se má dívat. Našla očima policistu s její složkou. “Co tím myslíte?”

“Jste výbušná osoba, slečno Priceová?” zavřel složku. “Mohla by ses sama nazvat samotářkou?”

“To stačí,” přerušil ho její otec.

“Ano. Lucinda je seriózní studentka,” doplnila slečna Sophia. “Nikdy neměla s Toddem Hammondem žádný problém. To co se stalo, byla nešťastná náhoda, nic víc.”

Důstojník se podíval směrem k otevřeným dveřím, jako by chtěl slečně Sophii naznačit, aby odešla. “Ano, madam. No, ale v případě, že se jedná o dítě z polepšovny, se nemůžete divit, že máme určité pochybnosti, ne vždy výpověď odpovídá-”

“Povím vám všechno, co vím,” řekla Luce a sevřela ruce v pěst. “Nemám co skrývat.”

Řekla jim všechno, co mohla. Mluvila pomalu a zřetelně, takže už pak znovu nemusela vyprávět rodičům a policisté si stíhali dělat poznámky. Nechtěla se nechat pohltit emocemi. Vypadalo to, že je to přesně to, co všichni očekávají.

Hlavní bylo, že vynechala z příběhu stíny. Řekla, že běželi k zadním dveřím. Našli východ na konci dlouhé chodby. Na schodech spadli a prudce padali z římsy. Ona a Todd oba běželi tak rychle, že nemohli pád zastavit. Pak se Luce těžce udeřila do hlavy a probudila se až o dvanáct minut později. To bylo všechno, co si pamatovala.

Nedala jim moc prostoru pro dohady. Nehodlala jim říct, co si doopravdy pamatovala z té noci.

Když bylo po všem, pak Schultz věnoval policistům pohled ´tak už jste spokojení?´ a vyvedl je. Slečna Sophia se na Luce usmála, jako by se jim podařilo něco nemožného. Matka Luce si dlouze povzdechla.

“Dobře, probereme to na stanici,” řekl vyhublý důstojník a zavřel soubor Luce s takovou rezignací, že se zdálo, že tím chce Luce poděkovat za její pomoc.

Pak čtyři policisté odešli a ona zůstala se svými rodiči.

Takhle by asi nemělo vypadat rodinné prostředí. Ret její mámy se třásl a její táta jen polkl.

“Ryndy trvala na tom, že musíš do Sword&Cross ještě dnes odpoledne.” řekl její táta. “Nedívej se tak zlato. Lékař řekl, že jsi v pořádku.”

“Víc, než dobře,” řekla její máma, ale znělo to nejistě.

Její otec jí položil ruku na rameno. “Uvidíme se v sobotu. Je to za pár dní.”

V soboru. Zavřela oči. Den rodičů. Těšila se na to od chvíle, kdy přišla na Sword&Cross. Teď bylo ale všechno poznamenané smrtí Todda. Zdálo se, že její rodiče už touží odejít. To byl způsob, jak se chtěli vypořádat s realitou, že je jejich dcera v polepšovně. Byli tak normální. Nemohla je obviňovat.

“Teď si odpočiň, Luce,” řekl jí otec. Sklonil se a políbil ji na čelo. “Máš za sebou dlouhou a těžkou noc.”

“Ale-”

Byla vyčerpaná. Na chvilku zavřela oči, a když je otevřela, její rodiče už jí mávali ze dveří.

Vzala si z vázy bílý krásný květ a pomalu si k němu přičichla. Obdivovala hluboce vykrajované listy a křehké plátky. V jeho středu byly ještě vlhké kapky nektaru. Květ měl jemnou kořeněnou vůni.

Snažila se představit si, jak by vypadala květina v rukou Daniela. Snažila se představit si, kde k nim přišel a na co myslel.

Byl to takový zvláštní výběr květin. Divoké pivoňky nerostli v Georgii. Neuchytily se ani na otcově zahradě v Thunderboltu. A co víc. Tyhle pivoňky ještě nikdy neviděla. Květy byly velké a jejich vůně jí připomínala něco, co nedokázala pojmenovat.

12. kapitola 1/2

V PRACHU

V mlhavém soumraku, který padl na hřbitov, kroužil sup. Uplynuly dva dny od smrti Todda a Luce nebyla schopna jíst ani spát. Stála v černých šatech bez rukávů na hřbitově, kde se konalo shromáždění na počest Todda. Jako by ten příšerný hodinový obřad nestačil. Hlavně proto, že vnitřek kaple byl změněný na bazén, se obřad musel konat na ponurém bažinatém hřbitově.

Od nehody byl ve škole dočasně zakázaný pohyb studentů. Navíc tam skoro nikdo nemluvil.

Luce strávila poslední dva dny vyhýbáním se pohledů ostatních studentů, kteří si ji měřili s různým stupněm podezření. Ti, které neznala, se na ní dívali se slabým náznakem strachu. Jiní, jako Roland a Molly, to řešili hnusným nestydatým způsobem. Jako by bylo něco temně fascinujícího na jejím přežití. Během vyučování vydržela sondování očí, jak nejlépe dovedla. Byla ráda, když jí v noci Penn přinesla kouřící hrnek zázvorového čaje, nebo Arriane, která ji vždycky pod dveře strčila časopis Mad Libs.

Byla zoufalá, protože na to nemohla přestat myslet. A byla neklidná, protože čekala, až se zase něco pokazí. Věděla, že to přijde. Ať už ve formě druhé návštěvy policie nebo ze strany stínů-nebo obojí.

Ráno jim rozhlasem oznámili, že jejich sociální večer bude zrušen z úcty k Toddovi a škola bude ukončena o hodinu dřív, aby se mohli studenti převléknout a přijít na hřbitov ve tři hodiny. Jako kdyby celá škola nebyla na pohřeb oblečená celou dobu ve škole.

Luce nikdy neviděla tolik lidí shromážděných ve škole na jednom místě. Randy stála v centru skupiny v šedé sukni a tlustých černých gumákách. Slečna Sophia měla v očích slzy. Zrovna od pana Cola, který stál ve smutečních šatech za ní, přijímala kapesník. Paní Tross a Diante stály v černých kostýmkách se skupinou dětí, kterou Luce nikdy předtím neviděla.

Studenti byli usazeni v abecedním pořádku. Před sebou Luce mohla vidět Joela Blanda. Byl to kluk, který minulý týden vyhrál plavecký závod. Zrovna smrkal do špinavého kapesníku.

Luce nikoho od P neznala, ale viděla Daniela, který seděl až nechutně blízko k G-Gabbe, dvě řady před ní. Byl oblečený v dokonalém černém, pruhovaném saku. Měl hlavu níž, než všichni okolo. I zezadu Daniel vypadal opravdu vážně.

Luce přemýšlela o bílých pivoňkách, které jí přinesl. Randy Luce nedovolila si odnést vázu, když odcházela z nemocnice. Aby Luce dostala květiny do svého pokoje, nápaditě uřízla vršek plastové lahve nůžkami na manikúru.

Květy stále voněly a uklidňovali jí. Poselství, které jí nabízely, bylo nejasné. Obvykle, když ti kluk přinese květiny, neměl bys mít problém s tím, uhodnout jeho pocity. Jenže s Danielem to byl špatný nápad.

Bylo mnohem bezpečnější předpokládat, že jí je přinesl, protože se to dělá, když někdo přešel nějakým traumatem.

Ale stále: Přinesl jí květiny! Když se teď naklonila dopředu na skládací židli a podívala se na její kolej do třetího okna zleva, skoro je mohla vidět.

“V potu tváře své, budeš jíst chléb.” Kněz, který byl placený od hodiny, švitořil v přední části davu. “Až se nevrátíš na zem. Neboť jsi z ní byl vzat, prach jsi a v prach se obrátíš.”

Byl to hubený, asi sedmdesátiletý muž, který se ztrácel ve svém velkém saku. Jeho atletické boty měly roztřepené tkaničky. Jeho tvář byla vrásčitá a opálená.

Mluvil do mikrofonu, který byl připojen ke starému plastovému reproduktoru, který vypadal jako z osmdesátých let. Zvuk, který z něj vycházel, zněl staticky a zkresleně, když se nesl davem.

Všechno na téhle bohoslužbě bylo nedostatečně a úplně špatně.

Nikdo tím, že je tady, nevzdával Toddovi hold. Celý tenhle obřad vypadal spíš jako pokus o to, ukázat studentům, jak může být život nespravedlivý. Svědčil o tom i fakt, že tu nebylo Toddovo tělo přítomno. Nikdo z těch lidí tady Todda neznal, a ani ho znát nechtěl.

Celý tenhle dav lidí byl falešný. Ještě to zhoršovalo pár lidí, kteří plakali. Luce měla pocit, že jí byl tímhle Todd ještě víc cizí než byl dřív.

Ať Todd odpočívá v pokoji. Oni budou muset jít prostě dál.

Bílá sova pálená houkala ve vysokých větvích dubu nad jejich hlavami. Luce věděla, že byl poblíž nějaký klan sov s mladými. Slyšela houkání jejich matky každý večer tenhle týden. Následovalo ho šílené pleskání křídel jejich otce, když se vracel z jeho nočního lovu.

A pak bylo po všem. Luce vstala ze svého křesla a zastihl ji pocit slabosti z nespravedlnosti toho všeho. Todd byl tak nevinný, jak byla ona vinná. I když nevěděla proč.

Když následovala ostatní studenty, kteří šli v jednou houfu na takzvanou recepci, ovinuly se jí kolem pasu něčí paže a přitáhly si ji k sobě.

Daniel?

Ale ne, byl to Cam.

Jeho zelené oči se dívaly do těch jejích. Viděla v nich smutek a bylo jí ještě hůř. Kousla se do rtu, aby se nerozbrečela. Vidět Cama by jí nemělo nutit brečet.jenže ona byla emocionálně vyčerpaná. Balancovala na pokraji zhroucení. Kousla se tak silně, že ucítila chuť krve. Otřela si ústa rukou.

“Hele,” řekl Cam a hladil jí po vlasech. Trhla sebou. Nikdo se ještě nedotkl její hlavy, od té chvíle, kdy spadla ze schodů. “Chceš někam jít a promluvit si?”

Šli s ostatními přes trávník směrem k recepci, která se konala ve stínu jednoho z dubů. Židle byly namačkané jedna na druhou. Nedaleko byl rozkládací stůl, který byl posetý hromadami sušenek z krabic, stále uzavřených v plastových sáčcích. Levná plastová punčová mísa byla plná sirupovité červené kapaliny. Létalo kolem ní několik much. Skoro jako mrtvé tělo. Byla to patetická recepce. Několik studentů se sem ani neobtěžovalo. Luce si všimla Penn v černé sukni, která si třásla rukou s ředitelem. Daniel byl daleko od nich a šeptal si něco s Gabbe.

Když se otočila zpátky ke Camovi, přejel lehce prstem po její klíční kosti. Pak jí přejel po krku. Vydechla a cítila, jak se jí tvoří husí kůže.

“Jestli se ti ten řetízek nelíbí,” řekl a naklonil se k ní, “můžu ti dát něco jiného.”

Jeho rty byly tak blízko k jejímu krku, že mu Luce položila ruku na rameno a trochu ustoupila.

“Moc se mi líbí,” řekla a myslela na krabičku, která stále ležela na jejím stole. Byla hned vedle květin od Daniela. Strávila polovinu noci tím, že se na ně střídavě dívala a přemýšlela nad záměry, proč jí je Cam a Daniel dali. U Cama to bylo lehčí a jednodušší zjistit. Jako by byl kalkulačka a Daniel byl algebra. Vždycky měla ráda počty, jen jí někdy trvalo hodinu přijít na výsledek.

“Myslím, že ten řetízek je skvělý,” řekla Camovi. “Jen jsem ještě neměla šanci si ho obléct.”

“Je mi to líto,” řekl a našpulil rty. “Neměl jsem na tebe tlačit.”

Projel si rukou své tmavé vlasy a ukázal z jeho tváře víc, než bylo obvyklé. Takhle vypadal starší a zralejší. Jeho pohled byl tak intenzivní. Jeho velké zelené oči jí zkoumaly, jako by se díval až do jejího nitra.

“Slečna Sophia neustále opakovala, abych ti dal těch pár dní prostor. Vím, že to bylo správné, protože jsi toho tolik prožila. Ale měla bys vědět, že jsem na tebe myslel. Celou dobu. Chtěl jsem tě vidět.”

Pohladil ji hřbetem ruky po tváři a ona cítila, jak se jí oči zalily slzami. Bylo toho moc. Cítila se strašně, že tu teď stála a plakala. Ale ne kvůli Toddovi, jehož smrt byla sice důležitá, ale ne tak důležitá - jenže ona plakala ze sobeckých důvodů. Poslední dva dny se utápěla v bolesti kvůli Trevorovi a jejím životem před Sword&Cross. Tím co viděla, ale co nemůže nikdy nikomu říct. Musela se zbavit stínů.

Bylo to, jako by to Cam vycítil. Nebo alespoň část toho, protože si ji složil do náruče. Přitiskla mu hlavu na silný a široký hrudník a on jí kolébal ze strany na stranu.

“Je to v pořádku,” řekl. “Všechno bude v pořádku.”

Možná, že mu nemusela nic vysvětlovat. Čím víc byla v nitru zničená, tím víc k dispozici jí Cam byl. Co když to bylo jen o tom stulit se někomu v náručí? Někomu, kdo by se o ní staral? Kdo by k ní cítil jednoduchou náklonnost?

Bylo to jako dětská bábovička. Udělat to a počkat co z toho bude.

Luce nevěděla, jak se od Cama odtáhnout. Byl tak hezký. Měla ho ráda. Přesto se cítila provinile, protože jí jeho dotek začal obtěžovat. Byl tak dokonalý a užitečný. Vždycky přesně věděl, co má udělat. Bylo to tím … že to nebyl Daniel.

Andělský potravinový košíček se objevil za ramenem Cama. Luce cítila, jak ruce, které jí držely se změnily v pěsti. “Vypadáte, že potřebujete napít,” řekla Gabbe a podávala Camovi košíček. Zamračil se na ní a pustil Luce.

“Jsi v pořádku?” zeptala se Gabbe Luce.

Luce přikývla. Poprvé se Gabbe vynořila přesně ve chvíli, kdy Luce potřebovala zachránit. Usmáli se na sebe a Luce si od ní vzala s poděkováním košíček. Ukousla si malé a sladké sousto.

“Punch zní skvěle,” řekl Cam skrz zaťaté zuby. “Proč nám nějaký nepřineseš, Gabbe?”

Gabbe obrátila oči v sloup a podívala se na Luce. “Člověk mu udělá laskavost a on si najednou myslí, že jsi jeho otrok.”

Luce se zasmála. Cam byl trošku naštvaný, ale Luce bylo jasné, co má udělat.

“Půjdu si pro pití,” řekla Luce a zhluboka se nadechla. Zamířila ke stolku s mísou punče. Zrovna si brala kelímek, když jí někdo zašeptal do ucha. “Chceš se odsud dostat?”

Luce se otočila, připravená vymyslet nějakou záminku pro Cama, že odsud nemohla uprchnout-ne teď a ne s ní. Ale to nebyl Cam, kdo natáhl ruku a dotkl se rukou jejího zápěstí.

Byl to Daniel.

Změnila názor jen trošku. Její středeční telefon měl být za deset minut. Zoufale chtěla slyšet hlas Callie nebo jejích rodičů. Mluvit o něčem jiném, než o tom, co se děje uvnitř těchto bran z tepaného železa. Cokoliv jiného než bezútěšnost, kterou prožívala poslední dva dny.

Ale vypadnout? S Danielem? Přistihla se, že přikyvuje.

Cam by jí nenáviděl, kdyby viděl, jak odchází. A on to uvidí. Bude se na ní dívat. Mohla téměř cítit jeho zelené oči na zadní straně její hlavy. Ale ona samozřejmě musela jít. Vklouzla rukou do té Danielovy. “Prosím.”

Vždycky, když se ho dotkla, což byla buď nehoda, nebo se jeden z nich rychle z doteku vyškubl, vždycky cítila z doteku rostoucí, stupňující se napětí. Tentokrát ale ne. Luce se podívala na ruku Daniela. Pevně jí držel. Její tělo ale chtělo víc. Víc tepla, víc brnění, víc Daniela. Bylo to skoro tak dobré, jako v jejím snu. Sotva cítila, jak se pod ní pohybovaly nohy. Jediná důležitá věc byl jeho dotek.

Bylo to, jako by jen mrkla a najednou byly u brány hřbitova. Pod nimi se nacházely zbytky vzpomínkové bohoslužby, které tam zbyly, když všichni odešli.

Daniel náhle a bez varování pustil její ruku. Zachvěla se, když jí projel náhlý chlad.

“Ty a Cam,” řekl a nechal slova viset ve vzduchu jako otázku. “Trávíte spolu hodně času?”

“Zní to, jako bys z toho nebyl moc nadšený,” řekla a okamžitě za začala cítit hloupě, že nebyla víc zdrženlivá. Chtěla ho jen trochu podráždit, aby žárlil. Jenže jeho tvář i jeho hlas byly vážné.

“On není-” začal říkat Daniel. Díval se, jak Červená, která byla nad nimi v korunách dubů, sledovala prostor kolem. “Není pro tebe dost dobrý.”

Luce slyšela říkat lidi tuhle frázi už tisíckrát předtím. To bylo to, co jí všichni říkali. Není pro tebe dost dobrý. Ale když ta slova prošla skrz rty Daniela, znělo to důležitě, pravdivě a relevantně. Nebylo to fádní ani odmítavé, jak to slyšela už tisíckrát předtím.

“Dobrá,” řekla tichým hlasem, “kdo je?”

12. kapitola

Daniel si založil ruce v bok. Sám pro sebe se chvíli smál. “Nevím,” řekl nakonec. “Je to hrozná otázka.”

Nebyla to úplně ta odpověď, kterou Luce hledala. “Není to tak těžké,” řekla a dala si ruce do kapes a odtáhla se od něj. “Být pro mě dost dobrý.”

Oči Daniela vypadaly, jako by se všechna fialová barva, která v nich předtím měla, změnila v tmavě šedou. “Ano.” řekl. “Je to těžké.”

Mnul si čelo. Když to udělal, odhrnul si na vteřinu vlasy pryč. Bylo to ale na tak dlouho, aby Luce zahlédla na jeho čele strup. Léčil se, ale Luce mohla říct, že byl nový.

“Co se ti stalo s čelem?” zeptala se a sáhla mu na něj.

“Nevím,” odsekl a zatlačil jí ruku pryč tak tvrdě, že klopýtla zpět. “Nevím, kde se to vzalo.”

Zdálo se, že ho to všechno rozrušuje mnohem víc než Luce, což jí překvapilo. Byl to jen malý škrábanec.

Za nimi se na štěrku ozvaly kroky. Oba se otočili.

“Řekla jsem ti, že jsem jí neviděla,” řekla Molly a odbila Cama pokrčením ramen, když vkročila na hřbitov na kopci.

“Pojďme,” řekl Daniel, který vycítil její nervózní pohled, ještě dřív, než se na něj podívala.

Věděla kam jdou, jakmile ho začala následovat. Za kostel -tělocvičnu-a dál do lesa. Stejně jako znala držení jeho těla, když skákal přes švihadlo ještě dřív, než ho viděla cvičit. Stejně jako věděla, že byl zraněný dřív, než ho viděla.

Šli stejným tempem, stejně dlouhými kroky. Jejich nohy zapadaly do trávy ve stejnou dobu, než se dostali do lesa.

“Pokud přijdeš na jedno místo víckrát než jednou s tou samou osobou,” řekl Daniel téměř pro sebe, “myslím, že už to není jen tvoje místo.”

Luce se usmála. Cítila se poctěná, když pochopila, co teď Daniel řekl. Nikdy nevzal k jezeru nikoho jiného. Jen ji.

Když šli lesem, pocítila na svých odhalených ramenech chlad stínu pod stromy.

Smrdělo to tu stejně jako ve většině pobřežních lesech v Georgii: smrad mokré trávy, kterou si Luce vždycky spojovala se stíny. Jenže teď je s Danielem. Neměla by se cítit nikde bezpečně potom, co se stalo Toddovi, ale vedle Daniela měla Luce pocit, že se jí dýchá lehce. Bylo to poprvé v posledních dnech.

Musela věřit, že jí sem vzal kvůli tomu, aby jí vynahradil, že minule tak náhle odešel. Potřebují druhý pokus, aby to bylo konečně správně. Protože jejich první schůzka v Luce vyvolala tak akorát smutek. Daniel musel vědět, že se po jeho posledním odchodu cítila špatně.

Došli ke stromu magnolie, který stál u vyhlídky na jezero. Slunce bylo na své zlaté stezce a Luce ho viděla vlevo na vodě. Svítilo přes les na západě. Všechno vypadalo tak odlišně odpoledne. Celý svět jakoby zářil.

Daniel se opřel o strom a pozoroval vodu. Postavila se vedle něj pod listy a květy stromu, které měli být v tuhle roční dobu uschlé, ale tyhle vypadaly krásně a svěže, jako jarní květy. Luce vdechla pach pižma a cítila se Danielovi blíž, i když neměla důvod. Milovala ten pocit, který byl jakoby z jiného světa.

“Nejsme oblečení na to, jít si znovu zaplavat,” řekl a ukázal na černé šaty Luce.

Podívala se na jemná očka na lemu jejích kolenou. Představila si šok její mámy, kdyby zničila tyhle šaty, protože si chtěla jít s jedním klukem zaplavat do jezera. “Možná bychom si mohly namočit jenom nohy?”

Daniel ukázal na strmou červenou cestu, která vedla dolů k vodě.

Prodrali se tlustým, žlutohnědým rákosím a trávy, která rostla z jezera. Použili zkroucené kořeny dubů, aby udrželi rovnováhu. Na břehu jezera byly oblázky. Voda vypadala tak klidně, že se v ní chtěla projít.

Luce si sundala její černé baletky a silonkové ponožky a ponořila nohy do vody. Voda byla chladnější než minule.

Daniel si sednul do trávy a hrál si s tlustým stonkem doutníku, který rostl z jezera. Podíval se na ni. “Už jsi někdy přemýšlela, jak se odsud-”

“Neustále,” řekla a zasténala. Předpokládala, že to znamenalo, že on taky.

Samozřejmě, že se chtěl dostat tak daleko od Sword&Cross, jak jen to bylo možné. Každý kdo tu byl, o tom snil. Snažila se udržet ze své mysli dál myšlenky na útěk a raději se soustředila na Daniela.

“Ne,” řekl Daniel, “mám na mysli, jestli opravdu zvažuješ jít někam jinam? Požádat své rodiče o to, aby tě poslali jinam? Já jen … Sword&Cross pro tebe nevypadá moc vhodně.”

Luce se posadila na skálu naproti Danielovi a objala si kolena. Mluvil o tom, že jí tady většina student nechce? Nemohla se ubránit pocitu, že jí tímhle trochu urazil.

Odkašlala si. “Nemůžu si dovolit ten luxus uvažovat o přestupu. Sword&Cross je” -odmlčela se- “pro mě do značné míry poslední zoufalý pokus.”

“Jdi,” řekl Daniel.

“Ty nemůžeš vědět-”

“Vím.” Vzdychl. “Vždycky je tu další možnost, Luce.”

“To je velmi prorocké, Danieli,” řekla. Cítila, že mluví zvýšením hlasem. “Jestli máš takový zájem se mě zbavit, tak co s tím budeme dělat? Nikdo přece neví, že jsme teď tady.”

“Ne,” řekl. “Máš pravdu. Myslel jsem tím, že ty nejsi jako lidé tady. Jinde by to bylo pro tebe lepší.”

Srdce Luce tlouklo rychleji, což bylo obvyklé, když byla někde poblíž Daniela. Jenže tohle bylo jiné. Z téhle scény jí na čele vyrašil pot.

“Když jsem sem přišla,” řekla, “dala jsem si slib, že nikdy neřeknu nikomu o své minulosti. Dokud budu tady, nikdo nebude vědět, co jsem udělala.”

Daniel si sklonil hlavu do dlaní. “To o čem mluvím, nemá nic společného s tím, co se stalo s tím klukem-”

“Ty o něm víš?” Luce se zamračila. Ne. Jak by to mohl Daniel vědět? “Molly ti to řekla …”

Věděla, že bylo příliš pozdě. Daniel byl ten, kdo ji našel s Toddem. Pokud mu Molly řekla něco o tom, jak byla Luce zapletené do další záhadné smrtí ohněm, bude se jí jen těžko něco Danielovi vysvětlovat.

“Poslyš,” řekl a vzal jí za ruku. “To co říkám nemá nic společného s tvou minulostí.”

Bylo dost těžké mu uvěřit. “Takže to má něco společného s Toddem?”

Zavrtěl hlavou. “Má to co dělat s tímhle místem. Má to co dělat s tím, že …”

Dotek Daniela oživil cosi v její mysli. Začala přemýšlet o stínech, které viděla té noci. Způsob, jakým se změnily od chvíle, kdy přišla na tuhle školu. Byly záludné, zneklidňující, hrozivé a všudypřítomné. Naplňovaly ji hrůzou.

Byla bláznivá -Daniel to z ní musel vycítit. Možná si o ní myslel, že je hezká, ale hluboko v nitru věděl, že je nejspíš nějak narušená. To byl důvod, proč chtěl, aby odešla. Aby nebyl v pokušení dát se dohromady s někým, jako je ona. Pokud to bylo opravdu to, co si Daniel myslel, nevěděl ani polovinu.

“Možná to teda má teda něco společného s podivnými černými stíny, které jsem viděla tu noc, co Todd zemřel?” řekla a doufala, že ho šokovala. Jakmile to ale vyslovila věděla, že to nebylo jen o tom Daniela vystrašit … ale i tom, to konečně někomu říct. Bylo to, jako by už nemělo co ztratit.

“Co jsi to říkala?” zeptal se pomalu.

“No víš,” řekla a pokrčila rameny, jako by se pokoušela zlehčit to, co mu právě řekla. “Jednou denně nebo tak, mě navštěvují tyhle temné věci, kterým říkám stíny.”

“Nesnaž se být roztomilá,” řekl Daniel stroze. I když jí jeho tón zabolel, věděla, že má pravdu. Nenáviděla její nonšalantní tón, když ve skutečnosti mluvilo o něčem, co jí ničilo. Ale opravdu by mu to měla říct? Kývl na ni, jako by jí vyzýval k tomu, aby pokračovala. Natáhnul k ní ruku a očima ji pobízel, aby mluvila dál.

“Táhne se to už dvanáct let,” přiznala nakonec a otřásla se. “Dřív se ukazovaly jen v noci, když jsem bývala v blízkosti vody nebo stromů, ale teď …” Třásly se jí ruce. “Vidím je prakticky pořád.”

“Co dělají?”

Super, myslel si, že si z něj střílí. Nebo se jí snažil dostat na její vlastní vtip a tak se pobavit. Až na to, že jeho hlas byl ochraptělý a jeho obličej byl bez barvy.

“Obvykle začínají tím, že se vznáší asi tady.” Sáhla mu dozadu za krk, aby mu to názorně ukázala. Pro jednou se k němu nesnažila dostat fyzicky blízko, jen prostě nevěděla o žádném jiném způsobu, jak mu to ukázat. Zejména proto, že stíny se jí začaly dotýkat, už je nevídala jen z povzdálí.

Daniel neuhnul, tak pokračovala. “Když jsou někdy opravdu odvážné,” řekla a opřela se o kolena, pak mu položila ruku na hruď. “Jdou přímo proti mně.”

Viděla pravdu v jeho tváři. Nemohla uvěřit, že se někomu otevírá-natož Danielovi-a říká, jaké hrozný věci vídá. Její hlas klesl do šepotu a ona řekla: “V poslední době nejsou spokojeni, dokud” -polkla- “někoho nepřipraví o život a mě neknokautujou.”

Zatlačila mu do ramen, ale jen tím nejmenším tlakem. Neměla v úmyslu, aby ho ten dotyk nějak ovlivnil, ale i ten malý dotek prstů stačil, ale Daniel spadnul dozadu.

Jeho pád jí tolik překvapil, že nešťastnou náhodou ztratila i svou rovnováhu a přistála nad ním.

Daniel ležel na zádech a díval se na ní široce rozevřenýma očima.

Neměla mu to říkat. Teď byla nad ním a sdílela s ním své nejhlubší tajemství. Musel si o ní myslet, že je to šílenec.

Jak by ještě mohl chtít, aby ho políbila? V tuhle příšernou chvíli?

Srdce jí bušilo neuvěřitelnou rychlostí. Pak si uvědomila, že cítí, jak jejich srdce závodí navzájem. Rozhovor, který vedli, byl tak zoufalý, že teď neměli slov.

“Opravdu je vidíš?” zašeptal.

“Ano,” zašeptala. Chtěla se jen zvednout nahoru a všechno vzít zpátky. I přesto se ale nebyla schopná zvednout se z hrudníku Daniela. Snažila se číst jeho myšlenky-to co by si myslel každý normální člověk, kdyby mu řekla to co jemu. “Nech mě hádat,” řekla nevrle. “Teď jsi si jistý, že musím z téhle školy pryč. Třeba na psychiatrii.”

Zvedl se z pod ní a nechal jí ležet prakticky na skále. Její oči se přestěhovaly přes jeho nohy, tělo až k jeho tváři. Zíral nahoru na les. “To se ještě nikdy předtím nestalo,” řekl.

Luce vstala. Bylo to ponižující ležet tam sama. Navíc se choval, jako by ani neslyšel, co mu říkala.

“Co se nikdy nestalo? Před čím?”

Otočil se k ní a vzal její tvář do dlaní. Zadržela dech. Byl tak blízko. Jeho rty byly tak blízko. Luce se musela ujistit, že se jí to jen nezdá. Štípla se jemně do stehna. Byla vzhůru.

Pak se od ní téměř násilně odtáhnul. Stál před ní, rychle dýchal a měl ruce ztuhle položené u boků.

“Pověz mi ještě jednou, co jsi viděla.”

Luce se otočila tváří k jezeru. Jasně modrá voda byla klidná. Nejraději by do ní skočila. To bylo to co naposledy udělal Daniel. Utekl, když byl pro něj rozhovor příliš nepříjemný. Proč by to taky nemohla udělat?

“Možná tě to překvapí, nebo to víš,” řekla. “Ale není pro mě moc vzrušující být tu s tebou a mluvit o tom, jaký jsem blázen.” Především s tebou.

Daniel neodpověděl, ale cítila, jak se na ni dívá. Když konečně sebrala odvahu, aby se na něj otočila, díval se na ní zvláštním, zneklidňujícím, truchlivým pohledem.

Pak zavřel oči, ale jejich šedá barva byla ta nejsmutnější věc, jakou kdy Luce viděla. Měla pocit, jako mu nějak ublížila. Ale tohle bylo její doznání. Proč by měl Daniel vypadat tak zničeně?

Vykročil k ní a sklonil k ní hlavu, takže jeho oči hleděly přímo do těch jejích. Luce ten pohled skoro nemohla unést. Ale nemohla se ani pohnout. Prolomit tento pohled mohl jen Daniel-ten se teď nakláněl ještě blíž. Skláněl k ní hlavu a zavřel oči. Dívala se na jeho rty. Luce uvíznul dech v krku.

Zavřela oči, taky. Naklonila hlavu k té jeho, taky. Rozevřela rty, taky.

Čekala.

Umírala touhou po polibku … který se nedostavil. Otevřela oči, protože se nic nestalo, kromě šustění větví stromů. Daniel byl pryč. Vzdychla. Byla sklíčená, ale ne překvapená.

Přinejmenším podivné ale bylo, že mohla téměř vidět cestu, která vedla zpátky k lesu. Jako by byla lovec, který může podle zlomeného listu najít cestu zpátky k Danielovi. Zvláštní byla ale stezka, po které Daniel odešel. Byla větší, jasnější a zároveň víc nepolapitelná. Bylo to, jakoby přes les šla stezkou fialová záře.

Stejná fialová záře jakou viděla v knihovně při požáru. Viděla tuhle věc. Stále stála na skále a odvrátila na chvíli oči. Pak si je promnula. Když se ale podívala zpátky, bylo to stejné: stále viděla duby, mech, který rostl pod nimi a dokonce i ptáky, kteří zpívali v jejich korunách. Všechno se ale koupalo ve slabém fialovém světle a zdálo se, že vydává sotva slyšitelné slabé hučení.

Otočila se zpátky. Byla vyděšená. Bála se, co to znamená. Něco se s ní děje a ona o tom nikomu nemůže říct. Snažila se soustředit na jezero. Ale i to bylo stále tmavší a bylo těžší ho vidět.

kapitola 13

DOTKNOUT SE KOŘENŮ

Luce mohla slyšet kroky svých Conversek na chodníku. Cítila, jak jí vlhký vítr napjal černé tričko. Prakticky už cítila chuť horkého dehtu z čerstvě vybetonované části parkoviště. Když ale objímala dvě schoulené bytosti v blízkosti vchodu do Sword&Cross, všechno bylo zapomenuto. Ještě nikdy v životě neobjímala svoje rodiče tak ráda.

Celou dobu po tom co se vrátila z nemocnice litovala, jak byla chladná a odtažitá. Řekla si, že už neudělá stejnou chybu.

Oba klopýtli, když na ně skočila. Její matka se začala chichotat a její táta jí odstrčil tím chlapským způsobem s napřaženou rukou. Kolem krku měl obrovskou kameru. Napřímil se a držel si svou dceru daleko na délku paže. Vypadalo to, že se chce podívat na její tvář. Jakmile se na ní ale podíval, Luce se rozplakala.

“Miláčku, co se děje?” zeptal se jí její otec a pohladil jí po hlavě.

Její máma vylovila v její obrovské tašce kapesník. S rozšířenýma očima ho přitiskla k nosu Luce a řekla: “Jsme tady. Je všechno v pořádku?”

“Proč jste si mě nevzali domů po tom, co mě propustili z nemocnice?” zeptala se Luce. Znovu se jí vrátil pocit zraněnosti a naštvanosti. “Proč jste mě přivezli sem?”

Její otec zbledl. “Pokaždé, když jsme mluvili s ředitele, řekl, že je ti skvěle a že ses začlenila zpátky do vyučování. Abychom tě prý netahali z místa na místo. Prý tě jen bolelo v krku od toho kouře a měla jsi ránu na hlavě. Mysleli jsme, že je to všechno.” Olízl si rty.

“Bylo toho víc?” zeptala se její máma.

Jeden pohled na její rodiče jí řekl, že oni už tenhle boj vedli. Máma je určitě prosila, aby jí mohli navštívit dřív. A její táta, který jí nadevše miloval určitě také.

Nebyl žádný způsob, jak jim vysvětlit, co se stalo té noci. Ani to, čím ona od té doby prochází. Začlenila se zpátky do výuky, i když to nebyla její volba. A fyzicky byla v pořádku. Šlo o to, že -emocionálně, psychicky a citově-už se nemohla cítit víc na dně.

“Jen jsme se snažili dodržovat pravidla,” vysvětlil Luce její otec. Svou volnou rukou jí zmáčknul rameno. Tím se opřel o Luce, čímž pro ni bylo těžké držet se na nohou. Jenže to bylo tak dávno, co stála naposled tak blízko k lidem, které milovala. Neodvážila se od nich vzdálit. “My chceme jen to, co je pro tebe nejlepší,” řekl její otec. “Musíme věřit, že tyhle lidé” -ukázal na budovy v kampusu, jako kdyby zastupovaly Randy a ředitele Udella a zbytek z učitelů- “vědí, o čem mluví.”

“Ne, to nevědí,” řekla Luce a podívala se na chatrné budovy a prázdné hřiště. Tahle škola pro ní neměla žádný smysl.

Téhle události tady říkali Rodičovský den. Všichni říkali, jaké štěstí měli studenti, že získali výsadu studovat zrovna tady. A přesto bylo deset minut do poledne a auto jejích rodičů bylo na parkovišti jediné.

“Tohle místo je absurdní vtip,” řekla a znělo to tak cynicky, že jí její rodiče věnovali ustaraný pohled.

“Luce, miláčku,” řekla její matka a hladila jí po vlasech. Nebyla zvyklá na její krátké vlasy. Její prsty měly mateřský instinkt sledovat ducha jejích bývalých vlasů po celé délce jejích zad. “Jen s tebou dnes chceme prožít dnes krásný den. Tvůj otec přinesl všechno tvoje oblíbené jídlo.”

Její otec zvedl rozpačitě pestrou deku z velkého kufru a odhalil velký proutěný košík, který Luce nikdy předtím neviděla. Obvykle byl pro ně piknik mnohem neformálnější záležitost. Papírové sáčky s potravinami a stará roztrhaná deka položená na trávě na cestě vedle jejich domu.

“Nakládaný ibišek?” zeptala se Luce hlasem, který zněl podobně jako její hlas, když byla ještě malá. Nikdo nemohl říct, že by se její rodiče nesnažili.

Její otec přikývl. “A sladký čaj a sušenky s bílou polevou. Čedar s extra jalapeňos. Přesně tak, jak to máš ráda. Oh,” řekl, “a ještě jedna věc.”

Máma Luce sáhla do kabelky a vyndala z ní zapečetěnou obálku. Podávala jí Luce. Na krátkou, kdy se jí žaludek bolestivě stáhnul, v Luce hlodal pocit, že jí dávají poštu, která jí tak často přicházela. Vyšinutý zabiják. Smrtící dívka.

Když se ale Luce podívala na rukopis na obálce, na její tváři se objevil obrovský úsměv.

Callie.

Roztrhla obálku a vytáhla kartu s černobílou fotografií na přední straně. Byly na ní dvě staré dámy, jak si pletou vlasy. Uvnitř byl každý čtvereční centimetr popsaný velkým, temperamentním rukopisem Callie. Navíc tam bylo přidaných několik volných listů papíru, protože vyčerpala prostor na kartě.

Drahá Luce,

Od našeho telefonu uteklo příšerné množství času (Můžete na to sepsat petici? Je to příšerně nespravedlivé)m musím to udělat po staru a všechno epicky napsat do dopisu. Uvnitř najdeš každou nepatrnou věc, která se mi za poslední dva týdny stala. Ať už se ti to líbí nebo ne …

Luce sevřela obálku na hrudi. Stále se usmívala a toužila se začíst do dopisu hned, jak rodiče odjedou domů. Callie na ní nezapomněla. Její rodiče stáli hned vedle ní. Bylo příliš dlouho, kdy Luce naposledy cítila, že jí někdo miluje. Natáhla ruku a stiskla tu otcovu.

