Lauren Kate

Andělé 03. Vytržení

PROLOG TEMNÝ KŮŇ

Louisville, Kentucky - Listopad 27, 2009

Zazněl výstřel. Široká brána se prudce otevřela. Na cestě se ozvala ozvěna bušení kopyt. Připomínala masivní hrom.

"A jsou pryč!"

Sophia Bliss si upravila širokou krempu svého opeřeného klobouku. Byl v tlumených odstínech fialové, dvacet sedm placů v průměru, se stáhnutým šifonovým závojem. Byl dostatečně velký na to, aby vypadala jako správný fanoušek dostihů, ale ne tak křiklavý, aby k nim přitáhnul nežádoucí pozornost.

Kvůli závodu ten den byly speciálně objednané ve stejném kloboučnictví v Hilton Head tři klobouky. Jeden máslově žlutý, který pokrýval bílou hlavu Lyrici Crisp, která seděla vedle slečny Sophie a jedla hovězí sendvič. Další byl plstěný klobouk, zelený jako mořská pěna s puntíkovanou saténovou stuhou, který korunoval uhlově černou hřívu Viviny Sole, která seděla a vypadala zdánlivě plaše s rukama oděnýma v bílých rukavicích, které jí spočívali v klíně, tak jako slečně Sophii.

"Skvělý den pro závod," řekla Lyrica. Se svými 136 roky, byla nejmladší ze Starších Zhsmaelimů. Otřela si hořčici, která jí tekla z koutku úst. "Věříte mi, že je to poprvé, co jsem na závodech?"

"Pst," zasyčela na ní Sophia. Lyrica byla takový hlupák. Teď nešlo vůbec o koně, ale o tajné setkání velikánů. Takže co se stalo s těma velkýma mozkama, že se tu ještě neukázali? Měly tu být. Na tomhle zcela neutrálním místě, které bylo uvedeno na zlatem popsané pozvánce, kterou Sophie dostala od neznámého odesílatele. Měli se tu setkat, aby se navzájem odhalili a přišli s plánem společného útoku. Budou tu každou chvíli. Aspoň v to doufala.

"Krásný den, pro krásný sport," odvětila Vivina suše. "Jen škoda, že náš kůň v tomhle závodě nebude taky vypuštěn na trať a nebude běhat stejně lehká kolečka jako tyhle kobylky. Není to tak, Sophie? Nevsadíme se, kde ta čistokrevná kobylka Lucinda skončí?"

"Řekla jsem Psst," zašeptala Sophie. "Kousni se do toho svýho povýšenýho jazyka. Všude jsou tu špehové."

"Jsi paranoidní," řekla Vivina, přičemž se ozval vysoký smích Lyrici. "Jsem to, co vám zbylo," řekla Sophie.

Bylo v tom mnohem víc - dvacet čtyři Starších stojících na vrcholu Zhsmaelimů. Skupina smrtelníků, nesmrtelných a pár prapůvodních, jako byla i Sophie. Pomyslná čára tvořená znalostmi, vášní a vírou měla jen jediný sjednocující cíl: vrátit celý svět do stavu, který tu byl před tím, než Adam spadl z ráje. Do slavných chvil před pády andělů. K lepšímu nebo k horšímu. Tak to bylo už věčnost plánováno a napsáno v nadslunce jasném kódu, který je všechny spojil dohromady. Každý se pod to podepsal: K lepšímu nebo k horšímu.

Protože ve skutečnosti to mohlo dopadnou jakkoliv.

Každá mince měla dvě strany. Hlava a ocas. Světlo a tma. Dobro a -

No, fakt byl, že se ostatní Starší nepřipravili na obě varianty. Ale to nebyla Sophiina chyba. Musela však nést to břímě, když jí jeden po druhém zasílali oznámení o jejich stažení z funkcí. Tvé účely jsou až příliš temné. Nebo: Úroveň organizace se zhoršila. Nebo: Starší se až příliš vzdálili od původního záměru. První vlna dopisů přišla, předvídatelně, do týdne po incidentu s tou holkou Pennyweatherovou. Nemohli stát, jak jí tvrdili, za smrtí malého bezvýznamného dítěte. Jeden neopatrný moment s dýkou a najednou všichni Starší vyplašeně utíkají. Všichni se bojí hněvu Vah.

Zbabělci.

Sophia se Vah nebála. Jejich útok byl namířen proti padlým, ne spravedlivým. Andělům co zůstali připoutání k zemi, jako byl Roland Sparks a Arriane Alterová. Tak dlouho už nikdo z Nebe nepřeběhl na druhou stranu. Nemají žádnou volnost a ani žádnou moc. Zoufalé časy o to doslova prosili. Sophie téměř začala šilhat ze čtení všech těch srdečných výmluv Starších. Ale i kdyby chtěla získat všechny odpadlíky zpět-což nechtěla- nebyl tu žádný způsob, jak by to mohla dokázat.

Sophia Bliss - školní knihovnice, která někdy sloužila jako sekretářka u Zhasmalinů- nyní byla oficiálně nejvyšší Starší. Odešlo z nich jen dvanáct. Ale devíti z nich se nedalo věřit.

Proto dnes tři z nich seděli v pastelových kloboucích na trati. Drželi v rukách své falešné sázky. A čekali. Bylo ubohé, jak hluboko klesli.

Rasa došla ke svému konci. Reproduktory vyhlásili vítěze a ohlašovali šanci vsadit si na další závod. Zazobanci a opilci, kteří vyhráli, kolem nich radostně provolávali slávu. Ti co prohráli, seděli sklesle na svých místech. A dívka, okolo devatenácti, s bílým blond copem, hnědým pláštěm a tmavými, velkými slunečními brýlemi, šla pomalými kroky ke Starším.

Sophie ztuhla. Co tu dělala?

Bylo téměř nemožné říct, jakým směrem se dívka dívá. Sophie se na ní snažila nezírat. Ne, že by na tom záleželo - dívka jí nemohla vidět. Byla slepá. Ale pak - Psanec na Sophii kývnul. Ach ano - tihle hlupáci mohli vidět hořící duše lidí. Sophiino světlo života muselo být velmi slabé, ale i přesto muselo být stále viditelné.

Dívka se posadila na prázdnou židli před Staršími a s výhledem na trať a s pětidolarových tipem v ruce, který její oči ale stejně nemohly přečíst.

"Čau." Hlas Psance byl monotónní. Neotočila se.

"Opravdu nevím, co tu děláte," řekla slečna Sophie. Byl vlhký listopadový den v Kuntucky, ale i přesto ucítila na svém čele pot. "Naše spolupráce skončila, když se vám nepodařilo najít tu dívku. Žádné bláboly toho, který si říká Phillip, nedokážou změnit náš názor." Sophia se naklonila dopředu - blíž k dívce- a pokrčila nos. "Každý ví, že se Psancům nedá věřit." "Nejsme tu, abychom s vámi spolupracovali," řekl Psanec s pohledem upřeným před sebe. "Tys byla jen loď, pomocí které jsme se dostali blíž k Lucindě. Nezajímá nás spolupráce s tebou."

"Nikdo se tu teď nestará o tvojí organizaci." Ozvaly se kroky na tribunách.

Byl tam vysoký štíhlý chlapec s oholenou hlavou a pláštěm, který byl stejný, jako dívky před nimi. Jeho brýle byly plastové a levné. Vypadaly jako ty, co jsou v blízkosti pokladen v drogeriích.

Phillip sklouzl na židli vedle Lyrici Crisp. Stejně jako dívka se k nim neotočil čelem, když s nimi mluvil.