Příšerné řvaní píšťalky donutilo oba její rodiče vyskočit. “Je to jen zvonek na večeři,” vysvětlila. Zdálo se, že se jim ulevilo. “No, je tu někdo, s kým bych vás chtěla seznámit.”

Šli z horkého parkoviště směrem k hřišti, kde se konalo zahájení akce Dne rodičů. Luce začala vidět areál očima jejích rodičů. Znovu si všimla pokleslé střechy hlavní kanceláře, neduživý a hnilobný zápach přezrálých broskvoní, které rostli vedle tělocvičny. Kovaná železná brána na hřbitově byla pokrytá rzí. Uvědomila si, že je tu jen pár týdnů a už si zvykla na příšerné prostředí ve Sword&Cross.

Její rodiče měli většinou v očích zděšení. Její otec ukázal na umírající vinnou révu, která se proplétala vetchým plotem u vchodu k hřišti.

“To je Chardonnay,” řekl a škubl sebou, jak s rostlinou prožíval bolest.

Její matka si strčila obě ruce do kapes a lokty jí trčely do stran. Tenhle postoj měla vždycky, když se ocitla v prostředí, kde by ji mohl někdo napadnout. A to ještě neviděli Červené. Její rodiče byli neústupní, i co se týkalo maličkosti, jako byla webkamera. Nesnesli by myšlenku, že je jejich dcera na škole pod neustálým dohledem.

Luce je chtěla uchránit od všech zvěrstev na Sword&Cross. Přišla totiž na to, jak si s tím poradit. Už v ten den, když jí Arriane vzala na procházku po Sword&Cross jako po překážkové dráze, poukázala na všechny “mrtvé červené”, jejichž baterie lstivě nahradila vybitými. Účinně tak vytvářela ve škole slepá místa. Její rodiče nemuseli o tomhle všem vědět. Jen s ní chtěli mít hezký den.

Penn seděla na tribuně a kývala ve vzduchu nohama. Luce jí slíbila, že se v poledne setkají. Držela v ruce maminky fotku.

“Penn, to jsou moji rodiče, Harry a Doreen Priceovi,” řekla Luce a přitom gestikulovala. “Mami a tati, to je-”

“Pennyweather Van Syckle-Lockwood,” řekla Penn formálně a chytila fotku maminky oběma rukama. “Děkuju, že se k vám můžu dneska připojit na oběd.”

Byla slušná. Rodiče Luce spokojeně zavrněli a usmáli se na ní. Byla ráda, že se Penn neptali, proč tady je. Neměli čas na vysvětlování.

Byl to jeden z těch teplých, jasných dnů. Zelené vrby se houpaly jemně ve větru v přední části knihovny. Luce vedla její rodiče tak, aby vrby zatemnily rozbitá okna od ohně. Když přecházeli přes suchý trávník, Luce zatáhla Penn stranou.

“Jak se máš?” zeptala se Luce. Věděla, že už neměla rodiče a celý den musela jen sedět a dívat se na všechny rodiče okolo. Potřebovala se sebrat.

K jejímu překvapení Penn zvedla hlavu a poskakovala nadšením. “Letos je to mnohem lepší než loni!” řekla. “A to všechno kvůli tobě. Neměla jsem nikoho, dokud jsi nepřišla.”

Luce vzala kompliment s upřímným překvapením. Podívala se kolem sebe a viděla, jak se změnila situace. I přes stále poloprázdné parkoviště viděla, jak se Den rodičů zaplňuje rodiči.

Molly seděla na dece. Poblíž ní stál muž a žena. Hladově se vrhali na krůtí stehna. Arriane byla přikrčená na lavičce a něco šeptala dívce s růžovými vlasy. S největší pravděpodobností její straší sestra.

Obě zachytili pohled Luce. Usmála se na ně a zamávala Arriane. Ta se pak obrátila k té dívce a něco jí začala šeptat.

Roland měl okolo sebe obrovskou partu lidí, kterým zařídil oběd na obrovské dece. Smáli se a žertovali. Několik mladší dětí po sobě házelo jídlo. Zdálo se, že se dobře baví, dokud kus kukuřice nepřiletěl ke Gabbe, která přecházela po hřišti. Zamračila se na Rolanda, který se bavil s někým, kdo vypadal dost starý na to, aby byl jeho dědečkem. Vzal ho za loket, zatímco šli k řadě zahradních židlí, které byly rozestavěné u otevřeného pole.

Daniel a Cam nápadně chyběli. Luce si nemohla představit rodinu ani jednoho z nich. Když jí Daniel podruhé nechal u jezera, cítila se rozzlobeně a trapně. I přesto ale toužila po tom zahlédnout někoho, kdo s ním měl něco společného. A pak si vzpomněla na tenký soubor Daniela v archivu. Luce uvažovala, jestli vůbec je v kontaktu s někým z jeho rodiny.

Matka Luce rozdělovala čedar na čtyři talíře a její otec k tomu přidal kopec čerstvého jalapeňos. Po prvním kousnutí byla ústa Luce v jednom ohni. Přesně tak, jak to měla ráda. Penn se jak se zdálo rychle obeznámila s typickým jídlem z Georgie, kde Luce vyrostla. Podívala se hlavně zvláštně na nakládaný ibišek. Jakmile ho ale ochutnala, věnovala Luce překvapený úsměv, kterým to schvalovala.

Máma a táta Luce sebou přinesli všechna oblíbená jídla Luce. A to i pekanové pralinky z rodinného pekařství z bloku pod jejím domem. Její rodiče vypadali šťastně, že se konečně mluví o něčem jiném, než jen o smrti.

Luce byla ráda, že s nimi může strávit nějaký čas. Všechno to jídlo spláchla svým oblíbeným sladkým čajem z Georgie. Cítila se jako podvodník, když předstírala, že je tenhle oběd na Sword&Cross normální. Celý tenhle den byl podvod.

Když se ozval krátký a slabý potlesk, Luce se podívala na tribuny. Stála tam Randy. Vedle ní byl ředitel Udell-muž, kterého Luce nikdy neviděla na vlastní oči. Poznala ho z obrazu, kde byl mnohem mladší, a který visel v ředitelně školy. Teď viděla, že byl umělec velkorysý. Penn už jí řekla, že se ředitel školy ukazuje na akademické půdě jen jeden den v roce a to v Den rodičů. Bez vyjímky. Jinak to byl prý samotář, který neopustil Tybee Island, kde měl sídlo. Neopustil ho ani tehdy, když v jeho škole zemřel student. Muž s dvojitou bradou něco pil a upíral své oči do davu. Zdálo se, že se na nic nesoustředí.

Po jeho boku stála Randy. Měla na sobě bílé punčochy a ruce měla v bok. Na tváři měla omítnutý milý úsměv. Ředitel si ubrouskem utíral čelo. Oba dnes něco hráli, ale to nejspíš většina lidí tady.

“Vítejte na Sword&Cross. Dnes je stopadesáté deváté výročí Dne rodičů,” řekl ředitel školy Udell do mikrofonu.

“To je vtip?” zašeptala Luce Penn. Bylo těžké si představit, že Den rodičů už probíhá takhle dlouho.

Penn obrátila oči v sloup. “To je určitě jen přeřek. Řekla jsem mu, aby si koupil nové brýle na čtení.”

“Máme před sebou den plný zábavy. Den rodičů je určený pro vás a začíná tímto obědem-”

“Obvykle to trvá jen devatenáct minut,” Penn byla přerušena výrazem rodičů, kteří ztuhli.

Luce se usmála výrazu Penn. “Dělá si legraci.”

“Dále si sami vyberete svou aktivitu. Naše bioložka paní Yolanda Tross pořádá fascinující přednášku v knihovně Savannah, kterou najdete na akademické půdě. Diante bude dohlížet na rodinné a přátelské závody na trávníku. A pan Stanley Cole vám může nabídnout historickou prohlídku hřbitova našich oceněných hrdinů. Bude to velmi rušný den. A ano,” řekl ředitel školy a věnoval všem kýčovitý úsměv, ve kterém ukázal zuby, “budete otestováni.”

Byl to nejspíš jen nějaká zvláštní druh otřepaného vtipu, jak dostat strojený smích z bandy návštěvníků z řad rodinných příslušníků. Luce obrátila na Penn oči v sloup. Tento skličující pokus o dobromyslný smích byl až příliš zřejmý. Snažili se, aby se rodiče na Sword&Cross cítili dobře, protože se můžou ujistit, že jsou jejich děti v dobrých rukou. Priceovi se zasmáli taky, ale stále se dívali na Luce. Jako by se pořád báli, jestli to tu zvládá.

kapitola 13

Po obědě se ostatní rodiny na hřišti sbalili, uklidili věci, které zůstali po piknicích a rozutekli se. Luce měla pocit, že se jen velmi málo lidí účastní školou navrhnutých událostí. Nikdo nešel za paní Tross do knihovny a zatím na poli v pytlích na brambory skákala jen Gabbe se svým dědečkem.

Luce nevěděla, kam se se svými rodinami vytratili Molly, Roland nebo Arriane. Navíc ještě neviděla Daniela.

Věděla, že by její rodiče byli zklamaní, kdyby neviděli celý areál a nezúčastnili se žádné naplánované akce. Vzhledem k tomu, že pan Cole pořádal jen prohlídkovou trasu, bylo to asi nejmenší zlo. Luce nabídla, že si sbalí svoje přebytky a připojí se k němu u hřbitovní brány.

Když byly na cestě k hřbitovu, z vrcholu tribuny se k nim připojila Arriane. Skočila z ní, jako gymnastka. Přistála přímo před rodiči Luce.

“Ahoooooj,” broukla a udělala ten nejlepší dojem blázna, jaký jen uměla.

“Mami a tati,” řekla Luce a zmáčkla jim ramena, “tohle je moje dobrá kamarádka Arriane.”

“A tohle” -Arriane ukázala na vysokou dívku s růžovýma vlasama, která si pomalu razila cestu dolů po tribuně- “je moje sestra Annabelle.”

Annabelle ignorovala napřaženou ruku Luce a vtáhla si jí do svého vřelého, intimního objetí. Luce cítila, jak jí zakřupaly kosti.

Intenzivní objetí trvalo dost dlouho na to, aby se Luce mohla začít ptát, co to mělo znamenat. Když se ale začala cítit nepříjemně, Annabelle jí pustila.

“Jsem ráda, že tě poznávám,” řekla a stiskla Luce ruku.

“I já,” řekla Luce a pokradmu se podívala na Arriane.

“Jdete vy dvě taky na turné pana Cola?” zeptala se Luce Arriane, která na svou sestru koukala taky jako na blázna.

Annabelle už otevírala ústa, ale Arriane jí rychle umlčela. “To teda ne,” řekla. “Tyhle aktivity jsou pro úplný lamy.” Podívala se na rodiče Luce. “Bez urážky.”

Annabelle pokrčila rameny. “Možná budeme mít šanci to dohnat později!” zavolala na Luce a Arriane jí už táhla pryč.

“Zdála se milá,” řekla matka Luce hlasem, kterým Luce naznačovala, že jí pak bude muset ještě něco vysvětlit.

“Ehm, proč se k tobě ta holka tak chovala?” ptala se Penn.

Luce se podívala na Penn a pak na její rodiče. Opravdu se musí před nimi obhajovat kvůli tomu, že jí má někdo rád?

“Lucindo!” volal pan Cole a mával na ně od hřbitovní brány. “Tady!”

Pan Cole oběma jejím rodičům vřele stiskl ruce a Penn ramena. Luce se snažila rozhodnout, jestli by měla být víc nervózní z účasti pana Cola na Dni rodičů nebo jeho falešným zaujatým nadšením. Pak ale začal mluvit a překvapil ji.

“Dělám tohle každý rok v tenhle den,” zašeptal. “Je to šance, aby se dostali studenti na čerstvý vzduch a já jim mohl říct o zázracích tohoto místa. Mám to rád. Je to v téhle škole jediná příležitost, jak se dostat ke skutečné exkurzi. V minulých letech mojí prohlídku nikdo nenavštívil, až teď vy-”

“No, jsme poctěni,” ujal se toho otec Luce. Pan Cole ho obdařil velkým úsměvem. Luce mohla hned říct, že to nebylo jen kvůli tomu, že byl její táta hladový po informacích z občanské války. Jasně cítila, že mu pan Cole přijde důvěryhodný. A ona věděla, že její otec je na posuzování charakteru nejlepší.

Dva muži začali scházet po strmém svahu dolů ke vchodu na hřbitov. Luce a její máma nechali u brány piknikový koš a Luce věnovala Penn jeden ze svých znuděných úsměvů.

Pan Cole zamával rukou, aby si získal jejich pozornost. “Tak začneme něčím triviálním. Co” -zvedl obočí- “si myslíte, že je na tomhle hřbitově nejstarší?”

Zatímco se Luce i Penn dívaly na své nohy a vyhýbaly se panu Coleovi očima -stejně jako při vyučování-otec Luce stál na špičkách a ukazoval na jednu ze soch.

“Chyták!” zařval pan Cole a poklepal na zdobenou bránu z tepaného železa. “Tahle přední část brány byla postavena původním majitelem v roce 1831. Říká se, že jeho manželka, Ellamena, měla krásnou zahradu a chtěla něco, co udrží guinejské slepice dál od jejích rajčat.” Zasmál se pod vousy. “To bylo ještě před válkou. A před krizí. Jdeme dál!”

Během jejich prohlídky pan Cole vychrlil všechny skutečnosti o stavbě hřbitova, historické pozadí, v němž byl stavěn a mluvil i o “umělci”, -on ten termín použil bez uvozovek-který vytvořil sochu okřídleného zvířete na podstavci v centru areálu. Otec Luce zasypával pana Cola otázkami, zatímco matka Luce přejížděla prsty po vrcholech těch nejhezčích pomníků. Pokaždé když to udělala, zamumlala: Oh, můj bože. Pak se na chvíli odmlčela, aby si mohla přečíst další nápis.

Penn se pomalu šourala za mámou Luce. Možná přemýšlela o tom, že se tenhle den měla přidat raději k jiné rodině. Luce, která šla vzadu zvažovala, jaké by to bylo, kdyby dávala jejím rodičům svojí vlastní prohlídku hřbitova.

Tady je místo, kde jsem si odpykávala svůj první trest.

A tady je místo, kde na mě spadla mramorová socha anděla a skoro mě rozmačkala.

A tohle je místo, kam mě vzal kluk z polepšovny, kterého byste nikdy neschválili, na ten nejpodivnější

piknik mého života.

“Came,” zavolal pan Cole, když procházel kolem soch.

Vedle Cama stál vysoký, tmavovlasý muž v černém obleku na míru. Ani jeden z nich neslyšel pana Cola volat nebo ho slyšet nechtěli, protože věděli, že tu vede prohlídku. Mluvili tiše a velmi zapáleně gestikulovali na dub. Luce viděla takhle gestikulovat naposled učitele dramaťáku, když hrál nějakou roli ve hře.

“Přidáte se vy a váš otec do naší prohlídky?“zeptal se pan Cole Cama tentokrát hlasitěji. “Přišli jste o většinu, ale ještě je tu pár zajímavých skutečností, které bych vám mohl říct.”

Cam pomalu otočil hlavu jejich směrem a pak zpátky na svého společníka, který vypadal pobaveně. Luce si nemyslela, že klasicky vysoký muž, snědý, pohledný a hezký, s obrovskými zlatými hodinkami, vypadal dost starý na to, aby to byl Camův otec. Nebo, možná, byl právě v tom věku. Cam přelétl očima holý krk Luce a na krátkou chvíli viděla, jak mu obličejem proběhlo zklamání. Začervenala se, protože cítila, jak její máma celé scéně přihlíží a zajímá jí, co se to děje.

Cam ignoroval pana Cola a přišel k mámě Luce. Přiložil její ruku ke svým rtům, než ho někdo mohl zastavit. “Vy musíte být starší sestra Luce,” řekl frajersky.

Po její levici jí Penn zaryla loket do žeber a zašeptala tak, aby to slyšela jen Luce: “Prosím, řekni, že nejsem jediná, komu je tu na zvracení.”

Jenže máma Luce se zdála být oslněna, tak, aby to jejímu tátovi mohlo být nepříjemné.

“Ne, nemůžeme zůstat na prohlídce,” oznámil Cam a mrkl na Luce. Ustoupil o krok dozadu ve stejnou chvíli, kdy otec Luce udělal krok dopředu. “Ale bylo to krásné” -pohlédl na všechny tři, kromě Penn- “setkat se tady. Pojďme, tati.”

“Kdo to byl?” zašeptala matka Luce, když Cam a jeho otec, nebo kdo to s ním byl, zmizeli u zdi hřbitova.

“Oh, jen jeden z obdivovatelů Luce,” řekla Penn a snažila se tím odlehčit náladu. Udělala ale pravý opak.

“Ach, jeden z obdivovatelů?” Otec Luce shlédnul dolů na Penn.

V pozdních odpoledních hodinách poprvé Luce uviděla několik šedých vousů na tváři svého otce. Nechtěla strávit dnešní den tím, že ho bude přesvědčovat o tom, aby se o ní nebál, kvůli klukům na téhle škole.

“To nic není, tati. Penn si jen dělala legraci.”

“Chceme, abys byla opatrná Lucindo,” řekl.

Luce pomyslela na to, co jí navrhl -spíš do čeho jí nutil-den předtím Daniel. Že by možná neměla být na Sword&Cross vůbec. Najednou chtěla strašně moc žebrat a prosit její rodiče, aby jí odsud vzali co nejdál. Ale byla to stejná osoba, která donutila Luce držela jazyk za zuby.

Vzrušující dotek jeho kůže na její, když nad ním ležela dole u jezera. Jeho oči, které byly ty nejsmutnější které, kdy viděla. Najednou se cítila naprosto šílená a věděla, že všechno to peklo na Sword&Cross jí stojí za to, aby mohla strávit ještě pár chvilek s Danielem. Jen aby zjistila, co by z toho mohlo být.

“Nesnáším loučení,” vydechla matka Luce a přerušila tak myšlenky své dcery. Pak si jí k sobě svižně přivinula. Luce se podívala na hodinky a tvář jí povadla.

Nevěděla, že dnešní odpoledne uplynulo tak rychle, že už je čas, aby šli.

“Zavoláš nám ve středu?” zeptal se jí táta a políbil jí na obě tváře. Tenhle francouzský zvyk měli v rodině odjakživa.

Když se všichni vraceli k parkovišti, Luce sevřela rodičům ruce. Každý z nich jí věnoval další sérii silných objetí a polibků. Když si potřásli rukou s Penn a říkali, jak moc rádi ji potkali, Luce uviděla kameru, která byla přitisknutá k rozbité telefonní budce u východu. Tahle rozhodně nebyla na turné Arriany. Rozhodně nebyla “mrtvá červená”. Rodiče Luce si jí nevšimli-snad to tak bylo lepší.

Když šli rodiče Luce dál, ještě se dvakrát ohlédli na dvě dívky, které stáli u vchodu. Táta vlezl do starého černého Chryslera New Yorker a stáhl okénko.

“Milujeme tě,” zavolal tak hlasitě, že by to bylo Luce trapné, kdyby pro ni nebylo tak smutné vidět je odcházet.

Luce jim zamávala. “Děkuju,” zašeptala. Za pralinky a ibišek. Za to, že tu strávili celý den. Za to, že si vzali bez otázek Penn pod svá křídla. Proto, že jí stále milovali bez ohledu na to, že byla tady.

Když zadní světla zmizela v zatáčce, Penn vedla Luce zpět. “Myslela jsem, že bych se šla podívat na tátu.” Kopla špičkou své boty do země a podívala se ostýchavě na Luce. “Je tu nějaká šance, že bys chtěla jít taky? Pokud ne, chápu to, vyžadovalo by to další cestu na hřbitov-” Luce ji prudce obrátila zpátky k hřbitovu.

“Samozřejmě, že půjdu,” řekla Luce.

Šli po obvodu hřbitova. Zůstávali na jeho okraji, dokud nedošli daleko k východnímu rohu, kde Penn zastavila před hrobem.

Byl to skromný hrob. Bílý, pokrytý vrstvou hnědého jehličí. Penn si klekla na kolena a začala ho očisťovat.

STANFORD LOCKWOOD, říkal jednoduchý náhrobek NEJLEPŠÍ OTEC NA SVĚTĚ.

Luce věděla, že ten dojímavý nápis vymyslela Penn. Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy.

Ale nechtěla, aby jí Penn viděla plakat-ne po tom všem a ještě když tu Luce dneska měla rodiče. Pokud by někdo měl právě teď plakat, měla by to být … Pen plakala. Snažila se to skrýt. Párkrát mírně vzlykla a pak si otřela pár slz rukávem svetru. Luce klesla na kolena a pomáhala jí očistit hrob od jehličí. Pak objala svojí kamarádku a držela ji tak pevně, jak jen mohla.

Když se Penn odtáhla a poděkovala Luce, sáhla do kapsy a vytáhla dopis. “Obvykle mu něco napíšu,” vysvětlila.

Luce chtěla dát Penn prostor, aby mohla být chvíli sama se svým otcem, tak vstala a ustoupila o krok dozadu. Pak se odvrátila a postupovala dolů po svahu, mířila k srdci hřbitova. Její oči byly stále ještě trochu skelné, ale myslela si, že viděla někoho sedět osamělého na vrcholu jedné hrobky. Ano, kluk s rukama omotanýma kolem kolen. Nedokázala si představit, jak se dostal až tam, ale byl tam.

Díval se ztuhle a osaměle. Vypadalo to, jako by tam byl celý den. Neviděl Luce, ani Penn. Nezdálo se, že by viděl cokoliv. Luce, ale nemusela být tak blízko, aby viděla jeho šedo-fialové oči. Věděla, kdo to byl.

Celou tu dobu Luce hledala vysvětlení, proč byl Danielův spis tak úzký a jaké tajemství měl jeho předchůdce, jehož kniha v knihovně chyběla. Její mysl cestovala do dne, kdy se ho zeptala na jeho rodinu. Proč byl s ní zároveň žhavý i chladný … vždy.

Po tomhle emocionálním dnu, který strávila se svými rodiči, jí tato smutná myšlenka skoro srazila na kolena. Daniel byl na světě sám.

kapitola 14

NEČINNÉ RUCE

V úterý pršelo celý den. Černé mraky se hrnuly od západu a pokrývaly celou oblohu. Rozhodně nepomáhaly Luce projasnit si mysl. Liják přišel v mnoha vlnách-mrholení, krupobití a pak déšť. Nakonec déšť skoro ustal, ale pak to všechno začalo na novo. Studentům nebylo dovoleno chodit o přestávkách ven a Luce došlo, že se asi do konce roku zblázní. Uvědomila si to, když se její myšlenky začaly stáčet pryč od teorie jejích hodnot a začaly vypadat spíš nějak takhle:

15.září: uvítací gesto od Daniela

16.září: pád sochy, položil mi ruku na hlavu, aby mě ochránil (nebo jsem mu jen stála v cestě), potom D okamžitě odešel

17.září: potencionální nedorozumění, když D pokýval hlavou, abych se zúčastnila Camova večírku. Znepokojující zjištění D & G vztah (nebo ne?)

Krok za krokem vysvětlený začátek opravdu krásného a trapného seznamu prvních dní Luce a Daniela. Byl k ní zároveň tak žhavý i chladný. Bylo možné, že k ní cítil to samé, co ona k němu-jenže když si v hlavě sestavila tenhle seznam, musela uznat, že podivné chování z její strany bylo jen reakce na podivné chování z jeho strany.

Ne. Tohle je přesně ten druh argumentace, kterou nechce vést. Luce nechtěla hrát žádné hry. Chtěla být jen s ním. Ale nevěděla proč. Ani jak na to jít. Nebo co to, být s ním, opravdu bude znamenat. Všechno co věděla bylo, že navzdory všemu na ní myslel. Záleželo mu na ní.

Myslela si, že kdyby si vybavila všechny okamžiky, kdy se s ní sblížil, a kdy se od ní naopak odtáhl, mohla by přijít na důvod, proč se tak Daniel chová. Jenže tenhle seznam jí akorát tak dostal do deprese. Zhroutila se na postel do klubíčka.

Když konečně zazvonil zvonek, který ohlašoval konec jejich vyučování, Luce vyběhla ze třídy. Obvykle jí teď čekala procházka s Arriane nebo s Penn. Děsila se okamžiku, kdy skončila, protože pak musela být Luce sama se svými myšlenkami. Jenže dnes, pro změnu, se necítila na to někoho vidět. Těšila se, že bude mít nějaký čas jen sama pro sebe. Měla jen jeden nápad, jak přestat myslet na Daniela: dlouhé, tvrdé, osamělé plavání.

Zatímco se ostatní studenti začali trousit ke svým pokojům na kolejích, Luce si natáhl kapuci dlouhého černého svetru a vyrazila do deště. Toužila se dostat jen na bazén. Když scházela ze schodů Augustina, narazila rovnou do něčeho vysokého a černého. Cama. Když do něj narazila, věž knih, kterou nesl v náručí, spadla se zaduněním na mokrou zem. Cam měl taky na hlavě natáhnutou černou kapuci a v uších měl sluchátka. Nejspíš jí neviděl přicházet. Oba byly ponořeni ve svých vlastních myšlenkách.

“Jsi v pořádku?” zeptal se a položil jí ruku na záda.

“Jsem v pořádku,” řekla Luce. Sotva klopýtla. Byly to knihy Cama, které se rozlítly všude kolem.

“No teď, když jsme do sebe vrazili a mě vypadly knížky, nemá být dalším krokem nevinný, náhodný dotek, zatímco je budeme sbírat?”

Luce se zasmála. Když mu podala jednu knihu, kterou sebrala, vzal ji za ruku a stiskl ji. Déšť mu namočil jeho tmavé vlasy a kapky se mu usadili v jeho hustých řasách. Vypadal skvěle.

“Jak se řekne ve francouzštině “trapný”?” zeptal se.

“Ehm … g?né,” začala říkat Luce. Pak si to ale uvědomila a sama se začala cítit trochu génee. Cam stále držel její ruce. “Počkej, nejsi náhodou ten, kdo včera vyhrál ve francouzském kvízu?”

“Ty sis všimla?” zeptal se. Jeho hlas zněl podivně.

“Came,” řekla, “je všechno v pořádku?”

Naklonil se a setřel jí kapku vody, která jí stékala po nose. Jediný dotek jeho ukazováčku ji donutil, aby se zachvěla. Najednou si nemohla pomoct a musela přemýšlet o tom, jak nádherně a v teple by se cítila, kdyby si jí složil do náruče, jako to udělal na Toddově smuteční hostině.

“Přemýšlel jsem o tobě,” řekl. “Chtěl jsem tě vidět. Čekal jsem na tebe na té hostině, ale někdo mi řekl, že jsi odešla.”

Luce měla pocit, že věděl, s kým odešla. A že chtěl, aby věděla, že to věděl.

“Je mi to líto,” řekla poté, co se ozvalo zahřmění hromu. Tou dobou už byli oba dva promočení příšerným lijákem.

“Tak pojď, vypadneme z toho deště.” Cam ji zatáhnul zpátky ke vstupu do Augustine.

Luce se podívala přes rameno směrem k tělocvičně. Chtěla být tam. Nebo kdekoliv jinde. Kdekoliv, jen ne s Camem. Alespoň ne teď. Její myšlenky byly až příliš zmatené. Potřebovala čas a prostor, aby si je srovnala.

“Nemůžu,” řekla.

“Tak teda později? Co třeba dnes večer?”

“Jasně, později, tak jo.”

Rozzářil se. “Přijdu k tobě do pokoje.”

Překvapil ji, když si ji k sobě přitáhnul. Jen na chvilku a jemně ji políbil na čelo. Ten polibek ji okamžitě uklidnil. Skoro jako by dostala injekci klidu. Dřív, než měla šanci ucítit ještě něco dalšího, pustil ji a šel rychle zpátky ke koleji. Luce zavrtěla hlavou a šla pomalu směrem k tělocvičně. Teď musela třídit víc myšlenek, než je ty o Danielovi.

Byla tu šance, že by mohlo být hezké a zábavné strávit nějaký ten čas s Camem později večer. Kdyby přestalo pršet, pravděpodobně by jí mohl vzít do nějaké tajné části areálu. Bylo by to zase charismatické a nádherné tím jeho znervózňujícím způsobem. Díky němu se cítila neobyčejná. Luce se usmála.

Od chvíle, kdy naposledy vkročila do Fitness Pany Marie (jak to pokřtila Arriane), školní údržbář začal bojovat s břečťanem, který obepínal fasádu jako zelená deka. Zelené úponky se rozprostíraly po celých dveřích jako chapadla. Luce musela odhrnout několik úponků, aby se dostala dovnitř. Tělocvična byla prázdná. Tohle ticho kontrastovalo s bouří venku. Většina světel byla zhasnutá. Neptala se, jestli měla dovoleno využívat tělocvičnu mimo školní hodiny. Dveře ale byly otevřené a nebyl tam nikdo, kdo by ji zastavil. V tmavé chodbě byly staré latinské svitky ve vitrínách a miniaturní reprodukce mramorové piety. Zastavila se na chvíli před dveřmi posilovny, kde cvičil Daniel předtím se švihadlem. Povzdechla si. To by byl skvělý doplněk do jejího seznamu:

18.září: D mě obvinil z toho, že ho sleduju.

A o dva dny později by následovalo:

20.září: Penn mě přesvědčovala, abych ho doopravdy sledovala. Souhlasila jsem.

Sakra. Byla v příšerné díře sebelítosti. Přesto se nemohla zastavit. V polovině chodby ztuhla. Najednou pochopila, proč se celý den cítila Danielem posedlá víc, než obvykle a ještě víc v rozporu s Camem. O obou se jí poslední noc zdálo.

Šla příšernou hustou mlhou. Někdo ji chytil za ruku. Otočila se. Myslela si, že to byl Daniel. Když se k ní ale přitiskly rty a věnovaly jí uklidňující polibky, uvědomila si, že nebyly jeho. Byly Camovi. Zahrnul jí měkkými polibky. Pokaždé, když se na něj ale Luce podívala, jeho zelené oči byly otevřené. Zavrtávaly se do ní. Chtěly po ní vědět něco, na co neměla odpověď.

Pak najednou Cam zmizel a s ním i mlha. Luce byla pevně zabalená v Danielově náruči. Byla přesně tam, kde chtěla být. Sklonil k ní hlavu a vášnivě ji políbil. Jako by se na ni zlobil. Pokaždé, když se od ní jeho rty odklonily, proběhla jí žízeň po dalších polibcích. Tentokrát, ale o jeho křídlech věděla. Měl je kolem sebe složené, jako přikrývku. Chtěla se jich dotknout. Chtěla, aby je složil kolem ní. Danielova sametová křídla se ale brzy stáhla a složila se mu zpátky za záda. Přestal ji líbat. Sledoval její tvář a čekal na její reakci. Nechápala podivný horký strach, který jí rostl v žaludku. Ale byl tam. Teplo bylo nepříjemné, stávalo se žhavým. Nemohla to unést. To bylo, když se vzbudila. V poslední chvíli snu Luce cítila, jak jí něco spaluje-až z ní nakonec zbyl jen popel.

Probudila se nasáklá potem-vlasy, její polštář, pyžamo. Všechno bylo mokré. Najednou jí začala být strašná zima. Ležela tam a třásla se až do rána.

Luce si třela deštěm nasáklé rukávy, aby se zahřála. Samozřejmě. Sen ji opustil s ohněm v srdci a s chladem v kostech. Nedokázala se s tím vyrovnat celý den. Proto byla tady. Aby si zaplavala a pokusila se přijít na jiné myšlenky.

Tentokrát jí její černé plavky Speedo opravdu padly a ona si sebou přinesla brýle. Otevřela dveře do bazénu a stanula pod vysokým stopem kostela úplně sama. Dýchala vlhký vzduch, který voněl po chlóru.

Bez rušení ostatních studentů nebo hvizdu píšťalky Diante mohla Luce cítit v kostele ještě něco jiného. Něco téměř posvátného.

Možná to bylo proto, že tahle kostelní místnost byla tak nádherná. Déšť na barevných oknech házel dovnitř zvláštní odlesky. Dokonce i bez toho, aby v bočních oltářích svítily svíčky. Luce se snažila představit si, jak by to tam vypadalo, kdyby tam místo bazénu stály lavice. Usmála se. Líbila se jí myšlenka plavat pod kresbami všech těch svatých.

Nasadila si brýle a skočila do vody. Byla teplá. Mnohem teplejší než déšť venku. Skočila daleko. Pak se ponořila hlavu pod vodu.

Odstrčila se a začala plavat, aby se rozcvičila. Její tělo se uvolnilo už po pár kolech. Luce začala plavat rychleji a změnila styl na motýlka. Cítila, jak se jí zahřívají končetiny. Snažila se přes to přenést. Tohle byl přesně ten pocit, který chtěla mít. Nepřemýšlet. Kdyby si tak mohla promluvit s Danielem. Opravdu mluvit. Bez toho, aby jí přerušoval, stáčel rozhovor ke škole nebo odešel dřív, než se stačila dostat k důležitým věcem. Pomohlo by jí to. Mohla by ho taky svázat a zavázat mu pusu jen proto, aby si jí konečně poslechnul.

Jenže co by mu řekla? Všechno, o co tady šlo byl pocit, který měla, když byla poblíž něj. A který, pokud tedy věděla, neměl nic společného s čímkoliv jiným. Co kdyby se vrátila k jezeru? On byl ten, kdo poznamenal, že se to stalo jejich místem. Třeba by se tam s ním mohla setkat. Dala by si ale sakra pozor na to, aby se mu nezdálo, že je šílená-

Tak tohle nefunguje.

Blbost. Dělá to znovu. Měla by plavat. Jen plavat. Plavat tak, aby byla příliš unavená myslet na cokoliv, hlavně ne na Daniela. Musí plavat až dokud-

“Luce!”

Dokud nebude přerušena. Penn stála na kraji bazénu.

“Co tady děláš?” Luce se začala dusit vodou.

“Co tady děláš ty?” Vrátila jí Pen.. “Odkdy cvičíš dobrovolně? Nelíbí se mi tohle tvoje nové já.”

“Jak jsi mě našla?” Luce si uvědomila, že její slova mohla vyznít hrubě. Nechtěla být na Penn hnusná.

“Cam mi to řekl,” řekla Penn. “Vedli jsme spolu celý rozhovor. Bylo to divné. Chtěl vědět, jestli jsi v pořádku.”

“Jo, to je divný,” souhlasila Luce.

“Ne,” řekla Penn, “divný bylo, že za mnou přišel a vedl se mnou celý rozhovor. Pan Populární … se mnou. Musím ti moje překvapení upřesnit ještě víc? On je vlastně docela pěkný.”

“No, je milý.” Luce si sundala brýle z hlavy.

“Na tebe,” řekla Penn. “Je tak milý, že se propašoval ven ze školy, aby ti koupil řetízek - který jsi na sobě ještě nikdy neměla.”

“Měla jsem ho jednou,” řekla Luce. Byla to pravda. Před pěti dny, když se vrátila od jezera, kde byla po druhé s Danielem, a kde viděla fialovou záři na cestě, kudy odešel. Nebyla schopna přestat se chvět a nemohla ani usnout. Vzala si ten řetízek. Usnula s přívěškem u klíční kosti. Když se probudila, držela ho v ruce a byl horký.

Penn na Luce zamávala třemi prsty. Jako by chtěla říct: Haló? Na co myslíš?

“Já jen,” řekla nakonec Luce, “nejsem tak povrchní. Nehledám jen kluka, který by mě vydržoval kupováním věcí.”

“Nejsi povrchní, eh?” zeptala se Penn. “Pak mi teda řekni nepovrchní seznam věcí, proč seš tak žhavá do Daniela. Což neznamená něco typu Má nejkrásnější šedivé oči na světě nebo Ooh, miluju způsob, jakým se mu lesknou svaly na sluníčku.”

Luce musela přehlušit Pennin vysoká falset. Položila si obě ruce na srdce. “On je pro mě,” řekla a vyhnula se pohledu Penn. “Nedokážu to vysvětlit.”

“Dostává tě to, že tě ignoruje?” Penn zavrtěla hlavou. Nikdy jí neřekla o době, kterou strávila s Danielem sama. Kdy viděla, že mu na ní taky záleží. Takže Penn nemohla pochopit její pocity. A navíc byly příliš soukromé a příliš komplikované na to, aby jí je mohla vysvětlit.

Penn se před Luce skrčila. “Podívej se, důvod proč jsem přišla, byl především důvod, abych tě vytáhla do knihovny ohledně té věci s Danielem.”

“Našla jsi tu knihu?”

“Ne tak docela,” řekla Penn a pomalu šla Na kraj bazénu, aby z něj Luce mohla pomoct. “Mistrovské dílo pana Grigoriho stále tajemně chybí. Ale já jsem hacknula literární vyhledávač slečny Sophie pro předplatitele. Našla jsem pár věcí. Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat.”

“Díky,” řekla Luce s pomocí Penn se vyšvihla ven z bazénu. “Budu se snažit, co se týče Daniela, nebýt tak nechutně sentimentální.”

“Cokoliv,” řekla Penn. “Jen si pospěš a osuš se. Venku zatím moc neprší a já nemám deštník.”

Skoro suchá a zpátky ve školní uniformě Luce následovala Penn do knihovny. Část přední části místnosti byly zablokovaná napnutou žlutou policejní páskou, takže děvčata musela proklouznout dovnitř úzkým prostorem mezi katalogem knih a referenční částí knihovny. Ještě tu byl cítit oheň a teď, díky dešti byl přidán zápach plesnivění.

Pohled Luce ulpěl na slečně Sophii, která seděla za stolem, nyní skoro zuhelnatělým. Byl to téměř dokonalý kruh uprostřed staré knihovny. Všechno v okruhu patnácti stop bylo odstraněno. Všechno kolem toho bylo nějakým zvláštním způsobem nepoškozené. Knihovnice nebyla přímo za pultem, ale seděla u skládacího karetního stolku, který byl rozevřen vedle něj.

Stůl byl depresivně holý, až na nové lampy, tužku a šedý stoh poznámek.

Luce a Penn si vyměnily grimasy a pokračovaly k počítačům v zadní straně knihovny. Když míjeli sekci studovny, kde naposledy viděli Todda, Luce se podívala na svojí kamarádku. Penn se dívala dopředu, ale když k ní Luce natáhla ruku, Penn jí stiskla překvapivě těžce. Přitáhli si dvě židle k jednomu z počítačů a Penn zadala její uživatelské jméno. Rozhlédla se, aby se ujistila, že poblíž nikdo není. Na obrazovce se políčku zbarvilo červeně. Označovalo to chybu.

Penn zasténala.

“Co?” zeptala se Luce.

“Po čtvrté potřebuješ speciální oprávnění k přístupu na internet.”

“To je důvod, proč je tohle místo v noci vždycky tak prázdné.”

Penn se začala hrabat v jejím batohu. “Kam jsem to jen dala … to zašifrované heslo?” zamumlala.

“Je tu slečna Sophia,” řekla Luce a ukázala na knihovnici, která přecházela v uličce v černé halence a jasně zelených kalhotách. Její třpytivé náušnice jí padaly až na ramena. Měla v drdolu zapíchnutou tužku.

“Tam,” zašeptala hlasitě Luce.

Slečna Sophia na ně zamžourala. Její brýle jí sklouzly na nose. Pod každou paží měla hromadu knih. Neměla volnou ruku, aby na ně zamávala.

“Kdo je to?” zavolala na ně za chůze. “Ach. Lucinda. Pennyweather,” řekla a znělo to trochu unaveně. “Ahoj.”

“Přemýšleli jsme, jestli byste nám nemohla dát heslo pro používání počítače,” řekla jí Luce a ukázala na chybové hlášení na obrazovce.

“Nechcete jít na sociální sítě, viďte? Ty stránky jsou ďáblova práce.”

“Ne, ne. Tohle je pro seriózní výzkum,” řekla Penn. “Určitě byste nám to schválila.”

Slečna Sophia se naklonila k dívkám a zadala heslo pro odemknutí počítače. Prsty se jí rozletěly po klávesnici a ona napsala to nejdelší heslo, jaké kdy Luce viděla. “Máte dvacet minut,” řekla bezvýrazně a odešla.

“To by mělo stačit,” zašeptala Penn. “Našla jsem nějakou esej o té knize, takže když jí nemůžeme najít, můžeme aspoň zjistit o čem je. A všechno kolem.

Luce vycítila, že za nimi někdo stojí a obrátila se. Uviděla, jak se k nim slečna Sophie vrátila. Luce nadskočila.

“Omlouvám se,” řekla. “Nevím, proč jsem se tolik vyděsila.”

” Ne, to já se omlouvám,” řekla slečna Sophie. Její úsměv jí prakticky zmizel před očima. “Jen to bylo v poslední době díky tomu ohni hodně těžké. Ale to není důvod, proč mým smutkem zatěžuji dvě své nejslibnější studentky.”

Ani Luce, ani Penn nevěděly co na to říct. Oni se navzájem po požáru uklidňovali. Uklidnit knihovnici, ale bylo mimo jejich síly.

“Snažila jsem se zavalit prací, ale …” Slečna Sophia ztichla.

Penn se nervózně podívala na Luce. “No, mohla byste nám pomoct s naším výzkumem. Teda, jestli, ehm-”

“Můžu vám pomoct!” Slečna Sophia si k nim přitáhla třetí židli. “Vidím, že hledáte Strážce,” řekla a četla přes jejich ramena. “Rodina Grigoriů byla velmi vlivná. Já mám náhodou přístup do papežské databáze. Dovolte mi, abych se podívala, co by se z ní dalo dostat.”

Luce málem spolkla tužku, kterou žvýkala. “Já … omlouvám se, ale říkala jste Grigoriovi?”

“Ach, ano. Historici jejich rod vysledovali až do středověku. Oni byli …” Odmlčela se a hledala slova. “Specializovali se na druh výzkumu, který pak vysvětlovali laikům. Jejich specializací byly padlý andělé.”

kapitola 14

Znovu sáhla mezi dívky a Luce se opět divila, jak rychle její prsty ťukaly do klávesnice. Vyhledávač se s ní snažil udržet krok. Listovala článkem po článku. Primární zdroj po primárním zdroji. Všechny se týkali rodu Grigoriů. Danielovo příjmení bylo všude. Zaplnilo celou obrazovku. Luce se cítila trochu zmatená. Vrátil se jí do paměti obrázek z jejího snu: jeho rozvinutá křídla, jak se ohřívalo její tělo tak, až z ní zbyl nakonec jen popel.

“Byl i nějaký jiný druh andělů, kterým se zabývali?” zeptala se Penn.

“No, jistě-jejich literatura měla široký záběr,” řekla slečna Sophia, zatímco stále něco hledala ve vyhledávači. “Existují lidé, kteří se stali démony. Byli to ti, kteří zavrhli Boha. Ale byli tu i ti, kteří se zapletli s lidskými smrtelnými ženami.” Její prsty se konečně zastavily. “Velmi nebezpečná věc.”

Penn řekla: “Má ten chlápek, co napsal Strážce něco společného s Danielem Grigorim, který chodí k nám na školu?”

Slečna Sophia si poklepala na své plné rty. “To je možné. Překvapilo by mě to. Ale to je asi těžko váš projekt, rýpat se v záležitostech jiných studentů, viďte?” Její bledá tvář se zamračila, když se podívala na hodinky. “No, doufám, že jsem vám dala dobrý podklad pro to, abyste mohly začít pracovat na svém projektu. Nebudu vám už ubírat čas.” Ukázala na hodiny na obrazovce počítače. “Už máte jen devět minut.”

Když šla zpátky směrem k přední části knihovny, Luce sledovala perfektní držení jejího těla. Mohla by nosit na hlavě knihu. Zdálo se, že jí potěšilo, že může dívkám pomoct s jejich výzkumem. Zároveň ale Luce nevěděla, co má dělat s nově nabitými informacemi o Danielovi.

Penn ale věděla. Už začala zběsile čmárat poznámky.

“Osm a půl minuty,” sdělila Luce a podala jí pero a kus papíru. “Je tu příliš mnoho informací na osm a půl minuty. Začni psát.”

Luce si povzdechla, ale udělala, co jí bylo řečeno. Byla to nudně navržená školní webová stránka s tenkým modrým lemem, který rámoval jinak prosté béžové pozadí. Na vrcholu stránky stálo velkým písmem: ROD Grigoriů.

Stačilo, aby si jen přečetla jeho jméno, a kůže Luce se oteplila.

Penn poklepala na monitor perem a tím vrátila Luce k jejímu úkolu.

Grigoriové nespí. To bylo možné. Daniel vypadal vždycky unaveně.

Většinou mlčí. Sedí. Někdy z něj musela rozhovor tahat jako z chlupaté deky.

V osmém století bylo nařízeno—

Obrazovka zčernala. Jejich čas vypršel.

“Kolik toho máš?” zeptala se Penn.

Luce zvedla list papíru. Skoro nic tam nebylo. V mysli jí vytanula vzpomínka: hrany křídel poseté peřím.

Penn se na ni podívala. “Ano, vidím, že jsi asistentka výzkumu na opravdu špičkové úrovni,” řekla, ale smála se. “Možná si později můžeme zahrát hru MASH.” Zvedla vlastní mnohem hojnější poznámky. “Je to v pohodě. Mám toho dost, aby nás to navedlo k dalším zdrojům.”

Luce si vložila papír do kapsy hned vedle nedokončeného, zmačkaného seznamu všech jejích setkání, které kdy měla s Danielem.

Vzpomněla si na svého otce, který hned všechny nepotřebné papíry skartoval. Sklonila se a podívala se po nějakém koši, když si všimla páru nohou, který k nim kráčel uličkou.

Tahle chůze jí byla tak známá jako ta její vlastní. Posadila se zase nahoru, -nebo se pokoušela posadit se nahoru-ale praštila se o počítačový stůl.

“Au,” zasténala a třela si hlavu v místě, kam se praštila při požáru v knihovně. Daniel stál pár metrů od ní. Jeho výraz naznačoval, že poslední věc, kterou by zrovna teď chtěl udělat, byla jít k ní. Alespoň, že už byl počítač odhlášený. Nemusel přemýšlet, proč ho pronásleduje ještě aktivněji, než doteď. Jenže se zdálo, že se Daniel dívá svýma šedofialovýma očima přes její rameno. Na něco-nebo na někoho-jiného.

Penn poklepala palcem na rameno Luce a pak palcem ukázala na osobu, která stála za ní.

Cam se nakláněl nad křeslem Luce a usmíval se na ni. Blesk skoro katapultoval Luce do náruče Penn.

“Je to jen bouřka,” řekl Cam a naklonil hlavu. “Brzy se přežene. Škoda. Vypadáš roztomile, když máš strach.”

Cam natáhl ruku dopředu. Položil jí Luce na rameno. Pak pomalu jel svými prsty po její paži dolů, až k její dlani. Zavřela oči. Cítila se krásně. Když je otevřela, měla v dlani malou, červenou, sametovou krabičku. Cam ji obrátil a otevřel ji. Ale jen na vteřinu. Luce viděla jemný zlatý záblesk.

“Otevřeš to později,” řekl. “Až budeš sama.”

“Came-”

“Byl jsem ve tvém pokoji.”

“Můžeme-” Luce pohlédla na Penn, která se na ně bezostyšně dívala se zaujetím diváka, který sedí v kině v první řadě.

Nakonec, aby jí dostala z transu, mávla před Penn rukou.

“Chceš, abych odešla. Je mi to jasný.”

“Ne, zůstaň,” řekl Cam a mluvit mnohem víc sladce, než Luce očekávala. Obrátil se k Luce. “Půjdu. Ale uvidíme se později - slibuješ?”

“Slibuju.” Cítila, jak se červená.

Cam ji vzal za ruku a strčil jí krabičku do levé kapsy džín. Byly těsné, takže jí rozprostřel na boku svoje prsty. Zachvěla se. Pak zamrkal a otočil se na podpatku.

Předtím, než měla šanci chytit dech, vrátil se zpět. “Ještě jedna věc,” řekl a položil jí ruku na krk. Přitáhl si jí k sobě blíž. Naklonil hlavu a sehnul se k Luce. Pak se jeho rty ocitly na těch jejích. Jeho rty byly hladké, jako by byly plyšové. Luce si vzpomněla, kolikrát na ně zírala. Tenhle polibek nebyl hluboký. Bylo to jen letmé políbení. Luce ale měla pocit, jakoby to bylo mnohem víc. Nemohla dýchat šokem a vzrušením. Vždyť jí věnoval na veřejnosti tenhle dlouhý a velmi nečekaný-

“Co-!”

Camova hlava najednou byla pryč. Byl shrbený a držel si čelist. Daniel stál nad ním a třel si klouby. “Dáš od ní ruce pryč.”

“Neslyšel jsem tě,” řekl Cam a pomalu se zvedal.

Oh. Můj. Bože. Oni se perou. V knihovně. O ní.

Pak se jedním rychlým bezchybným pohybem Cam vrhl směrem k Luce. Křičela, když se jeho ruce začaly zavírat kolem ní. Danielovy ruce ale byly rychlejší. Odstrčil Cama pryč tak tvrdě, že dopadl na počítačový stůl. Daniel na něj zavrčel, popadl hrst jeho vlasů a přitlačil mu hlavu ke stolu. “Řekl jsem, abys z ní dal ty svý špinavý ruce pryč, ty hnusnej kuse hovna.”

Penn vyjekla. Zvedla tašku a po špičkách se vydala ke stěně. Luce sledovala, jak hodila svou tašku do vzduchu. Jednou, dvakrát, třikrát. Počtvrté jí hodila dost vysoko, aby se kamera otočila směrem ke zdi. Teď kamera zabírala jen hromadu populárně naučných knih.

Během té chvíle Cam Daniela odstrčil a teď kolem sebe kroužili a jejich podrážky skřípali na naleštěné podlaze.

Daniel se začal vyhýbat Luce. Cam ho mezitím obcházel. Daniel ale nejednal dostatečně rychle. Pěst mu přistála -a vypadalo to jako knockout úder-přesně pod levým okem. Daniel se zapotácel dozadu a tím narazil do Luce a Penn, které skončili na počítačovém stole. Obrátil se a zamumlal směrem k nim mdlou omluvu. Pak začal vrávorat zpátky.

“Ach, bože můj, přestaňte!” křičela Luce těsně předtím, než Daniel skočil na Cama. Daniel se ale věnoval Camovi. Věnoval mu příval ran na ramena a do stran obličeje.

“Skvělý pocit,” zabručel Cam. Praštil ho ze strany do krku jako boxer. Stále na něm visel, když Daniel pohnul rukou a obmotal jí Camovi kolem ruku. Pak stisknul. Cam mu odpověděl tím, že prudce zacouval dozadu a přitiskl Daniela na vysokou polici s knihami. Ty spadly a v knihovně se ozvala rána hlasitější než hrom venku. Daniel zavrčel a pustil ho. Pak s dutou ránou spadl na zem.

“Tak co máš ještě v záloze, Grigori?”

Luce se zapotácela v domnění, že už nevstane. Jenže Daniel se dostal na nohy překvapivě rychle.

“To ti ukážu,” zasyčel. “Venku.” Vykročil směrem k Luce a pak šel k východu. “Ty zůstaneš tady.”

Pak oba kluci vyšli z knihovny východem, který použila i Luce, když utíkala před ohněm. Ona i Penn stály zmrazené na místě. Dívali se na sebe a měly pokleslé čelisti.

“Pojď,” řekl Penn a táhla Luce k oknu, aby měly výhled na hřiště. Přitiskli své tváře na sklo a to se před nimi zamlžovalo díky jejich dechu.

Déšť stékal po listech. Pole venku bylo tmavé, s vyjímkou světla, která procházelo ven skrz okna knihovny. Všechno venku bylo zablácené a tmavé. Bylo těžké venku něco vidět.

Pak se dvě postavy rozběhly do středu hřiště. Oba byli okamžitě promočení. Po chvíli kolem sebe začali kroužit. Měli znovu zvednuté pěsti.

Luce sevřela parapet a sledovala, jak Cam udělal první krok. Rozběhl se k Danielovi a srazil ho na zem. Pak se napřáhl a kopnul ho do žeber. Daniel se přetočil na bok a sevřel si břicho. Vstal. Luce se dala sílou vůle do pohybu. Připadala si, jako kdyby Cam právě kopnul do ní. Každý výpad Cama proti Danielovi cítila sama na sobě. Na svých kostech. Nemohla tam jen tak stát a dívat se.

“Daniel už podruhé spadnul,” oznámila Penn Luce, když se odvrátila. “Ale zvednul se a teď stojí Camovi tváří v tvář. Krása!”

“Tobě se to líbí?” zeptala se Luce zděšeně.

“Můj táta a já jsme se dívali na UFC,” řekla Penn. “Vypadá to, že oba tihle kluci ovládají nějaké bojové umění. Perfektní pravej hák, Daniele!” zasténala. “Ále, člověče.”

“Co?” Luce přešla znovu k oknu. “Zranil ho?”

“Uklidni se,” řekla Penn. “Nikdo už nikoho nemůže vážně zranit. Stačí, aby se Daniel znovu dostal na nohy.”

Penn měla pravdu. Vypadalo to, jako by pan Cole běžel přes celý kampus. Když se dostal na místo, kde bojovali kluci, zastavil se a chvíli je pozoroval. Zdál se zhypnotizovaný tím, jak bojovali.

“Udělejte něco,” zašeptala Luce a bylo jí na zvracení.

Konečně vzal pan Cole každého kluka za zátylek. Na chvíli spolu ještě bojovali, dokud pan Cole Daniela úplně neodtáhl. Sevřel si pravou ruku a pak přecházel v kruhu. Několikrát si odplivnul.

“Velmi atraktivní, Danieli,” řekla sarkasticky Luce. To taky bylo. Teď mluvili s panem Colem. Mával rukama jako šílenec. Oba kluci vedle něj stáli se svěšenými hlavami. Cam byl propuštěn jako první. Rozběhl se směrem ke koleji a zmizel.

Pan Cole položil Danielovi ruku na rameno. Luce by ráda věděla, o čem mluvili. Jestli o tom, jak bude Daniel potrestán. Chtěla jít za ním, ale Penn jí v tom zabránila.

“Tohle všechno kvůli šperku. Co ti Cam vlastně dal?”

Pan Cole odešel a Daniel tam zůstal sám. Stál ve světle pouliční lampy a díval se, jak prší.

“Nevím,” řekla Luce Penn a stále se dívala z okna.

“Ať je to cokoliv, nechci to. Zvlášť po tomhle ne.” Obě se vrátili k počítačovému stolu a ona vytáhla z kapsy krabičku.

“Pokud ty ne, já jo.” řekla Penn. Otevřela poprskané okno a pak se podívala na Luce, která vypadala zmateně.

Zlatý odlesk, který Luce viděla, nebyl šperk. V téhle krabičce byly jen dvě věci: Další z Camových zelených trsátek a zlatý proužek papíru.

Sejdeme se zítra po škole. Budu na tebe čekat u brány.

-C

kapitola 15

DEN LVŮ

Bylo to dlouho, co se Luce naposled pořádně podívala do zrcadla. Nikdy nezapomněla na svůj odraz - její jasné oříškově hnědé oči, malé, rovné zuby, husté řasy a splývající husté černé vlasy. To bylo dřív. Loni v létě. Po tom, co jí její máma ustřihla vlasy, se Luce začala zrcadlům vyhýbat. Nebylo to jen proto, že se jí její krátký účes nelíbil. Ona o něm nechtěla vidět žádný důkaz. Začala se dívat na ruce, když se v koupelně myla. Držela hlavu vzpřímenou, když šlam kolem nějakých tónovaných skel a vyvarovala se zrcátku v její pudřence.

Ale za dvacet minut se měla setkat s Camem. Luce stála před zrcadlem v prázdné dívčí umývárně v Augustinu. Myslela si, že vypadala dobře. Její vlasy jí konečně vyrostly a jejich váha jí začala kroutit některé kadeře. Podívala se na svoje zuby. Pak se napřímila v ramenou a zírala do zrcadla, jako by místo něj byly Camovi oči.

Musela mu říct něco důležitého a chtěla se ujistit, že bude vypadat natolik dobře, aby jí vzal vážně.

Dnes nebyl ve třídě. Ale to ani Daniel. Luce předpokládala, že jsou v nějakém zvláštním druhu zkušební doby, kterou jim uložil pan Cole. Buď to, nebo si ošetřovali svoje rány.

Luce ale neměla pochyby o tom, že na ní dnes Cam bude čekat. Nechtěla ho vidět. Vůbec ne. Přemýšlela o tom, jak kopnul Daniela do žeber, když ležel na zemi.

Ale byla to v první řadě její vina, že bojovali.

A teď jde ven s Camem-dělá to, protože je zmatená. Anebo kvůli tomu, že jí to lichotí a má o něj ještě malý kousek zájmu.

Důležité bylo to, co mu dneska řekne: Mezi nimi nic nebylo.

Zhluboka se nadechla a stáhla si košili přes boky. Otevřela dveře koupelny.

Když se blížila k branám, Cama neviděla. Ale bylo těžké něco vidět přes stavbu na parkovišti.

Luce nemohla jít hlavním vchodem, protože tam už začaly renovace. Byla překvapená, jak těžké bylo manévrovat přes díry v zemi až k parkovišti. Vyhnula se výmolu a snažila se, aby si jí dělníci na stavbě nevšimli. Mimo to se ještě vyhýbala výparům z asfaltu, které se snad nikdy nerozptýlí.

Po Camovi tu nebyla ani stopa. Na chvíli se cítila hloupě. Skoro, jako by mu skočila na nějaký žert. Vysoká kovová vrata byla pokrytá červenou rzí. Luce se podívala skrz ně do hustého háje starých jilmů, které rostly přes silnici.

Prokřupala si klouby a vzpomněla si na chvíli, kdy jí Daniel řekl, že nenávidí, když to dělá. Jenže teď tu nebyl, aby jí to mohl říct. Nebyl tu nikdo.

Pak si všimla malého stočeného kousku papíru s jejím jménem. Byl na silném, stromu magnolie s šedou kůrou, vedle rozbité telefonní budky.

Zachraňuju tě od dnešního sociálního večera. Zatímco zbytek našich spolužáku se bude dívat na dokument o občanské válce-smutné, ale pravdivé-ty a já si vyhodíme z kopýtka. Černý sedan se zlatou SPZ. Čekám tam na tebe. Myslel jsem, že bychom mohli oba ocenit dávku čerstvého vzduchu.

-C

Luce se rozkašlala z výparů. Čerstvý vzduch je jedna věc, ale černý sedan, který jí vezme pryč ze školy? Jako by byl nějaký monarcha, který to zařídil jen z rozmarů jedné ženy. Není to trochu přitažené za vlasy? Kde vlastně byl?

Nic z tohohle nebylo součástí jejího plánu. Souhlasila se schůzkou s Camem, jen aby mu řekla, že to přehnal, a že se s ním nechce nijak zaplést. Vzhledem k tomu, že -ačkoliv by mu tohle nikdy neřekla-pokaždé, když dal včera Danielovi pěstí, ona to cítila a něco uvnitř ní se začalo vařit.

Bylo zřejmé, že to něco málo, co měla s Camem, musela potlačit už v zárodku. Měla v kapse řetízek od něj. Bylo načase mu ho vrátit.

Až na to, že se teď cítila pěkně hloupě, že chtěla o tomhle s Camem mluvit. Samozřejmě, že měl nějaké eso v rukávu. Byl ten druh kluka.

Pomalý zvuk kol donutil Luce otočit hlavu. Černý sedan zastavil před bránou. Tónovaná boční okna sjela dolů a z okýnka někdo vystrčil chlupatou ruku. Zvedl sluchátko telefonní budky u brány. Po chvíli vrátil sluchátko zpátky do jeho kolébky a řidič se opřel do sedadla.

Konečně se velká kovová vrata se sténáním otevřela a auto vyjelo a zastavilo před ní. Dveře se tiše otevřely. Byla opravdu připravená sednout si do toho auta a podívat se na toho, kdo se s ní chtěl setkat?

Naposledy stála u téhle brány, když říkala sbohem svým rodičům. Chyběli jí ještě předtím, než odjeli a ona jim z tohohle místa mávala. Vzpomněla si, že si vedle rozbité telefonní budky všimla jedné z bezpečnostních kamer. Cam si nemohl vybrat horší místo pro to, aby jí vyzvedl.

Najednou si představila suterén samovazby. Vlhké cementové zdi a švábi, kteří běhali po podlaze. Žádné skutečné světlo. Pověsti o páru Jules a Phillipa, se stále šířily po kampusu. Chytili je, když se odsud pokoušeli utéct. Chtěl Cam vystavit Luce takovému riziku právě tím, že opustí kampus a uvidí je Červená?

Auto stále hučelo na příjezdové cestě před ní. Po chvíli k ní řidič se sportovními slunečními brýlemi, tlustým krkem a prořídlými vlasy, napřáhl ruku. Měl v ní malou bílou obálku.

Luce zaváhala jen na chvíli. Pak vykročila v před, aby si vzala obálku z jeho prstů.

Camův papír. Těžká, krémová slonovinová karta s jejím jménem. Dopis byl lemován barvou dekadentního zlata a v levém dolním rohu byla pěst.

Jak už jsem měl napsat v prvním vzkazu, Červené jsou mimo provoz. Klidně se o tom přesvědč. Postaral jsem se o to stejně, jako se chystám postarat o tebe. Uvidíme se brzy, doufám.

Mimo provoz? Myslel tím-? Neodvažovala se podívat na Červenou. On to udělal. Ostře ustřihnutý kus černé lepicí pásky byl umístěn přes objektiv kamery. Luce nevěděla, jak tyhle věci fungují nebo jak dlouho bude trvat škole zjistit, že jim nefunguje kamera. Podivným způsobem se jí ale ulevilo, že měl Cam stejnou myšlenku a postaral se o to. Nedokázala si představit, že by Daniel někdy myslel takhle dopředu.

Oba-Callie i její rodiče-čekali tento večer telefonát. Luce četla desetistránkový dopis od Callie třikrát. Měla do paměti vyryté všechny vtipné detaily výletu její kamarádky do Nantucket. Stále ale nevěděla, jak má Callie odpovědět na její otázky, kterými ji zahltila, co se týkalo jejího života na Sword&Cross. Pokud by se teď otočila a šla dovnitř jim zavolat, určitě by se Callie nebo její rodiče chytli temného zvratu v jejím životě na téhle škole, za posledních pár dní. Snadnější bude jim nic neříkat. Alespoň do té doby, než se věci tady nějak vyvrbí.

Vklouzla do sedanu na zadní béžové plyšové sedadlo. Řidič se rozjel bez jediného slova.

“Kam jedeme?” zeptala se.

“K malé zátoce dole u řeky. Pan Briel má rád tamní barvy. Jen seďte a relaxujte, zlato. Uvidíte.”

Pan Briel? Kdo byl sakra ten chlap? Luce nesnášela, když jí někdo říkal, aby relaxovala. Zvlášť když to znělo jako varování před tím, aby mu začala klást další otázky. Nicméně, zkřížila si ruce na hrudníku a podívala se z okna. Snažila se zapomenout na tón hlasu řidiče, když jí říkal “zlato”.

Přes tónovaná skla byly stromy venku šedé a dlážděná silnice pod nimi vypadal nahnědle. Na křižovatce, jejíž odbočka vedla směrem k Thunderboltu se černý sedan obrátil na východ. Jeli podél řeky směrem k pobřeží.

Tu a tam se jejich cesta k řece přiblížila a Luce viděla poloslanou hnědou vodu, která se kroutila vedle nich. O dvacet minut později auto zpomalilo a zastavilo před barem u řeky.

Byl postaven ze šedého, tlejícího dřeva. Cedule se značkou vody nad vchodem hlásala STYX. Byla červená a ručně malovaná. Část plastové reklamy na pivo byla zaseknutá do dřevěných trámů pod cínovou střechou. Průměrný pokus o to, proslavit to tady. Luce se dívala na plakáty palem a opálených dívek, oděných v bikinách s úsměvem na rtech. Přemýšlela, kdy sem asi naposledy vkročila nějaká dívka.

Dva starší kluci -punkrockeři-seděli na lavičce u vody a kouřili. Unavené klobouky jim padaly do čela a jejich bundy měli špinavý, ošklivý vzhled. Byly asi ještě z doby, kdy byl punk novinka. V jejich opálených, malátných tvářích měli prázdné výrazy. To činilo jejich obličej ještě víc pustým.

Bažina, která byla na okrajích silnice, začala přemáhat asfaltovou cestu - prorůstala jí tráva a na mnoha místech byla bahnitá. Luce nikdy nebyla tak daleko u močálů, které se objevovaly u řek.

Stále seděla v autě. Nebyla si jistá, jestli má zůstat v autě, nebo z něj vylézt. Najednou se prudce otevřely dveře Styx a z nich vyšel Cam. Naklonil se chladně proti okénku na autě. Šel pomalu k ní. Věděla, že ji přes tónovaná skla vozu neviděl, ale i tak zvedl ruku a pokynul jí, aby šla k němu.

“Co se dá dělat,” zamumlala Luce předtím, než poděkovala řidiči. Pak otevřela dveře. Když ušla tři kroky k dřevěné verandě, byla přivítána poryvem slaného větru.

Cam měl rozpuštěné vlasy volně kolem obličeje. Jeho zelené oči na ní vrhaly pohled plný klidu. Jeden rukáv jeho černého trička měl vyhrnutý až nad rameno, takže Luce mohla vidět hladký řez jeho svalů. Nahmatala prsty v kapse řetízek. Pamatuj si, proč tady jsi.

Camova tvář nevykazovala žádné památky po boji, který proběhl včera v noci. Ani známka po ranách, které mu uštědřil Daniel. Luce to nechápala.

Cam na ní vrhnul zvídavý pohled a pak si přejel jazykem po spodním rtu. “Zrovna jsem počítal, kolik útěšných drinků budu muset vypít, pokud mi dnes večer odoláš,” řekl a otevřel paže k objetí. Luce do nich vstoupila. Camovi se dalo těžko říct ne. I když si nebyla úplně jistá tím, co po ní žádá.

“Neodolala jsem,” řekla a pak se okamžitě zacítila provinile. Věděla, že ta slova řekla jen z povinnosti. Nikoliv kvůli tomu, že by s Camem ráda prožila nějakou romanci. Byla tam jen kvůli tomu, aby mu řekla, že s ním nechce nic mít. “Tak, co je tohle za místo? A odkdy máš autoservis?”

“Drž se mě, brouku,” řekl a zdálo se, že vzal její otázky jako kompliment. Jako by se jí líbilo, že jí tahá do barů. Jenže ona cítila, jak se uvnitř ní něco stáhlo. Byla v tomhle špatná. V těchhle věcech. Callie vždycky říkala, že Luce je schopna až brutální poctivosti. To byl důvod, proč právě uvízla v tak mizerné situaci s klukem, kterému právě chtěla říct, že s ním končí. Luce se otřásla. Musela to ze sebe dostat. Zalovila v kapse a vytáhla z ní řetízek. “Came.”

“Je skvělé, že jsi ho přinesla.” Vzal si od ní řetízek a otočil ji k sobě. “Dovol mi, abych ti ho zapnul.”

“Ne, počkej-”

“Tak,” řekl. “Opravdu ti sluší. Podívej.” Odvedl ji po dřevěné podlaze až k oknům baru, kde byl nespočet plakátů na různé koncerty. STARÉ MIMINKA. KAPAJÍCÍ NENÁVIST. DOMÁCÍ SUŠENKY.

Luce by raději studovala nějaký z nich, než svůj odraz. “Vidíš?”

Snažila se nedívat na její odraz v okně, ale zlatý řetízek se jí leskl na teplé kůži. Přitiskla na něj ruku. Byl nádherný. A výrazný. Přejela svou malou rukou po přívěšku, uprostřed nějž byl vytesán had. Nebylo to něco, co byste našli na trzích, kde místní obchodníci prodávají předražené výrobky pro turisty, jako upomínkový předmět z Georgie z Filipín.

Za jejím odrazem z okna prosvítala oranžová a růžová -zmrzlinová-záře.

“Ta poslední noc …” začal Cam. Mohla nejasně vidět jeho růžové rty, pohybující se v odrazu za jejím ramenem.

“Taky jsem s tebou o té noci chtěla mluvit,” řekla Luce a stoupla si k jeho boku. Viděla kousek tetování na jeho šíji.

“Pojď dovnitř,” řekl a vedl ji zpátky ke dveřím. “Můžeme si promluvit tam.”

Interiér baru tvořilo dřevo. Světlo poskytovalo jen několik oranžových svítilen. Parohy všech tvarů a velikostí byly namontované na stěnu. U baru byl vycpaný gepard, který byl připravený se každou chvíli převrhnout. Vybledlý obraz se slovy Pulaski kraj FUNKCE MOOSE KLUBU 1964-1965 byl jen další dekorací na zdi. Bylo na něm tak sto oválných tváří, které se skromně smáli na pastelové motýlky.

Jukebox hrál Ziggy Stardust a starší chlap s vyholenou hlavou a koženými kalhotami sám tancoval uprostřed malého vyvýšeného pódia. Kromě Luce a Cama byl jediná osoba v místnosti.

Cam ukázal na dvě stoličky. Na nich byly zelené polštáře. Na Camově židli byl popraskaný a padaly z něj kusy béžové pěny. Vypadalo to jako popcorn. Před Camem byl nápoj, kde byla světle hnědá tekutina s pár kostkami ledu. Sklenička byla orosená vodou.

“Co je to?” zeptala se Luce.

“Georgijský sen,” řekl a trochu se napil. “Nedoporučuji ti začínat zrovna s tímhle.”

Když na něj zamžourala, řekl: “Byl jsem tu celý den.”

“Okouzlující,” řekla Luce a položila si prsty na řetízek. “Kolik je ti? Sedmdesát? Že sedíš v baru celý den sám?”

Nezdálo se, že by byl opilý. Nelíbila se jí ale myšlenka, že sem jela celou cestu, jen aby mu řekla, že s ním už nechce nic mít, a on bude tak opilý, že to nepochopí. Taky začínala přemýšlet, jak se dostane zpátky do školy. Nechtěla ani vědět, kde tohle místo bylo.

“Au.” Cam si položil ruku na srdce. “Ne, je to o kráse toho, vypadnout ze školy. Neříkej mi, Luce, že tobě by se po škole stýskalo. Myslel jsem, že si zasloužím trochu času, abych se dal do kupy.”

Naklonil hlavu. “Co tě opravdu trápí? Je to tohle místo? Nebo ten boj včera v noci? Nebo skutečnost, že jsme za to nedostali žádný trest?” Na posledním slovu zvedl hlas. Bylo to dost hlasité, aby se statný barman přestal houpat do rytmu za barem. Barman byl starý. Všude po těle měl jizvy a tetování, které vypadalo jako lidský cop, mu šlo až dolů pod tričko. Se vší tou svalovou hmotou musel vážit alespoň tři sta liber.

Cam se k ní otočil a usmála se. “Tak co piješ?”

“Mě je to jedno,” řekla Luce. “Nemám nějaké moje speciální pití.”

“Na mojí párty si pila šampaňské,” řekl Cam. “Vidíš, jak jsem všímavý?” Šťouchl jí ramenem. “Vaše nejlepší šampaňské,” řekl barmanovi, který zaklonil hlavu a zhluboka se zasmál. Nechtěl po ní vidět průkaz, ani jí nevěnoval pohled dost dlouhý na to, aby mohl uhodnout její věk. Prostě se sklonil a otevřel malou ledničku s posuvnými dveřmi. Láhve o sebe cinkali, když je posouval.

Po tom, co se zdálo, jako neuvěřitelně dlouhá doba vyndal malou láhev Freixenet. Vypadalo to, jako by kolem lahve rostlo něco oranžového.

“Tak za tohle nepřebírám zodpovědnost,” řekl a podal ho přes bar. Cam vyndal z lahve korek a zvedl obočí na Luce. Nalil Freixenet slavnostně do sklenice na víno.

“Chtěl jsem se ti omluvit,” řekl. “Vím, že jsem to včera trochu přehnal. A to co se stalo včera s Danielem. Nemám z toho dobrý pocit.” Čekal, až Luce přikývne, až potom pokračoval. “Místo toho abych se choval jako idiot, jsem tě měl poslouchat. Ty jsi ta, kdo mě zajímá, ne on.”

Luce sledovala bublinky v jejím šampaňském. Pokud by měla být upřímná, řekla by mu, že Daniel je ten, kdo jí zajímá. Ne on. Musela to Camovi říct. Pokud litoval, že jí včera večer neposlouchal, mohl by teď začít. Zvedla skleničku, aby se napila.

“Ach, počkej.” Cam jí dal ruku na rameno. “Nemůžeš pít, dokud si na něco nepřipijeme.” Zvedl sklenici a podíval se jí do očí. “Co by to mohlo být? Vyber něco.”

Dveře do hostince se zabouchly a dovnitř vešli ti kluci, kteří seděli venku na verandě a kouřili. Ten vyšší měl mastné černé vlasy, tupý nos a příšerně špinavé nehty. Podíval se na Luce a šel k nim. “Co slavíme?” Podíval se na ni a ťuknul si s její skleničkou. Naklonil se k ní a ona měla pocit, že se jí dotýká svým tělem přes jeho flanelovou košili. “Dítě je tu dnes poprvé? Nemáš náhodou zákaz vycházení?”

“Slavíme, že se ti právě teď chystám venku nakopat zadek,” řekl Cam příjemně, jako by mu oznamoval, že má Luce dnes narozeniny. Upřel své zelené oči na muže, který na něj vycenil své drobné, špičaté zuby a dásně.

“Venku? Pouze v případě, že ji vezmu sebou.”

Popadl Luce za ruku. V podobné situaci se začal rvát s Danielem. Luce napadlo, že Cam jen hledá záminku, aby se nechal znovu vyvést z míry. Zvlášť, jestli tu pil celý den. Cam ale zůstal pozoruhodně klidný. Všechno co udělal bylo, že vzal ruku toho kluka a s neuvěřitelnou rychlostí a silou lva, který lapil myš, ho odmrštil.

Cam sledoval, jak chlap odletěl několik kroků zpět. Díval se na něj se znuděným výrazem ve tváři. Pak pohladil Luce zápěstí na místě, kde ji ten kluk snažil chytit.

“Omlouvám se. Říkala jsi něco o včerejší noci?”

“Říkala jsem …” Luce cítila jak se jí hrne do tváří a do mozku krev. Přímo nad hlavou Cama byl obrovský stín, černý jako uhel. Stále se zvětšoval a svíjel se nad ním, dokud se nestal tím největším a nejčernějším stínem, jaký kdy viděla. Arktický příval vzduchu, který vyšel z jeho jádra způsobil, že se jí po těle přehnal mráz. Prsty Cama byly ale stále na jejím zápěstí.

“Ach. Můj. Bože,” zašeptala.

Ozvalo se tříštění skla, když kluk, který stál za Camem, mu o hlavu rozbil svou sklenici. Cam pomalu vstal ze židle a vytřásl si sklo z vlasů. Obrátil se tváří k muži, který byl minimálně dvakrát starší a o pár centimetrů vyšší.

Luce se skrčila na své barové stoličce. Chtěla být co nejdál od toho, co vycítila, že se stane mezi Camem a tím druhým klukem. Navíc se bála, co by se mohlo stát se stínem, černým jak noc, který se mu vznášel nad hlavou.

“Jděte od sebe!” řekl hrozivě obrovský barman a ani se neobtěžoval zvednout zrak z jeho časopisu. Ten kluk se okamžitě vrhnul na Cama a slepě mu dával rány, které Cam odrážel tak lehce, jako by byly od dítěte.

Luce nebyla jediná, kdo byl ohromen Camovou silou - nějaká holka v kožených kalhotech byla přikrčená u jukeboxu a ten kluk s mastnými vlasy ještě několikrát po Camovi chňapnul a pak jen ustoupil a zůstal stát. Zmatený.