"Nejsem překvapený, že jsi tady, Sophie." Sjel s brýle mi až na svůj nos a odhalil dvě bílé oči. "Jsem jen zklamaný, žes mi neřekla, že jsi taky pozvaná."

Lyrica zalapala po dechu, když uviděla hrozné bílé oči za jeho brýlemi. I Vivina ztratila svou jistotu a couvla. Sophie uvnitř bublala vzteky.

Dívka k ní zvedla zlatou kartu. Stejnou pozvánku, jakou dostala Sophie, teď držela dívka mezi prsty.

"Dostali jsme tohle."

Jediný rozdíl byl v tom, že tahle pozvánka byla napsána v Braillově písmu. Sophie na ní sáhla, aby se ujistila, že je pravá, ale rychlým pohybem pozvánka zmizela zpátky pod dívčin plášť.

"Podívej se ty grázle. Označila jsem tvé hvězdné střely znakem Starších. Pracuješ pro mě-" "Oprava," řekl Phillip. "Psanci nepracují pro nikoho. Jen sami pro sebe."

Sophie pozorovala, jak lehce otáčí krkem. Předstíral, že sleduje koně, kteří běží kolem trati. Vždycky si myslela, že je děsivé, když vyvolávají dojem, že skutečně vidí. Každý věděl, že i když jsou slepí, dokázali by je skolit pouhým dotekem ruky.

"Škoda, že jste odvedli tak mizernou práci." Sophie cítila, že je její hlas vyšší, než původně chtěla. Přitáhla tím pohled postaršího páru, který seděl u tribuny. "Měli jsme spolupracovat," zasyčela, "ulovit jí, a - a vy jste selhali."

"Na tom už stejně nezáleží." "Cože?"

"Ztratila se v čase. To byl vždy její osud. A Starší stále visí na vlásku. Ale to je zase tvoje selhání."

Chtěla se na něj vrhnout. Škrtit ho tak dlouho, dokud by mu ty jeho velké oči nevylezly z důlků. Měla pocit, jako by dýka, kterou měla v kabelce na klíně, hořela. Kéž by to byla hvězdná střela. Sophie se zvedla ze židle, když se za nimi ozval hlas.

"Posaďte se," poručil jim. "Tohle setkání se teď bude řídit mými příkazy."

Hlas. A ona věděla čí je. Klidný a autoritativní. Naprosto ponižující všechny okolo. Působil tak silně, že se tribuna jemně otřásla. Smrtelníci sedící nedaleko si ničeho nevšimli, ale Sophii se na zadní části krku objevily kapičky potu. Tekly jí pomalu po zádech a znehybněly jí. Tohle nebyl obyčejný strach. Tohle byl ochromující, žaludek okyselující teror. Byla by tak odvážná, aby se na něj otočila?

Nejjemnější pohled koutkem oka odhalil muže v černém obleku ušitém na míru. Jeho tmavé vlasy byly pod černým kloboukem skvěle střižené.

Tvář měl milou a atraktivní, ale nijak obzvlášť zapamatovatelnou. Čerstvě oholený, s rovným nosem a hnědýma očima. Byl jí povědomý. Jenže slečna Sophie ho nikdy neviděla. Věděla ale jistě, kdo to byl. Cítila to v kostech.

"Kde je Cam?" zeptal se hlas za nimi. "Taky mu byla poslaná pozvánka."

"Nejspíš si hraje na Boha uvnitř Vyhlašovatelů. Stejně, jako všichni ostatní," vyhrkla Lyrica. Sophia jí plácla.

"Hraje si na Boha?"

Sophie hledala slova, kterými by mohla vyžehlit tohle faux paus. "Několik dalších následovalo Lucindu zpátky časem," řekla nakonec. "Včetně dvou Nephilimů. Nejsme si jisti, kolik dalších šlo z ní."

"Můžu se zeptat," řekla náhle mrazivý hlas, "proč se nikdo z vás nerozhodl jít za ní?"

Sophie bojovala s dechem. Polkla. Jakékoliv intuitivní pohyby byly náhle zakrnělé v panice. "Nemůžeme, no ... Zatím nemáme schopnosti k tomu, abychom-"

Dívka jí přerušila. "Psanci už na tom dělají-"

"Ticho," přikázal jim hlas. "Ušetřete mně vašich výmluv. Už na tom stejně nezáleží. Na vás už nezáleží."

Dlouhou dobu bylo ticho. Bylo děsivé nevědět, jak ho potěšit. Když promluvil, jeho hlas byl měkčí, ale neméně smrtící. "Příliš mnoho je v sázce. Nemůžu nechat nic náhodě."

Ticho.

Pak tiše dodal: "Nastal čas vzít věci do vlastních rukou."

Sophie jemně zalapala po dechu, když se snažila skrýt své zděšení. Ale nemohla zastavit třes jejího těla. Jeho přímá účast? To byla skutečně děsivá vyhlídka. Nedovedla si představit spolupráci s ním-

"Vy ostatní se do toho nepleťte," řekl. "To je všechno."

"Ale-" Byla to nehoda. To slovo jí vyklouzlo. Nemohla ho vzít zpátky. Ale všechna ta desetiletí práce. Její plány!

Co přišlo potom, byl jen dlouhý ohromující řev.

Rozlehl se po tribunách a zdálo se, že ho musejí slyšet na celé dráze. Sophie se zděsila. Hluk do ní narazil. Prošel její kůží a zdálo se, že pronikl až do toho nejhlubšího jádra. Měla pocit, jako by se její srdce rozpadlo na kusy.

Lyrica a Vivina měly zavřené oči. Dokonce i Psanci se třásli. Ve chvíli, když si Sophie pomyslela, že ten řev nikdy nepřestane a že to bude její smrt, nastalo absolutní ticho.

Na okamžik.

Měla dost času na to, aby se rozhlédla kolem sebe a viděla, že ostatní lidi vůbec nic neslyšeli. Zašeptal jí do ucha: "Tvoje práce je u konce. Neodvažuj se mi postavit do cesty."

Dole zazněl další výstřel. Široká brána se opět otevřela. Jenže tentokrát bušení kopyt na cestě znělo jako nic. Bylo to jako nejlehčí zvuk, když dopadne na zem list z nedalekých stromů.

Předtím, než dostihové koně překročili startovní čáru, postava za nimi zmizela. Zanechala za sebou jen černé otisky kopyt na prknech tribuny.

kapitola 1 V OHNI

Moskva - 15. října 1941

Lucindo!

V temnotě k ní doléhaly hlasy. Vrať se!

Počkej!

Nevšímala si jich a pokračovala dál do tmy. Ozvěny jejího jména se odrážely od stinných stěn Vyhlašovatele. Vlnící se teplo jí olizovalo kůži. Byl to Danielův hlas, nebo Camův? Arriane nebo Gabbe? Byl to Roland, kdo jí prosil, aby se vrátila, nebo to byl Miles?

Naléhavé hlasy bylo stále těžší rozeznat: bylo to dobro nebo zlo. Nepřítel či přítel. Měly by být jednodušeji oddělené, ale nic už nebylo snadné. Všechno, co bylo kdysi černé a bílé se teď smíchalo v šedou.

Samozřejmě, že se obě strany dohodly na jedné věci: každý ji chtěl dostat z Vyhlašovatele. Chtěli jí ochránit.

Ne, díky. Ne teď.