Mezitím se stín začal pohybovat stále směrem víc a víc dolů. Tmavé úponky z něj rostly jako plevel a klesaly blíž a blíž k jejich hlavám.

Luce sebou škubla a přikrčila se, stejně jako Cam, když se bránil dalšímu sešlému úderu kluka.

Pak se rozhodl bránit.

Byl to jednoduchý pohyb prsty, jako kdyby Cam trhal suchý list. V jednu chvíli tam byla jen Camova tvář, ale když spojil pěst s hrudníkem toho kluka, něco zakřupalo a on najednou letěl vzduchem. Shodil pivní lahve, které tam byly vyrovnané a narazil zády do protější zdi poblíž jukeboxu. Promnul si hlavu a zasténal. Začal se pomalu sbírat.

“Jak jsi to udělal?” Oči Luce byly doširoka rozevřené.

Cam si jí nevšímal. Otočil se směrem k menšímu a zavalitějšímu klukovi a zeptal se: “Budeš další?”

Druhý kluk zvedl dlaně. “Tohle není můj boj, člověče,” řekl a zmizel pryč. Cam pokrčil rameny a přistoupil k prvnímu klukovi. Zvedl ho z podlahy za zadní část trička. Končetiny se mu houpaly ve vzduchu, jako by byl jen bezvládná loutka.

Potom ho s lehkostí vzal za zápěstí a hodil ho proti zdi. Skoro jako by k ní přirostl, než k němu Cam přišel a začal do kluka bušit znovu a znovu. “Řekl jsem, že půjdeme ven!”

“Dost!” křičela Luce, ale ani jeden z nich jí neslyšel nebo jim to bylo jedno. Luce bylo zle. Chtěla odtrhnout oči od krvavých nosů a dásní. Z toho kluka, který byl přišpendlený ke zdi. Od téměř nadlidské síle Cama. Chtěla mu říct, ať zapomene, že tu někdy byla. Že si najde cestu zpátky do školy sama. Ze všeho nejvíc si přála dostat se pryč od toho příšerného stínu, který byl teď přilepený na stropě a kapal dolů po stěnách. Popadla tašku a vyběhla do noci - přímo do něčí náruče.

kapitola 15

“Jsi v pořádku?”

Byl to Daniel.

“Jak jsi mě tady našel?” zeptala se a úlevně si zabořila obličej do jeho ramene. Nenechala slzy, které v sobě dusila, aby si našly cestu ven.

“Pojď,” řekl. “Odvedu tě odsud.”

Bez jediného ohlédnutí vklouzla rukou do té jeho. Teplo se začalo skrz ruku šířit do celého jejího těla. A pak jí začaly téct slzy. Tohle nebylo fér. Nemohla se cítit tak bezpečně, zatímco stíny byly tak blízko.

Dokonce i Daniel vypadal vystrašeně. Táhl ji pryč tak rychle, že musela skoro sprintovat, aby s ním udržela krok.

Nechtěla se podívat zpátky, ani když vycítila, že se stíny dostaly z baru pryč a vsákly se do vzduchu. Jenže nakonec ani nemusela. Tekly jí v nekonečném proudu nad hlavou a vsákly do sebe všechno světlo, které bylo na jejich cestě. Bylo to, jako by se před jejíma očima celý svět roztrhal na malé kousky. Tlející zápach síry jí uvízl v nose. Bylo to to nejhorší, co kdy cítila.

Daniel se podíval pomalu nahoru taky. Zamračil se. Vypadal, jako by si snažil vzpomenout, kde zaparkoval.

Jenže se stala ta nejpodivnější věc. Stíny sebou trhly dozadu a rozpojily se v černé stříkance. Místo toho, aby se zase spojily, se vypařily. Jak to Daniel udělal? To přece nemohl udělat on, nebo jo?

“Co?” zeptal se Daniel a tím rozptýlil její myšlenky. Odemkl dveře spolujezdce bílého kombi Taurus. “Je něco špatně?”

“Nemáme čas na to, abych ti vyjmenovala celý seznam mnoha a mnoha věcí, které jsou špatně,” řekla Luce a opřela se do sedadla.

“Podívej,” řekla a ukázala směrem ke vchodu do baru. Síťové dveře se otevřely a z nich vyšel Cam. Musel přeprat toho kluka, ale nevypadal, jako by byl po boji. Měl zaťaté ruce v pěst. Daniel se ušklíbl a zavrtěl hlavou. Luce se marně snažila znovu a znovu zapnout si pás, dokud se k ní nenatáhnul a neodstrčil jí ruce pryč. Zadržela dech, když se jí prsty dotkl břicha. “Je to trik,” zašeptal a zapnul jí sponu do základny.

Nastartoval auto a pak pomalu vycouval. Dával si na čas, když projížděl kolem dveří do baru. Luce nenapadla jediná věc, kterou by Camovi mohla říct. Daniel už měl ale perfektní větu vymyšlenou. Stáhl okýnko a řekl jen: “Dobrou noc, Came.”

“Luce,” řekl Cam a šel k autu. “Nedělej to. Nezůstávej s ním. Skončí to špatně.” Nemohla se mu podívat do očí. Věděla, že budou odrážet jeho prosby. “Omlouvám se.”

Daniel Cama úplně ignoroval a prostě jel. Bažiny vypadaly v soumraku jasnější a les před nimi vypadal temnější.

“Pořád jsi mi neřekl, jak jsi mě tady našel,” řekla Luce. “Nebo jak jsi věděl, že jsem měla schůzku s Camem. Nebo kde jsi vzal tohle auto.”

“Je slečny Sohie,” vysvětlil jí Daniel a zapnul světla. Stromy, které jim rostly nad hlavou, tím házely na silnici ještě tmavší stíny.

“Slečna Sophie ti půjčila svoje auto?”

“Roky jsem žil na Skid Row v LA,” řekl a pokrčil rameny. “Dalo by se říct, že jsem dostal magické nadání, když přijde na “půjčení auta”.”

“Ukradl jsi auto slečně Sophii?” posmívala se mu Luce a přemýšlela, jak by to knihovnice zanesla do svých souborů.

“No, přivezu jí ho zpátky,” řekl Daniel. “Kromě toho byla dost znepokojená dnešním dokumentem o občanské válce. Něco mi říká, že si ani nevšimne, že je pryč.”

To bylo předtím, než si Luce uvědomila, co měl Daniel na sobě. Byl v modré uniformě vojáka Unie se směšným koženým pouzdrem, které měl přehozené přes hruď.

Byla tak vyděšená ze stínů, z Cama a z celé té strašidelné scény, že si ani nevšimla, co má Daniel na sobě.

“Nesměj se,” řekl Daniel a sám se snažil přestat se smát. “Prošvihla jsi pravděpodobně ten nejhorší sociální večer z celého roku.”

Luce si nemohla pomoct. Sáhla dopředu a cvrnkla do jednoho z Danielových knoflíků. “Styď se,” řekla a napodobila ospalý jižanský přízvuk. “Ani sis pořádně nevyžehlil svoje nádherné plesové šaty.”

Danielovy rty se roztáhly v úsměv, ale pak si povzdechl. “Luce. To co jsi udělala dnes večer - mohlo to skončit opravdu špatně. Víš to?”

Luce se podívala ven na silnici. Byla naštvaná, že byla nálada zase ponurá. Srandovní sova na ně zírala ze stromu.

“Nevěděla jsem, že jdu sem,” řekla a byla to pravda. Cítila se, jako by ji Cam napálil. “Přála bych si, abych nešla,” řekla tiše a přemýšlela, kde byl stín teď.

Daniel praštil pěstí do volantu, což jí přinutilo nadskočit. Zaskřípal zuby. Luce nenáviděla, když byla ta, na koho se tak zlobí.

“Já jen nemůžu uvěřit, že ses s ním zapletla,” řekl.

“Nezapletla,” trvala na svém. “Jediný důvod proč jsem přišla byl ten, abych mu to řekla …” Bylo to zbytečné. Žárlil na Cama! Kdyby jen Daniel věděl, že ona a Penn strávily většinu svého volného času tím, že zkoumaly jeho rodinu … no, pravděpodobně by byl naštvaný stejně.

“Nemusíš mi nic vysvětlovat,” řekl Daniel a mávl rukou. “Tak jako tak je to moje chyba.”

“Tvoje chyba?”

Najednou Daniel sjel ze silnice na písčitou cestu a na konci zastavil. Vypnul světla a zíral na oceán. Nebe mělo odstín švestky a hřebeny vln se zdály téměř černé a šumivé. Na pláži foukal vítr, takže tráva vydávala vysoký pískavý zvuk. Hejno otrhaných racků sedělo v linii podél zábradlí promenády a pečovali o svá peří.

“Ztratili jsme se?” zeptala se ho.

Daniel ji ignoroval. Vystoupil z auta a zavřel za sebou dveře. Vykročil směrem k vodě. Luce čekala vevnitř deset trýznivých sekund a sledovala jeho siluetu, která se ve fialovém soumraku stále zmenšovala. Pak vyskočila z auta, aby šla za ním. Vítr jí bičoval vlasy proti tváři. Vlny prorazily na břeh a tahaly sebou linii mušlí a mořských řas. Vzduch byl u vody chladný. Všechno mělo zlostně slaný zápach.

“Co se děje Danieli?” zeptala se a šla podél dun. Cítila, jak je chůze v písku těžší. “Kde to jsme? A co si myslíš, že je tvoje vina?”

Otočil se k ní. Vypadal poraženě. Jeho kostým na něm visel. Jeho šedé oči byly smutné. Řev vln téměř přehlušil jeho hlas. “Jen potřebuju trochu času na rozmyšlenou.”

Luce cítila, jak se jí v krku tvořil kámen. Znovu a znovu, když konečně přestala plakat, přišel Daniel a všechno to udělal ještě těžší.

“Tak proč jsi mě zachránil? Proč jsi vážil celou cestu až sem, abys mě vyzvedl? Abys na mě pak mohl křičet a ignorovat mě?” Otřela si oči do černého lemu trička. Sůl, kterou na něm měla, ji začala štípat do očí. “Ne, že by to bylo moc odlišné od toho, jak ses ke mně choval většinu času, ale-”

Daniel se otočil a udeřil se oběma rukama do čela. “Ty to nechápeš, Luce.”

Zavrtěl hlavou. “Nikdy to nepochopíš.”

Nedal na svém hlase nic poznat. Ve skutečnosti byl jeho tón docela hezký. Dával jí stále najevo, že nedokáže pochopit, co je jemu tak zřejmé. Naprosto jí rozčiloval.

“Já to nechápu?” zeptala se. “Já to nechápu? Dovol mi, abych ti o sobě něco řekla. Myslíš si, že jsi tak chytrý? Já jsem strávila tři celé akademické roky na nejlepší škole v zemi. A když mě vykopli, musela jsem je žádat -žádat!- aby vymazaly moje čtyřhvězdičkové hodnocení.”

Daniel se vzdálil, ale Luce šla za ním. S každým krokem se na ní obrátil. Pravděpodobně vyšiloval z toho, že jde za ním, a co? Pokaždé, než s ní strávil nějaký čas, se jí zeptal, jestli chce být s ním.

“Umím latinsky, francouzsky a na střední škole jsem třikrát za sebou vyhrála vědeckou soutěž.”

Donutila ho se opřít o zábradlí na promenádě a šťouchala prstem do jeho hrudi. Ještě neskončila.

“Taky jsem v neděli luštila křížovky, někdy i při hodině. Mám neomylný orientační smysl … ačkoliv ne, když jde o chlapy.”

Polkla a chvíli trvalo, než chytla dech. “A jednou ze mě bude psychiatr, který opravdu poslouchá své pacienty a pomáhá jim. Jasný? Takže se mnou nemusíš mluvit, jako bych byla hloupá. A neříkej mi, že něco nechápu jen proto, že neumím dekódovat tvojí nevyzpytatelnost, potrhlost a tvoje chování, kdy seš ke mně v jednu chvíli hodný a v tu druhou chladný, a upřímně,” -vzhlédla k němu a nadechla se- “chováš se opravdu hnusně.” Odtrhla se od něj. Zlobila se na sebe, že se nechala tak strhnout.

“Mlč už,” řekl Daniel. Řekl to jemně a něžně. Luce byla překvapená, že jí celou dobu poslouchal. “Nemyslím si, že jsi hloupá.” Zavřel oči. “Myslím si, že jsi ten nejchytřejší člověk, kterého znám. A nejlaskavější. A” -polkl, otevřel oči a podíval se přímo na ni- “Nejkrásnější.”

“Prosím?”

Podíval se na oceán. “Jsem jen … z toho tak unavený,” řekl a unaveně vzdychnul.

“Z čeho?”

Podíval se na ní tím nejsmutnější výrazem ve tváři. Jako by ztratil něco cenného. To byl Daniel, kterého znala, i když si nedokázala vysvětlit jak a odkud. To byl Daniel, kterého … milovala.

“Můžeš mi to ukázat,” zašeptala.

Zavrtěl hlavou. Ale jeho rty byly těm jejím tak blízko. A výraz v jeho očích byl tak toužebný. Bylo to skoro jako by chtěl, aby začala první ona. Její tělo se zachvělo, když si stoupla na špičky a naklonila se k němu. Položila mu ruku na tvář. Zamrkal, ale ani se nepohnul.

Přibližovala se k němu pomalu. Tak pomalu, jako by měla strach, že ho může polekat. Po každém sebemenším pohybu se na chvíli zastavila. A pak, když byli dostatečně blízko, že se téměř dotýkaly, zavřela oči a přitiskla své rty na jeho.

Byl to ten nejměkčí dotek rtů. Lehký, jako peří. Ale i ten v Luce rozdmýchal oheň, který nikdy nepoznala. Najednou věděla, že potřebuje víc -víc všeho-Daniela. Bylo příliš chtít po něm, aby jí potřeboval stejným způsobem, aby si jí složil v náručí, jako to udělal už tolikrát v jejích snech. Vrátit jí její polibek dalším, silnějším.

Ale on to udělal.

Jeho svalnaté paže se jí ovinuly kolem pasu. Přitáhl si ji k sobě a ona cítila, jak se jejich těla spojila do jedné linie-nohy se otíraly o nohy, boky se tiskly k bokům, prsa se vzdouvala ve stejnou chvíli. Daniel jí opřel o dřevěné zábradlí a přitáhl si ji k sobě tak blízko, až se nemohla pohnout. Dokud nebyla přesně tam, kde chtěla být. To všechno se stalo, aniž by se přerušilo vášnivé spojení jejich rtů.

Pak ji začal opravdu líbat. Nejdříve jí jemně a krásně vzdychnul do ucha. Pak jí dlouze, sladce a něžně přejel rty po bradě až ke krku. Zasténala a naklonila hlavu dozadu.

Lehce ji zatahal za vlasy a ona otevřela oči, aby zahlédla první hvězdy na obloze. Cítila se k nebi tak blízko, jako nikdy předtím. Nakonec si jí k sobě přitáhnul a vrátil se k jejím rtům. Věnoval jí intenzivní polibek -jemně jí sál spodní ret a pak jí jeho jemným jazykem olemoval rty. Otevřela svá ústa. Zoufale a nebojácně mu chtěla ukázat, jak moc po něm toužila. Odpovídala jeho polibkům těmi svými. Měla všude písek, i mezi prsty. Ze slaného vzduchu měla husí kůži a i přesto se jí v srdci rozlil ten nejsladší a nejkouzelnější pocit.

V tu chvíli by pro něj zemřela.

Odtáhl se a zadíval se na ni, jako by ji chtěl něco říct. Usmála se na něj a jemně ho políbila na rty. Nechala je prodlévat na těch jeho. Věděla, že neexistují lepší slova, ani žádný lepší způsob, jak vyjádřit, co k němu cítila a co chtěla.

“Jsi pořád tady,” zašeptal.

“Nemohli mě odtáhnout pryč.” Zasmála se.

Daniel ustoupil o krok dozadu. Věnoval jí temný pohled. Jeho úsměv byl pryč. Začal před ní přecházet, mnul si čelo rukou.

“Co se děje?” zeptala se lehce a zatahala ho za rukáv, aby se k ní vrátil pro další polibek. Přejel jí prsty po tváři, po vlasech a nechal je na jejím krku. Jako by se chtěl ujistit, že to není jen sen.

Byl tohle její první opravdový polibek? Nemyslela si, že by se dal počítat Trevor, takže technicky vzato byl. A všechno bylo tak skvělé, jako kdyby byla Danielovi souzena a on zas jí. A voněl tak … krásně. Jeho ústa chutnala sladce a opojně. Byl vysoký a silný, když jí držel v objetí.

“Kam jdeš?” zeptala se.

Opřel se o zábradlí, ohnul kolena a klesnul o pár centimetrů. Díval se na oblohu. Vypadal, jako by ho něco bolelo.

“Říkala jsi, že tě nic nemůže odtáhnout pryč,” zašeptal. “Ale můžou. Možná, že se jen zpozdily.”

“Oni? Kdo?” zeptala se Luce a rozhlédla se po opuštěné pláži. “Cam? Myslím, že jsme mu ujeli.”

“Ne.” Daniel šel dolů po promenádě. Třásl se. “Není to možné.”

“Danieli.”

“Přijdou,” zašeptal.

“Děsíš mě.” Luce šla za ním a snažila se udržet své emoce pod kontrolou. Protože najednou, i když nechtěla, měla pocit, že ví, co tím myslí. Ne Cama. Ale něco jiného. Jinou hrozbu.

Luce se zatmělo před očima. Jeho slova zaklepala na její mozek a ona objevila děsivou pravdu. Unikaly jí ale důvody. Stejně jako s tím snem, nemohla si vzpomenout na všechno.

“Mluv se mnou,” řekla. “Řekni mi, co se děje.”

Otočil se na ní. Obličej měl bledý jako květ pivoňky. Ruce svěšené v kapitulaci. “Nevím, jak to zastavit,” zašeptal. “Nevím, co mám dělat.”

kapitola 16

VISET NA VLÁSKU

Luce stála na křižovatce mezi hřbitovem na severní části školního areálu a cestě k jezeru, které bylo na jihu. Byl časný večer a stavební dělníci už odešli domů. Světlo dopadalo přes větve dubů na tělocvičnu a stíny pokrývaly trávník, který vedl k jezeru. Luce to k němu lákalo. Jenže si nebyla jistá, jakou cestou chce jít. V ruce držela dva dopisy. První byl od Cama, omluva, což ovšem čekala a prosba, aby se setkali po škole a promluvili si. Druhý byl od Daniela. Nebylo v něm nic jiného, než: “Sejdeme se u jezera.”

Nemohla se ho dočkat. Její rty se stále chvěly z jejich polibků minulou noc. Nemohla dostat z myšlenek jeho prsty, kterými se probíral jejími vlasy nebo jeho rty na jejím krku.

Zbytek noci byla mnohem nejasnější, než to, co se stalo potom, když se posadila vedle Daniela na pláži. Ve srovnání se způsobem, jakým jeho ruce zkoumaly její tělo před deseti minutami, se zdálo, že se jí bojí dotknout.

Nic z něj nedokázalo setřást omámení. Pořád si mumlal znovu a znovu tu samou věc -“Něco se muselo stát. Něco se změnilo.”- a díval se na ní s bolestí v očích. Jako by držela odpověď na jeho otázky. Jako by měla nějakou představu, o čem mluví. Poslední co si pamatovala bylo, že mu usnula na rameni, když se dívala na éterické moře.

Když se probudila o několik hodin později, nesl ji po schodech zpátky do jejího pokoje na koleji. Byla překvapená, když si uvědomila, že prospala celou cestu zpátky do školy a ještě víc-překvapivou, podivnou září na chodbě. Byla zpátky. Danielovo světlo. To, které nevěděla, jestli může taky vidět.

Všechno kolem nich se koupalo ve fialovém, měkkém světlu. Odráželo se od světlých dveří studentů a vrhalo na ně podivný neonový odstín. I dlaždice se zdály, že září. Dívala se z okna na hřbitov, který se koupal v prvních náznacích temně žlutého ranního světla. To všechno se odehrávalo před zraky Červených.

“Jsme tak hlídaní,” zašeptala nervózně a ještě napůl spala.

“Nebojím se Červených,” řekl Daniel klidně a podíval se do kamery. V první okamžik byla jeho slova uklidňující, jenže pak Luce začala uvažovat o neklidu v jeho hlase: Pokud Daniel neměl strach z Červených, pak měl strach z něčeho jiného.

Když ji položil na postel, políbil jí lehce na čelo a pak se zhluboka nadechl. “Nikdy mi nesmíš zmizet,” řekl.

“Žádný problém.”

“Myslím to vážně.” Na dlouhou chvíli zavřel oči. “Teď si odpočiň - ale ráno před školou mě najdi. Musím s tebou mluvit. Slibuješ?”

Vzala ho za ruku a přitáhla si ho k sobě pro poslední polibek. Vzala jeho tvář do dlaní a rozplývala se v jeho pohledu. Vždycky, když otevřela oči, on se na ní díval. A jí se to líbilo.

Nakonec vycouval. Stál ve dveřích a díval se na ni pohledem, pod kterým její srdce běželo jako o závod. Pak vešel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Luce usnula tím nejhlubším spánkem.

Spala během jejího dopoledního vyučování a probudila se až v časném odpoledni. Cítila se neskutečně živá a jako znovuzrozená. Nestarala se o to, že se neomluvila, proč chyběla ve škole. Měla jen strach, že zaspala setkání s Danielem. Musí ho najít. Když to udělá, on to pochopí.

Kolem druhé hodiny konečně vylezla z postele. Ne že by si snad šla pro něco k jídlu, nebo šla na nudnou hodinu náboženství slečny Sophie. Vylezla, když uviděla dvě obálky, které byly pod jejími dveřmi. Ty byly taky důvodem, proč odešla ze svého pokoje.

Musela si promluvit s Camem jako první. Pokud půjde k jezeru před hřbitovem, věděla, že už jí Daniel nedovolí jít potom na hřbitov. Jestli půjde jako první na hřbitov, její touha po Danielovi jí dá odvahu říct Camovi věci, na které by potom mohla být příliš nervózní.

Hlavně o včerejší noci, kdy se zase dostal tak hrozně mimo kontrolu.

Když šla přes hřiště směrem k hřbitovu, promítala si v mysli svoje obavy ze setkání s ním. Podvečer byl teplý a vzduch byl prosáklý vlhkem. To se děje vždy o horkých nocích, kdy vítr, který vane od moře a není dost silný, aby se ochladil.

Na školním pozemku se nepohnul ani lísteček na stromě. Luce byla jediná věc na Sword&Cross, která byla skutečně v pohybu. Všichni ostatní byli propuštěni z vyučování a tlačili se v jídelně na večeři. A Penn -možná i někdo další-asi zrovna přemýšlela, kde je Luce.

Cam byl opřený o bránu hřbitova, porostlou lišejníkem. Lokty měl opřené o vyřezávanou vinnou révu na litinových sloupcích a ramena měl shrbená dopředu. Zrovna kopal do pampelišky ocelovou špičkou jeho velkých černých bot.

Luce si nemohla vzpomenout, jestli ho někdy viděla takhle zahloubaného - většinu času se zdálo, že má Cam zájem o svět kolem něj. Ale tentokrát si jí nevšiml, ani když stála přímo před ním.

Když se na ní podíval, jeho tvář byla popelavá. Vlasy měl volně rozpuštěné kolem obličeje a Luce byla překvapená, když zjistila, že se neoholil.

Jeho oči zkoumaly její obličej, jako kdyby pro něj bylo namáhavé cokoliv dělat. Vypadal příšerně. Ne zbitý od toho, jak včera bojoval, ale jakoby nespal několik dní.

“Přišla jsi.” Jeho hlas byl chraplavý, ale jeho slova končila lehkým úsměvem na rtech. Luce si zakřupala klouby v domnění, že s úsměvem na rtech přetrval déle, než bylo nutné. Přikývla a pozvedla dopis.

Natáhl k ní ruku, ale ona stáhla ruku pryč. Předstírala, že si potřebuje odhrnout vlasy z očí.

“Myslel jsem, že se včera v noci zblázním,” řekl a odstrčil se od brány. Přešel pár kroků až na hřbitov a tam se posadil se zkříženýma nohama na krátkou šedou mramorovou lavici mezi hroby v první řadě. Otřel z ní špínu křehkými prsty a pak poklepal na prázdné místo vedle něj.

“Zblázníš?” zeptala se.

“Jo, to je většinou důvod, proč se lidé naštvaně vyřítí z baru.”

Posadila se naproti němu a zkřížila si nohy. Odsud viděla horní větve obrovského starého dubu ve středu hřbitova, kde měla s Camem odpolední piknik. Zdálo se to už tak dávno.

“Nevím,” řekla Luce. “Spíš bys měl být popletený. Zmatený, možná. Zklamaný.”

Otřásla se, když si vzpomněla, jak jí popadl za ruku ten hnusný kluk, na závan Camovi pěsti, sytě černý stín … “Proč jsi mě tam vlastně bral? Víš, co se stalo Jules a Phillipovi, když se vyplížili ven.”

“Jules a Phillip byli blbci. Každý jejich pohyb byl sledovaný elektronickými náramky. Samozřejmě, že když odešli, tak je zatkli.” Cam se temně usmál, ale ne na ni. “Nebyli jsme jako oni, Luce. Věř mi. A kromě toho, nechtěl jsem se dostat do další rvačky.” Promnul si spánky a prsty si promasíroval kůži kolem nich. Vypadal tak zranitelně. “Jen jsem nemohl vydržet, jak s tebou ten kluk mluvil. Dotkl se tě. Zasloužíš si, aby s tebou bylo zacházeno s nejvyšší opatrností.” Jeho zelené oči se rozšířily. “Chci být tím, kdo na to dohlídne. Jediný.”

Zastrčila si vlasy za uši a zhluboka se nadechla. “Came, můžeš vypadat jako opravdu velký chlap-”

“Ale ne.” Zakryl si dlaněmi tvář. “Jen ne tu příšernou ohranou řeč. Doufám, že mi teď neřekneš, že budeme přátelé.”

“Nechceš být můj kamarád?”

“Víš, já chci být víc, než jen tvůj přítel,” řekl a slovo “přítel” vyplivl, jako by to bylo sprosté slovo. “Je v tom Grigori, že jo?”

Cítila, jak se jí stáhnul žaludek. Uhodl to. Nebylo příliš těžké na to přijít. Byla tak zahlcená vlastními pocity, že jí nenapadlo, co si myslel Cam o jejich vztahu.

“Doopravdy neznáš ani jednoho z nás,” řekl Cam a zvednul se a ustoupil o jeden krok, “ale jsi připravená vybrat si z nás dvou právě teď?”

Bylo troufalé, že předpokládal, že si mezi nimi vybírá. Zvlášť po včerejší noci. Jak si mohl myslet, že mezi ním a Danielem probíhala nějaká soutěž? Pak se Cam vrátil k ní na lavičku. Jeho tvář byla jiná. Prosebná. Vzal její ruce do svých.

Luce byla překvapená, že ho vidí tak zranitelného. “Je mi to líto,” řekla a odtáhla se od něj. “Prostě se to stalo.”

“Přesně tak! Prostě se to stalo. Co to bylo, nech mě hádat -minulou noc. Zastavil na nějaké romantické cestě. Luce, rozhodla ses ještě předtím, než jsi věděla, co je v sázce. A mohlo by být toho v sázce … hodně.” Povzdechl si, když se podíval na její zmatenou tvář. “Mohl bych tě udělat šťastnou.”

“Já jsem s Danielem šťastná.”

“Jak to můžeš říct? Nemůže se tě ani dotknout.”

Luce zavřela oči. Vzpomněla si na spleť jejich rtů minulou noc na pláži. Paže Daniela, které byly ovinuté kolem jejího pasu. Celý svět byl najednou tak správný, harmonický a bezpečný. Ale když otevřela oči, Daniel tu nebyl. Byl tu jen Cam.

Odkašlala si. “Ano, může. Dotýká se mě.”

Tváře jí začaly hořet. Luce si na ně položila chladnou ruku, ale Cam si toho nevšiml.

“Ale je to komplikované.”

“Na způsobu, jakým mě Daniel líbá, nic komplikovaného není.” Kousla se do rtu. Tvrdě. Vysmíval se jí.

Cam se zasmál. “Oh? To můžu udělat stejně dobře, jako Grigori,” řekl. Zvedl jí ruku a políbil ji na její hřbet. Pak jí nechal klesnout zpátky k jejímu boku.

“Nic takového to nebylo,” řekla Luce a odvrátila se.

“A co tohle?” Přejel jí rty po tváři.

Pokrčila rameny. “Taky ne.”

Cam si olízl rty. “Chceš říct, že se s tebou Daniel Grigori skutečně líbal tak, jak si zasloužíš?” Něco v jeho očích připomínalo doutnající dřevěné uhlí.

“Ano,” řekla. “A byl to ten nejlepší polibek, jaký jsem kdy dostala.” Dokonce, i když to byl její první polibek, věděla, že kdyby se jí někdo zeptal znovu v šedesáti nebo ve stol letech, odpověděla by stejně.

“A přesto jsi tady,” řekl Cam a potřásl nevěřícně hlavou.

Luce se nelíbil jeho pomlouvačný tón. “Jsem tady jen proto, abych ti řekla pravdu o mě a o Danielovi. Abych ti řekla, že ty a já-”

Cam vybuchl smíchy. Bylo to hlasité duté krákání, které se rozléhalo po celém hřbitově. Smál se tak dlouho a tak tvrdě, až se musel chytit za břicho a setřít si slzy z očí.

“Co je na tom k smíchu?” zeptala se Luce.

“Nemáš ponětí,” řekl a stále se smál.

Camův tón typu “to není možné” nebyl daleko od toho Danielova včera večer, když byl téměř neutišitelný a pořád opakoval “to je nemožné”. Ale i tak byla jejich reakce úplně odlišná. I když pak Daniel ochladnul, cítila, že jí to táhne pořád k němu. Dokonce mohla tvrdit, že toužila být s Danielem mnohem víc, než kdy chtěla být s Camem. Když se teď vedle Cama cítila jako outsider, ulevilo se jí. Nechtěla mu být blízko. Ve skutečnosti se právě teď cítila moc blízko.

Měla toho dost. Zaskřípala zuby, vstala a kráčela k bráně. Měla na sebe vztek, že s ním byla tak dlouho.

Cam jí ale chytil a otočil jí k sobě. Chtěl jí zastavit. Stále se ještě usmíval, ale kousal se do rtu a snažil se to utišit. “Neodcházej,” zasmál se.

“Nech mě na pokoji.”

“Ještě ne.”

Než ho stačila zastavit, Cam ji chytil do náruče. Chytil jí pevně kolem pasu a zvedl jí ze země. Luce vykřikla. Chvíli bojovala, ale on se usmíval.

“Nech mě být!”

“Grigori a já jsme bojovali docela pěkný férový a dlouhý boj, nemyslíš?”

Zamračila se na něj a zatlačila mu rukama proti hrudi. “Jdi do pekla.”

“Ty mi nerozumíš,” řekl a přiblížil její tvář k té své. Jeho zelené oči se do ní vpíjely a ona se nenáviděla za to, že část z ní, se stále ztrácela v jeho pohledu.

“Podívej, já vím, že těch posledních pár dní bylo šílených,” zašeptal, “ale já se o tebe postarám, Luce. Hluboce. Nemůžeš si ho vybrat. Ani jsi mi nevěnovala polibek.”

Cítila, jak se jeho ruce prudce napjaly a pevně jí objaly. Najednou dostala strach. Byli z dohledu školy a nikdo nevěděl, kde byla.

“Nehodlám na tom nic měnit,” řekla mu a snažila se znít klidně.

“Myslíš to jako vtip? Předstírej, že jsem voják a tohle je moje poslední přání. Slibuju, jen jeden polibek.”

Luce myslela na Daniela. Čeká na ni u jezera. Má v ruce kameny a hází je do vody. Přitom by mohl mít v náručí jí. Nechtěla políbit Cama, ale co když jí potom nechá odejít? Polibek by mohla být ta nejmenší a nejbezvýznamnější věc. Nejjednodušší způsob, jak uniknout. A pak se svobodně vrátit k Danielovi. Cam to slíbil.

“Jen jeden polibek-” začala, ale jeho rty jí umlčely. Její druhý polibek za tak málo dní. Jestli byl Danielův polibek hladový a zoufalý, Camův polibek byl jemný a příliš dokonalý. Jako kdyby si ho nacvičil už na sto holkách před ní.

Přesto cítila, že v ní povstalo něco, co chtělo reagovat. Vzít všechen ten vztek, který ještě před chvíli cítila a zahodit ho do nicoty. Cam jí stále držel v náručí a držel celou její váhu jen na svých kolenech.

Cítila se v bezpečí v těchhle silných a schopných rukách. Potřebovala se cítit v bezpečí. Byla to taková změna od, dobře, od každé chvíle, kdy nelíbala Cama. Věděla, že by na něco neměla zapomínat, nebo na někoho? Koho-? Nepamatovala se. Byl tu jen ten polibek a jeho rty.

-Náhle cítila, jak klesá. Udeřila se o zem, tvrdě. Vyrazila ze sebe bolestivý sten.

Zvedla se na pažích a viděla, jak o pár centimetrů dál přišla Camova tvář do kontaktu se zemí. Trhla sebou. Zapadající slunce vrhalo světlo na dvě tmavé postavy na hřbitově.

“Kolikrát to musíš zničit děvče?” Luce slyšela smutný unavený hlas s jižním přízvukem. Gabbe? Vzhlédla a zamrkala do zapadajícího slunce. Gabbe a Daniel.

Gabbe spěchala, aby jí pomohla na nohy, ale Daniel se na ní ani nepodíval.

Luce se proklínala. Nemohla se rozhodnout, co bylo horší -Daniel, který viděl, jak líbá Cama, nebo-no jistě-Daniel, který bojuje s Camem, znovu.

Cam vstal a stoupl si před ně. Luce úplně ignoroval. “Dobře, který z vás to bude tentokrát?” zavrčel.

Tentokrát?

“Já,” řekla Gabbe a vykročila vpřed s rukama v bok. “To první vyrušení z lásky malým ťuknutím bylo ode mě, Came drahoušku. Co s tím uděláš?”

Luce zavrtěla hlavou. Gabbe si musela dělat legraci. Jistě to byl nějaký druh hry. Camovi se to ale asi legrační nezdálo. Vycenil na ní zuby a vyhrnul si rukávy. Dal si ruce v pěst a posunul se vpřed.

“Zase Came?” Pokárala ho Luce. “Neměl už jsi tenhle týden bojů dost?” Jako by toho nebylo dost, on se vlastně chystal udeřit dívku.

Otočil se k ní bokem a usmál se. “Po třetí to má teprve to kouzlo,” řekl a jeho hlas překypoval zlobou.

Otočil se zpátky ke Gabbe. Ta k němu přišla a vysokým kopem ho trefila do čelisti. Luce uskočila dozadu, když Cam padal k zemi. Jeho oči byly zavřené a on si svíral tvář. Gabbe nad ním stála a vypadala nepoznamenaně, jako by právě vytahovala, jako dokonalá hospodyňka moučník z trouby. Podívala se na nehty a povzdechla si.

“Bude to ostuda porazit tě ve chvíli, když nemám dodělanou manikúru. No, nevadí,” řekla a přistoupila k němu. Pak ho opakovaně kopla do žaludku. Vychutnávala si každý kop, jako by to bylo vítězství v arkádové hře.

Zavrávoral a zvedl se do podřepu. Luce nemohla vidět jeho tvář -měl jí pohřbenou mezi kolenama-ale sténal bolestí a dusil se vlastní dechem. Luce tam stála a dívala se na Gabbe a pak na Cama a pak znovu. Nebyla schopná pochopit, co tam vidí. Cam byl dvakrát větší než Gabbe, ale i tak to vypadalo, že má navrch.

Zrovna včera Luce viděla, jak Cam zmlátil v baru obrovského chlapa. A v noci, v knihovně, se boj Daniela a Cama zdál vyrovnaný.

Luce se dívala nechápavě na Gabbe. S její duhovou stuhou ve vyčesaných vlasech. Teď Cama přimáčkla k zemi a zkroutila mu rameno. “Strýčku?” posmívala se mu. “Stačí říct kouzelné slovíčko, drahoušku. Pak tě nechám jít.”

“Nikdy,” Cam si odplivl na zem.

“Doufala jsem, že to řekneš,” odvětila a přitiskla mu hlavu k tvrdé a špinavé zemi.

Daniel položil Luce ruku na krk. Uklidňoval jí. Podívala se na něj, vyděšená z toho, co uvidí v jeho tváři. Musí jí právě teď nenávidět.

“Je mi to líto,” zašeptala. “Cam, on-”

“Proč jsi s ním šla vůbec na schůzku?” Jeho hlas zněl ublíženě a zároveň rozzlobeně. Chytil ji za bradu, aby se na něj podívala. Jeho prsty jí mrazily do kůže. Jeho oči byly fialové. Ani stopa po šedé.

Luce se zachvěl ret. “Myslela jsem, že to zvládnu. Nejdřív jsem chtěla jít s Camem, abych pak mohla jít za tebou a nestarat se o nic jiného.”

Daniel si odfrkl a Luce došlo, jak hloupě to znělo.

“Ten polibek …” řekla a mačkala si ruce. Chtěla ho vymazat ze svých úst.

“Byla obrovská chyba.” Daniel zavřel oči a odvrátil se. Dvakrát otevřel ústa, aby jí něco řekl, ale pak si to rozmyslel. Sevřel si vlasy v dlaních a pak je zase pustil.

Luce ho pozorovala. Obávala se, že by mohl začít brečet. Konečně jí vzal do náruče.

“Jsi na mě naštvaný?” Zabořila mu tvář do hrudi a vdechovala sladkou vůni jeho kůže.

“Jen jsem rád, že jsme se sem dostali včas.”

Zvuk nářku Cama k němu strhnul jejich pohledy. Měl obličej stažený bolestí. Daniel vzal Luce za ruku a snažil se ji odtáhnut pryč, ale ona nemohla odtrhnout oči od Gabbe, která měla Cama v zápasnickém chvatu, takže skoro nemohl dýchat. Cam vypadal … no prostě to nedávalo žádný smysl.

“Co se děje, Danieli?” zašeptala Luce. “Jak může mít Gabbe navrch nad Camem? Proč jí nechá, aby ho mlátila?”

Daniel si napůl povzdechl a napůl se zasmál. “Nenechává ji. Co vidíš je jen ukázka toho, co ta holka dovede.”

Zavrtěla hlavou. “Nerozumím tomu. Jak-”

Daniel ji pohladil po tváři. “Projdeš se se mnou?” zeptal se. “Pokusím se ti vysvětlit nějaké věci, ale myslím, že by sis na ně měla asi sednout.”

kapitola 16/ 2

Luce měla několik věcí, které by chtěla Danielovi odhalit. Nebo, ne úplně odhalit, nebo alespoň nějak je propašovat do rozhovoru, aby si nemyslel, že se zcela prokazatelně zbláznila. Vidět fialové světlo je jedna věc. Ale jsou tu sny, které nemůže -nechce-zastavit.

Daniel ji vedl k části hřbitova, kde Luce nikdy nebyla. Byla to rovná plocha, na které rostly spolu dvě broskvoně. Jejich kmeny se klonily směrem k sobě a ve vzduchu pod nimi tím tvořily obrys srdce. Přivedl ji až pod zvláštně pokroucené stromy a vzal jí za ruce. Propletl její prsty s těmi jeho.

Večer byl tichý, kromě písně cvrčků. Večeře zaměstnala všechny studenty v jídelně. Nabírali si na lžíce šťouchané brambory a vydávali mlaskavý zvuk, když popíjeli mléko brčkem.

Bylo to, jako by z ničeho nic byla ona a Daniel na jiné rovině bytí než zbytek školy. Byla tu jen jeho ruka obtočená kolem té její, jeho zářivé vlasy ve světle zapadajícího slunce, jeho teplé šedé oči -všechno ostatní bylo daleko.

“Nevím, kde začít,” řekl a soustředil se na to, jak jí masíroval prsty. Jako by ze sebe mohl odpověď třením jejích prstů dostat. “Je toho tolik, co ti musím říct a já to nechci pokazit.”

I když Luce chtěla, aby Danielova slova byla jednoduché vyznání lásky, věděla dobře, co jí chce říct. Bylo to něco, co by jí mohlo říct hodně o něm, ale mohlo by to být pro Luce těžké slyšet.

“Není to náhodou jedna z těch věcí: Mám pro tebe dobrou a špatnou zprávu?”

“Dobrý nápad. Kterou chceš první?”

“Většina lidí chce nejdřív slyšet tu dobrou.”

“Možná ano,” řekl. “Ale ty se lišíš od většiny lidí.”

“Dobře, řekni mi teda jako první tu špatnou.”

Kousl se do rtu. “Tak mi slib, že neutečeš dřív, než ti řeknu i tu dobrou. Slibuješ?”

Neměla v plánu odejít. Ne teď, když už jí od sebe neodstrkuje. Ne, když jí bude brzy nabídnuta odpověď na jednu z dlouhého seznamu otázek, kterými byla těch několik posledních týdnů posedlá.

Vzal její ruku a přiložil si ji k hrudi. Ke svému srdci. “Řeknu ti pravdu,” řekl. “Nebudeš mi věřit, ale zasloužíš si to vědět. I když tě to nejspíš zničí.”

“Dobře.” Surový uzel bolesti se jí usadil v hrudi. Cítila, jak se jí začala třást kolena. Byla ráda, když jí Daniel posadil. Přecházel sem a tam a pak se zhluboka nadechl. “V Bibli …”

Luce zasténala. Nemohla si pomoct, škubla sebou, když si vzpomněla na nedělní školu. Kromě toho s ním nechtěla diskutovat o nějakém moralizujícím přirovnání. Bible jí asi neposkytne odpověď na žádnou z otázek, kterou jí chce Daniel vysvětlit.

“Jen poslouchej,” řekla a natočil k ní pohled. “V Bibli můžeš vidět, jak Bůh strašně nadělá s tím, že by se všechny jeho duše měly milovat. Mělo by to být bezpodmínečné a bezkonkurenční?”

Luce pokrčila rameny. “Myslím, že ano.”

“No-” Zdálo se, že Daniel hledá správná slova. “Tahle žádost se nevztahuje jen na lidi.”

“Co tím myslíš? Na koho jiného? Na zvířata?”

“Někdy, jistě,” řekl Daniel. “Stejně jako had. Padnul, protože pokoušel Evu. Byl prokletý tím, že navždy padnul na zem.”

Luce se zachvěla. Vzpomněla si na Cama. Hada. Jejich piknik. Ten řetízek. Otřela si teď už holý krk. Byla ráda, že se ho zbavila.

Přejel jí prsty po vlasech, po bradě a nechal ruku na vyhloubenině na jejím krku. Vzdychla ze stavu blaženosti.

“Snažím se ti říct … Myslím, že bys mohla říct, že jsem zatracený taky, Luce. Jsem zatracený velmi, velmi dlouho.” Mluvil a jeho hlas byl prosáklý hořkostí. “Jednou jsem udělal volbu, protože jsem v tu volbu věřil -stále v ní ještě věřím, i když-”

“Nerozumím tomu,” řekla a zavrtěla hlavou.

“Samozřejmě, že ne,” řekl a klesl na zem vedle ní. “Nepoužívám zrovna nejlepší způsob k tomu, abych ti to vysvětlil.” Poškrábal se na hlavě a snížil hlas, jakoby mluvil sám k sobě. “Ale vše co můžu udělat, je pokusit se o to. Nemám na výběr.”

“Dobře,” řekla. Mátl jí. Ještě jí skoro nic neřekl. Snažila se působit míň ztraceně, než se cítila.

“Zamiloval jsem se,” vysvětlil. Vzal ji za ruce a pevně je držel. “Znovu a znovu. A pokaždé to skončilo katastrofálně.”

“Znovu a znovu.” Z těch slov jí bylo špatně. Luce zavřela oči a stáhla ruce. Už jí to řekl. Ten den u jezera. S někým se rozešel. Bolelo ho to.

Proč by se teď měl zaplétat s další holkou? Bolel ho rozchod a bolí ho stále. Asi tak jako ostrá bolest, kterou cítila pod žebry. Stiskl jí prsty.

“Podívej se na mě,” prosil. “Tohle je to místo, které je nejdůležitější.”

Otevřela oči.

“Člověk, do kterého jsem se vždycky zamiloval, jsi byla ty.”

Zatajila dech a chtěla vydechnout, ale vyšel z ní ostrý a řezavý smích. “Jasně, Danieli. Jé, ty jsi opravdu zatracený. To zní hrozivě.”

“Poslouchej.” Přitáhl si jí zpátky s takovou silou, že jí začalo pulzovat v rameni. Jeho oči fialově zaplály. Mohla říct, že dostal vztek. Fajn, to ona taky. Daniel se podíval nahoru do broskvoní, jako by žádal o pomoc. “Jen mi prosím dovol, abych ti to mohl vysvětlit.” Jeho hlas se třásl. “Problémem nebyla ta láska.”

Zhluboka se nadechla. “Tak co byl problém?” Chtěla mu naslouchat. Být silnější. Necítit bolest. Daniel vypadal zlomeně dost pro oba.

“Jsem nesmrtelný,” řekl.

Stromy kolem nich zašustily. Luce si všimla koutkem oka slabého stínu. Nebyl nebezpečný, jako ten v baru, který do sebe všechno pohlcoval. Tenhle byl varovný. Stín si držel svou vzdálenost. Chladně se rozrůstal za rohem. Čekal. Na ni. Luce cítila hluboké zamrazení ve svých kostech. Nemohla setřást pocit, že ten kolosální stín, černý jako noc, čekal někde na konci cesty.

“Promiň,” řekla a podívala se zpátky na Daniela. “Mohl bys mi to, ehm, zopakovat?”

“Jsem nesmrtelný,” zopakoval. Luce se stále cítila ztracená, ale on stále mluvil. Proud slov se řinul z jeho úst. “Žiju a sleduju, jak se rodí děti, vyrůstají, zamilovávají se. Pak se dívám, jak mají vlastní děti a pak zestárnou. Nakonec vidím, jak umírají. Jsem odsouzen, Luce, dívat se na to celé znovu a znovu. Na každého kromě tebe.” Jeho oči byly skelné. Jeho hlas sklouznul do šepotu. “Nechápeš, co je to zamilovat se-”

“Ale …” zašeptala. “Já jsem … zamilovaná.”

“Nechápeš co je to mít děti a zestárnout, Luce.”

“Proč ne?”

“Přicházíš každých sedmnáct let.”

“Prosím-”

“Setkáváme se. Vždycky se to stane. Vždycky se sejdeme. Bez ohledu na to kde jsem nebo kam jdu. Bez ohledu na to, že si od tebe snažím udržovat odstup. Nikdy na tom nezáleží. Vždycky mě najdeš.”

Zíral dolů na své zaťaté pěsti. Vypadal, jako by chtěl do něčeho praštit. Nebyl schopný podívat se nahoru.

“A pokaždé když se potkáme, propadneš mi-”

“Danieli-”

“Nemůžu ti odolat. Nemůžu od tebe utéct. Nemůžu tě ignorovat. Na ničem z toho nezáleží. Vždycky se do mě zamiluješ, a já do tebe.”

“Je to tak hrozné?”

“Zabije tě to.”

“Nech toho!” Vykřikla. “O co se snažíš? Zaplašit mě?”

“Ne,” odfrkl si. “To by stejně nefungovalo.”

“Pokud nechceš být se mnou …” řekla a doufala, že to byl všechno jenom nějaký hloupý vtip. Nebo jeho nacvičený rozchodový projev. Ale nebyla to pravda. Nemohla to být pravda. “… pak je to asi mnohem uvěřitelnější příběh.”

“Vím, že mi nemůžeš uvěřit. To je taky důvod, proč jsem ti to až doteď nikdy neřekl. Ale teď jsem musel. Protože jsem si myslel, že jsem pochopil pravidla a … políbili jsme se. Teď nechápu nic.”

Jeho slova z předešlé noci se k ní vrátily : Nevím, jak to mám zastavit. Nevím, co mám dělat.

“Protože jsi mě políbil.”

Přikývl.

“Líbal jsi mě, a když jsme skončili, byl jsi překvapený.”

Kývl znovu, ale vypadal trochu rozpačitě.

“Políbil jsi mě,” pokračovala Luce a hledala způsob, jak si dát všechno dohromady, “a myslel sis, že to nepřežiju?”

“Na základě předchozích zkušeností,” řekl chraptivě. “Ano.”

“To je prostě šílené,” řekla.

“Není to o polibku samotném. Je to o tom, co to znamená. V některých životech se můžeme políbit, ale ve většině nemůžeme.” Pohladil ji po tváři. Potýkala se s tím, jak dobře se teď cítila. “Musím ti říct, že jsem raději, když se líbat můžeme.” Podíval se dolů. “I když to dělá to, že tě ztratím, mnohem těžší.”

Chtěla být na něj naštvaná. Protože si vymyslel takový bizardní příběh. Pak jí uzamknul ve svém objetí. Ale něco, co bylo jako svědění v koutku její mysli, jí říkalo, aby od Daniela neutíkala tak daleko jak to jen šlo, ale aby se nechala držet v jeho objetí a poslouchala tak dlouho, jak mohla.

“Když jsi mě ztratil,” řekla a slova se jí tvarovala v ústech. “Jak se to stalo? Proč?”

“To záleží na tom, kolik si toho věděla o mé minulosti. O tom, jak dobře jsi věděla, kdo jsem.” Pokrčil rameny a rozhodil rukama. “Vím, že to zní neuvěřitelně-”

“Bláznivě?”

Usmál se. “Chtěl jsem říct spíš zmateně. Ale já se snažím před tebou nic neskrývat. Jen je to velmi choulostivé téma. Někdy v minulosti by se tomu mohlo říkat …” Sledovala jeho rty, ale žádné slovo z nich už nevyšlo.

“Že jsi mě zabil?”

“Měl jsem na mysli spíš, že jsi mi ´zlomila srdce´.”

Zjevně trpěl. Luce ho chtěla potěšit. Cítila, jako by jí něco v jejích prsou táhlo dopředu. Ale ona nemohla. V tu chvíli si byla jistá, že Daniel ví o zářícím fialovém světle. Má to něco společného s tím, kdo je.

“Co vlastně jsi?” zeptala se. “Nějaký druh-”

“Vždycky jsem bloudil na zemi a někde v zadní části mé mysli jsem věděl, že jsi přišla. Kdysi jsem tě hledal. Pak, když jsem se ale začal skrývat. Když jsem věděl, že je nevyhnutelné, aby to skončilo zlomeným srdcem-začala jsi hledat ty mě. Netrvalo to dlouho a já si uvědomil, že přicházíš přibližně každých sedmnáct let.”

Luce měla sedmnácté narozeniny koncem srpna. Dva týdny před tím, než se zapsala na Sword&Cross. Byla to smutná oslava. Její rodiče jí koupili v obchodě dort. Nebyly tam svíčky … co kdyby? A co její rodina? Vracela se s ní každých sedmnáct let?

“Není to dost dlouhá doba na to, abych se vzpamatoval z minulosti,” řekl. “Je to jen dost dlouho na to, aby se připravil na tvůj návrat.”

“Takže jsi věděl, že přicházím?” zeptala se pochybovačně. Vypadal vážně, ale ona mu stále nemohla uvěřit. Nechtěla mu uvěřit.

Daniel zavrtěl hlavou. “Neznám den, kdy se objevíš. Takhle to nefunguje. Nepamatuješ si mou reakci, když jsem tě poprvé uviděl?” Vzhlédl, jako by na to sám vzpomínal. “Na několik prvních sekund jsem vždycky nadšený. Zapomenu na všechno, co se stalo. Jenže pak si vzpomenu.”

“Ano,” řekla pomalu. “Usmál ses, a pak … je to důvod proč si na mě ukázal to gesto?”

Zamračil se.

“Ale jestli se tohle stane každých sedmnáct let, jak jsi říkal,” odmlčela se, “pak jsi musel vědět, že se blížím. V jistém smyslu jsi to věděl.”

“Je to složité, Luce.”

“Viděla jsem tě ten den. Předtím, než jsi mě uviděl. Byls s Rolandem vedle Augustine. Smáli jste se tak moc, až jsem žárlila. Tohle všechno jsi musel vědět, Danieli. Říkáš, že jsi tak chytrý, abys mohl předvídat, že přijdu. A když zemřu, jak těžké to pro tebe bude? Jak ses mohl takhle smát? Nevěřím ti,” řekla a měla pocit, že se jí hlas chvěje. “Nevěřím ti nic z toho, co jsi řekl.”

Daniel jí jemně přitiskl palec na její oko, aby jí mohl setřít slzu. “Je to nádherná otázka, Luce. Zbožňuju tě za to, že ses na ní zeptala. Přeju si, abych ti to mohl vysvětlit lépe. Jediné, co ti můžu říct, je tohle: jediný způsob, jak přežít věčnost, je schopnost ocenit každý okamžik. To je to, co jsem dělal.”

“Věčnost,” opakovala Luce. “Jen další věc, které nerozumím.”

“To nevadí. Už se nemůžu smát jako dřív. Vždycky když se objevíš, jsem jako přejetý.”

“To nedává žádný smysl,” řekla a chtěla odejít dřív, než to bude ještě nejasnější. Danielův příběh byl víc, než jen nesmyslný. Celou dobu co byla na Sword&Cross z poloviny věřila, že byla blázen. Jenže její šílenství vybledlo v porovnání s tím Danielovým.

“Neexistuje žádný manuál, jak vysvětlit tuhle … věc, dívce kterou miluješ,” prosil jí a hladil jí prsty po vlasech. “Dělám, co můžu. Chci, abys mi uvěřila, Luce. Co mám pro to udělat?”

“Vymysli si jiný příběh,” řekla hořce. “A doplň ho rozumnější výmluvou.”

“Sama jsi řekla, že cítíš, že mě odněkud znáš. Snažil jsem se to popírat tak dlouho, jak to šlo. Věděl jsem, co přijde.”

“Cítila jsem, že tě odněkud znám, jistě,” řekl. Teď byl její hlas protkaný strachem. “Třeba z obchoďáku nebo z letního tábora. Nemyslela jsem tím bývalý život.” Zavrtěla hlavou. “Ne … Nemůžu.”

Zakryla si uši. Daniel jí je odkryl.

“A přesto hluboko v srdci víš, že je to pravda.” Objal jí kolena a podíval se jí hluboko do očí. “Věděla jsi to, když jsem tě sledoval až na vrchol Corcovado v Riu, protože jsi chtěla tu sochu vidět zblízka. Věděla jsi to, když jsem nás odvážel dvě příšerné míle po řece Jordán, když se ti v Jeruzalémě udělalo špatně. Říkal jsem ti, že nemáš jíst všechny ty datle. Věděla jsi to, když jsi byla moje ošetřovatelka v italské nemocnici během první světové války a předtím, když jsem se schovával ve tvém sklepě během svrhnutí cara v Petrohradu. Když jsem se schoval ve věži tvého hradu ve Skotsku během Reformace. Když jsme spolu tančili během korunovace krále ve Versailles. Byla jsi jediná žena v černém. Když jsme byli v kolonii Quintana Roo, kde žili umělci a v protestantském pochodu v Kapském městě, kde jsme oba strávili noc ve stejném hostinci. Při otevření Velké opery v Londýně. Měli jsme nejlepší místa. A když moje loď ztroskotala na Tahiti, kde jsi byla ty. A byla jsi taky v Melbourne, kde jsem byl odsouzený. A v osmnáctém století v Nimes, kde jsem byl kapsář. A v Tibetu, kde jsem byl mnich.

Vždycky se objevíš tam, kde jsem já. A dřív nebo později ti dojdou všechny ty věci, které jsem ti teď řekl. Ale musíš to přijmout. Co cítíš. Pravdu.”

Daniel se odmlčel, aby popadl dech. Rozhlédl se kolem ní, jako by tam ani nebyla. Pak se natáhl a přitiskl jí ruku na koleno. Do těla jí to vyslalo vlnu tepla. Zavřela oči. Když je otevřela, Daniel držel v ruce tu nejbělejší a nejdokonalejší pivoňku. Prakticky zářila. Rozhlédla se kolem sebe, kde jí utrhnul. Nevšimla si jí. Všude bylo jen hnijící ovoce a plevel. Drželi květinu spolu.

“Pamatuješ, když jsem ti nosil bílé pivoňky každý den v létě v Helstonu? Pamatuješ si to?”

Zíral na ni, jako by se snažil vidět až do jejího nitra. “Ne,” povzdechl si po chvíli. “Samozřejmě, že ne. Závidím ti to.”

Když to říkal, Luce ucítila na kůži teplo, jako kdyby v reakci na jeho slova její mozek vysílal do jejího těla signál. Jenže část z ní si nebyla vůbec ničím jistá.

“Dělám všechny tyhle věci,” řekl Daniel a sklonil se k ní tak, že se jejich čela dotkla, “protože tě miluju, Lucindo. Pro mě jsi všechno, co mám.”

Spodní ret Luce se zachvěl. Silou vůle držela svou ruku v té jeho. Okvětní lístky květiny se dotýkaly jejích prstů.

“Tak proč jsi tak smutná?”

Bylo toho moc, co si musela promyslet. Naklonila se pryč od Daniela a vstala. Očistila si džíny od listí a od trávy. Točila se jí hlava. Žila už předtím?

“Luce.”

Zamávala mu. “Myslím, že musím jít někam. K sobě. Abych si lehla.” Opřela se o kmen broskvoně. Cítila se slabá.

“Nejsi v pořádku,” řekl a vstal. Vzal jí za ruku.

“Ne!”

“Omlouvám se.” Povzdechl si Daniel. “Nevím, co jsem si myslel, že se stane, až ti to řeknu. Neměl jsem …”

Nikdy by si nemyslela, že přijde chvíle, kdy si bude potřebovat od Daniela odpočinout. Ale ona musela odejít. Způsob jakým se na ni díval, jí nutil říct mu, že ho vyhledá později a že si o všech těch věcech promluví. Jenže ona si nebyla jistá, že je to dobrý nápad.

Cítila, že se potom co řekl, něco uvnitř ní probudilo-nebyla si jistá tím, že je na to připravená. Už se nechtěla cítit jako blázen-už si nebyla jistá, že jím nebyl Daniel.

Komukoliv jinému by jeho vysvětlení dávalo mnohem míň smysl a nakonec by odešel. Ale Luce … si nebyla jistá. Co když byla Danielova slova odpovědí, která by změnila celý její život? Nevěděla to. Měla takový strach, jako ještě nikdy v životě.

Vyndala ruku z té jeho a šla ke koleji. Po několika krocích se ale zastavila a pomalu se otočila.

Daniel se ani nepohnul. “Co se děje?” zeptal se a zvedl bradu.

Stála tam, kde byla v určité vzdálenosti od něj. “Slíbila jsem ti, že tu vydržím dost dlouho na to, abys mi mohl říct i tu dobrou zprávy.”

Danielova tvář se skoro uvolnila. Usmál se. Ale v jeho výrazu bylo něco ztrápeného. “Dobrá zpráva je,” -odmlčel se a pečlivě volil slova- “políbil jsem tě a jsi pořád tady.”

kapitola 17

OTEVŘENÁ KNIHA

Luce se zhroutila na postel, ve které unaveně poskočily pružiny. Potom, co utekla ze hřbitova -a od Daniela-se prakticky rozběhla do svého pokoje

Ani se neobtěžovala rozsvítit, takže zakopla o židli, která měla být u stolu, a těžce si narazila prst. Schoulila se do klubíčka a sevřela si pulzující nohu. Alespoň ta bolest byla reálná. Mohla se vyrovnat s něčím, co bylo z tohohle světa.

Byla tak ráda, že je konečně sama.

Najednou se ozvalo zaklepání na dveře.

Nemohla si dát ani na chvíli pauzu.

Luce ignorovala klepání. Nechtěla nikoho vidět a tomu, kdo klepe, to brzy dojde. Další zaklepání. Venku za dveřmi se ozvalo těžké dýchání a hlenový kašel alergika. Penn.

Nechtěla teď vidět Penn. Myslela by si, že to zní bláznivě, kdyby jí měla říct o všem, co se jí stalo za posledních dvacet čtyři hodin. Nebo by si myslela, že se pomátla Luce, ale snažila by se to na sobě nedat znát a nechat si svoje myšlenky pro sebe.

Konečně, Luce slyšela, jak Penn schází ze schodů daleko dole na chodbě. Vydechla úlevou a vrátila se ke svému dlouhému a osamělému fňukání.

Chtěla z tohohle všeho vinit Daniela. Ze všech pocitů uvnitř ní, které nemohla ovládnout. Na chvíli si pokusila představit život bez něj. Bylo to nemožné.

Bylo to jako vzpomenout si na první dojem z domu, ve kterém jste žili celá léta. Tak moc blízko jí byl.

Teď musela vymyslet důvod, jak se prokousat všemi těmi podivnými věcmi, které jí dnes večer řekl. Na okraji mysli se jí ale pořád držela myšlenka na to, co říkal o časech, které v minulosti strávili spolu. Možná si Luce nepamatovala na všechny ty momenty, která jí popsal nebo místa, o kterých se zmínil, ale zvláštním způsobem ji jeho slova vůbec nešokovala.

Všechno jí bylo nějak povědomé. Například, vždycky nevysvětlitelně nenáviděla datle. Dokonce i pohled na ně způsoboval, že se jí zvedl žaludek. Začala prohlašovat, že je na ně alergická, tak je její máma přestala dávat do všeho pečeného.

Navíc skoro celý život prosila své rodiče, aby jeli do Brazílie, i když jim nikdy nemohla vysvětlit, proč tam tolik chtěla jet.

Bílé pivoňky. Daniel jí dal kytici pivoněk po požáru v knihovně. Bylo na nich vždy něco tak neobvyklého, ale přitom i důvěrně známého.

Obloha za jejím oknem měla barvu dřevěného uhlí. Bylo na ní jen pár bílých obláčku mraků. Její pokoj byl temný, ale bledé krásné květy na okenním parapetu skoro svítily v šeru. Už je měla ve váze týden, a ještě neuvadl ani jeden okvětní plátek.

Luce se posadila a nadechla se jejich sladké vůně.

Nemohla ho obviňovat.

Ano, znělo to bláznivě, ale on měl na to právo - byla to ona, kdo za ním chodil znovu a znovu a tvrdil mu, že mají společnou historii. A nebylo to jenom tohle. Ona také byla ta, kdo viděl stíny. Byla ta, kdo měl podíl na smrti nevinných lidí. Snažila se nemyslet na Trevora a Todda, když Daniel mluvil o její vlastní smrti - jak ji viděl tolikrát umírat.

Kdyby byla nějaká možnost, jak získat odpovědi na její otázky, chtěla by vědět, jestli se Daniel někdy cítil zodpovědný. Za to, že jí ztratil. Zda byla jeho realita taky tak zlá a plná tajemství. Jestli musel taky každý den čelit vině.

Zakopla o židli, která byla nějakým podivným způsobem umístěná uprostřed místnosti. Au. Když se na ní svalila, tápala rukou po nějakém pevném předmětu, kterého by se chytila a nahmatala tlustou knihu. Luce se přestěhovala ke zdi a rozsvítila. Pak přimhouřila oči před příšerným fluorescenčním světlem.

Knihu, kterou měla v ruce, nikdy neviděla. Byla vázáná v nějaké světlé tkanině s roztřepenými rohy. Bok knihy se rozpadal a lezlo z něj hnědé lepidlo.

Strážci:Mýtus ve středověké Evropě

Kniha Danielova předka.

Byla těžká a voněla slabě kouřem. Zatahala za list papíru, který byl zastrčený uvnitř.

Ano našla jsem náhradní klíč a protiprávně vstoupila do tvého pokoje.

Je mi to líto. Ale bylo to naléhavé!

Nemohla jsem tě nikde najít. Kde jsi?

Musíš se na tohle podívat a pak to musíme probrat. Za hodinu se zase vrátím. Buď opatrná.

xoxo

Penn

Luce položila papír vedle květiny a vzala si knihu zpátky do postele. Posadila se a vyhoupla si nohy na hrany postele. Držela knihu a měla zvláštní teplé mrazení přímo pod kůží. Kniha v její ruce skoro ožila.

Otevřela popraskané desky a očekávala, že bude muset dekódovat příšerný akademický obsah nebo se prokousávat rejstříkem vzadu, než konečně najde něco, co by jen vzdáleně souviselo s Danielem.

Nečekala, že to co hledá, najde už na titulní stránce.

Na přední stránce knihy byla vložena sépiově tónovaná fotografie. Jednalo se o velmi starý pohled tištěný na žloutnoucím papíře. Někdo dolů načmáral inkoustem: Helston, 1854.

Kůží jí projel žár. Strhla si přes hlavu černý svetr, ale i v tílku jí bylo pořád horko.

Vzpomínka na hlas Daniela se jí vynořila v prázdné mysli.

Jsem nesmrtelný, řekl. Přicházíš každých sedmnáct let. Zamiluješ se do mě, a já do tebe. A to tě zabije.

Její hlava pulzovala.

Jsi moje láska, Lucindo. Pro mě jsi všechno, co mám.

Přejela prsty po obrysu fotky nalepené uvnitř knihy. Její táta byl na fotografie guru. Divil by se, jak se ta fotografie mohla dochovat a že to musí být nesmírně cenné. Luce na druhé straně byla na člověka na té fotografii naštvaná. Protože pokud každé slovo, které jí řekl Daniel, bylo pravdivé, pak už nic nedávalo smysl.

Mladý muž se světlými krátkými vlasy a světlýma očima, byl oblečen v elegantním černém kabátu. Měl zvednutou bradu a dobře řezané lícní kosti, což ještě víc zjemňovalo jeho účes. To co ale Luce vzalo dech, byly jeho rty. Přesný tvar jeho úsměvu v kombinaci s těma světlýma očima … vypadal přesně jako výraz, který vídala posledních pár týdnů v každém jejím snu a během posledních pár dní i osobně.

Tenhle muž byl Daniel. Daniel, který jí právě řekl, že jí miluje-a že ona se mnohokrát reinkarnovala. Daniel, který řekl mnoho dalších věcí, které Luce nechtěla slyšet, a tak raději utekla pryč. Nechala ho opuštěného u broskvoní na hřbitově.

Byla to pozoruhodná podoba. Mohl by to být i nějaký vzdálený příbuzný. Třeba se geny autora této knihy nějak záhadně přenesly zrovna na Daniela.

Kromě toho, mladý muž na obrázku stál vedle mladé ženy, která vypadala hrozivě povědomě. Luce držela knihu jen centimetr od její tváře a hloubala nad podobou ženy. Měla na sobě černé pomačkané plesové šaty, které těsně až do pasu objímaly její tělo a pak vlály dolů v širokých černých vrstvách. Rukavičky z černé krajky zahalovaly její ruce, takže měla holé jen bílé prsty. Mezi svými rty odhalovala malé zuby v jednoduchém úsměvu. Měla čistou pleť o pár odstínů světlejší, než muž. Hluboko posazené oči-ohraničené hustými řasami. Černá záplava vlasů, které jí ve vlnách spadaly až k pasu.

Trvalo chvíli, než si Luce vzpomněla, jak se dýchá. Dokonce ani potom nemohla odtrhnout oči od knihy. Ta žena na fotografii?

Byla to ona.

Buď měla Luce pravdu a její vzpomínky na Daniela pocházely ze zapomenutého výletu do obchoďáku v Savannah, kde pózovali v sýrových oblečcích ve staré foto budce, na což si taky nemohla vzpomenout - nebo měl Daniel pravdu.

Luce a Daniel se vzájemně znali.

Z úplně jiné doby.

Nemohla popadnout dech. Celý její život jí probíhal v hlavě a její myšlenky byly jako rozbouřené moře-vyvstávaly další a další otázky. Zvláštní temné stíny, které jí pronásledovaly, příšerná smrt Trevora, sny.

Musela najít Penn. Jestli někdo může přijít na vysvětlení téhle nemožné události, je to právě Penn. S tajemnou, starou knihou zastrčenou v podpaždí Luce opustila její pokoj a hnala se ke knihovně.

Knihovna byla teplá a prázdná. Ale něco na vysokých stropech a nekonečných řadách knih Luce znervózňovalo.

Rychle prošla kolem nového pultu, který stále vypadal sterilně a nezabydleně. Pak prošla kolem obrovských prázdných polic a nakonec šla nekonečnými uličkami plnými knih, až konečně uviděla dlouhé stoly ve studijní sekci.

Místo toho, aby našla Penn, ale našla Arriane a Rolanda, jak spolu hrají šachy. Arriane měla nohy pod stolem a na hlavě pruhovanou dirigentskou čepici. Vlasy měla zastrčené v klobouku. Luce si všimla poprvé od toho rána, kdy jí stříhala vlasy, její lesklé, mramorové jizvy na krku. Arriane byla zabraná do hry. Pohybovala mezi rty hnědým doutníkem, když přemýšlela nad dalším tahem. Roland měl dredy svázané do dvou velkých uzlů na temeni. Díval se na Arriane okem dravce. Klepnula malíčkem do jednoho ze svých pěšáků.

“Šach mat, děvko,” řekla vítězoslavně Arriane a smetla Rolandova krále ve stejné chvíli, kdy Luce zastavila před jejich stolem.

“Lululucinda,” zazpívala Arriane a vzhlédla. “Ty ses přede mnou schovávala.”

“Ne.”

“Slyšela jsem o tobě zvěsti,” řekla Arriane, což způsobilo, že k nim Roland zaujatě naklonil hlavu. “Šťouchnutí, šťouchnutí. Mrknutí, mrknutí. To znamená, že si teď k nám hezky sedneš a vysypeš to. Hned teď.”

Luce si přitiskla knihu k hrudi. Nechtěla si sednout. Chtěla projít knihovnu a najít Penn. Nemohla si teď dovolit malý rozhovor s Arriane. Zvlášť ne před Rolandem, který seděl na židli hned vedle ní.

“Připoj se k nám,” řekl Roland.

Luce si neochotně sedla na kraj sedadla. Prostě tu zůstane několik minut. Je pravda, že už neviděla Arriane několik dní. Za normálních okolností by vynechala svoje bizardní způsoby. Ale tohle bylo daleko od normálních okolností. Luce nemohla myslet na nic jiného, než na fotografii.

“No, tak když už jsem Rolandovi v šachách natřela zadek, pojďme si dát novou hru. Co třeba o to, kdo viděl kompromitující fotografii Luce?” řekla Arriane a opřela si ruce o stůl.

“Co?” Luce sebou trhla. Přitiskla ruce pevně na obálku knihy, kterou měla v klíně. Byla si jistá, že její fotografie z jiné doby všechno zničí. Nepřenesla by se přes to.

“Můžeš třikrát hádat,” řekla Arriane a zakoulela očima. “Molly nechala dneska ve třídě kolovat fotku tebe, jak nastupuješ do velkého černého auta.”

“Ach.” Povzdechla si Luce.

“Chystala se to dát Randy,” pokračovala Arriane. “Dokud jsem jí nedala co proto. Mmm-hmm.” Zabubnovala prsty na stůl. “A teď mi ukaž svou vděčnost a řekni mi-na sraz s kým ses včera vyplížila ze školního areálu?” Ztišila hlas do šepotu a zaklepala nehty o stůl. “Nebo máš milence?”

Luce se podívala na Rolanda, který se na ní upřeně díval. “Ani jedno,” řekla. “Prostě jsem odešla na malou diskuzi s Camem. Nešlo přesně o-”

“Ha! Plať, Arri,” řekl Roland s úsměvem. “Dlužíš mi deset dolarů.”

Luce poklesla čelist.

Arriane jí poplácala po ruce. “Nic se neděje. Jen jsme se tak trochu vsadili, aby to bylo zajímavější. Přepokládala jsem, že jsi byla s Danielem. Roland říkal, že jsi s Camem. Prohrála jsi mi sázku, Luce. To se mi nelíbí.”

“Byla jsem s Danielem,” řekla Luce. Opravdu nevěděla, proč je musela opravovat. Copak nemají nic lepšího, co by mohli udělat se svým životem než sedět a přemýšlet, co ona dělá ve svém volném čase?

“Aha,” řekl Roland a zněl zklamaně. “Spikli jste se proti mně.”

“Rolande.” Luce se k němu obrátila. “Musím se tě na něco zeptat.”

“Tak se ptej.” Vytáhl poznámkový blok a pero z jeho černobílého proužkovaného saka. Držel pero a chystal se zapsat si něco na papír, jako číšník, když přijímá objednávku. “Co si přeješ? Kávu? Chlast? Nějaké tvrdé věci na pátek? Porno časopisy?”

“Cigára?” nabídla Arriane a šišlala přes čokoládu, co měla v puse.

“Ne,” zavrtěla hlavou Luce. “Nic z toho.”

“Dobře, speciální objednávku. Nechal jsem katalog na pokoji.” Roland pokrčil rameny. “Můžeš přijít později-”

“Nepotřebuju, abys mi něco sháněl. Jen chci vědět-” Nasucho polkla. “Jste s Danielem přátelé, že jo?”

Pokrčil rameny. “Není to neoblíbený kluk.”

“Ale ty mu věříš?” zeptala se. “Chci říct, kdyby ti řekl něco šíleného, věřil bys mu to?”

Roland na ni zamžoural. Chvíli seděli jako pařezy, ale pak Arriane rychle vyskočila na stůl a houpala nohama na straně stolu u Luce. “O čem je přesně řeč?”

Luce vstala. “Nevadí.” Nikdy to neměla vytahovat. Celý ten zmatek, co měla v hlavě, se vrátil. Popadla ze stolu knihu.

“Musím jít,” řekla. “Omlouvám se.”

Odstrčila židli a odešla. Nohy měla těžké a pomalé. Její mysl byla přetížená. Ve vlasech a na šíji ucítila vítr. Rozhlédla se kolem a hledala stíny. Žádné tu nebyly. Jen otevřené okno vysoko v blízkosti střechy. Bylo u něj malé ptačí hnízdo, zastrčené za úzkým otevřeným rohem okna.

Podívala se po knihovně znovu. Nemohla uvěřit svým očím. Opravdu tu nebylo ani stopy po inkoustově černých nebo šedých chvějících se úponcích.

Počasí bylo rušivé, ale Luce cítila jejich zřetelnou blízkost. Skoro jako vůně slané síry ve vzduchu. Kde byly, když nestrašily jí?

Když byla o samotě, došlo jí to. Nikdy nepřemýšlela o tom, že by stíny mohly být i na jiných místech a dělat i jiné věci-než jen trápit lidi. Viděl je Daniel taky?

kapitola 17 %2

Šla do rohu, směrem k počítačům v zadní části knihovny, kde si myslela, že by mohla najít Penn. Luce běžela a narazila do slečny Sophie. Obě zakoply. Slečna Sophie se chytila Luce, aby nespadla. Měla na sobě módní džíny, dlouhou bílou halenku s korálky a červený svetr ovázaný kolem ramen. Její kovové zelené brýle měla zavěšené na řetízku z korálků kolem krku. Luce byla překvapená, jak pevné její sevření bylo.

“Promiňte,” zamumlala Luce.

“Děje se něco, Lucindo?” Slečna Sophie jí položila dlaň na čelo. Její ruce voněly po dětském pudru a Luce ta vůně naplnila nos. “Nevypadáš dobře.”

Luce se nechtěla rozplakat jen kvůli tomu, že si o ní dělala milá knihovnice starosti. “Není mi moc dobře.”

“Věděla jsem to,” řekla slečna Sophie. “Dnes jsi nebyla ve škole a ani včera na sociálním večeru. Myslíš si, že budeš potřebovat lékaře? Kdyby mi moje lékárnička neshořela v ohni, změřila bych ti teplotu tady.”

“No, dobře, já nevím.” Luce držela knihu na prsou a přemýšlela, co jí vlastně říkala slečna Sophie, počínaje začátkem … a to bylo kdy?

Jenže nemusela. Slečna Sophie se podívala na knihu a vzdychla. Pak věnovala Luce vševědoucí pohled. “Takže jsi jí nakonec našla? Pojď, musíme si promluvit.”

Dokonce i knihovnice ví toho o jejím životě víc, než ona.