Ne potom, co zničili dvorek jejích rodičů a udělali z něj jen další zaprášené bitevní pole. Nemohla myslet na obličeje jejích rodičů bez toho, aby se chtěla hned vrátit zpátky - ne, že by věděla, jak se z Vyhlašovatele dostat zpátky. Kromě toho bylo příliš pozdě. Cam se jí pokusil zabít. Nebo to, o čem si myslel, že je ona. A Miles ji zachránil, ale ani to nebylo tak jednoduché. Byl schopný odrazit její podobu, protože mu na ní až moc záleželo.

A Daniel? Záleží mu na ní ještě? To nemohla říct.

Na konci, když se k ní přibližoval Psanec, Daniel a ostatní se na Luce dívali, jako kdyby jim něco dlužila.

Jsi náš vstup do nebe, řekl jí Psanec. Cena vykoupení. Co to mělo znamenat? Ještě před několika týdny ani nevěděla, že Psanci existují. A přesto od ní něco chtěli - tak moc, že kvůli tomu svedli bitvu s Danielem. Muselo to mít co dočinění s kletbou, která Luce stále nutila reinkarnovat se. Ale co si mysleli, že by mohla Luce udělat? Byla odpověď pohřbena někde tady?

Její žaludek se začal kroutit, když procházela chladnými stíny, hluboko do temné propasti Vyhlašovatele.

Luce-

Hlasy se začaly vytrácet. Byly stále slabší. Už zněly jen jako šepot. Skoro, jako kdyby se vzdali. Dokud-

Nezačaly být opět hlasitější. Hlasitější a jasnější. Luce-

Ne. Zaťala zuby a zavřela oči, aby se je pokusila zablokovat. Lucindo-

Lucy- Lucie- Luschko-

Byla jí zima, byla unavená a nechtěla nic slyšet. Pro jednou chtěla být o samotě. Luschko! Luschko! Luschko!

Šlápla do něčeho nohou. Do něčeho velmi, velmi chladného. Ozval se hrom.

Stála na pevné zemi. Věděla, že už nebude dál padat, i když před sebou neviděla nic, s vyjímkou deky temnoty. Pak se podívala na svoje Converse tenisky.

A polkla.

Byly obalené sněhovou pokrývkou, která jí dosahovala až doprostřed lýtka. Vlhký chlad, který cítila - temný tunel jí donesl z její zahrady do minulosti- byl něco úplně jiného. Luce prošla Vyhlašovatelem z jejího pokoje na koleji v Shoreline do Las Vegas. To byla ale se svými přáteli Shelby a Milesem. Na konci tunelu viděli překážku: tmavou temnou oponu mezi nimi a městem. Vzhledem k tomu, že byl Miles jediný, kdo četl knížku o krokování, kruhovým pohybem se opřel do Vyhlašovatele a temné stíny zmizely. Luce až doteď nevěděla, jak odstranil temnou oponu.

Tentokrát tu nebyla žádná překážka. Možná proto, že Vyhlašovatele zavolala sama, a navíc když byla rozrušená. Ale cesta ven byla tak jednoduchá. Až příliš snadná. Závoj temnoty prostě rozplynul. Zakousl se do ní poryv studeného větru. Kolena jí bolela chladem. Žebra jí ztuhla a z očí jí tekly slzy z ostrého studeného větru.

Kde byla?

Luce skoro litovala svého skoku v čase, který udělala v panice. Ano, potřebovala utéct, a ano, chtěla se dozvědět o své minulosti, aby zachránila svoje minulé já od vší té bolesti a aby pochopila, jaký druh lásky s Danielem celou tu dobu měla. Měla pocit, že jí tohle místo mnohé prozradí. Chtěla pochopit -a pak napravit- prokletí, které bylo uvrhnuto na ní a na Daniela. Ale ne takhle. Zmrzlá, sama a zcela nepřipravená na to, kde se ocitla. Ať už to bylo kdekoliv. Viděla zasněženou ulici před sebou. Nad bílými budovami bylo ocelově šedé nebe. V dálce slyšela nějaký hřmot. Nechtěla ale přemýšlet o tom, co to všechno znamenalo. "Počkej," zašeptala na Vyhlašovatele.

Stín se jí mlhavě mihl kolem nohy a pak zmizel z jejího dosahu. Snažila se po něm chňapnout, ale on jí dál unikal. Nakonec na něj skočila a chytila jeho malý vlhký kousek mezi prsty. V tom okamžiku se ale Vyhlašovatel změnil na malé černé úlomky a dopadl na sníh. Pomalu vybledl a pak zmizel. "Skvělé," zamumlala. "Co teď?"

V dálce viděla úzkou silnici, která se stáčela doleva, kde ústila v temnou křižovatku. Chodníky byly odhrabané a podél bílých kamenných budov byly vysoké kupy sněhu. Bylo to pozoruhodné. Luce tohle ještě nikdy předtím neviděla. Bylo tam pár vysokých domů, jejichž vchody byly vyřezané do jasně bílých oblouků a komplikovaných sloupů. Všechna okna byla tmavá. Luce měla pocit, že celé město bylo nějak zvláštně ponořené do temnoty. Jediné světlo vycházelo z pouličních lamp. Pokud tu svítil měsíc, byl skrytý pod tlustou vrstvou mraků. Na obloze opět něco zaznělo. Hrom? Luce se objala rukama kolem hrudi. Byla zmrzlá. "Luschko!"

Ženský hlas. Ochraptělý a zastřený. Připomínalo jí to hlas někoho, kdo celý svůj život jen štěká rozkazy. Ale taky se třásl.

"Luschko, ty pitomče! Kde jsi?"

Její hlas byl teď blíž. Mluvila s Luce. Na tom hlase bylo něco divného. Něco, co nedokázala vyjádřit slovy. Když se na rohu na zasněžené ulici objevila postava, Luce rozpoznala ženu. Snažila se k ní dostat. Byla velmi malá a trochu shrbená. Mohlo jí být tak sedmdesát. Její objemné šaty byly až příliš velké pro její tělo. Vlasy měla schované pod tlustou černou šálou. Když uviděla Luce, tvář se jí stáhla do zvláštního úšklebku.

"Kde jsi byla?"

Luce se rozhlédla kolem. Byla jediná osoba na ulici. Stará žena mluvila k ní. "Přímo tady," uslyšela svůj hlas.

V ruštině.

Zacpala si rukou ústa. Tak to bylo to, co jí přišlo na starém ženském hlase tak zvláštní: mluvila jazykem, který Luce neznala. A přesto rozuměla každému slovu a mohla dokonce i odpovídat.

"Měla bych tě zabít," řekla žena. Těžce dýchala a vyběhla směrem k Luce. Nakonec ji objala. Na takovou křehce vypadající ženu bylo její objetí silné. Teplo někoho, kdo se k ní tiskl, Luce po tak příšerném chladu zahřál natolik, že se jí chtělo skoro brečet. Objala ji taky.

"Babi?" zašeptala s rty blízko ženina ucha. Nějak prostě věděla, kdo tahle žena je.

"Všechny ty noci, jsem nešla do práce, abych tě našla," řekla jí žena. "A teď tě najdu poskakující uprostřed ulice jako blázna? Byla jsi dneska vůbec v práci? Kde je tvoje sestra?" Z oblohy se k ní opět donesl hrom. Vypadalo to, jako kdyby se blížila bouře. Museli rychle jít. Luce se zachvěla a zavrtěla hlavou. Nevěděla to.

"Aha," řekla žena. "Teď si tím nebudeme lámat hlavu." Zamžourala na Luce a pak ji od sebe odstrčila, aby si jí mohla líp prohlédnut. "Bože můj, co to máš na sobě?"

Luce sebou neklidně zavrtěla, když babička jejího minulého já s úžasem zírala na její džíny a prsty přejížděla přes hrbolky knoflíků na flanelové košili Luce. Popadla Luce za krátký zacuchaný cop. "Někdy si myslím, že jsi stejný blázen jako byl tvůj otec, ať odpočívá v pokoji."

"Já jen," Luce zacvakaly zuby. "Nevěděla jsem, že bude taková zima."

Žena si odplivla do sněhu na znamení nesouhlasu. Svlékla si kabát. "Vezmi si to, než si tu uženeš smrt."

Přehodila přes Luce kabát. Měla příšerně zmrzlé prsty, když se snažila zapnout knoflíky. Pak si její babička rozvázala šátek, který měla na krku a uvázala ho Luce kolem hlavy.

Velké bum, které se ozvalo z nebe, vyděsilo obě dvě. Teď už Luce věděla, že to nebyl hrom. "Co je to?" zašeptala.

Stará žena si jí prohlížela. "Válka," zamumlala. "Copak si kromě šatů ztratila i rozum? Pojď. Musíme jít."

Když se vydali dolů zasněženou ulicí, po nerovné dlažbě a souboru tramvajových tratí, Luce si uvědomila, že město nebylo tak prázdné, jak vypadalo. Na cestě bylo zaparkovaných pár aut. Přes střechy pobíhala jakási postava. V uličce muž v roztrhaném kabátu pomohl třem dětem otevřít dveře do sklepa.

Na konci úzké uličky se cesta rozšiřovala a odhalovala alej lemovanou stromy s širokým výhledem na město. Jediná auta, co tu byla zaparkovaná, byla ta vojenská. Vypadaly staromódně, stejně jako relikvie v muzeu války: nezpevněné džípy s obřími blatníky, tenké volanty a sovětský srp a kladivo namalované na dveřích. Ale kromě Luce a její babičky v téhle ulici nebyli lidi. Všechno -nevyjímaje hrozivé dunění ve vzduchu- bylo strašidelné a podivně klidné. V dálce viděla řeku a daleko za ní velké budovy. Dokonce i ve tmě mohla rozpoznat komplikovanou stupňovanou věž s ozdobnými cibulovitými kopulemi, která se zdála známá a zároveň tak mýtická. Trvalo moment, než jí to došlo - pak Luce zastřel mysl strach.

Byla v Moskvě.

A navíc tohle město bylo ve válečné zóně.

K šedé obloze stoupal černý kouř. Označoval části města, které už byly dobyty: levá strana obrovského Kremlu a kus za tím. To samé na pravé straně. V ulicích nebyly žádné boje, žádná znamení, že by nepřátelští vojáci přišli do města, které by teď mělo být na nohou. Ale plameny olizovaly spálené budovy. Všude se rozprostírala vůně kouře a zároveň hrozba, že to bude ještě horší.

Tohle byla zdaleka ta největší chyba, kterou kdy Luce ve svém životě udělala - a pravděpodobně ve všech, ze svých mnoha životů. Její rodiče by jí zabili, kdyby se dozvěděli, kde byla. Daniel by s ní nikdy znovu nepromluvil.

Ale pak: Co když ani nebudou mít šanci se na ní zlobit? Mohla tu zemřít, v téhle válečné zóně.

Proč to udělala?

Protože musela. Bylo těžké najít v sobě alespoň malý náznak hrdosti v téhle panice. Ale musel někde být.

Prošla Vyhlašovatelem. Na vlastní pěst. Na vzdálené místo, do vzdálené doby, do minulosti - aby pochopila. To bylo to, co chtěla. Už dost dlouho s ní bylo zacházeno, jako kdyby byla jen pouhá šachová figurka.

Ale co má teď dělat?

Zrychlila tempo a pevně držela babiččinu ruku. Divné, že tahle žena neměla ani ponětí, čím si Luce prošla a kdo byla. Její pevné sevření byla jediná věc, která držela Luce v pohybu.

"Kam jdeme?" zeptala se Luce, když jí babička zavedla do další potemnělé ulice. Dlažební kostky se zužovaly a stávaly se nezpevněnou a kluzkou silnicí. Sníh prosákl teniskami Luce a začínaly jí mrznout prsty.

"Pro tvojí sestru, Kristinu." Stará žena se zamračila. "Ta, která pracuje po nocích a kope zákopy pro armádu holýma rukama, aby ty sis mohla krásně někde odpočívat. Pamatuješ si na ní?"

V místě kde zastavili, nebylo na silnici pouliční osvětlení. Luce několikrát zamrkala, aby si její oči přivykly. Stáli před něčím, co vypadalo jako velmi dlouhý příkop přímo v centru města.

Muselo tam být tak sto lidí. Všichni měli zakryté uši. Někteří byli na kolenou a kopali pomocí lopat. Někteří hrabali rukama. Někteří stáli jako zmrazení a pozorovali oblohu. Několik vojáků odváželo těžkou zeminu a kamení v poničených trakařích a farmářských vozíkách na trosky barikád na konci ulice. Jejich těla byla skryta pod silnými armádními vlněnými kabáty, které se jim vlnily kolem kolen. Pod ocelovými klobouky byli jejich tváře vychrtlé stejně jako tváře zbytku civilistů. Lucinda pochopila, že všichni pracují společně. Muži v uniformách, ženy a děti. Dělají ze svého města pevnost. Dělají všechno co můžou předtím, než se tu objeví nepřátelské tanky.

"Kristino," zavolala její babička. Její hlas byl poznamenaný stejnou panikou a láskou, jako když hledala Luce.

Dívka se okamžitě objevila po jejich boku. "Co vám tak dlouho trvalo?"

Byla vysoká a štíhlá s tmavými pramínky vlasů, které jí padaly zpod helmy, kterou měla na hlavě. Kristina byla tak krásná, že Luce musela polknout knedlík, co měla v krku. Hned poznala, že ta dívka byla součástí její rodiny.

Vidět Kristinu, Luce připomnělo Veru. Sestru z jejího dalšího minulého života. Luce během všech těch životů musela mít aspoň sto sester. Tisíce. Všechny z nich si prošli něčím podobným. Sourozenci, rodiče a přátelé, kteří měli Luce rádi a pak jí ztratili. Žádný z nich nevěděl, co přijde. Všichni byli zanecháni jejich smutku.

Možná tu byl způsob, jak to změnit. Aby to bylo jednodušší pro lidi, které milovala. Možná to bylo součástí toho, co Luce měla udělat ve svých minulých životech. Přes město se přehnalo velké bum. Dostatečně blízko na to, aby se Luce zatřásla země pod nohama a měla pocit, že jí praskl pravý bubínek. Na rohu začaly křičet sirény.

"Baba." Kristina vzala babičku za ruku. Měla slzy na krajíčku. "Nacisté - jsou tady, viď?" Němci. Luce poprvé zvládla krokování v čase a přistála přímo do druhé světové války. "Útočí na Moskvu?" Třásl se jí hlas. "Dneska večer?"

"Měli jsme odjet z města s ostatními," řekla Kristina hořce. "Teď už je pozdě."

"A opustit tvou matku, otce a děda?" Babi zavrtěla hlavou. "Nechat je samotné v jejich hrobech?"

"Bude lepší, když se k nim připojíme na hřbitově?" Vykřikla na ní Kristina. Natáhla se k Luce a stiskla jí ruku. "Ty víš o tomhle útoku? Ty a ten tvůj anarchistickej přítel? Je to důvod, proč jsi dneska ráno nepřišla do práce? Byla si s ním, ne?"