Nebo životech? Nemohla přijít na to, co to všechno znamená nebo jestli to bylo vůbec možné. Následovala slečnu Sophii ke stolu v zadním rohu studijní části knihovny. Koutkem oka mohla vidět Arriane a Rolanda, ale zdálo se, že jsou alespoň z doslechu.

“Jak jsi na to narazila?” slečna Sophie pohladila Luce po ruce a nasadila si brýle. Její malé tmavé oči za brýlemi zajiskřily jako korálky a zkoumaly jí. “Neboj se. Nejsi v průšvihu, drahá.”

“Já nevím. Penn a já jsme jí hledaly. Bylo to hloupé. Mysleli jsme si, že byl autor příbuzný Daniela, ale nevěděli jsme to jistě. Kdykoliv jsme se šli podívat, jestli je v knihovně, vypadalo to, jako by si jí právě někdo vypůjčil. Pak, když jsem se večer vrátila domů, už byla u mě v pokoji, nechala jí tam Penn-”

“Takže Pennyweather zná obsah téhle knihy?”

“Nevím,” řekla Luce a zavrtěla hlavou. Cítila se naštvaná, že nemohla mlčet. Slečna Sophia byla jako babička, kterou Luce nikdy neměla. Její vlastní babička považovala za velký nakupovací výlet to, když šla do obchodu s potravinami. Kromě toho se cítila dobře, že si s někým mohla promluvit.

“Nechtěla jsem za ním jít, protože se obvykle chová strašně divně, ale včera večer jsme se políbili a zůstali jsme spolu dlouho, a pak-”

“Promiň, drahoušku,” řekla slečna Sophie příliš hlasitě, “ale řekla jsi právě, že jste se s Danielem Grigorim políbili?”

Luce si zakryla pusu oběma rukama. Nemohla uvěřit, že to právě vyslovila přes slečnou Sophií. Musí být opravdu ztracená. “Je mi to líto. Vím, že je to zcela irelevantní. A trapné. Nevím, prostě mi to vyklouzlo.” Cítila, jak jí hoří tváře.

Už bylo příliš pozdě. Celá studijní sekce to věděla. Arriane zaburácela na Luce: “Děkujeme za vyprávění!” Její obličej vypadal šokovaně.

Ale slečna Sophie strhla pozornost Luce zpátky na sebe, když si vzala od Luce knihu. “Polibek mezi vámi není irelevantní drahoušku, je obvykle nemožný.”

Pohladila si bradu a zadívala se na strop. “Což znamená … dobře, tohle to nemůže znamenat …” Prsty slečny Sophie začaly listovat knihou. Přelétla každou stránku zázračně rychlým tempem.

“Co tím myslíte ´obvykle´?” Luce se nikdy necítila tak vyloučená z vlastního života.

“Zapomeň na ten polibek.” Slečna Sophie vzala Luce za ruku a pak jí zase stáhla. “To není ani polovina toho všeho. Polibek nic neznamená, pokud …” zamumlala tiše a listovala stránkami zpátky.

Co slečna Sophie ví? Danielův polibek znamenal všechno. Luce sledovala, jak prsty slečny Sophie otáčejí jednu stránku za druhou, když něco upoutalo její pozornost.

“Vraťte se,” řekla Luce a sáhla na ruku slečny Sophie, aby ji zastavila. Slečna Sophie se odklonila od knihy a nechala Luce, aby obrátila pár tenkých průsvitných stran dozadu.

Tady. Přitiskla si ruku na srdce. Byla tam série kreseb načrtnutá rukou. Bylo to nakresleno rychle, ale elegantně a jemně. Podle všeho někým s určitým talentem. Luce přejela prstem po kresbách, přičemž jím obkreslila obrys ramena ženy, která byla nakreslená zezadu. Měla vlasy svázané do nízkého uzlu. Obkreslila prstem holé koleno a pak přešla k tomu druhému. Pokračovala k úzkému pasu. Dlouhé tenké zápěstí ústilo do otevřené dlaně, v níž odpočívala velká pivoňka.

Luce se začaly třást prsty. V krku jí vyschlo. Nevěděla proč po tom všem, co dneska viděla a slyšela, jí zrovna tenhle krásný -tragický-osud konečně přivedl k slzám.

Ramena, kolena, zápěstí … byla její vlastní. A ona věděla, že všechny ty obrázky byly nakreslené rukou Daniela.

“Lucindo.” Slečna Sophie vypadala nervózně. Pomalu se odšoupávala židli od stolu. “Jsi v pořádku?”

“Ach, Daniel,” zašeptala Luce a zoufale si přála být teď u něj. Setřela si slzy.

“Je zatracený, Lucindo,” řekla slečna Sophie překvapivě ledovým hlasem. “Vy oba jste.”

Zatracený. Daniel mluvil o tom, že je zatracený. To bylo jeho slovo, které mělo vystihovat tohle všechno. Ale on tak mluvil jen o sobě. Ne o ní.

“Zatracený?” opakovala Luce. Už nechtěla slyšet nic víc. Všechno co chtěla, bylo najít ho.

Slečna Sophie luskla Luce před obličejem prsty. Luce se setkala s jejíma očima. Její pohled byl pomalý a líný.

Usmála se na ní. “Ještě nejsi úplně vzhůru,” zamumlala slečna Sophie. Zavřela s bouchnutím knihu a tím si získala pozornost Luce. Položila ruce na stůl. “Řekl ti něco? Po tom polibku, možná?”

“Řekl mi …” začala Luce. “Zní to šíleně.”

“To tyhle věci většinou znějí.”

“Řekl, že mi dva … už jsme několikrát byli milenci.” Luce zavřela oči. Vzpomínala na dlouhý seznam svých minulých životů. Zpočátku jí ta myšlenka byla cizí, ale teď si zvykla na pomyšlení, že to byla asi ta nejromantičtější věc, co se kdy v historii stala. “Mluvil o všech těch dobách, kdy jsme se do sebe zamilovávali. V Riu, v Jeruzalémě, Tahiti-”

“Jo, to zní trochu bláznivě,” řekla slečna Sophie. “Samozřejmě. Nevěříš mu?”

“Nejdřív jsem nevěřila,” řekla Luce a vzpomínala na jejich rozzlobenou výměnu názorů pod broskvoní. “Začal tím, že mluvil o něčem z Bible, takže mě můj instinkt okamžitě donutil ho přestat brát vážně-” Kousla se do jazyka. “Bez urážky. Myslím, že vaše hodiny jsou opravdu zajímavé.”

“Žádné omlouvání. Lidé často ve tvém věku upouští od víry. To není nic nového, Lucindo.”

“Ach.” Propraskala si klouby. “Ale já jsem nikdy neměla náboženskou výchovu. Moji rodiče v to nevěří, takže-”

“Každý v něco věří. Byla jsi pokřtěná?”

“Ne, pokud nepočítám bazén tady na škole, který je postavený místo lavic v kostele,” řekla Luce a nesměle trhla palcem směrem k tělocvičně na Sword&Cross.

Jo, slavila Vánoce a párkrát i byla v kostele. Dokonce, když se jí život hroutí pod rukama a všichni kolem jsou nešťastní, ona stále věří, že je nahoře někdo nebo něco, v co stojí věřit. Něco, co za ní vždycky bude stát.

Na druhé straně místnosti uslyšela hlasitou ránu. Vzhlédla a uviděla, jak Roland spadl ze židle. Naposled, když na něj pohlédla, se houpal na židli, která stála jen na dvou nohách. Teď to vypadalo, že gravitace nakonec vyhrála. Když dopadnul na podlahu, Arriane mu šla pomoct.

Luce se ohlédla a už vstávala, aby mu nabídla pomoc. “On je v pořádku!” zavolala na ní vesele Arriane. “Vstávej!” zašeptala hlasitě na Rolanda.

Slečna Sophie seděla nehnutě s rukama v klíně pod stolem. Několikrát si odkašlala a znovu otevřela knihu. Přejela prsty po fotografii a pak řekla: “Copak on ti neřekl nic víc? Víš vůbec, kdo je Daniel?”

Pomalu si sedla na židli a narovnala se. Luce se zeptala. “A vy?”

Knihovnice ztuhla. “Studuji tyhle věci. Znám je po stránce akademické. Nechápu zamotanost do tak triviální věci, jako je láska.”

To byla slova, která použila, ale všechno od pulzující žíly na jejím krku, až k nápadné kapce potu nad jejím obočím, Luce říkalo, že odpověď na její otázku byla ano.

Nad jejich hlavami černé starožitné hodiny odbily jedenáct. Minutová ručička se chvěla na jednom místě a celý ten krám zvonil tak dlouho, že přerušil jejich rozhovor. Luce si nikdy nevšimla, jak hlasitě hodiny bily. Teď jí každé zvonění bolelo. Byla pryč od Daniela příliš dlouho.

“Daniel …,” začala říkat Luce. “Včera v noci, když jsme se políbili, myslel si, že umřu.”

Slečna Sophie nevypadala tak překvapeně, jak by Luce chtěla. Luce si prokřupala klouby. “Ale je to šílené, ne? Jsem tady.”

Slečna Sophie si sundala brýle a protřela si oči. “Pro teď.”

“Ach Bože,” zašeptala Luce. Dostihnul jí stejný strach, jaký měla, když odcházela ze hřbitova. Ale proč? Bylo tu něco, co jí ještě neřekl-věděla, že jí to buď dodá sílu všechno to zvládnout, nebo jí to ještě víc vyděsí. Jednou věcí si už ale byla jistá, jen jí stále nemohla uvěřit. Ne, dokud znovu nespatří jeho tvář.

Kniha byla stále ještě otevřená na fotografii. Vzhůru nohama. Danielův úsměv vypadal ustaraně, jako kdyby čekal -jak ona vždycky říkala-co se vynoří za příštím rohem. Nedokázala si představit, čím právě teď prochází. Otevřel se jí a řekl jí o jejich vzájemné minulosti-jen aby od něj nakonec utekla. Musela ho najít.

Zavřela knihu a zasunula si ji zpátky pod loket. Pak odšoupla židli a vstala.

“Kam jdeš?” zeptala se slečna Sophie nervózně.

“Jdu najít Daniela.”

“Půjdu s tebou.”

“Ne,” zavrtěla hlavou Luce a představovala si, jak objímá Daniela s knihovnicí v závěsu. “Nemusíte se mnou chodit, opravdu.”

Slečna Sophie jí ale zhatila plány, když vstala a sklonila se, aby si zavázala tkaničky na dvojitý uzel na svých botách. Vstala a položila ruku na rameno Luce.

“Věř mi,” řekla, “musím. Sword&Cross musí obhájit svou dobrou pověst. Nemyslíš si, že nechám běhat studenty samotné po nocích, že ne?”

Luce slečně Sophii raději zamlčela svoje nedávné husarské kousky mimo školní brány. Vnitřně zasténala. Proč si každý nehledí svého a nezabývá se jen vlastními dramaty? Molly by mohla fotit, Cam by mohl vyhledat další boj. Proč nezačít právě tady a nezkusit najít Arriane a Rolanda-kteří, jak si právě uvědomila, zmizeli.

Slečna Sophie byla s knihou v ruce už skoro u předního vchodu. Luce musela běžet, aby jí stihla. Překročila povolenou rychlost v knihovně a proběhla uličky plné knih po perském koberci, který byl na přední straně spálený, kolem vitrín plných památek z občanské války ve východním křídle, kde byla speciální edice. Tady viděla Daniela kreslit hřbitov hned první noc, co tu byla.

Vstoupila ven, do vlhké noci. Měsíc byl skryt za mrakem a areál školy byl ponořen v inkoustové temnotě. Potom, jako by Luce měla v ruce kompas, cítila, jak jí to táhne ke stínům. Věděla přesně, kde byly. Ne v knihovně, ale ani ne daleko.

Nemohla je vidět, ale cítila je. To bylo ještě mnohem horší. Hrozné mrazivé chvění, které cítila na kůži. Prosakovalo jí do kostí a krve, jako kyselina. Shromažďovaly se a spojovaly se. Doprovázel je jejich hnilobný smrad s příměsí síry. Zrovna teď musely být stíny obrovské. Zdálo se, jako by všechen vzduch na akademické půdě byl smíchán s jejich příšerným zápachem rozkladu.

“Kde je Daniel?” zeptala se slečna Sophie. Luce si uvědomila, že i když knihovnice mohla vědět něco málo o její minulosti, nemohla vidět stíny. To nutilo Luce cítit se vyděšeně a osamoceně. Cítila zodpovědnost za všechno, co se mělo stát.

“Nevím,” řekla a měla pocit, jako by v tomhle hustém, bažinatém nočním vzduchu nebylo dost kyslíku, aby se mohla nadechnout. Nechtěla říct ta slova. Věděla, že jí to dostane blíž -až moc blízko-ke všemu, čeho se tolik bojí. Ale ona musela jít za Danielem. “Nechala jsem ho na hřbitově.”

Spěchali přes kampus. Vyhýbali se loužím a blátu, které tu zbylo po včerejším lijáku. Jen několik světel na koleji jim osvětlovalo cestu. V jednom z rozsvícených oken Luce viděla dívku, která byla zahloubaná do knihy. Chodili dopoledne na stejné vyučování. Vypadala, jako tvrďačka s piercingy, která si ničeho neváží-ale Luce jí nikdy neslyšela mluvit. Luce v tu chvíli napadlo: Kdyby teď mohla, vyměnila by si místo s touhle dívkou, která se nikdy nemusela starat o minulé životy, apokalyptické stíny nebo o to, že měla na svědomí smrt dvou nevinných kluků?

Vybavila se jí Danielova tvář, která se koupala ve fialovém světle, když ji nesl ráno domů. Jeho zlaté zářící vlasy. Jeho toužebné, vědoucí oči. Doteky jeho rtů, které jí dokázaly odnést daleko od všech stínů. Pro něj vytrpí všechno. Tohle i mnoho dalšího.

Kdyby jen věděla, kolik toho ještě bylo.

Ona a slečna Sophie běželi dopředu. Skrz skřípající bránu, která sloužila jako východ z hřiště a pak kolem fotbalového hřiště. Vypadalo to, že je slečna Sophie stále ještě ve formě. Luce by se začala bát o jejich tempo, kdyby ovšem knihovnice nebyla pár kroků před ní. Luce zaostávala. Její strach ze setkání se stíny, byl jako hurikán. Zpomaloval ji. Její nevolnost jí řekla, že neměla ani tušení, jak velké stíny jsou.

U brány hřbitova se zastavili. Luce se zachvěla. Objala se rukama v neúspěšném pokusu to skrýt. Zády k nim stála nějaká dívka a hleděla na hřbitov.

“Penn!” zavolala Luce. Byla ráda, že vidí svojí kamarádku.

Když se k nim Penn obrátila, její tvář byla popelavá. Měla na sobě černou větrovku, i když bylo venku teplo. Brýle měla zamlžené od vlhkosti. Třásla se stejně jako Luce.

Luce zalapala po dechu. “Co se stalo?”

“Byla jsem se za tebou podívat,” řekla Penn, “a pak najednou spoustu dětí běželo tímhle směrem. Šli tam.” Ukázala směrem k bráně hřbitova. “Ale já n-nemohla.”

“Co se děje?” zeptala se Luce. “Co je tam dole?”

Ale když se zeptala, uviděla věc, která tam dole byla. Věc, kterou Penn nikdy vidět nemohla vidět. Velký černý stín mířil směrem k Luce. A Luce byla sama.

Penn rychle zamrkala. Vypadala vyděšeně. “Nevím,” řekla nakonec. “Zpočátku jsem si myslela, že je to ohňostroj. Ale nic z toho nelétalo do nebe.” Zachvěla se. “Asi se stane něco špatného. Jen nevím co.”

Luce se nadechla a zakašlala z náhlého závanu síry. “Jak Penn? Jak to můžeš vědět?”

Penn se třásly paže, když ukazovala do středu hřbitova. “Vidíš to?” řekla. “Něco tam dole svítí.

kapitola 18

SKRYTÁ VÁLKA

Luce stačil jediný pohled na chvějící se světlo dole na hřbitově a rozběhla se. Klopýtala přes rozbité náhrobní kameny, přičemž Penn a slečna Sophia byli daleko za ní. Bylo jí jedno, že ostré, pokroucené větve dubu jí škrábají do rukou a obličeje, když běžela, nebo že se zamotává do tlustých shluků plevele.

Musela se dostat dolů.

Měsíc byl za mrakem a nabízel jen málo světla, ale byl tady i jiný zdroj-přicházel z dolní části hřbitova.

Z cíle její cesty. Vypadalo to jako obrovský bouřkový mrak. Jen se to dělo na zemi.

Stíny jí varovaly, uvědomila si. Už celé dny. Teď se jejich temná show proměnila v něco, co Penn nemohla vidět. A další studenti, kteří běželi dopředu, si toho museli všimnout taky. Luce nevěděla, co to mohlo znamenat.

Věděla jen to, že byl Daniel dole s tou zlověstnou svítící věcí … všechno to byla její vina.

Plíce jí hořely, ale ona stále viděla jeho obraz, jak stál pod broskvoní. Nemůže se zastavit, dokud ho nenajde-musí ho najít, strčit mu knihu pod nos a plakat, že její část mu věřila celou dobu, jen se příliš bála přijmout jejich nevyzpytatelnou historii.

Musela mu říct, že se už nebude bát a nebude ho odhánět pryč, teď už ne. Už nikdy. Protože ona ví, že už pochopila něco, co jí trvalo příliš dlouho uvědomit si. Něco divokého a podivného-že jejich zkušenosti z minulých životů jsou více či méně uvěřitelné.

Věděla kdo - ne, co byl Daniel. Její část si to uvědomila sama-že už spolu dřív žili, a že ho milovala. Jen nerozuměla, co to znamená. Co tohle všechno znamená -to, jak jí to táhne k Danielovi, její sny-pro teď.

Ale na ničem z toho nezáleželo, pokud se nedostane tam dolů v čas a nenajde nějaký způsob, jak zahnat stíny. Na ničem z toho nezáleželo, pokud se nedostane včas k Danielovi.

Běžela dolů z kopce, na které byly všude rozbité hroby. Střed hřbitova byl ještě ale daleko.

Za ní se ozvaly kroky a pak pronikavý hlas.

“Pennyweather!” Byla to slečna Sophie. Luce se na ní podívala. Volala přes rameno na Penn, která opatrně překračovala náhrobní kameny. “Jsi pomalejší, než blížící se Vánoce!”

“Ne!” zakřičela Luce. “Penn, slečno Sophie. Nechoďte dolů!” Nemůže být zodpovědná za ohrožení někoho dalšího stíny.

Slečna Sophie ztuhla a svalila se na bílý náhrobek. Zírala na oblohu, jako by Luce vůbec neslyšela. Zvedla tenké paže před sebe do vzduchu, jako by se chtěla krýt. Luce přimhouřila oči do noci a zatajila dech. Něco se pohybovalo směrem k nim. Vlálo to ve větru a šel z toho chlad.

Zpočátku si myslela, že to byli stíny, ale tohle bylo něco jiného. Děsivějšího. Jako zubatý, nepravidelný závoj, plný temných kapes. Jakoby filtroval oblohu. Tenhle stín byl vyroben z milionu malých černých kousků. Chvějící se temnota vlála ve vzduchu a rozprostírala se do všech směrů.

“Kobylky?” zakřičela Penn.

Luce se otřásla. Silný stín byl ještě daleko, ale hluboko uvnitř cítila, jak se každou vteřinu přibližuje.

Zvuk, který vydával zněl stejně jako tlukot křídel tisíce ptáků. Vypadal jako nepřátelská temnota, která se rozprostírala na zemi. Přicházel. Chystalo se to na ní zaútočit. Možná to dnes chtělo zaútočit na všechny.

“Tohle není dobré!” zakřičela slečna Sophie na oblohu. Tahle věc by se neměla dít!”

Penn udýchaně zastavila vedle Luce. Vyměnili si zmatený pohled. Na Penninu horním rtu se leskly korálky potu a její fialové brýle jí klouzaly, jak se potila.

“Zbláznila se,” zašeptala Penn a trhla palcem směrem ke slečně Sophii.

“Ne,” zavrtěla hlavou Luce. “Ona ví hodně věcí. A pokud se slečna Sophie bojí, neměla bys tady být, Penn.”

“Já?” zeptala se zmateně Penn. Pravděpodobně proto, že od prvního dne to byla ona, kdo řídil Luce. “Myslím si, že by tu neměla být ani jedna z nás.”

Luce cítila bodnutí v hrudi. Bylo podobné tomu, které cítila, když se musela rozloučit s Callie. Odvrátila se od Penn. Teď byl mezi nimi rozkol. Museli se rozdělit. Kvůli minulosti Luce. Nenáviděla to, ale musela to udělat. Věděla, že to bylo lepší a bezpečnější, pokud se rozdělí.

“Musím tu zůstat,” řekla a zhluboka se nadechla, “musím najít Daniela. Měli byste se vrátit na kolej. Penn, prosím.”

“Ale ty a já,” řekla Penn chraptivě. “Byli jsme jediné-”

Luce už neslyšela konec věty, kterou jí říkala Penn. Rozběhla se směrem ke středu hřbitova. Směrem k mauzoleu, kde viděla osamělého Daniela v Den rodičů.

Když doběhla za poslední náhrobky, skočila dolů z vlhkého svahu přímo do hnijícího kompostu. Nakonec se zvedla a znovu se rozběhla. Zastavila se až před obřím dubem v centru hřbitova. Bylo jí horko a bylo vyděšená a frustrovaná. Opřela se o kmen stromu. Pak ho uviděla skrz větve.

Daniel.

Vydechla všechen vzduch, který měla v plicích a ucítila slabost v kolenou. Jeden pohled z dálky na jeho tmavý profil, tak krásný a majestátní, jí řekl, že všechno, co Daniel řekl -i jedna velká věc, na kterou přišla na vlastní pěst-všechno byla pravda.

Stál na vrcholu mausolea a měl zkřížené ruce. Díval se tam, kde mu nad hlavou právě prošel černý mrak, který vydával rušivý zvuk. Slabé měsíční světlo, které pocházelo ze srpku měsíce, bylo překryto mrakem a široká střecha krypty padla do temnoty.

Rozběhla se k němu přes měkký španělský mech. Pak proběhla kolem staré nakloněné sochy.

“Luce!” Zpozoroval jí, když se blížila k mausoleu. “Co tady děláš?” V jeho hlase neznělo žádné štěstí z toho, že ji vidí - spíš šok a zděšení.

Je to moje chyba, chtěla na něj zakřičet, když se blížila k mauzoleu. Věřím ti. Věřím v náš příběh. Odpusť mi, že jsem tě tu nechala. Už to nikdy neudělám.

Byla tu ještě jedna věc, kterou mu chtěla říct. Ale on byl vysoko nad ní, hrozné stíny byly příliš hlasité a vzduch byl moc hustý na to, aby jí slyšel z místa, kde stál.

Hrobka byla z mramoru. Na basreliéfu sochy pávu byl malý výstupek, který Luce použila, aby se dostala nahoru. Obvykle chladný kámen byl teplý na dotek. Její zpocené dlaně po něm několikrát sklouzly, když je napnula, aby se dostala nahoru. Chtěla se dostat k Danielovi, aby jí mohl odpustit.

Byla jen kousek nad zemí, když jí někdo poklepal na rameno. Otočila se a zalapala po dechu. Když uviděla, že je to Daniela, tratila rovnováhu. Chytil ji a objal ji pažemi kolem pasu, než mohla spadnout na zem.

Ale on byl v tomhle životě mnohem déle.

Skryla si tvář do jeho ramene. A i když měla stále ještě strach, v jeho náručí se cítila, jakoby plavala v moři a konečně dosáhla břehu, jako cestovatel, který se vrátil po dlouhém, tvrdém a náročném výletu konečně domů.

“Vybrala sis pro návrat špatnou chvíli,” řekl. Usmál se, ale jeho úsměv byl zatížený starostmi. Jeho oči ale stále hleděly do nebe.

“Vidíš to taky?” zeptala se.

Daniel se na ní podíval. Nedokázal jí odpovědět. Jeho ret se chvěl.

“Samozřejmě, že ano,” zašeptala. Vším tímhle přece procházeli spolu. Stíny, jeho příběhem, jejich minulostí. Vhrkly do ní duševní slzy. “Jak mě můžeš milovat?” vzlykla. “Jak při mě můžeš stát?”

Vzal její obličej do rukou. “Co to povídáš? Jak to jen můžeš říct?”

Její srdce rychle uhánělo.

“Protože …” polkla. “Jsi anděl.”

Jeho ruce zmalátněly. “Co jsi to řekla?”

“Jsi anděl, Danieli. Vím to,” řekla. Cítila, jak se v ní něco zlomilo. Stále se to rozšiřovalo a rozšiřovalo a hrozilo, že to vytryskne ven. “Neříkej mi, že jsem blázen. Mám o tobě sny. Sny, které jsou příliš reálné na to, abych je mohla zapomenout. Sny, které mí říkaly, že mě miluješ ještě předtím, než jsi mi řekl první hezkou věc.” Danielovi oči se nezměnily.

“Sny, kde máš křídla a držíš mě vysoko na nebi. Nechtěla jsem si to připustit. Přesto vím, že jsem tam byla ve tvém náručí, jako už tisíckrát předtím.” Dotkla se jeho tváře. “Vysvětluje to, jak ladně se pohybuješ a knihu tvého předchůdce. Proč tě nikdo nepřišel navštívit na Den rodičů. Způsob, jakým plaveš. A proč, když mě políbíš, mám pocit, že jsem v nebi.” Zarazila se, aby chytila dech. “A proč můžeš žít věčně. Jediné co to nevysvětluje je to, co děláš na zemi se mnou. Protože já jsem jen … já.” Podívala se znovu na oblohu a uviděla černé stíny. “Mám toho tolik na svědomí.”

Barva z jeho obličeje zmizela. Luce si z toho mohla vyvodit pouze jeden závěr.

“Ty to pořád ještě nevíš. Nevíš proč.” řekla.

“Ne, já nechápu, co tady pořád děláš.”

Zamrkala a lehce přikývla. Pak začala odcházet.

“Ne!” Přitáhl si jí zpátky. “Neodcházej. Já jen že. Tys nikdy-my jsme se nikdy … nedostali tak daleko.” Zavřel oči. “Řekneš to znovu?” Zeptal se skoro stydlivě. “Řekneš mi … co jsem?”

“Jsi anděl,” opakovala pomalu. Byla překvapená, že vidí Daniela zavírat oči a sténat rozkoší. Skoro, jakoby se líbali. “Jsem zamilovaná do anděla.” Teď byla ona ten, kdo chtěl zavřít oči a sténat. Naklonila hlavu. “Ale v mých snech, tvoje křídla-”

Horký vítr do nich narazil a prakticky vyrazil Luce z náruče Daniela. Zakryl její tělo tím svým. Mračno stvořené ze stínů se usadilo na stromech za hřbitovem. Ozývaly se z nich prskavé zvuky. Teď se spojily v jeden obrovský stín.

“Ach Bože,” zašeptala Luce. “Musím něco udělat. Musím to zastavit-”

“Luce-” Daniel ji pohladil po tváři. “Podívej se na mě. Neudělala jsi nic špatného. A s tímhle” -ukázal na stín- “nemáš nic společného.” Zavrtěl hlavou. “Proč sis vůbec někdy myslela, že jsi vinná?”

“Protože,” řekla, “celý svůj život jsem vídala tyhle stíny-”

“Měl jsem něco udělat, když jsme byli u toho jezera a já si uvědomil, co se stalo. Je to poprvé co je vidíš-vyděsilo mě to.”

“Jak můžeš vědět, že to není moje vina?” zeptala se a myslela na Trevora a Todda. Stíny vždycky přišli k ní jen předtím, než se stalo něco hrozného. Políbil jí do vlasů.

“Stíny, které vidíš, jsou takzvaní Vyhlašovatelé. Vydají nebezpečně, ale nemůžou ti ublížit. Všechno co dělají je, že vyhodnocují situaci a dávají o ní zprávu. Drbny. Démonická verze party bab ze střední dívčí školy.”

“Ale co tyhle?” Ukázala na stromy, které lemovaly obvod hřbitova. Protékala jimi hustá temnota. Daniel se na ně podíval s klidným pohledem. “To jsou stíny, kterým se říká Hlasatelé. Povolávají k bitvě.”

Luce se paže i nohy zalily studeným strachem. “Co … ehm … k jaké bitvě?”

“Té velké,” řekl prostě a zvedl bradu. “Ale právě teď to jen zkouší. Ještě stále máme čas.”

Za nimi si někdo odkašlal a Luce nadskočila. Daniel se uklonil na pozdrav slečně Sophii, která stála ve stínu mauzolea. Její vlasy se uvolnily z drdolu a vypadaly nepoddajné a divoké. Stejně jako její oči. Pak za slečnou Sophií vystoupil někdo jiný. Penn. Měla ruce nacpané do kapes svého saka. Její tvář byla stále červená a vlasy měla vlhké potem.

Pokrčila na Luce rameny, jako by chtěla říct: já sakra nevím, co se děje, ale nemůžu tě jen tak opustit.

Luce se na ní usmála. Slečna Sophia vystoupila a zvedla knihu. “Naše Lucinda udělala malý výzkum.”

Daniel si třel čelist. “Ty jsi četla ty staré věci? Nikdy to nemělo být napsáno.” Znělo to téměř ostýchavě. Luce zapadnul kousek skládačky na své místo.

“To jsi napsal ty,” řekla. “Napsal jsi poznámku na okraj a vložil tam tu fotografii nás dvou.”

“Ty jsi našla tu fotografii,” řekl Daniel s úsměvem. Přitiskl jí k sobě blíž, jakoby v něm zmínka o fotografii vyvolala nějakou vzpomínku. “Samozřejmě.”

“Trvalo mi chvíli to pochopit, ale když jsem viděla, jak šťastní jsme byli, něco se ve mně otevřelo. A já pochopila.”

Položila mu ruku kolem krku a přitáhla si jeho tvář k její. Nestarala se o to, že jsou tam slečna Sophie a Penn. Když se Danielovy rty dotkly těch jejích, celý tmavý a hrozný hřbitov zmizel-staré hroby i stíny, obtočené kolem stromů, dokonce i měsíc a hvězdy nad nimi. Poprvé, když uviděla obrázek z Helstonu, měla strach. Myšlenka na všechny ty minulé životy-bylo toho příliš mnoho. Ale teď v náručí Daniela cítila, jak všechno zapadá dohromady. Byla to ona, kdo se do Daniela zamilovával znova a znova.

Tolik lásky vytékalo z jejího srdce a duše pryč z jejího těla a vyplnilo prostor mezi nimi.

Konečně si uvědomila, co řekl Daniel o stínech: neexistuje žádný důvod k tomu, aby se cítila provinile. Mohla to být pravda? Byla nevinná, co se týkalo smrti Trevora s Todda, jak tomu až doteď věřila?

V okamžiku, kdy se sama sebe zeptala, věděla, že měl Daniel pravdu. Cítila, jakoby se probudila z dlouhého, špatného snu. Cítila se jako dívka s ostříhanými vlasy a dlouhými černými volnými šaty. Už nebyla problémová. Necítila neustálý strach. Znala pravý důvod, proč se dostala do téhle polepšovny.

“Daniely,” řekla a jemně mu zatlačila ramena dozadu, aby se na něj mohla podívat. “Proč jsi mi neřekl dřív, že jsi anděl? Proč jsi mi neřekl o tom, že jsi zatracený?”

Daniel se na ní nervózně podíval.

“Nejsem blázen.” Ujistila ho. “Jen se ptám.”

“Nemohl jsem ti to říct,” řekl, “všechno je to moc komplikované. Až doteď jsem nevěděl, že bys na to mohla přijít sama. Kdybych ti to řekl příliš rychle v nevhodnou dobu, znovu bys mi zmizela a já bych na tebe musel čekat. Už jsem čekal tak dlouho.”

“Jak dlouho?” zeptala se Luce.

“Ne tak dlouho, abych zapomněl, že ty za to všechno stojíš. Za každou oběť. Každou bolest.” Daniel zavřel na chvíli oči. Pak se podíval na Penn a slečnu Sophii.

Penn seděla zády k nim na černém náhrobku obrostlém mechem. Kolena měla pokrčená a nich měla položenou bradu. Zaníceně si kousala nehty. Slečna Sophie měla ruce v bok. Vypadala, jako by chtěla něco říct. Daniel ustoupil a Luce ucítila náhlý závan chladného vzduchu mezi nimi. “Jen mám stále strach, že bys každou chvíli mohla-”

“Danieli-” řekla slečna Sophie káravě.

Mávl na ni. “Naše bytí spolu není tak jednoduché, jak bych chtěl.”

“Samozřejmě, že ne,” řekla Luce. “Myslím tím, jsi anděl, ale teď když to vím, tak-”

“Lucindo Priceová.” Tentokrát to byla Luce, kdo byl objektem hněvu slečny Sophie. “To co ti teď Daniel říká nechceš vědět,” varovala jí. “A ty Danieli nemáš právo jí to říkat. Zabije jí to-”

Luce zavrtěla hlavou na zmatenou poznámku slečny Sophie. “Myslím, že bych trochu pravdy přežila.”

“Není to trochu pravdy,” řekla slečna Sophie a vykročila vpřed. Stoupla si mezi ně. “A nepřežiješ to. Jako jsi to nepřežila od Pádu posledních tisíc let.”

“Danieli, o čem to mluví?” Luce vykročila dopředu a chtěla ho vzít za zápěstí, ale slečna Sophie jí v tom zabránila. “Zvládnu to,” řekla Luce a nervozitou se jí zkroutil žaludek. “Já už nechci žádné další tajemství. Miluju ho.”

Bylo to poprvé, co ta slova vyslovila nahlas. Bylo jí jen líto, že ty dvě nejdůležitější slova směřovala k slečně Sophii a ne k Danielovi. Otočila se k němu. Jeho oči zářily. “Je to tak,” řekla mu. “Miluju tě.”

Tlesk.

Tlesk. Tlesk.

Tlesk. Tlesk. Tlesk. Tlesk.

Pomalý, hlasitý potlesk se k nim rozezněl od stromů.

Daniel sebou trhl a otočil se směrem k lesu. Ztuhnul.

Luce se vrátil zpátky její starý strach. Cítila, jak se stíny chvějí z toho, co vidí v lese. Byly vyděšení z něčeho, co viděly dřív než ona.

“Ach, bravo. Bravo! Opravdu se to dotklo mé duše-ale moc se mě nedotýkají tyhle dny, je smutné, že to musím říct.”

Cam vstoupil na mýtinku. Jeho oči byly lemovány tlustým, třpytivým zlatým stínem. Svítily, jako měsíc, takže vypadal jako divoká kočka.

“Tohle je tak neuvěřitelně sladké,” řekl. “A on tě prostě miluje taky-nebo ne, milovníku? Nebo ne, Danieli?”

“Came,” varoval ho Daniel. “Nedělej to.”

“Co nemám dělat?” zeptal se Cam a zvedl do vzduchu levou ruku. Luskl prsty a malý plamínek se ve vzduchu vznítil na jeho ruce. “Myslíš tohle?”

Ozvěna lusknutí jeho prstů se odrážela od hrobek na hřbitově. Rostla a stávala se hlasitější, když se odrážela tam a zpět. Zpočátku se Luce zvuk zdál spíš jako potlesk. Jako by tu bylo démonické hlediště plné temnoty, které výsměšně tleskali lásce Luce a Daniela. Ale byl to jen Cam. Pak si vzpomněla na příšerný zvuk, který slyšela už dřív. Zadržela dech, když si uvědomila, že se zvuk podobal tisíci kobylkám, které poletují ve tmě. Stín se zformoval z roje sarančat, který předtím zmizel do lesa, a teď se znovu spojily.

Bubnování jejich křídel bylo tak hlasité, že si Luce chtěla zacpat uši.

Penn byla na zemi a tiskla si hlavu mezi kolena. Ale Daniel a slečna Sophie stoicky pozorovali, jak se na obloze kakofonie rostla a měnila. Začala být hlasitější a více se rozléhala … nebo znělo spíš jako syčení hadů.

“Nebo tohle?” zeptal se Cam a pokrčil rameny, když se kolem něj usadila šeredná, beztvará hmota.

Hmyz začal růst a vyvíjet se. Nakonec byl větší, než kdy být hmyz mohl. Lepily se na sebe jako lepidlo a rostly do černých oddělených těl. Pak, jako by se stíny naučily jak používat údy, se pomalu tvořily četné nohy a vyšli pomalu vpřed. Měli skoro lidskou výšku. Cama uvítali, protože se rozestoupily kolem něj. Brzy měl za sebou Cam četnou armádu z vtělené temnoty.

“Omlouvám se,” řekla a plácl se rukou do čela. “Myslel jsi tím nedělej to, tohle?”

“Danieli,” zašeptala Luce. “Co se děje?”

“Proč jsi ukončil příměří?” zavolal na Cama Daniel.

“Ach. No. Víš, co se říká o zoufalých časech.” Cam se ušklíbl. “A když jsem sledoval, jak se lepíš na její tělo a ty tvoje dokonalé andělské polibky … to mě přimělo k tomu, být zoufalý.”

“Drž hubu, Came!” zakřičela na něj Luce. Nenáviděla se za to, že ho někdy nechala na ní sáhnout.

“Právě v čas.” Cam přesunul svůj pohled na ni. “Ach ano, budeme se prát, miláčku. Před tebou. Znovu.” Pohladil si bradu a přimhouřil zelené oči. “Tentokrát to bude větší, myslím. Bude několik obětí. Smiř se s tím.”

Daniel sevřel Luce v náručí. “Řekni mi proč, Came. Tolik mi toho dlužíš.”

“Víš proč,” Cam se podíval na Luce. “Ona je pořád tady. I když, ne na dlouho, myslím.”

Dal si ruce v bok a řada hustých, černých stínů ve tvaru nekonečného hada se plazil podél jeho těla. Obkličoval ho jako náramek. Zamilovaně hýčkal jeho velkou hadí hlavu.

“Ale tentokrát, až z tvojí lásky zbude jen obláček popela, který rozfouká vítr, bude to konečně dobré. Vidíš, všechno je tentokrát jiné.” Cam zářil a Luce si myslela, že na okamžik cítila, jak se Daniel zachvěl.