Jak by mohla Luce vědět, co měla její sestra na mysli? S kým měla být? S kým jiným, než s Danielem?

Samozřejmě. Luschka s ním musí být. Právě teď. A pokud si její vlastní rodina spletla Luschku s Luce...

Hruď se jí stáhla. Kolik času jí zbývá, než zemře? Co kdyby Luce našla Luschku předtím, než se to stane?

"Luschko."

Její sestra a babička se na ní dívaly.

"Co to s ní dneska večer je?" zeptala se Kristina.

"Pojďme." Babička se zamračila. "Myslíš, že je naši lidé zastaví venku navždy?"

Nad nimi na obloze se ozvalo hučení vrtule stíhacího letounu. Dost blízko na to, že když Luce vzhlédla, jasně viděla temný hákový kříž namalovaný na spodní straně křídla. Zamrazilo ji. Pak se městem rozlehlo další bum. Vzduch byl prosycený tmavým kouřem. Prorazili něco, co bylo velmi blízko. Další dvě masivní exploze otřásly zemí pod jejíma nohama.

V ulicích byl chaos. Davy se vytrácely se zákopů. Každý se rozptýlil do jedné z dvanácti úzkých uliček. Někteří se hnali po schodech do stanice metra čekat na pozemní bomby a jiní zmizeli v tmavých dveřích.

O blok dál Luce zahlédla někoho běžet: dívku jejího věku, v červené čepici s dlouhým kabátem z vlny. Otočila hlavu jen na vteřinu, než se rozběhla dál. Ale bylo to dost dlouho na to, aby ji Luce poznala.

Byla tam. Luschka.

Zápasila s babiččinou rukou. "Mrzí mě to. Musím jít."

Luce se zhluboka nadechla a rozběhla se po ulici přímo do vířícího kouře k místu, kde bylo bombardování nejhorší.

"Zbláznila ses?" křičela na ní Kristina. Ale neběželi za ní. Museli by být sami blázni.

Luce měla ztuhlé nohy, když se snažila přeskočit vysokou hromadu sněhu na chodníku. Když doběhla k rohu, kde viděla její minulé já zatočit, zpomalila. Pak se zhluboka nadechla.

Budova, která byla v polovině městského bloku přímo před ní, se zřítila. Zbyl z ní jen bílý kámen lemovaný černým popelem. Hluboko uvnitř zříceniny hořel oheň.

Exploze vyplivla na ulici hromadu trosek. Sníh byl žíhaný červenou barvou. Luce couvla, když si uvědomila, že ta červená nebyla krev, ale kusy červeného hedvábí. Muselo to být krejčovství. Několik spálených regálů s oblečením bylo poházených po ulici. V příkopě ležely na boku figuríny. Hořely. Luce si musela zakrýt ústa šátkem její babičky, aby se neudusila výpary. Všude byly kusy rozbitého skla a kamene, které lemovaly sníh.

Měla by se vrátit a najít babičku a sestru. Pomohly by jí dostat se do úkrytu, ale ona nemohla. Musela najít Luschku. Nikdy předtím nebyla tak blízko jednomu ze svých minulých já. Luschka jí mohla být schopná pomoct pochopit, proč byl její život jiný. Proč Cam vystřelil hvězdnou střelu do odrazu, o kterém si myslel, že je to ona, a proč řekl Danielovi, že je to pro ni lepší konec. Lepší konec, než co?

Pomalu se otočila a snažila se zahlédnout v noci záblesk červené čepice. Tam.

Dívka běžela z kopce směrem k řece. Luce se rozběhla taky.

Běželi stejným tempem. Když se Luce přikrčila při zvuku výbuchu, Luschka se přikrčila taky. Byla to podivná ozvěna pohybu, který udělala před chvílí Luce. A když doběhli k břehu řeky a měli město na dohled, Luschka zůstala stát ve stejně ztuhlém postoji, jako Luce.

Padesát metrů před ní její minulé já začalo vzlykat.

Tolik toho v Moskvě hořelo. Tolik domů bylo srovnaných se zemí. Luce se snažila pochopit, že dnes v noci byly promarněny i jiné životy, ale cítila, že to bylo tak vzdálené a nedosažitelné, jako kdyby to četla v učebnici dějepisu.

Dívka se dala znovu do pohybu. Běžela tak rychle, že jí Luce nemohla chytit ani kdyby chtěla. Běželi kolem obřích kráterů, které vznikly v dříve dlážděné silnici. Běželi kolem hořící

budovy, která praskala pod tíhou ohně, který se stále rozšiřoval na nové a nové cíle. Běželi kolem rozbitého převráceného vojenského vozidla, z něhož po stranách visely zčernalé ruce. Pak Luschka zahnula doleva na ulici a Luce už jí neviděla.

Luce pocítila vlnu adrenalinu, který jí tlačil dopředu. Její nohy byly jistější a běželi rychleji na zasněžené ulici. Lidé běželi takhle rychle jen, když byli zoufalí. Když je k tomu pobízelo něco většího. Luschka mohla běžet jen k jediné věci.

"Luschko-" Jeho hlas.

Kde byl? Na okamžik Luce zapomněla na její minulé já, zapomněla na ruskou dívku, jejíž život byl v nebezpečí, zapomněla, že Daniel nebyl její Daniel, ale pak-

Samozřejmě, že to byl její Daniel.

Nikdy nezemřel. Vždycky tam byl. On byl vždycky její a ona byla vždycky jeho. Všechno co chtěla, bylo najít jeho ruce a nechat se pohřbít v jeho náruči. On by věděl, co má dělat. Byl by schopen jí pomoct. Proč o něm předtím pochybovala?

Běžela dál po směru jeho hlasu. Ale nikde Daniela neviděla. Ani Luschku. Blok od řeky se Luce zastavila na prázdné křižovatce.

Její dech jí zamrznul v plicích. Studená pulzující bolest jí zněla hluboko v uších a ledové špendlíky jí bodaly do nohou tak, že to bylo nesnesitelné.

Ale jakou cestou měla jít?

Před ní byl obrovský prostor a prázdno. Všude bylo plno suti, které blokovalo ulice i železné oplocení. Ale i ve tmě mohla Luce říct, že se jednalo o starší demolici. Nebyla zničená bombou při náletech.

Nevypadala hezky. Byla to jen opuštěná ošklivá zřícenina. Nevěděla, proč před ní pořád stojí. Proč přestala utíkat, když uslyšela Danielův hlas - dokud se nechytila plotu a nezamrkala. Uviděla něco úžasného.

Kostel. Majestátní bílý kostel, který vyplňoval tu zející díru. Obrovské mramorové oblouky, které zdobily průčelí. Pět zlatých věží, které stoupaly vysoko do nebe. A uvnitř byla řada dřevěných lavic, kam až oko dohlédlo. V horní části bílého schodiště byl oltář. A všechny zdi a vysoké klenuté stropy byly nádherně zdobené freskami. Všude byli andělé.

Kostel Krista Spasitele.

Jak to Luce věděla? Proč si byla každým svým kouskem bytí jistá, že tahle nicota byla kdysi impozantní bílý kostelík?

Vzhledem k tomu, že tam před chvílí byla. Viděla cizí otisky rukou špinavých od popela: Luschka se tu zastavila. Dívala se na kostel a něco cítila.

Luce se chytila plotu a znovu zamrkala, protože uviděla Luschku jako dívku.

Seděla v jedné z lavic v bílých krajkových šatech. Varhany hrály, když lidé postupně chodili na bohoslužbu. Pohledný muž po její levici musel být její otec a žena vedle ní její matka. Byla tam i babička Luce, se kterou se už potkala, a Kristina. Všichni vypadali mladší a líp živení. Luce si vzpomněla, že její babička řekla, že už byli její rodiče mrtví. Ale tady se zdáli tak živí.

Zdálo se, že se s každým znají. Každý, kdo prošel kolem jejich lavice, je pozdravil. Luce si prohlížela její minulé já a jejího otce, který si potřásl rukou s hezkým mladým blonďákem. Mladík se naklonil přes lavici a usmál se na ní. Měl ty nejkrásnější fialové oči.

Znovu zamrkala a její vidina zmizela. Vnitřek kostela nebyl opět nic víc, než sutiny. Mrzla. A byla sama. Další bomba vybuchla za řekou a Luce z toho šoku klesla na kolena. Schovala si obličej do dlaní. Pak uslyšela někoho tiše plakat. Zvedla hlavu a zamžourala do tmy ve zřícenině. Uviděla ho.

"Daniel," zašeptala. Vypadal stejně. Jako kdyby z něj vyzařovalo světlo, a to i v téhle mrazivé tmě. Blond vlasy, které si stále projížděl prsty, fialovošedivé oči, které se vždy zaklesly s těmi

jejími. Jeho impozantní tvář s výraznými lícními kostmi a jeho rty. Srdce jí bušilo a těsněji sevřela železný plot, aby se k němu nerozběhla.

Hlavně kvůli tomu, že nebyl sám.

Byl s Luschkou. Utěšoval jí, hladil jí po tváři a slíbával z ní slzy. Měli kolem sebe omotané ruce a hlavy nakloněné v nikdy nekončícím polibku. Byli tak ztraceni ve svém objetí, že se nezdálo, že by si všimli třesu země, který způsobila další exploze. Vypadali, jako kdyby na světě byli jen oni dva.

Mezi jejich těly nebyl žádný prostor. Bylo příliš těžké všimnout si, kde jedno končilo a druhé začínalo.

Lucinda vstala a plížila se dopředu k jedné hromadě sutin ve tmě. Toužila být k němu blíž. "Myslela jsem, že tě nikdy nenajdu," slyšela říct Luce své minulé já.

"Vždycky najdeme jeden druhého," odpověděl Daniel a zvedl jí ze země, aby si jí k sobě mohl přitisknout blíž. "Vždycky."

"Hele vy dva!" ozval se hlas ze sousední budovy. "Jdete taky?"

Na druhé straně náměstí byla malá skupinka lidí, kteří byli hnáni do pevné kamenné budovy člověkem, kterého Luce neznala. Asi musel být hlavou téhle organizace, jejímiž členy byl i Daniel a Luschka. Museli to mít v plánu celou tu dobu, schovat se spolu před bombami. "Ano," zavolala Luschka na ostatní. Podívala se na Daniela. "Pojďme s nimi."

"Ne," jeho hlas byl strohý. Nervózní. Luce znala tenhle tón až příliš dobře.

"Budeme tady ve větším bezpečí, než na ulici. Není to snad důvod, proč jsme se setkali zrovna tady?"

Daniel se na ně obrátil. Jeho oči prošli kolem místa, kde se skrývala Luce. Nebe se rozzářilo další sérií zlatočervených výbuchů. Luschka zakřičela a zabořila tvář Danielovi do hrudi. Luce byla jediná, kdo viděl jeho výraz. Něco ho trápilo. Něco většího, než jen strach z bomb. Ale ne.

"Danieli!" zakřičel na ně chlapec z blízkosti budovy, která byla stále otevřená, aby jim nabídla úkryt. "Luschko! Danieli!"

Všichni ostatní už byli uvnitř.

Tehdy se Daniel otočil k Luschce. Přitáhl si její ucho blízko ke svým rtům. Ze své temné skrýše Luce toužila vědět, co jí šeptal. Jestli jí říkal něco z toho, co říkal jí, když byla smutná nebo ohromená. Chtěla běžet a odtáhnout Luschku pryč, ale nešlo to. Něco hluboko v jejím nitru jí nedovolilo se hnout. Upřela svůj pohled na Luschku, jako kdyby na tom závisel celý její život.

A možná že taky ho.

Luschka přikývla, když Daniel mluvil a její výraz se změnil z vyděšeného na klidný. Téměř mírumilovný. Zavřela oči. Ještě jednou přikývla. Pak zaklonila hlavu a na rtech se jí pomalu usadil úsměv.

Úsměv?

Ale proč? Jak? Bylo to skoro, jako kdyby věděla, co se stane.

Daniel ji držel v náruči a sklonil se k ní. Znovu ji políbil, pevně přitiskl rty na ty její, propletl jí ruce vlasy a pak pomalu sjížděl dolů k bokům. Po každém centimetru jejího těla.

Bylo to tak vášnivé, že se Luce začervenala, tak intimní, že nemohla dýchat a tak nádherné, že nemohla odtrhnout oči. Ani na sekundu.

Ani když Luschka začala křičet.

A změnila se ve spalující bílý oheň.

Plameny byly z jiného světa. Plynulé a skoro elegantní - svým zvláštním strašidelným způsobem, jako když se kolem bledého těla obtáčí dlouhý hedvábný šátek. Pohltil Luschku, protékal jí a obtáčel jí. Svítil, když spaloval její končetiny a zářil, a zářil - a pak zhasnul.

Daniel ji nepustil, ani když oheň sežehl jeho oblečení. Ne, když mohl držet plnou vahou její ochablé bezvládné tělo, které spalovaly plameny s ošklivým, štiplavým syčením. Nepustil ji ani když její kůže začala černat a mizet.

Teprve když se oheň vytratil -tak rychle, jako když někdo sfoukne svíčku- a nemohl držet nic jiného, než jen popel, sklonil Daniel paže k bokům.

Ani v těch nejdivočejších snech o návratu Luce do jejích minulých životů, by ji nenapadlo, že zažije svou vlastní smrt. Skutečnost byla ještě horší, než její nejtemnější noční můry. Stála v ledovém sněhu, ochromená její vizí a její tělo bylo tak ztuhlé, že se nemohla hýbat.

Daniel setřásl popel na sníh a začal plakat. Slzy mu stékaly po tvářích a čistily mu tváře ušpiněné od popela, který byl to jediné, co mu po ní zbylo. Jeho tvář se zkroutila. Ruce se mu třásly. Luce přišly holé, velké a prázdné, ne jako když -což jí naplňovalo zvláštním druhem žárlivosti- je měl ovinuté kolem pasu Luschky a hladil jí s nimi ve vlasech a držel její tváře v dlaních. Co byste proboha měli dělat s rukama, když jediná věc, kterou jste kdy chtěli držet je pryč? Dívka i celý váš dosavadní život - všechno je pryč.

Bolest v jeho obličeji chytila Luce za srdce. Mačkala ho a ždímala. Ke vší té bolesti a zmatku, který cítila věděla, že jeho muka byla horší.

Takhle se cítil celý život. Při každé její smrti.

Znovu a znovu a znovu.

Luce věděla, že se mýlila, když si myslela, že byl Daniel sobecký. Nebylo to tak, že by mu to bylo jedno. Nebylo mu to jedno, zabíjelo ho to. Pořád to nenáviděla, ale najednou pochopila jeho hořkost a jeho výhrady ke všemu. Miles ji možná miluje, ale jeho láska není nic v porovnání s tou Danielovou.