“Ach, s vyjímkou jedné věci, která zůstává stejná-mám slabost pro tvou předvídatelnost, Grigori.” Cam udělal krok vpřed. Jeho legie jeho krok kopírovali. Stejně jako Luce, Daniel, Penn a slečna Sophia, udělali krok vzad.

“Bojíš se,” řekl a dramaticky ukázal na Daniela. “A já ne.”

“To proto, že nemáš co ztratit,” odplivl si Daniel. “Nikdy bych s tebou neměnil.”

“Hmmm,” řekl Cam a klepnul si prstem na bradu. “To ještě uvidíme.” S úsměvem se rozhlédl kolem sebe. “Vážně ti to musím vysvětlovat po lopatě? Ano. Slyšel jsem, že tentokrát bys mohl ztratit něco mnohem důležitějšího. Něco, co udělá její zničení mnohem zábavnější.”

“O čem to mluvíš?” zeptal se Daniel.

Vlevo od Luce slečna Sophie otevřela ústa a nechala z nich vyjít řetězec zvláštních zvuků. Mávla divoce rukou nad hlavou v trhavém, tanci podobném, pohybu. Oči měla téměř bílé. Jako by byla v nějakém transu. Její rty zacukaly a Luce si s šokem uvědomila, že mluví v nějakém podivném jazyce. Daniel vzal slečnu Sophii za ruku a zatřásl s ní. “Ne, máte naprostou pravdu: To nedává smysl,” zašeptal a Luce si uvědomila, že Daniel rozumí cizímu jazyku, kterým slečna Sophie mluvila.

“Víš, co říká?” zeptala se Luce.

“Dovol nám, abychom ti to přeložili,” zakřičel známý hlas ze střechy mauzolea. Arriane. Vedle ní stála Gabbe.

Zdálo se, že za nimi vychází nějaká světlo. Obě byli zahalené v podivné stříbrné záři. Skočily dolů z krypty a beze zvuku přistály u Luce.

“Cam má pravdu, Danieli,” řekla rychle Gabbe. “Něco je tentokrát jiné … něco na Luce. Cyklus mohl být zlomen-ale ne způsobem, jakým bychom to chtěli. Mám na mysli … tohle by mohl být konec.”

“Někdo mi řekněte, o čem to tu mluvíte,” řekla Luce a skočila jim tím do řeči. “Co je jinak? Co se zlomilo? Co je vlastně v sázce ohledně celé téhle bitvy?”

Daniel, Arriane a Gabbena ní chvíli zírali, jako by zkoušeli místo ní vidět někoho, koho už odněkud znali. Jako by se úplně změnila a oni se snažili poznat její tvář.

Nakonec promluvila Arriane. “V sázce?” Otřela si jizvu na jejím krku. “Pokud vyhrají oni-bude na zemi peklo. Konec světa tak, jak ho známe.”

Černé tvary, které byly u Cama, zaječely. Zápasily spolu. Jakoby dělaly jakousi příšernou, ďábelskou rozcvičku před bojem.

“A když vyhrajeme?” Luce se snažila ze sebe dostat slova.

Gabbe polkla a pak vážně řekla: “To nevíme.”

Najednou Daniel udělal krok od Luce a ukázal na ni. “O-Ona nezmizela …” koktal a třásly se mu rty. “Polibek,” řekl nakonec. Udělal krok vpřed a chytil Luce za paži. “Kniha. To je důvod proč můžeš-”

“Musíme vymyslet plán B, Danieli,” vyzvala ho Arriane. “Mysli rychle. Trpělivost je ctnost a ty víš, že jí Cam neoplývá.”

Daniel stiskl Luce ruku. “Musíš jít. Musíš se odsud dostat.”

“Cože? Proč?”

Podívala se na Arriane a Gabbe s prosbou o pomoc. Pak ale přes střechu mauzolea začalo proudit stříbrné světlo. Stejně jako nekonečný proud světlušek, který byl vypuštěn z keramické nádoby. Pršelo na Arriane a Gabbe. Jejich oči zářily.Luce to připomnělo ohňostroj-vždycky čtvrtého července, když se stmívalo a ona pohlédla do duhovek její matky, kde viděla odraz ohňostroje. Byl to vzkvétající stříbřitý záblesk světla, jako kdyby oči její matky byly zrcadla.

Tyhle světla jen nedoprovázel kouř, jako při ohňostroji. Když narazilo na trávu na hřbitově, vykvetly na ní půvabné, třpytivé bytosti. Neměly přesně lidské tvary, ale byly matně rozeznatelní.

Nádherné, zářící paprsky světla. Stvoření tak úchvatná, že Luce okamžitě věděla, že byly armádou andělů. Stejní ve velikosti i síle té Camově.

To co vypadalo jako pravda, krása a dobro, bylo spektrální, luminiscenční setkání bytostí. Dívat se přímo na ně bylo dívat se jako na samotné zatmění nebo na samotné nebe. Měla by být šťastná, že stojí na straně, která by v tomhle boji měla zvítězit. Ale ona se cítila špatně. Daniel jí pohladil hřbetem ruky po tváři. “Máš horečku.”

Gabbe poplácala Luce po paži a zazářila. “To je v pořádku, drahoušku,” řekla a dala Danielovu ruku pryč. Její pomalá řeč byla podivně uklidňující. “Zůstaneme tady. Ale ty musíš jít.” Ohlédla se přes rameno na hordu temnoty za Camem. “Hned.”

Daniel si vtáhl Luce do posledního objetí.

“Vezmu jí,” zavolala hlasitě slečna Sophie. Knihu měla stále zastrčenou pod paží. “Vím o bezpečném místě.”

“Jdi,” řekla Daniel. “Najdu si tě. Hned jak budu moct. Jen mi slib, že odsud odejdeš a nebudeš se ohlížet.”

Luce měla tolik otázek. “Nechci tě opustit.”

Arriane vstoupila mezi ně a Luce hrubě strčila k bráně. “Promiň, Luce,” řekla. “Je čas nechat tenhle boj na nás. Jsme profesionálové.”

Luce stiskla ruku Penn a brzy se rozběhli. Běželi směrem k bráně hřbitova tak rychle, jak běžela dolů, aby našla Daniela.

Zpátky nahoru byla cesta ale mnohem víc kluzká. Museli běžet přes ostré větve stromů a zchátralé staré náhrobky. Přeskakovali kameny a běžely nahoru do svahu až k vzdálené kované obloukové bráně. Horký vítr jí čechral vlasy a bažinatý vzduch ležel v jejích těžkých plících.

Měsíc, který by jim měl svítit na cestu, byl skryt za mraky a světlo ze středu hřbitova už bylo taky pryč. Nechápala co se děje. Vůbec. A vůbec se jí nelíbilo, že všichni ostatní to ví.

Temnota udeřila do země před ní. Země zapraskala a před ní se otevřela zubatá rokle. Luce a Penn smykem zastavily práv včas. Díra byla tak široká, že i když se Luce naklonila … neviděla temné dno dole. Hrany rokle syčely a pěnily.

Penn zalapala po dechu. “Luce, já se bojím.”

“Pojďte za mnou, děvčata,” zavolala slečna Sophie.

Vedla je doprava mezi tmavé hroby, zatím co se za nimi ozývaly výbuchy. “To jsou jen zvuky bitvy,” vyštěkla, jako by byla nějaká zvláštní průvodkyně. “Obávám se, že to potrvá ještě nějaký čas.”

Luce sebou trhla při každé ráně. Stále ale běžela vpřed, až jí z toho hořela lýtka. Penn začala naříkat.

Luce se otočila a viděla, jak její kamarádka klopýtla a valila na ní oči.

“Penn!” zakřičela Luce a natáhla ruku, aby jí chytila předtím, než spadne na zem. Luce se k ní něžně sklonila. Ale málem si přála, aby to neudělala. Přes rameno Penn bylo obtočeného něco černého a zubatého. Na místě, kde se to zarylo se to její kůže, se ukazovala zuhelnatělá linie jejího těla. Smrdělo to jako spálené maso.

“Je to špatné?” zeptala se Penn chraplavě. Rychle zamrkala. Byla jasně frustrovaná a nebyla schopná zvednout hlavu, aby se na to podívala sama.

“Ne,” lhala Luce a zavrtěla hlavou. “Jen škrábnutí.” Polkla a snažila se tím zbavit nevolnosti, která v ní vzrůstala, když zvedala roztřesené tělo Penn. “Bolí tě to?”

“Nevím,” zasípala Penn. “Nic necítím.”

“Holky, co je to za zdržení?” Slečna Sophi se k nim vrátila. Luce se na ní rychle podívala. Nebyla ochotná jí říct, jak špatně zranění Penn vypadalo.

Nemohla. Luce jí věnovala rychlé kývnutí pak slečna Sophie natáhla ruku kolem pasu Penn a druhou jí dala pod kolena. Zvedla jí, jako když rodiče nosí svoje děti do postele. “Mám tě,” řekla. “Už to nebude dlouho trvat.”

“Hej.” Luce následovala slečnu Sophii. Nesla Penn, jako by byla jen pytel peří. “Jak jste-”

“Žádné otázky. Ne, dokud nebudeme daleko od toho všeho tady,” řekla slečna Sophie. Daleko. Luce nechtěla být daleko od Daniela.

A pak, potom co překročili práh hřbitova, stáli na plochém placu hřiště školy. Nemohla si pomoct. Ohlédla se. Okamžitě pochopila, proč jí Daniel řekl, aby odešla.

Pokroucený sříbrno-zlatý paprsek ohně se vyřítil ze tmy ze středu hřbitova. Byl to cop světla, rostoucí stovky metrů do vzduchu a pak pryč, až za mraky. Černé stíny se vrhly na světlo a jejich chapadla ho trhaly na kusy. Ozývalo se ječení a pak světlo odnesly pryč, kamsi do noci.

Vzhledem k tomu, že se pokroucené prameny světla posunuly, byly ještě víc zlaté a ještě víc stříbrné. Jeden akord zvuku, začal vyplňovat vzduch. Byl nízký, nekonečný a hlasitý jako vodopád. Najednou prostor kolem nich naplily vysoké tóny. Byla to ta nejlepší a nejvyváženější nebeská harmonie, jakou kdy na zemi slyšela. Bylo to krásné a děsivé zároveň. Všechno v okolí bylo cítit sírou.

Všichni na míle daleko si museli myslet, že je konec světa. Luce nevěděla, co si má myslet. Její srdce se zastavilo. Daniel jí řekl, ať se nedívá zpět, protože věděl, že pohled na to by jí nutil vrátit se k němu.

“Ach, ne to neuděláš,” řekla slečna Sophie a popadla Luce za zátylek. Táhla ji přes školní areál. Když se dostali do tělocvičny, Luce si uvědomila, že slečna Sophie nesla Penn celou dobu a používala k tomu jen jednu ruku.

“Co je s tebou?” zeptala se Luce slečna Sophie a tlačila ji k předním dvojitým dveřím. Knihovnice vytáhla dlouhý klíč z kapsy jejího korálkového červeného svetru a strčila ho do cihlové zdi, kde byla přední část haly, kde byly dveře, které nevypadaly moc jako dveře. Tiše vstoupili na dlouhé otevřené schodiště a slečna Sophie Luce pokynula, aby šla na schodech před nimi.

Penn měla zavřené oči. Buďto byla v bezvědomí, nebo měla příliš velké bolesti, aby je mohla otevřít. Tak jako tak, byla pozoruhodně klidná.

“Kam jdeme?” zeptala se Luce. “Musíme se dostat pryč. Kde máte auto?” Nechtěla vyděsit Penn, ale potřebovali se dostat k doktorovi. Rychle.

“Buď zticha, pokud víš, co je pro tebe dobré.” Slečna Sophie se podívala na ránu Penn a povzdechla si. “Jdeme jen do jedné místnosti na tomhle místě, která nebyla znesvěcená sportovním vybavením. Tam budeme sami.”

V tu chvíli Penn začala v náruči slečny Sophie sténat. Krev z rány vytékala v tlustém a tmavém proudu na mramorovou podlahu.

Luce se podívala na strmé schodiště. Ani neviděla jeho konec.

“Myslím, že bychom s Penn měli zůstat tady dole. Musíme jí co nejdřív sehnat pomoc.”

Slečna Sophie si povzdechla a položila Penn na podlahu. Šla rychle zamknout přední dveře, kterými právě prošli. Luce padla na kolena vedle Penn. Její kamarádka vypadala tak malá a tak křehká.

Ve světle, které vycházelo z malého lustru z kovaného železa na d jejich hlavami, Luce konečně viděla, jak moc byla zraněná.

Penn byla jediná kamarádka Luce na Sword&Cross se kterou se mohla normálně bavit a jediná, kterou nezastrašila.

Potom co viděla, čeho byli Arriane, Gabbe a Cam schopni, začalo jí pár věcí dávat smysl. Ale jedno bylo hlavní: Penn byla jen obyčejný člověk na Sword&Cross-stejně jako ona.

Kromě toho Penn byla silnější než Luce. Chytřejší, veselejší a mnohem víc tolerantní. Byla důvodem, proč těchhle několik pár prvních týdnů na Sword&Cross zvládla. Kdo ví, kde by bez Penn teď byla?

“Ach, Penn.” Povzdechla si Luce. “Budeš v pořádku. Zařídíme to.”

Penn cosi nesrozumitelného zamumlala. Luce znervózněla. Otočila se zpátky ke slečně Sophii, která zavírala všechna okna v hale. Jedno po druhém.

“Rychle se to horší,” řekla Luce. “Musíme zavolat lékaře.”

“Ano, ano,” řekla slečna Sophie, ale něco v jejím hlase znělo zamyšleně. Zdálo se, že zavírá všechny vchody do budovy, jakoby stíny z hřbitova byly právě teď na cestě k nám.

“Luce?” zašeptala Penn. “Bojím se.”

“To není možné.” Luce jí stiskla ruku. “Jsi tak statečná. Celou dobu tady jsi byla pilířem, který mi dodával sílu.”

“Dej s tím pokoj,” řekla slečna Sophie, která byla najednou za ní. Mluvila hrubým hlasem. Luce jí nikdy neslyšela ho použít. “Ona že byla pilíř? To má být vtip?”

“Co?” zeptala se Luce zmateně. “Co to má znamenat?”

Slídivé oči slečny Sophie se zúžily do tenkých černých štěrbin. Její tvář byla pokrytá vráskami. Hořce zavrtěla hlavou. Pak si velmi pomalu vytáhla rukáv svetru a vytáhla dlouhou stříbrnou dýku. “Ta dívka nás pouze zpomaluje.”

Luce vytřeštila oči, když viděla, že slečna Sophie zvedla dýku nad hlavu Penn. Omámená Penn nezaregistrovala co se děje, ale Luce jo.

“Ne!” vykřikla a snažila se vyrazit slečně Sophii dýku a tím ji zastavit. Ale slečna Sophie postřehla, o co se snaží a obratně Luce zablokovala paží. Tlačila jí stranou svou volnou rukou, zatímco ostří dýky prohnala krkem Penn.

Penn zachrčela a zakašlala. Dech jí uvíznul v krku. Její oči se jí otočily do hlavy, jako by se nad něčím zamýšlela. Jenže ona nepřemýšlela, umírala.

Konečně se její oči opět setkaly s těmi Luce. Pak se její pohled otupil a dech Penn utichl.

“Je z toho nepořádek, ale bylo to nutné,” řekla slečna Sophie a otřela nůž do černého svetru Penn.

Luce klopýtla dozadu. Přikryla si ústa rukou. Nemohla křičet. Nemohla odtrhnout oči od její umírající kamarádky. Nemohla se podívat na ženu, o které si celou dobu myslela, že byla na jejich straně.

Najednou si uvědomila, proč slečna Sophie zavřela všechny dveře a okna. Nebylo to, aby se nikdo nedostal dovnitř.

Bylo to kvůli tomu, aby se nikdo nedostal ven.

kapitola 19

Z DOHLEDU

V horní části schodiště byla místnost se zdmi z cihel. Luce měla vždycky strach ze slepých uliček jakéhokoliv druhu, ale teď to bylo ještě horší, protože měla na krku nůž. Odvážila se pohlédnout zpátky na strmé schodiště, do kterého lezla. Odsud to vypadalo na velmi dlouhý a bolestivý pád.

Slečna Sophia si opět něco mumlala pro sebe cizím jazykem. Šikovně otevřela další skryté dveře. Strčila Luce do malé kaple a zamkla za nimi dveře. Uvnitř byla zima a byl tam cítit křídový prach. Luce se snažila dýchat a spolknout žlučníkové sliny, které se jí hromadily v ústech.

Penn nemohla být mrtvá. Celá tahle věc se prostě nemohla dít. Slečna Sophie nemohla být zlá.

Daniel řekl, že slečně Sophii věří. Řekl, aby šla s ní, než si pro ni přijde …

Slečna Sophie nevěnovala Luce žádnou pozornost. Jen chodila po místnosti a zapalovala svíčku po svíčce. Poklekla u každé z nich a dál něco zpívala v jazyce, který Luce neznala. Díky světlu svíček Luce zjistila, že kaple byla čistá a dobře udržovaná. Což muselo znamenat, že to není příliš dlouho, co tady nahoře někdo byl.

Ale je slečna Sophie jediná, kdo má na akademické půdě klíče od těchhle skrytých dveří? Ví vůbec někdo jiný, že tohle místo existuje?

Červené tašky na stropě byly šikmé a nerovnoměrné. Široká a vybledlá tapiserie halila zdi. Líčila příběh nějakého poločlověka. Byl napůl ryba a bojoval na rušném moři.

Vepředu byl malý oltář a několik řádek jednoduchých dřevěných lavic, které ležely na kamenné podlaze. Luce se zběsile rozhlížela po nějakém východu. Ale nebyly tam žádné jiné dveře ani okna.

Luce se třásly nohy vztekem a strachem. Byla v agónii kvůli Penn, která ležela zrazená na úpatí schodů.

“Proč to děláte?” zeptala se a opřela se proti zavřeným dveřím klenuté kaple. “Věřila jsem vám.”

“To je tvoje vina, drahoušku,” řekla slečna Sophie a zkroutila Luce paži za záda. Pak jí vrátila dýku na krk. Došla s ní až do uličky kaple. “Důvěra se dá v nejlepším případě označit za neopatrnost. V tom nejhorším je to dobrá cesta k tomu, se nechat zabít.”

Slečna Sophie tlačila Luce k oltáři. “Teď si drahoušku lehneš, viď?”

Vzhledem k tomu, že byl nůž stále příliš blízko k jejímu hrdlu, Luce udělala, co jí bylo řečeno. Cítila, jak se jí chladné ostří dotklo krku. Sáhla si na něj tam, kde se ho dotkl nůž. Když se podívala na prsty, měla na nich kapky krve. Slečna Sophie jí praštila přes ruku.

“Myslíš si, že tohle je špatné, ale měla bys vidět, co se právě teď děje venku,” řekla, což donutilo Luce se zachvět. Daniel byl venku.

Oltář byl bílý a čtvercový. Byla to kamenná deska větší, než byla Luce. Cítila, jak jí pomalu ovládá chlad a zoufalství, když vylezla na vrchol oltáře. Představila si, jak se lavice zaplnily stíny, které čekají na mučení, které ji čeká. Podívala se přímo nad sebe a viděla, že na stropu téhle rozlehlé kaple bylo velké barevné okno. Mělo komplikovaný geometrický květinový vzor s červenými a fialovými růžemi a pozadí barvy námořnické modři. Bylo by to asi mnohem hezčí, kdyby to Luce mohla vidět zvenku.

“Podívejme se, kam jsem to jenom … ach,ano!” Slečna Sophie sáhla pod oltář a vyndala tlusté lano. “Teď se moc nevrť,” řekla a mávla nožem směrem k Luce. Pak se pustila do toho, aby jí svázala pomocí čtyř děr na vrcholech oltáře. Přivázala jí za kotníky a zápěstí. Luce se snažila z lan vykroutit. Byla svázána jako nějaký druh oběti. “Perfektní,” řekla slečna Sophie, která právě dokončila poslední složitý uzel.

“Všechno jste to měla naplánované,” uvědomila si Luce zděšeně.

Slečna Sophie se usmála stejně sladce, jako když na ní Luce první den narazila v knihovně. “Řekla bych ti, že to není nic osobního Lucindo, ale ve skutečnosti to osobní je,” zachechtala se. “Dlouho jsem čekala na okamžik, kdy s tebou budu konečně sama.”

“Proč?” zeptala se Luce. “Co ode mě chcete?”

“Od tebe? Jen tě odstranit,” řekla slečna Sophie. “Je to Daniel, koho chci osvobodit.”

Nechala Luce na oltáři a přešla k blízkosti jejích nohou. Zvedla knihu od Grigoriho a položila jí na pult. Pak začala rychle listovat stránkami. Luce si vzpomněla na okamžik, když tu knihu poprvé otevřela a uviděla svůj obličej vedle toho Danielova. V tu chvíli jí došlo, že je to anděl. Nic o tom nevěděla, a přesto cítila jistotu, že ta fotografie znamenala, že ona a Daniel můžou být spolu.

Teď cítila, že je to nemožné.

“Ty tu jen ležíš a vzdycháš nad ním, není to tak?” zeptala se slečna Sophie. S plácnutím zavřela knihu a praštila do ní pěstí. “To je právě ten problém.”

“Co je to s vámi?” Luce se napjala proti lanům, kterými byla přivázaná k oltáři.

“Ty se stále staráš jen o Daniela, ale já cítím s každým, nebo spíš v první řadě jen s těmi, kteří pochází z našich řad.” Tak s tímhle psychologie nemá nic společného.

“Chtěla bych si promluvit s tím, kdo si usmyslel, že je dobrý nápad dát osud nás všech nesmrtelných, do rukou jednoho páru roztoužených dětí.”

Zvedla pěst vysoko do vzduchu. “Chtějí, aby se porušila rovnováha? Fajn. Ukážu jim porušení rovnováhy.”

Dýka v její ruce se zaleskla ve světle svíček.

Luce odklonila oči od čepele. “Jste blázen.”

“Jestli to, že chci zasadit poslední ránu k tomu, aby skončila ta nejdelší a největší bitva, znamená, že jsem blázen” -tón slečny Sophie naznačoval, že Luce se nikdy víc nedozví- “pak jsem.”

Představa, že by slečna Sophie mohla mít slovo v konci téhle války, Luce ani nenapadla. Daniel v té bitvě právě teď venku bojoval. Co se děje tady nemohla srovnávat s tím, co se dělo tam. Bez ohledu na to, že slečna Sophie přešla na druhou stranu.

“Řekli, že nastane peklo na zemi,” zašeptala Luce. “Konec všech dnů.”

Slečna Sophie se začala smát. “Zdá se, že způsob, jak toho docílit, jsi ty. Je to opravdu takové překvapení, že jsem jedna z těch dobrých, Lucindo?”

“Kdybyste stála na straně dobra,” odsekla jí Luce, “nechtěla byste konec světa.”

Slečna Sophie se usmála, jako by na tyhle slova Luce čekala. “Tvoje smrt je to, co Daniela postrčí. Tím správným směrem.”

Luce se svíjela na oltáři. “Vy-vy byste mi neublížila.”

Slečna Sophie přešla zpátky k ní a pohladila jí po tváři. Umělá vůně dětského pudru na staré ženě naplnila Luce nos a to jí umlčelo.

“Samozřejmě, že ti ublížím,” řekla slečna Sophie a uvolnila si svoje stříbrné, rozcuchané vlasy. “Jsi prototyp člověka, z kterého mám jen migrénu.”

“Ale já se vrátím. Daniel mi to řekl.” Luce polkla. Za sedmnáct let.

“Oh, ne nevrátíš. Tentokrát už ne,” řekla slečna Sophie. “První den, kdy jsi vstoupila do mé knihovny, jsem viděla něco v tvých očích. Jen jsem si nemohla vzpomenout, co to je.”

Usmála se na Luce. “Setkala jsem se s tebou už mnohokrát předtím, Lucindo, ale po většinu času jsi byla naprosto nudná.”

Luce ztuhla. Cítila se odhalená na tomhle oltáři. Jako by byla nahá. Jedna věc byla, že se s Danielem setkávala v minulých životech - ale znali jí ostatní taky?

“Tentokrát,” slečna Sophie pokračovala, “jsi měla v očích jiskru. Originální jiskru. Stále jsem to ale nepochopila, až do dneška. Když jsi udělala chybu a řekla mi o tvých rodičích.”

“O mých rodičích?” zasyčela Luce.

“Ano, moje drahá. To je důvod, proč ses vracela znovu a znovu. Tolikrát ses narodila jen kvůli tomu, že jsi byla křesťanka. Tentokrát tě ale tvoji rodiče nepokřtily a tys tím opustila svou malou nesmrtelnou duši.” Dramaticky pokrčila rameny. “Žádný rituál, kterým tě k sobě přijme náboženství se rovná žádná reinkarnace pro Luce. Malá, ale zásadní mezera ve tvém cyklu.”

Mohlo to být to, na co Arriane a Gabbe narážely na hřbitově?

Hlava Luce začala pulzovat. Začala vidět rudě a slyšela zvonění v uších. Pomalu zamrkala. Měla pocit, že nemůže otevřít víčka. Jako by jí hlava vybuchla. Byla ráda, že leží. Jinak by nejspíš omdlela.

Pokud byl tohle opravdu konec … dobře, asi to tak mělo být. Slečna Sophia se naklonila k obličeji Luce a spolu se slovy na Luce dopadlo pár kapek slin.

“Když dnes v noci zemřeš-zemřeš. To je všechno. Kaput. Už nikdy nebudeš víc, než jsi byla doteď: hloupá, sobecká, neznalá, rozmazlená holčička, která si myslí, že celý její život závisí na tom, jestli jí pozve na rande jeden hezký chlapec ze školy. Dokonce, i když tvoje smrt poslouží k něčemu tak dlouho očekávanému, nádhernému a velkolepému, vychutnám si tenhle okamžik. Až tě budu zabíjet.”

Luce sledovala, jak slečna Sophie zvedla nůž a dotkla se prstem jeho ostří. Mysl Luce se zapotácela. Za celý den toho bylo tolik, co musela zpracovat. Tolik lidí jí řeklo tolik různých věcí.

Teď byla dýka namířená na její srdce.

Její oči se rozšířily, když ucítila tlak ostří na své hrudi. Slečna Sophie jím pomalu pohybovala prostorem mezi jejími žebry.

V tu chvíli jí došlo, že přece jen něco ze šílené řeči slečny Sophie, bylo pravdivé. Bylo to, že stále doufala v moc opravdové lásky -o které si konečně uvědomila, že ji cítila-tak naivní?

Po tom všem zjistila, že pravá láska nemůže vyhrát tu bitvu, která zuří venku.

Možná ani nebylo možné, aby jí zachránila od smrti na tomhle oltáři.

Ale muselo to tak být. Její srdce stále ještě bilo pro Daniela, a i když se to brzy změní, něco uvnitř Luce věřilo v lásku, v její moc, která jí proměnila na její lepší verzi. Věřila, že jí a Daniela ještě čeká něco hezkého a dobrého.

Luce vykřikla, když jí dýka pronikla kůží. Pak byla v šoku, když se barevné sklo roztříštilo. Zdálo se, že ho něco rozbilo. Vzduch kolem ní se naplnilo světlem a hlukem.

Duté, nádherné hučení. Oslepující jas.

Takže zemřela.

Dýka prošla jejím tělem hlouběji, než to cítila. Luce se teď posune na další místo. Jak jinak by si mohla vysvětlit zářící, duhové tvary vznášející se nad ní? Sestupovali z nebe a kolem nich byla nebeská záře.

Bylo těžké něco uvidět v téhle teplé světle stříbrné záři.

Něco sklouzlo po její kůži. Ten dotek byl jako nejměkčí samet. Jako pusinky na dortu.

Lana, která jí svazovala ruce a nohy se uvolnila a ona její tělo bylo volné -nebo možná její duše-a mohla plavat až do nebe.

Ale pak zaslechla kňourání slečny Sophie. “Ještě ne! Přišli jste příliš brzy!” Stará žena trhaně odhodila dýku od hrudi Luce.

Luce rychle zamrkala. Její zápěstí. Volné. Její kotníky. Volné.

Drobné střepy modrého, červeného, zeleného a zlatého skla, byly po celé její kůži, oltáři i podlaze pod ním.

Zapichovaly se jí do kůže, když je ze sebe otřepávala. Zanechávaly za sebou tenké stopy krve.

Přimhouřila oči na zející díru ve stropě.

Nebyla mrtvá, ale zachráněná. Anděly.

Daniel si pro ni přišel.

Kde byl? Sotva ho mohla vidět. Chtěla se brodit prsty ve světle až by ho našla a sevřela jeho zadní část krku. Nikdy, nikdy, nikdy by ho už nenechala jít.

Živé duhové tvary se vznášely kolem těla Luce. Místnost byla plná zářícího peří.

Hrnuli se k ní. Sklonily se k jejímu tělu v místech, kde byla pořezaná od skla. Pruh průsvitného světla smýval krev z jejích rukou a z malého šrámu na její hrudi, dokud nebyla úplně uzdravená.

Slečna Sophie běžela k protější zdi a horečně hrabala po cihlách ve snaze najít tajné dveře.

Luce ji chtěla zastavit -aby se zodpovídala za to, co udělala, a co málem udělala-ale pak se část stříbrné záře začala měnit na slabý fialový odstín a pomalu se z ní tvořil obrys postavy. Jasné pulzující světlo naplnilo místnost.

Světlo bylo tak jasné, že mohlo zastínit slunce. Stěny se zatřásly a svíčky se viklaly v jejich bronzových držácích. Děsivá tapiserie se třepotala na kamenné zdi.

Slečna Sophie se krčila a třásla se, když se jí záře dotkla. Luce ale cítila příjemné brnění až v morku kostí. A když se husté světlo šířilo spolu s teplem místností, zastavilo se před Luce a změnilo se v formu, kterou Luce uctívala a zbožňovala.

Daniel stál před ní před oltářem. Neměl tričko a byl bosý. Měl na sobě jen bílé plátěné kalhoty.

Usmál se na ni, pak zavřel oči a pomalu spustil paže podél svých boků.

Pak se pohyboval opatrně a velmi pomalu, jako by jí nechtěl šokovat. Zhluboka vydechl a rozvinul svá křídla. Objevovali se postupně. Začaly růst u jeho lopatek. Byly širší a tlustější, když se pomalu rozrůstaly směrem nahoru a do strany. Luce očima přejela přes jeho hrany. Toužila se jich dotknout rukama, tvářemi, rty. Jeho křídla začala zářit duhovými barvami. Stejně jako v jejím snu. Teprve teď, když konečně znala pravdu, se mohla poprvé podívat na jeho křídla bez kulení očí a pocitu slabosti.

Mohla se kochat Danielovou krásou.

Stále zářil. Jako kdyby světlo vycházelo z jeho útrob. Mohla jasně vidět jeho fialovošedé oči a jeho plná ústa. Jeho silné ruce a široká ramena. Mohla se natáhnout a najít se v tom světle plném lásky.

Natáhl se k ní. Luce zavřela oči pod jeho dotekem. Očekávala něco jiného. Něco, co její lidské tělo nebude moct vydržet. Ale ne. Byl to jednoduchý a konejšivý dotek Daniela.

Sáhla mu na záda a položila prst na jeho křídla. Její dotek byl nervózní, jako by mohla dostat nějakou ránu. Když se její prsty ale dotkly křídel, byly měkčí než samet nebo plyšový koberec. Přesně takhle by si představovala načechraný, slunečný mrak, kdyby si na něj mohla sáhnout.

“Jsi tak … krásný,” zašeptala mu do hrudi. “Já, myslím tím, ty jsi byl krásný vždycky, ale teď-”

“Děsí tě to?” zašeptal. “Zraňuje tě dívat se na mě?”

Zavrtěla hlavou. “Myslela jsem, že by mohlo,” řekla a vrátila se zpátky do svých snů. “Ale ne, nezraňuje.”

S úlevou si povzdechl. “Chci, aby ses se mnou cítila v bezpečí.”

Světlo, které zářilo kolem něj, vypadalo jako konfety. Daniel si ji přitáhl k sobě. “Je toho moc, čemu musíš porozumět.”

Sklonila hlavu a rozevřela rty. Byla dychtivá po polibku. Hlasité bouchnutí dveří ji vyrušilo. Slečna Sophie byla na schodech. Daniel mírně přikývl a svítící postava vyrazila tajnými dveřmi k ženě.

“Co to bylo?” zeptala se Luce a dívala se svítící postavou za dveřmi.

“Pomocník.” Daniel jí otočil bradu zpátky k němu.

A pak, i když byl Daniel u ní a ona se cítila milovaná a zachráněná, taky ucítila ostré bodnutí nejistoty. Vzpomněla si na všechny temné věci, které se právě staly. A taky na Cama a jeho příšerné černé posluhovače. Bylo tu tolik nezodpovězených otázek, které se jí honily hlavou. Stalo se tolik hrozných událostí, kterým cítila, že nikdy neporozumí. Hlavně smrt Penn. Sladké, nevinné Penn. Její násilný, nesmyslný konec. Luce byla přemožená emocemi. Její rty se začaly chvět.

“Penn je pryč, Danieli,” řekla mu, “slečna Sophie ji zabila. A chvíli jsem si myslela, že mě zabije taky.”

“To bych nikdy nedopustil.”

“Jak jsi věděl, že mě tu najdeš? Jak můžeš vždycky vědět, že potřebuju pomoc?”

Zavrtěla hlavou. “Ach můj bože,” zašeptala pomalu, když jí najednou došla pravda. “Jsi můj strážný anděl.”

Daniel se zasmál. “Ne tak docela. I když myslím, že jsi mi právě složila kompliment.”

Luce se začervenala. “Tak jaký druh anděla jsi?”

“Teď jsem tak trochu mezidruhový,” řekl Daniel.

Za ním se zbývající stříbrné světlo v místnosti rozdělilo na dvě poloviny. Luce se obrátila a podívala se na něj. Srdce jí bušilo, když se záře konečně spojila a vedle postavy Daniela se objevila další dvě těla: Arriane a Gabbe.

Gabbe rozvinula svá křídla. Byla široká a plyšová. Byla tak třikrát větší než její tělo. Měly měkoučké, jemně vroubkované hrany. Křídla andělů jaká vídala na pohlednicích a ve filmech, jen s nejsvětlejší růžovou aurou kolem nich. Luce si všimla, jak vypadaly lehce - a to byly nohy Gabbe pár centimetrů nad podlahou.

Křídla Arriane byly hladší, lesklejší a s více výraznými hranami. Skoro jako obří motýli křídla. Částečně průsvitné, ale zářily a odrážely od sebe na kamennou podlahu pod nimi duhové odlesky. Stejně jako Arriane sama byly podivné, lákavé a zcela nevyzpytatelné.

“Měla jsem to vědět,” řekla Luce s úsměvem a přelétla očima přes jejich tváře. Gabbe se usmála a Arriane Luce vyšvihla pukrle.

“Co se děje tam venku?” zeptal se Daniel, když zaregistroval ustaraný výraz na tváři Gabbe.

“Musíme odsud Luce dostat.”

Bitva. To to ještě neskončilo? Pokud byl Daniel, Gabbe i Arriane tady, museli už přece vyhrát-nebo ne? Luce se podívala na Daniela. Jeho výraz byl nečitelný.

“A někdo musí jít po Sophii,” řekla Arriane. “Nemohla pracovat sama.”

Luce polkla. “Je na straně Cama? Ona je nějaký druh … ďábla? Padlý anděl?” Byl to jeden z mála pojmů, které Luce z přednášky slečny Sophie uvízly v hlavě.

Daniel zaťal zuby. Dokonce i jeho křídla vypadala ztuhlá vztekem. “Není ďábel,” zamumlal, “a těžko by mohla být anděl. Mysleli jsme, že byla na naší straně. Nikdy jsme jí neměli nechat dostat se tak blízko.”

“Byla jednou z čtyřiadvaceti starců,” přidala Gabbe. Dopadla nohama na zem a složila si svá bledě růžová křídla za zády, aby si mohla sednout na oltář. “To je velmi úctyhodné postavení. Držela tuhle část sebe dobře skrytou.”

“Jakmile jsme se dostali sem, bylo to, jakoby prostě zešílela,” řekla Luce. Přejela si prstem po krku, kde byla odřená od dýky.

“Jsou šílení,” řekla Gabbe. “Ale velmi ambiciózní. Ona je část tajné sekty. Měla jsem si to uvědomit dříve. Teď vidím jasně příznaky, které měla. Říkají si Zhsmaelim. Oblékají se podobně a všichni jsou … elegantní. Vždycky jsem si myslela, že něco skrývají. Nikdo je v nebi nebral příliš vážně,” sdělila Gabbe Luce, “ale teď už budou. To, co udělala dnes večer je důvod k vyhnanství. Mohla se podobat Camovi a Molly víc, než si myslela.”

“Takže Molly je taky padlý naděl,” řekla pomalu Luce. Z toho všeho, co dnes slyšela, jí tohle dávalo největší smysl.

“Luce, všichni tady jsme padlí andělé,” řekl Daniel. “Je to jen o tom, kdo z nás je na jedné straně … a kdo z nás je na straně druhé.”

“Je tady ještě někdo, kdo” polkla, “je na druhé straně?”

“Roland,” řekla Gabbe.

“Roland?” Luce byla ohromená. “Ale vy jste se s ním přátelili. Byl vždycky tak charismatický a skvělý.”

Daniel jen pokrčil rameny. Ale Arriane vypadala, že se jí to dotýká. Její křídla se smutně a rozrušeně svěsila. Spolu s jejich poklesem Luce uviděla prašný vítr. “Jasně, jednou mu to všechno vrátíme,” zašeptala.

“A co Penn?” zeptala se Luce a cítila slzy v zadní části krku. Ale Daniel zavrtěl hlavou a vzal ji za ruku. “Penn byla smrtelná. Nevinná oběť v dlouhé a nesmyslné válce. Je mi to líto, Luce.”

“Takže celý ten boj tam …?” zeptala se Luce. Její hlas byl přidušený. Dosud se nedokázala přimět, aby skutečně mluvila o Penn.

“Je to jen jedna z mnoha bitev, kterou vedeme proti démonům,” řekla Gabbe.

“No, a kdo vyhrál?”