Už nikdy nemohla být.

"Danieli," vykřikla a vyšla ze stínů. Rozběhla se k němu.

Chtěla vrátit všechna ta objetí a polibky - jichž byla svědkem - kterými před chvíli zahrnul její minulé já. Věděla, že je to špatně, že všechno bylo špatně.

Danielovi se rozšířily oči. Tváří mu přelétl výraz naprostého zděšení.

"Co je to?" řekl pomalu. Vyčítavě. Jako kdyby právě nenechal Luce zemřít. Jako kdyby to, že je tam Luce, bylo ještě horší, než sledovat, jak umírá Luschka. Zvedl ruku, která byla pokrytá černým popelem a ukázal na ní. "Co se to tu děje?"

Bylo pro ní utrpení vidět, jak se na ní dívá. Zastavila se a zaháněla slzy. "Odpověz mu," řekl hlas ze tmy. "Jak ses sem dostala?"

Luce by poznala tenhle povýšený hlas kdekoliv. Nemusela vidět Cama vyjít ze dveří protileteckého krytu.

S měkkým zvukem, jako když se roluje obrovská vlajka, rozvinul svá velká křídla. Roztáhnutá vypadala ještě velkolepěji a strašidelněji, než obvykle. Luce se nemohl udržet a zírala na něj. Vrhaly zlaté odlesky na tmavou ulici.

Luce přimhouřila oči a snažila se pochopit scénu před sebou. Byli tam další postavy, které číhali ve stínech. Teď všichni vystoupili.

Gabbe. Roland. Molly. Arriane.

Všichni tam byli. Všichni s roztaženými křídli. Třpytivé moře zlata a stříbra, které oslňovalo tmavou ulici. Vypadaly nervózně. Jejich křídla se zachvěla, jako kdyby byli připravení skočit do bitvy.

Pro jednou Luce necítila strach z jejich svatozáře, která vycházela z jejich křídel, a z váhy jejich pohledů. Cítila se znechuceně.

"Díváte se na to vždycky?" zeptala se.

"Luschko," řekla Gabbe vyrovnaným hlasem. "Řekni nám, co se děje."

A pak se u ní najednou objevil Daniel a chytil jí kolem ramen. Zavrtěla se. "Luschko!"

"Nejsem Luschka!" zakřičela Luce a odstrčila ho. Odstoupila od něj. Byla zděšená. Jak mohli žít sami se sebou? Jak mohli všichni jen sedět a sledovat, jak umírá?

Bylo toho na ní příliš mnoho. Nebyla připravená to vidět. "Proč se na mě takhle díváš?" zeptal se jí Daniel.

"Není kdo si myslíš, že je, Danieli," řekla Gabbe. "Luschka je mrtvá. Tohle je ... Tohle je-" "Kdo to je?" zeptal se Daniel. "Jak tu může stát? Když-"

"Podívejte se na její oblečení. Ona je určitě-"

"Drž hubu, Came, ona nemůže být-" řekla Arriane, ale taky vypadala vystrašeně, že by Luce mohla být to, o čem mluvil Cam. Ve vzduchu se ozval další hrom. Výbuch dělostřeleckých granátů, které dopadly na budovu naproti přes ulici, Luce ohlušil. Dřevěný sklad vzplanul popelem. Mezi Luce a anděly nebylo ani dvacet stop. Vypadaly, že jsou k ní stejně ostražití, jako Luce k nim. Žádný z nich se nepřiblížil.

Ve světle doutnající budovy se před Danielem táhl jeho dlouhý stín. Soustředila se na jeho přivolání. Bude to fungovat? Její oči se zúžily a každý sval v těle měla napjatý. Byla v tomhle ještě nezkušená, nikdy nevěděla, jak se jí podařilo přivolat stín.

Když se tmavé obrysy začaly třást, udeřila. Stisknula stín oběma rukama a začala ho tvarovat do míče z tenké tmavé hmoty stejně, jako to viděla udělat své učitele Stevenna a Francescu na jedné ze svých prvních hodin na Shoreline. Přivolaní Vyhlašovatelé byly vždycky špinaví a beztvarý. Potřebovala, aby dostal zřetelné obrysy. Teprve pak mohl být protažen a vytvarován do velké plochy. Pak se Vyhlašovatel změnil: na obrazovku, kterou se protáhla do minulosti nebo na portál, jehož prostřednictvím krokovala do jiného času.

Tenhle Vyhlašovatel byl lepkavý, ale brzy se stal tvárným a za chvíli se změnil do tvaru dveří. Sáhla na něj a otevřela portál.

Nemohla tu zůstat déle. Měla poslání: najít její minulé já v jiném čase a dozvědět se, co Psanci mysleli tou cenou vykoupení a vystopovat původní prokletí mezi Danielem a jí.

Pak ho musela zničit.

Ostatní zalapali po dechu, když manipulovala s Vyhlašovatelem. "Kde ses naučila, jak na to?" zašeptal Daniel.

Luce zavrtěla hlavou. Její vysvětlení by ho jen zmátlo.

"Lucindo!" Poslední co slyšela byl jeho hlas, který volal její pravé jméno. Divné. Dívala se mu přímo do vyděšené tváře, ale neviděla, že by se jeho rty pohybovaly. Její mysl jí klamala. "Lucindo!" vykřikl ještě jednou hlasem plným strachu těsně předtím, než se Luce po hlavě vrhla do lákavé temnoty.

kapitola 2 SESLÁN NEBEM

Moskva - 15.října 1941

"Lucindo!" vykřikl Daniel znovu, ale bylo příliš pozdě. Byla pryč. Sotva se stačil objevit v bezútěšné sněhem pokryté krajině. Uviděl za sebou záblesk světla a cítil teplo požáru v okolí, ale jediné co ho zajímalo, byla Luce. Rozběhl se k ní z rohu ulice. Vypadala drobně v něčím ošuntělém kabátě. Byla vyděšená. Sledoval, jak otevírá stín a pak-

"Ne!"

Bomba spadla na budovu za ním. Země se zachvěla. Ulice se otřásla. Vzduch byl najednou plný směsi skla, oceli a betonu, která začala po chvíli pršet na zem. Po tom bylo na ulici mrtvolné ticho. Ale Daniel si toho sotva všimnul. Jen stál nevěřícně mezi troskami.

"Půjde dál do minulosti," zamumlal a oprášil si prach z ramen. "Půjde dál do minulosti," řekl někdo.

Ten hlas. Jeho hlas. Ozvěna?

Ne, to bylo na ozvěnu až příliš blízko. A příliš jasné na to, aby to byly jen jeho myšlenky. "Kdo to řekl?" Prošel kolem sutin, kde byla Luce.

Ozvaly se dva vzdechy.

Daniel čelil sám sobě. Jen ne tak úplně sobě - spíš jeho mladší verzi, o něco méně cynické verzi sama sebe. Ale v jaké době byl? A kde byl?

"Nedotýkejte se!" zakřičel na ně Cam. Byl oblečený v důstojnické uniformě, ve vojenských botách a obyčejném černém kabátě. Při pohledu na Daniela jeho oči zazářily.

Nevědomky se k sobě oba Danielové blížili. Opatrně kolem sebe kroužili ve sněhu v kruhu. Teď couvli.

"Drž se ode mě dál," varoval mladší Daniel toho staršího. "Je to nebezpečné."

"Já to vím," vyštěkl Daniel. "Nemyslíš si, že to vím?" Jen být k němu takhle blízko mu obracelo žaludek naruby. "Už jsem tu byl předtím. Jsem ty."