“Nikdo,” řekl hořce Daniel. Zvedl velký střep z barevného okna a hodil ho přes kapli.

Rozbil se tak na sto drobných úlomků, ale nezdálo se, že by to ulevilo jeho hněvu. “Nikdo nikdy nevyhraje. Je skoro nemožné, aby to vyhrál jeden anděl. Je to prostě jen velká bitva, která trvá tak dlouho, dokud se všichni neunaví a neskončí to.”

Luce se otřásla, když se jí do mysli dostal podivný obraz. Byl v něm Daniel, kterého do ramene udeřil stejný černý šlahoun, který zaútočil i na Penn. Otevřela oči a podívala se na jeho pravé rameno. Měl na hrudi krev.

“Jsi zraněný,” zašeptala.

“Ne,” řekl Daniel.

“Nemůžou mu ublížit, on je-”

“Co je to s tvoje paží, Danieli?” zeptala se Arriane a ukázala na jeho hruď. “To je krev?”

“Jo, je. Pennina krev,” řekl Daniel stroze. “Našel jsem jí na úpatí schodů.”

Srdce Luce se stáhlo. “Musíme pohřbít Penn,” řekla. “Vedle jejího otce.”

“Luce, miláčku,” řekla Gabbe a vstala. “Přála bych si, aby na to byl čas, ale teď už musíme jít.”

“Neopustím jí. Nemá nikoho jiného.”

“Luce,” řekl Daniel a mnul si čelo.

“Zemřela mi v náručí, Danieli. Protože jsem nemohla udělat nic jiného, než sledovat slečnu Sophii, jak jí vraždí.”

Luce se podívala na všechny tři. “Protože mi nikdo z vás nic neřekl.”

“Dobře,” řekl Daniel. “Tuhle věc pro Penn udělat můžeme. Ale pak tě musíme dostat daleko odsud.”

Závan větru, který sem proniknul z díry ve stropě způsobil, že svíčky začaly blikat a zbylé střepy, které zůstaly ve stropě, se začaly kývat. Za chvíli se ze stropu snesly ostré střepy. Právě včas Gabbe sklouzla z oltáře a postavila se Luce po boku. Vypadala znepokojeně. “Daniel má pravdu,” řekla. “Příměří, které zavládlo po bitvě, se vztahuje pouze na anděly. A teď, když už se ví o” -zarazila se a polkla- “změnách ve tvém smrtelném stavu, venku existuje spousta špatných lidí, které se o tebe začnou zajímat.”

Arriane znovu zvedla svá křídla. “A je tam taky mnoho dobrých, kteří ti přijdou na pomoc a porazí je,” řekla a pomalu došla k druhému boku Luce. Jakoby ji chtěla uklidnit.

“Pořád to nechápu,” řekla Luce. “Proč na tom tolik záleží? Proč jsem tolik důležitá? Je to jen proto, že mě Daniel miluje?”

Daniel si povzdechl. “Tahle část není tak nevinná, jak zní.”

“Víš, každý buď miluje, nebo nenávidí šťastný pár hrdliček,” Arriane na ně pokývala hlavou.

“Miláčku, to je velmi dlouhý příběh,” řekla jí Gabbe. Její hlas zněl rozumně.

“Časem ti prozradíme nějakou kapitolu z něj.”

“A stejně jako s mými křídly,” dodal Daniel, “si budeš muset hodně věcí zjistit na vlastní pěst.”

“Ale proč?” zeptala se Luce. Tenhle rozhovor byl tak frustrující. Připadala si jako dítě, kterému bylo řečeno, že všechno pochopí, až bude trochu starší. “Proč mi prostě nemůžete pomoct porozumět?”

“Můžeme ti pomoct,” řekla Arriane, “ale nemůžeme ti to všechno vyložit najednou. Je to šok, jako když se náměsíčný probudí do bdělosti. Je to příliš nebezpečné.”

Luce se objala rukama. “Zabilo by mě to,” řekla a nabídla tak slova, kterým se všichni vyhýbali.

Daniel ji objal. “Nebylo už těch tvých blízkých setkání se smrtí za jednu noc dost?”

“Tak co? Teď budu muset odejít ze školy?” Obrátila se na Daniela. “Kam půjdeme?”

Zvedl obočí a odvrátil se od ní. “My nepůjdeme nikam. Přitahovalo by to moc pozornosti. Budeme se muset spolehnout na to, že ti bude dělat společnost někdo jiný. Je tu jeden smrtelný, kterému můžeme věřit.” Podíval se na Arriane.

“Dojdu pro něj,” řekla a vstala.

“Neopustím tě,” řekla Luce Danielovi. Její rty se zachvěly. “Teprve teď jsem tě získala zpátky.”

Daniel ji políbil na čelo a tím podněcoval teplo, které se šířilo přes její tělo. “Naštěstí máme ještě trochu času.”

kapitola 20

SVÍTÁNÍ

Úsvit. Tohle je poslední svítání, které uvidí na Sword&Cross na -no nevěděla na jak dlouho. Osamělé holubí zavrkání se rozeznělo šafránovou oblohou, když procházela dveřmi tělocvičny, které byly zahalené břečťanem. Pomalu vyrazila ruku v ruce s Danielem směrem k hřbitovu. Mlčeli, když přecházeli přes trávu na hřišti.

Těsně předtím, než opustili kapli, jeden po druhém, všichni stáhli svá křídla. Bylo to jako vystřízlivění. Namáhavý proces, který po sobě zanechal letargii, jakmile byli znovu v lidské podobě. Luce sledovala transformaci a nemohla uvěřit, jak se masivní a krásná křídla mohla tak zmenšit a nakonec zmizet v kůži andělů.

Když bylo po všem, Luce zvedla ruku a dotkla se Danielových holých zad. Poprvé se zdálo, že nesměle a citlivě reagoval její dotek. Jeho kůže byla hladká a bez poskvrny. Jako kůže dítěte. Ale v jeho tváři, vlastně ve všech tvářích, mohla Luce ještě vidět stříbrné světlo. Vyzařovalo z jejich těl, všemi směry. Nakonec vynesli tělo Penn nahoru do strmých kamenných schodů. Očistili oltář od skla a položili její tělo tam. Nebyl žádný způsob, jak by jí dnes večer mohli pohřbít-ne na hřbitově, který se hemžil smrtelníky. Ale Daniel slíbil, že to udělají.

Pro Luce bylo trýznivé přijmout, že se bude muset spokojit s několika tichými slovy na rozloučení se svou kamarádkou uvnitř kaple. Všechno co mohla říct, bylo: “Teď už jsi se svým otcem. Vím, že jsi šťastná, že jste zase spolu.”

Daniel pohřbí Penn tak, jak je to správné hned, jakmile se škola uklidní-Luce mu ukáže, kde je hrob otce Penn, aby mohla být k odpočinku položená vedle jeho boku. Je to to nejmenší, co pro ni mohla udělat.

Její srdce ztěžklo, když překročili školní areál. Její džíny a tílko byly omšelé a vytahané. Měla za nehty špínu. Byla ráda, že v okolí nejsou žádná zrcadla, aby nemohla vidět svoje vlasy. Tak moc si přála, aby mohla vrátit tuhle temnou část téhle noci-nejvíc ze všeho, chtěla zachránit Penn-a přitom zachovat tu krásnou. Vzrušení z toho, když jí Daniel odkryl svou skutečnou identitu. Chvíli, kdy se před ní objevil v celé své kráse. Když byla svědkem toho, jak Arriane a Gabbe narostla křídla. To bylo nádherné.

Teď byla ovšem jediným následkem noci naprostá a bezútěšná destrukce.

Cítila, že atmosféra je spíš jako epidemie. Mohla to číst na tvářích studentů, kteří stáli na hřišti.

Bylo příliš brzy. Někteří z nich byli vzhůru z vlastní vůle. To znamenalo, že všichni museli slyšet, vidět nebo cítit následky bitvy, která proběhla minulou noc.

Co všechno věděli?

Bude ještě někdo hledat Penn? A slečnu Sophii?

Co si budou myslet o tom, co se stalo?

Všichni byli rozděleni do dvojic a tiše si šeptali. Luce se toužila přiblížit k nim a odposlouchávat je.

“Neboj se.” Daniel jí stiskl ruku. “Jen napodobuj bezradnost, kterou vidíš na jejich tvářích. Nikdo nám nevěnuje víc, než jeden pohled.”

Ačkoliv Luce cítila, jak na ně zírají, měl pravdu. Žádné z očí studentů na nich dvou neprodlévalo déle, než na jiných studentech.

U bran hřbitova svítila modrá a bílá světla policie, která se odrážela od listů dubů nad jejich hlavami.

Vchod byl označen žlutou páskou, která značila nebezpečí. Luce viděla černou siluetu Randy, která se rýsovala ve východu slunce před ní. Přecházela před vstupem do hřbitova a křičela něco do vysílačky, kterou měla připnutou k beztvaré košili s krátkým rukávem.

“Myslím, že byste se ho měli probudit,” křičela do přístroje. “Došlo k incidentu ve škole. Vždyť vám to říkám pořád… nevím.”

“Měl bych tě varovat,” řekl Daniel, když jí vedl dál od Randy a blikajících světem policejních aut, k dubovému háji, který ohraničoval hřbitov ze třech stran. “Bude ti to tam dole asi připadat divné. Camův styl války je míň jemný, než ten náš. Není tam všechno potřísněné krví, ale je to … jiné.”

Luce si nemyslela, že by jí to mělo nějak znepokojovat. Několik svalených soch jí rozhodně nevyvede z rovnováhy. Šla cestou přes les. Listí, které spadlo ze stromů, jim křupalo pod nohama. Luce myslela na to, jak kolem těchhle stromů byly omotané obrovské mraky ze stínů. Teď už po nich nebylo ani stopy.

Brzy Daniel ukázal na ohnutou část železného oplocení, které bylo kolem hřbitova.

“Můžeme tam vstoupit, aniž by nás někdo viděl. No, ale musíme to udělat rychle.”

Vykročili z úkrytu stromů a Luce pomalu začala chápat, co tím Daniel myslel, když řekl, že hřbitov vypadá … jinak.

Stáli na okraji hřbitova, nedaleko hrobu otce Penn ve východním rohu. Bylo nemožné, aby od nich byl víc než pár metrů. Vzduch byl ale tak kalný, že se mu možná ani nemohlo říkat vzduch. Byl hustý, šedý a pískovitý. Luce natáhla ruce před svůj obličej a sotva je viděla.

Promnula zvláštní vzduch mezi prsty. “Je to-”

“Popel,” řekl Daniel a vzal jí za ruku, zatímco šli dál. Luce nic neviděla. Dusila se a kašlala, když se jí vzduch dostal do plic. “Ve válce andělé neumírají. Ale když opustí bitvu, zůstane po nich tenhle koberec prachu.”

“Co se s ním potom stane?”

“Nic moc, kromě toho že poplete smrtelníky. Nakonec se usadí a pak ho přijdou studovat vědci z celého světa. Jeden šílený vědec v Pasadeně si myslel, že pochází z UFO5.”

Luce se zachvěla, když si představila neidentifikovatelný létající černý mrak hmyzu, který se měnil na zvláštní těla. Ten vědec od toho asi nebyl moc daleko.

“Pennin otec je pohřben tady,” řekla, když se blížili k rohu hřbitova. Jediná dobrá věc na tomhle strašidelném prachu byla, že hroby, sochy a stromy na hřbitově vypadaly osamoceně. Klekla si k hrobu, který patřil otci Penn, a setřela z něj pokrývku prachu.

Třesoucími se prsty vyčistila nápis, ze kterého se jí chtělo plakat. STANFORD LOCKWOOD, NEJLEPŠÍ OTEC NA SVĚTĚ

Prostor vedle hrobu pana Lockwooda byl prázdný. Luce vstala a dupla nohou žalostně na zem. Nenáviděla, že tam brzy bude ležet její kamarádka.

Nenáviděla, že nebude moct být přítomna tomu, až budou Penn ukládat do hrobu. Lidé vždycky mluvili o nebi, když někdo zemřel. Aby se zemřelí odebrali tam. Luce o tomhle nic nevěděla. Cítila se nezpůsobilá hovořit o tom, co může a taky nemusí být.

Obrátila se k Danielovi a měla slzy v očích. Když se na ní podíval, viděla v jeho tváři smutek. “Postarám se o ni, Luce,” řekl. “Vím, že tohle není zrovna ten způsob, jaký bys chtěla, ale udělám to nejlepší, co budu moct.”

Slzy v jejích očích ztěžkly. Luce začala natahovat a pak se rozvzlykala. Když jen pomyslela na Penn, udělalo se jí tak zle, že si myslela, že by se mohla zhroutit. “Nemůžu jí opustit, Danieli. Jak bych mohla?”

Daniel jí jemně otřel hřbetem ruky slzy.

“Co se stalo Penn je hrozné. Obrovský chyba. Ale když dnes odejdeš pryč, neopustíš jí.” Položil Luce ruku na srdce. “Je s tebou.”

“Ale já nemůžu-”

“Můžeš, Luce.” Jeho hlas byl pevný. “Věř mi. Nemáš ani představu, kolika silných a nemožných věcí jsi schopná.” Odvrátil se od ní a podíval se ven, na stromy. “Pokud v tomhle světě zůstalo ještě nějaké dobro, brzo se to dozvíš.”

Křik sirény policejního auta je donutil oba nadskočit. Zabouchly se dveře auta, ne daleko od místa, kde byli. Pak se ozvaly kroky na štěrku. “Co se to tu do pekla-Ronnie, zavolej hned ústředí. Řekněte šerifovi, ať sem dolů hned přijede.”

“Pojďme,” řekl Daniel a nabídnul jí ruku. Vzala ho za ní a nakonec ještě oprášila hřeben hrobu pana Lockwooda. Pak se s Danielem vydala zpátky kolem hrobů v blízkosti východní strany hřbitova. Došli k ohnutému železnému zdobenému oplocení. Pak rychle vyklouzli zpátky do dubového háje.

Chladný vzduch ovanul Luce, zatímco šli. Ve větvích nad nimi uviděla tři malé, ale hýbající se stíny, které viseli hlavou dolů, jako netopýři.

“Pospěš si,” přikázal jí Daniel. Když míjeli stíny, couvly a zasyčely. Jakoby nějak věděly, že je s Luce něco v nepořádku, když je Daniel po jejím boku.

“A teď půjdeme kam?” zeptala se Luce na okraji dubového háje.

“Zavři oči,” řekl.

Udělala to. Daniel jí položil paže kolem pasu a pevně si jí přitisknul k tělu. Zvednul jí ze země. Nejdřív jen stopu, pak výš, až ke korunám stromů. Jeho ramena jí lechtala na krku, jak jí k sobě tlačil. Pak stoupali ještě výš, než cítila, jak vylétli z lesa do jasného ranního slunce. Byla v pokušení otevřít oči -přesto intuitivně vycítila, že by toho na ní bylo příliš mnoho. Nebyla si jistá, že je na to připravená. A kromě toho pocit, že měla čerstvý vzduch na tváři a vítr ve vlasech, jí bohatě stačil. Bylo to víc než dost. Bylo to božské. Stejný pocit měla, když byla zachráněná z knihovny nebo když sjížděla vlny na oceánu. Teď už věděla jistě, že byl Daniel za jejím zachráněním z knihovny.

“Můžeš otevřít oči,” zašeptal. Luce cítila pevnou půdu pod nohama, a když otevřela oči, uviděla jediné místo, kde teď chtěla být. Pod stromem magnolie na okraji jezera.

Daniel ji přitiskl k sobě. “Vzal jsem tě sem, protože tohle je místo, -jedno z moha míst-kde jsem tě už několik posledních několik týdnů toužil políbit. Skoro jsem to nevydržel. To bylo ten den, kdy jsem se vrhl přímo do vody.”

Luce si stoupla na špičky, naklonila hlavu a políbila Daniela. Ten den ho chtěla taky políbit -ale teď jeho polibek potřebovala. Jeho polibek byla jediná věc, o které cítila, že je správná. Jediná věc, která jí mohla potěšit. Věc, která jí dala další důvod, proč jít dál, i když Penn už nemohla. Tlak jeho rtů na ty její ji uklidňoval. Bylo to jako teplý nápoj v příšerné zimě, kdy každá její část začala roztávat. Příliš brzy se ale odtáhnul a podíval se na ní těma nejsmutnějšíma očima.

“Je tu ještě jeden důvod, proč jsem tě sem přivedl. Tahle skála vede na cestu, kterou budeme potřebovat, aby ses dostala do bezpečí.”

Luce sklopila oči. “Aha.”

“Tohle není navždy sbohem, Luce. Doufám, že to není sbohem ani na moc dlouho. Jen musíme zjistit, jak … vyřešit nějaké věci.” Pohladil jí po vlasech. “Prosím, nedělej si starosti. Budu tu vždycky pro tebe. Nenechám tě jít, dokud to nepochopíš.”

“Pak to tedy odmítám pochopit,” řekla.

Daniel se zasmál. “Vidíš tu mýtinu tam?” Ukázal přes jezero asi půl míle daleko, kde byl hustý les, až na malý plochý, travnatý pahorek. Luce si ho nikdy předtím nevšiml. Teď tam ale viděla malé bílé letadlo s červenými světly na křídlech, které blikaly.

“To je pro mě?” zeptala se. Po tom všem, co se stalo, ji pohled na letadlo sotva mohl šokovat. “Kam půjdu?”

Nemohla uvěřit, že opouští tohle místo, které nenáviděla, ale z kterého měla tolik intenzivních zážitků jen za několik krátkých týdnů. Co bude se Sword&Cross?

“Co se stane s tímhle místem? A co mám říct mým rodičům?”

“Zatím si nedělej starosti. Jakmile budeš v bezpečí, vyřešíme všechno, co bude nutné. Pan Cole pak zavolá tvým rodičům.”

“Pan Cole?”

“Je na naší straně, Luce. Můžeš mu věřit.”

Ale ona věřila i slečně Sophii. A pana Cola sotva znala. Vypadal jako typický učitel. A ten knírek … měla odejít od Daniela a nastoupit do letadla s jejím učitelem na historii? Její hlava začala pulzovat.

“Je tam cesta, která vede kolem vody,” pokračoval Daniel. “Můžeme se na ní napojit tam dole.” Přitisknul si jí k sobě těsněji. “Nebo,” navrhl, “mohli bychom plavat.”

Drželi se za ruce a stály na okraji červené skály.

Nechali své boty pod stromem magnolie, ale tentokrát už se pro ně nehodlali vracet. Luce si nemyslela, že bylo nějak moc skvělé se ponořit do studené vody v jejích džínech a tričku. Daniel si ale s úsměvem stoupnul vedle ní. Cítila, co musí udělat.

Zvedli ruce nad hlavu a Daniel počítal do tří. Jejich nohy se odlepily od země přesně ve stejný čas. Jejich těla opsala ve vzduchu stejný oblouk, ale místo toho, aby padali dolů, jak Luce instinktivně očekávala, Daniel jí pomocí konečků prstů vytáhnul nahoru.

kapitola 20

Letěli. Luce držela za ruku anděla a letěla. Zdálo se, že se k nim hřebeny stromů sklání.

Cítila, že je její tělo lehčí než vzduch. Měsíc, který byl ještě za časného rána jasně vidět, se skrýval za hranicí lesa. Přitahovalo je to k němu blíž, jako by Luce a Daniel byli v nějakém proudu. Voda pod nimi šplouchala. Byla stříbrná a krásná.

“Jsi připravená?” zeptal se Daniel.

“Jsem připravená.”

Luce a Daniel klesali dolů, směrem k hlubokému a chladnému jezeru. Pustili se a padali dolů. Byl to ten nejdelší labutí ponor, jaký kdy kdo vykonal. Luce zalapala po dechu, když se vynořila na chladné hladině a pak se začala smát.

Daniel jí vzal znovu za ruku a pokynul jí, aby se k němu připojila na skále. Nejdříve se vytáhl nahoru a pak sáhl dolů a vytáhl ji. Mech byl jemný a měkký jako koberec, který tam byl pro ně rozprostřený. Kapičky vody se držely na jeho hrudníku. Leželi na bocích vedle sebe a opírali se o lokty. Daniel jí položil ruku na bok. “Pan Cole na nás bude čekat, až se dostaneme k letadlu,” řekl. “Tohle je naše poslední šance na to, být sami. Chtěl bych ti tu dát skutečné sbohem.”

“Chci ti něco dát,” dodal a sáhl si do kapsy, z které vytáhnul stříbrný medailonek, který ho viděla nosit ve škole. Vložil řetízek do otevřené dlaně Luce. Uvědomila si, že na jeho rubu je vyrytá růže. “Patřilo to tobě,” řekl. “Už je to velmi dávno.”

Luce otevřela medailon a našla uvnitř za sklíčkem malou fotografii. Byl tam obrázek jich dvou. Nehleděli do foťáku, ale vzájemně sobě do očí. Smáli se. Luce měla krátké vlasy stejně, jako teď. Daniel měl na sobě motýlka.

“Kdy to bylo focené?” zeptala se a zvedla medailon. “Kde to jsme?”

“Řeknu ti to, až se uvidíme příště,” řekl. Vzal řetízek, přetáhnul jí ho přes hlavu a položil jí ho kolem krku. Když se medailon dotkl její klíční kosti, cítila teplo, které pulzovalo skrz medailon. Oteplovalo to její chladnou a vlhkou kůži.

“Miluju to,” zašeptala a dotýkala se řetízku.

“Vím, že ti dal Cam taky zlatý řetízek,” řekl Daniel.

Luce si vzpomněla, jak jí ho Cam vnutil v baru. Nemohla uvěřit tomu, že to bylo teprve včera. Myšlenka, že ho nosila, jí obracel žaludek. Nevěděla, kde byl teď ten řetízek-a ani nechtěla.

“Zapnul mi ho kolem krku,” řekla a cítila se provinile. “Já jsem nechtěla-”

“Já vím,” řekl Daniel. “To co se stalo mezi tebou a Camem, ale není to tvoje vina. Když padl, nějak si udržel si hodně ze svého andělského kouzla. Umí velmi dobře klamat.”

“Doufám, že už ho nikdy neuvidím.” Zachvěla se.

“Obávám se, že bys ho vidět ještě mohla. A venku jsou další jako Cam. Budeš muset prostě věřit svému instinktu,” řekl Daniel. “Nevím, jak dlouho ti bude trvat vzpomenout si na všechno z naší minulosti. Ale do té doby, pokud ti tvůj instinkt něco bude říkat, dokonce i o něčem, o čem nebudeš úplně přesvědčená, budeš mu muset věřit. Pravděpodobně bude mít pravdu.”

“Takže mám důvěřovat svému instinktu, i když nebudu moct věřit lidem kolem mě?” zeptala se a měla pocit, jako by to bylo součástí toho, co Daniel myslel.

“Budu se snažit tu být, abych ti pomohl a zatímco budu pryč, pokusím se ti co nejvíc psát,” řekl Daniel. “Luce, brzo si vzpomeneš na své minulé životy … i když sis dosud nic nevybavila. Pokud budeš cítit, že je něco špatně, drž se od toho dál.”

“Kam jdeš?”

Daniel se podíval na oblohu. “Najít Cama,” řekl. “Máme spolu několik nedořešených věcí.”

Nevrlost v jeho hlase Luce znervózněla. Vzpomněla si na silný a hustý popel, který po Camově boji zůstal na hřbitově.

“Ale vrátíš se ke mně,” řekla, “potom? Slibuješ?”

“Já-já bez tebe nemůžu žít, Luce. Miluju tě. Nezáleží na jenom na mě, ale …” zaváhal a pak zavrtěl hlavou. “Ničím z toho se teď netrap. Jediné co vím je, že si pro tebe přijdu.”

Pomalu a neochotně vstali. Slunce vykouklo zpod stromů a vrhalo od hladiny vody odlesky. Odtud to byla jen krátká vzdálenost k blátivému palouku, na kterém bylo letadlo. Luce si přála, aby to bylo míle daleko. Mohla by s Danielem plavat až do soumraku. A i do dalšího východu a západu slunce, který by následoval.

Skočili zpátky do vody a začali plavat.

Luce se ujistila, že je medailonek zastrčený pod jejím tílkem. Pokud bylo tak důležité následovat svůj instinkt, ten jí právě teď říkal, že by se nikdy s tímto řetízkem neměla rozloučit.

Dívala se omráčená znovu a znovu, jak Daniel pomalu a elegantně plave. Tentokrát na slunečním světle věděla, že barevná křídla, olemovaná kapkami vody, které tenkrát viděla, nebyla jen výplodem její fantazie. Byly skutečné.

Snažila se zklidnit. Cítila, že plave ve vodě stylem, jako by byla po mozkové příhodě.

Příliš brzy se její prsty dotkly břehu. Nesnášela hučení motoru letadla, které stálo na mýtině.

Když dosáhla místa, kde už mohla jít, Daniel ji musel prakticky táhnout z vody.

Byla unavená, ale šťastná i přesto, že z ní kapalo a byla jí zima. Šli směrem k letadlu. Měl svou ruku na jejích zádech.

K překvapení Luce k ní pan Cole nesl velký bílý ručník, když jim seskočil naproti dolů z kokpitu. “Jeden malý anděl mi řekl, že se ti bude hodit,” řekl a přehodil ho přes ni. Vděčně jej přijala.

“Komu říkáte malá?” Arriane se vynořila zpod stromu. Za ní šla Gabbe, která nesla knihu Strážce.

“Přišli jsme, abychom ti popřáli šťastnou cestu,” řekla Gabbe a podala Luce knihu. “Vem si to,” řekla jemně, ale její úsměv spíš připomínal zamračení.

“Děj jí i tu užitečnou věc,” řekla Arriane a šťouchla loktem do Gabbe. Gabbe vytáhla termosku z batohu a podala jí Luce. Ta jí odšroubovala. Byla to horká čokoláda. Voněla neuvěřitelně. Luce si dala termosku, knížku a ručník pod paži a cítila se náhle majetná.

Ale věděla, že jakmile se dostane z tohohle palouku, bude se cítit prázdná a osamocená. Přitiskla se ramenem k Danielovi. Využívala jeho blízkost, dokud mohla.

Oči Gabbe byly jasné a silné. “Uvidíme se brzy, dobře?”

Ale Arriane odvrátila oči, jakoby se na Luce nechtěla dívat. “Nedělej nic hloupého, jako třeba to, že se proměníš v hromadu popela.” Šoupala nohama. “Potřebujeme tě.”

“Potřebujete mě?” zeptala se Luce. Potřebovala Arriane, když jí ukazovala, jak to chodí na Sword&Cros. Potřebovala Gabbe ten den na ošetřovně. Ale proč by potřebovali oni jí?

Obě dívky jí odpověděly chmurným úsměvem, než ustoupily do lesa.

Luce se obrátila k Danielovi a snažila se zapomenout na to, že pan Cole stál jen pár metrů za nimi.

“Dám vám chvíli o samotě,” řekl pan Cole a zhluboka se nadechl. “Luce, od okamžiku, kdy nahodím motory, jsou to jen tři minuty do startu. Sejdeme se v kokpitu.”

Daniel jí přitiskl k sobě a opřel si čelo o to její. Jako když se jejich rty spojily, Luce se snažila uchovat si každý část tohoto momentu. Bude si na to potřebovat pamatovat, až se vznesou do vzduchu.

Co když, až jí Daniel opustí, jí tohle všechno bude připadat jen jako sen? Částečně strašidelný sen, ale stále jen sen. Jak by mohla všechno to, co si myslí a cítí prožívat s někým, kdo ani není člověk?

“To je ono,” řekl Daniel. “Buď opatrná. Nech pana Cola dělat ti průvodce, dokud nepřijdu.” Ozval se pronikavý hvizd z letadla. Pan Cole jim řekl, že mají jen tři minuty. “Zkus si vzpomenout na to, co jsem ti říkal.”

“Kterou část?” zeptala se Luce a začala panikařit.

“Všechny, na které si vzpomeneš-ale hlavně to, že tě miluju.”

Luce popotáhla. Její hlas by se zlomil, kdyby se snažila něco říct. Bylo na čase jít.

Došla až k otevřeným dveřím kokpitu a vlna tepla, která šla od vrtule, jí téměř srazila k zemi. Byl tam žebřík s třemi schody. Pan Cole natáhl ruku, aby jí pomohl nahoru. Stiskl tlačítko a žebřík zajel do letadla. Dveře se zavřely.

Podívala se na složitou palubní desku. Nikdy nebyla v tak malém letadle. Nikdy vlastně nebyla ani v kabině. Všude tu blikala nějaká světla a tlačítka. Podívala se na pana Cola.

“Vy víte jak s touhle věcí létat?” zeptala se a otřela si oči ručníkem.

“USA Air Force padesátá-devátá divize, k vašim službám,” řekl jí a zasalutoval. Luce mu rozpačitě zasalutovala zpět.

“Moje žena vždycky říká, abych hlavně nezačal lidem vyprávět o dnech, kdy jsem létal ve Vietnamu,” řekl a zatáhl za stříbrnou řadicí páku. Letadlo se otřáslo, jak se dalo do pohybu. “Ale my máme před sebou dlouhý let a já mám fascinující publikum.”

“Chcete říct nedobrovolné publikum,” vyklouzlo jí.

“Dobře.” Pan Cole jí šťouchnul loktem. “Dělám si legraci,” řekl a srdečně se zasmál. “Nevystavím tě tomu.” Způsob, jakým se na ní zasmál, jí připomněl smích jejího otce, když spolu sledovali zábavný film. Cítila se díky tomu o něco lépe.

Kola se teď točila rychle a najednou “přistávací dráha” před nimi, vypadala krátká. Potřebovali se zvednout co nejdřív, nebo nakonec skončí přímo v jezeře.

“Vím, na co myslíš,” zakřičel přes řev motoru. “Neboj se, mám to pod kontrolou.”

A těsně před bahnitým břehem tvrdě zatáhl za páku, která byla mezi nimi a nos letadla se naklonil k obloze. Horizont byl na chvíli z dohledu a Luce se prudce zvedl žaludek spolu s tím, jak letadlo stoupalo. Ale jen chvíli potom se pohyb letadla ustálil a pohled před nimi se vyrovnal. Venku byla jasná obloha.

Pod nimi se odráželo slunce od jezera. Každou sekundou byly tomu místu vzdálenější. Museli letět na západ, protože se letadlo naklonilo a Luce oknem brzy uviděla les, přes který před chvíli Luce a Daniel letěli. Hleděla do něj a přitiskla tvář k oknu, aby ho našla. Předtím, než se letadlo zase narovnalo, si myslela, že viděla světlou, fialovou záři.

Sevřela v ruce medailon, který měla kolem krku a přitiskla si ho na rty. Teď byl pod nimi školní areál a hřbitov byl za nimi. Místo, kde bude brzy pohřbena Penn.

Čím výš letěli, tím víc mohla Luce vidět ze školy, kde na povrch vyplulo její nejhlubší tajemství-i když to bylo něco, co by si nedokázala představit ani v těch nejdivočejších snech.

“Opravdu je jich na tomhle místě mnoho,” řekl pan Cole a zavrtěl hlavou. Luce netušila, kolik toho věděl o tom, co se událo včera večer. Vypadal tak normálně, i přesto že o tomhle všem mluvil při útěku v letadle.

“Kam letíme?”

“Na malý ostrov u pobřeží,” řekl a ukázal na vzdálené moře, které se na obzoru ztrácelo do dlouhé tmavé linie. “Není to moc daleko.”

“Pane Cole,” řekla, “setkal jste se s mými rodiči.”

“Ano, milí lidé.”

“Budu moct … chtěla bych s nimi mluvit.”

“Samozřejmě. To vyřešíme potom.”

“Nikdy ničemu z toho neuvěří.”

“A co ty?” zeptal se a věnoval jí ironický úsměv, když letadlo ve vzduchu stoupalo a potom se opět vyrovnávalo.

To bylo ono. Musela tomu uvěřit, všemu-od prvního záchvěvu stínů, až do okamžiku, kdy Danielovi rty našly ty její a taky Penn, jejíž tělo teď leželo na mramorovém oltáři v kapli. Tohle všechno muselo být skutečné.

Jak jinak by mohla vydržet tu dobu, než znovu uvidí Daniela? Sevřela medailonek, který měla kolem krku, a který držel vzpomínky na všechny její životy. Její vzpomínky. Daniel jí řekl, že si na ně vzpomene.

O tom, co se teď s nimi stane, toho věděla asi tolik, jako o tom, kam jí teď veze pan Cole. Ale cítila se stejně, jako když vedle ní ráno v kapli stál Daniel, Arriane a Gabbe. Nebyla ztracená, vyděšená ale ani spokojená … ale stejně se bála-ne jen o Daniela - ale o všechny z nich.

Podívala se přes čelní sklo. Teď proletěli přes slaniska, pak kolem silnice, přes kterou jela na schůzku v baru s Camem a potom nad dlouhým úsekem pláže, kde se s Danielem poprvé políbili.

Byli nad otevřeným mořem, kde -někde tady-byla další zastávka Luce. Nikdo k ní nepřišel a neřekl jí, že bylo víc bitev, které bylo třeba vybojovat, ale Luce cítila pravdu. Že byli teprve na začátku něčeho dlouhého, významného a nepříjemného.

Spolu.

Jestli ta bitva skončí záhubou, vykoupením nebo obojím, Luce už nechtěla být dál jenom pěšák. Podivný pocit si propracovával cestu jejím tělem-ponořila se do všech svých minulých životů, do lásky, kterou cítila k Danielovi, která byla už tolikrát předtím uhašena.

To nutilo Luce chtít postavit se vedle něj a bojovat. Bojovat za to, aby zůstala naživu dost dlouho na to, aby mohla prožít svůj život vedle něj. Bojovat za to jediné, o čem věděla, že je dost dobré, ušlechtilé a dost silné na to, aby za to stálo riskovat všechno.

Za lásku.

EPILOG

DVĚ NÁDHERNÁ SVĚTLA

Celou dlouhou noc jí pozoroval, jak neklidně spí n úzké dětské posteli. Jedna khaki lucerna visela z nízkého dřevěného trámu ve srubu a osvětlovalo celý pokoj.

Měkké světlo zdůraznilo její lesklé černé vlasy -jako z Havlíčkových sadů-na polštáři. Tváře měla hladké a růžové od horké vany.

Pokaždé, když moře hlučně olízlo pustou pláž venku, otočila se na druhou stranu. Tílko objímalo její tělo tak, že když se kolem ní obtočila tenká deka, mohl vidět jemný důlek na jejím levém rameni. Tolikrát už jí tam políbil.

Vzdychala ze spánku. Pak se zhluboka nadechla a někde uprostřed jejího snu zasténala. Ale nemohl říct, zda to bylo bolestí, nebo potěšením. Dvakrát zavolala jeho jméno.

Daniel se k ní chtěl snést. Chtěl opustit svůj úkryt u staré krabice na půdě, kde seděl na jednom trámu. Ale ona nemohla vědět, že tam byl. Nemohla vědět, že je někde poblíž. Nebo to, co ji několik příštích dní přinese.

Za ním, za solí potřísněném okně zahlédl koutkem oka stín. Pak se ozvalo slabé ťukání na sklo. Přestal pozorovat její tělo, přešel k oknu a odemknul zámek. Venku padal déšť v proudech a zanikal v moři. Černý mrak skryl měsíc a na tváři jeho návštěvníka se neodráželo žádné světlo.

“Můžu dál?”

Cam přišel pozdě.

Ačkoliv byl Cam posedlý mocí, teď se zčistajasna objevil po boku Daniela. Ten mu otevřel okno, aby mu umožnil vlézt dovnitř. V těchto dnech bylo dost okázalostí a obřadností. Pro oba bylo důležité, aby bylo jasné, že Daniel Cama přivítal.

Camova tvář byla ve stínu, ale ani tak neukazovala žádnou známku toho, že právě cestoval tisíce kilometrů v dešti. Jeho temné vlasy i kůže byly suché. Jeho zlatá křídla byla složená a pevná. Zářila, jako kdyby byla vyrobená z dvaceti-čtyř-karátového zlata. I když je měl úhledně složen na zádech, když se posadil vedle Daniela na dřevěnou krabici, jeho zlatá křídla tíhla k těm Danielovým duhově stříbrným.

Byl to přirozený stav věcí. Nevysvětlitelná závislost. Daniel se nemohl přesunout od něj pryč bez toho, aby se neporušil jeho výhled na Luce.

“Je tak krásná, když spí,” zašeptal Cam.

“To je důvod, proč jsi chtěl, aby spala po zbytek věčnosti?”

“Já? To bych nikdy neudělal. A zabil bych Sophii za to, o co se pokusila-nenechal bych ji odběhnout do noci, jako ty.”

Cam se naklonil dopředu a opřel se lokty o zábradlí v podkroví. Luce, která ležela dole, si přitáhla přikrývku až ke krku. “Já jí jen chci. Ty víš proč.”

“Pak je mi tě líto. Skončí to zklamáním.”

Cam věnoval Danielovi rozhodný pohled a mnul si bradu, zatímco se krutě smál.

“Ach, Danieli. Tvoje krátkozrakost mě překvapuje. Ty ji nemáš. Ještě ne.” Věnoval další dlouhý pohled Luce. “Možná si myslí, že ví, co děláš. Ale my oba víme, jak málo tomu rozumí.”

Daniel napjal svá křídla a stáhnul je blíž ke svým lopatkám. Jenže ono je to stále táhlo dopředu. Blíž ke Camovi. Nemohl to zastavit.

“Příměří bude trvat osmnáct dní,” řekl Cam. “Ačkoliv mám pocit, že budeme předtím potřebovat jeden druhého.”

Pak se postavil a strčil svýma nohama krabici dozadu. Díky škrábání, které uslyšela nad svou hlavou, Luce otevřela oči. Oba andělé se schovali do stínu, před jejím pohledem, který mohl padnout kamkoliv.

Stáli naproti sobě. Oba byli ještě unavení z bitvy, ale každý věděl, že to byla jen ochutnávka toho, co mělo přijít.

Pomalu Cam natáhl svou bledou pravou ruku.

Natáhl ji i Daniel.

A zatímco Luce opět snila o jedněch z těch nejkrásnějších rozvitých křídlech -takové, jaké ještě nikdy neviděla-dva andělé na půdě si potřásli rukama.