"Co chceš?"

"Já-" Daniel se rozhlédl kolem sebe a snažil se zorientovat. Po tisících let jeho života, lásky k Luce a jejího stálého ztrácení, se jeho vzpomínky staly jen útržkovitými. Bylo pro něj těžké vybavit si minulost. Ale tohle nebylo tak dávno. Na tohle místo si vzpomínal. Opuštěné město. Sníh na ulicích. Oheň na nebi.

Musela to být jedna z válek.

Ale tady - bylo na ulici místo, kde byl sníh roztátý. Tmavý kráter v bílém moři. Daniel klesl na kolena a sáhl na tmavý kruh popela na zemi. Zavřel oči. Vzpomněl si, jak mu tady umřela v náručí.

Moskva. 1941.

Tak tohle bylo to, co dělala - vracela se do svých minulých životů. Doufala, že to pochopí. Pravda ale byla, že nebyl žádný smysl nebo důvod pro její stále se opakující smrt. Daniel to věděl líp, než kdokoliv jiný.

Byly tu ale životy, kdy se jí snažil uvrhnout do světla v naději, že to něco změní. Někdy doufal, že jí udrží naživu dýl, i když to nikdy nefungovalo. Někdy -jako během obléhání Moskvy- se rozhodl poslat jí na cestu rychleji. Ušetřit jí. Tak, aby byl jeho polibek to poslední, co ve svém životě ucítí.

A to byly životy, které za sebou ve věčnosti nechávaly ty největší stíny. To byly životy, které vystupovaly a táhly k sobě Luce, když vstoupila do Vyhlašovatele stejně, jako k sobě táhne magnet železné piliny. Ty životy, kdy jí odhalil co potřebovala vědět, i když věděl, že jí to zničí.

Stejně jako její smrt v Moskvě. Moc dobře si na to vzpomínal a cítil se hloupě. Zašeptal jí odvážná slova, a dal jí hluboký polibek. Když umírala, měla na tváři blažený výraz. Nic to nezměnilo. Její konec byl stejný jako vždy.

A Danielovi bylo potom úplně stejně: Byl nešťastný. Bez nálady. Prázdný. Deprimovaný. Neutišitelný.

Gabbe vykročila z kopy sněhu a došla ke kruhu popela, kde zemřela Luschka. Její opeřená křídla v noci zářila a kolem těla měla třpytivou auru, když se hrbila nad sněhem. Plakala.

Zbytek z nich k němu taky přišlo blíž: Cam. Roland. Molly. Arriane. A Daniel, z dřívějška, doplnil jejich nesourodou skupinu.

"Jestli tu jsi proto, abys nás před něčím varoval," řekla Arriane, "řekni co musíš a pak běž." Její barevná křídla byla složená a vypadala skoro ochranářsky. Stoupla si před Daniela, který vypadal trochu zeleně.

Pro anděly bylo nezákonné a nepřirozené komunikovat s jejich dřívějším já. Daniel se cítil promrzlý a slabý. Jestli to bylo kvůli tomu, že se musel znovu vrátit do minulosti, kde zemřela Luce nebo proto, že byl tak blízko u jeho minulého já, to nemohl říct.

"Varovat nás?" ušklíbla se Molly a obešla Daniela kolem dokola. "Proč by Daniel Grigori sešel ze své cesty, aby nás varoval?" Protáhla obličej a ušklíbla se. Za ní byly vidět její křídla barvy mědi. "Ne, vzpomínám si na to, co má za lubem - tohle jeho skákání staletími. Stále jen hledá, ale vždycky přijde pozdě."

"Ne," zašeptal Daniel. To nemohla být pravda. Vydal se za ní, aby jí chytil a taky se mu to povede.

"Chtěla se tě zeptat," řekl Danielovi Roland, "co se stalo, že tě to přivedlo sem? Odkud přicházíš?"

"Skoro jsem zapomněl," řekl Cam a masíroval si spánky. "Je tu kvůli Lucindě. Ztratila se v čase." Obrátil se k Danielovi a zvedl na něj obočí. "Možná, že teď konečně odhodíš svou hrdost a požádáš o pomoc."

"Nepotřebuju pomoc."

"Vypadá to, jako kdybys jí potřeboval," ušklíbl se Cam.

"Nepleť se do toho," odplivl si Daniel. "Později nám způsobíš až moc problémů." "Ach, to je super." Cam zatleskal. "Dal si mi něco, na co se můžu těšit."

"Tohle je nebezpečná hra, kterou hraješ, Danieli," řekl Roland. "Já vím."

Cam se temně, zlověstně zasmál. "Tak. Konečně jsme u konce hry, viď?" Gabbe polkla. "Takže ... se něco změnilo?"

"Ona na to přišla!" řekla Arriane. "Otevřela Vyhlašovatele, vkročila do něj a je stále naživu!" Danielovi oči fialově zazářily. Odvrátil se od nich a díval se na zbytky kostela. První místo, kde uviděl Luschku. "Nemůžu tu zůstat. Musím ji chytit."

"No, podle toho, co si pamatuju," řekl Cam tiše, "se ti to nikdy nepodaří. Minulost je už napsaná, bratře."

"Tvoje minulost možná. Ale ne moje budoucnost." Daniel nemohl jasně myslet. Křídla ho na zádech pálila. Dolehla na něj jeho bolest. Byla pryč. Ulice byla prázdná. Nikdo jiný se o to nestaral.

Narovnal se v ramenou a pak je s povzdechem nechal znovu klesnout. Tam. Ta lehkost. Ta nejčistší svoboda. Teď mohl myslet jasněji. To, co potřeboval byla chvíle o samotě. Se svým druhým já. Věnoval Danielovi pohled a pak vzlétl k obloze.

O chvíli později uslyšel zvuk: stejný, jako když někdo roztahuje křídla, mladší křídla, a vzlétává ze země dole k obloze.

Daniel brzy chytil svoje druhé já na nebi. "Kam?"

Beze slova se usadili na římse v třetím patře poblíž rybníka Patriarcha. Bylo to naproti oknu Luce, které používali, aby sledovali, jak spí. Jeho vzpomínky byly sice neúplné, ale slabá vzpomínka na Luce ležící pod dekou stále ještě vysílala do Danielových křídel teplé mrazení. Oba byli temní. Ve vybombardovaném městě bylo smutné a ironické, že její dům byl ušetřený, i když ona ne. Stáli mlčky v chladné noci a pečlivě složili svá křídla na záda, aby třeba nedošlo k náhodnému kontaktu.

"Jak se pro ní vyvíjí věci v budoucnosti?"

Daniel si povzdechl. "Dobrá zpráva je, že je v jejím životě něco jiného. Prokletí bylo nějak ... změněné."

"Jak?" Daniel vzhlédl a i ve tmě byla vidět naděje, která se mu odrážela v očích. "Chceš tím říct, že v tamtom životě ještě neuzavřela smlouvu?"

"Myslíme si, že ne. To je součást toho všeho. Zdá se, že se otevřely nějaká zadní dvířka a to jí dovoluje žít déle, než bylo obvyklé-"

"Ale to je tak nebezpečné." Daniel mluvil rychle, zběsile, chrlil na něj stejné věci, které se mu honily hlavou poslední noc na Sword&Cross, když si uvědomil, že je to tentokrát jiné. "Mohla by zemřít a už se nevrátit. To by mohl být konec. Každá jednotlivá věc je součástí jedné dlouhé linie."

"Já vím."

Daniel umlknul a uklidnil se. "Mrzí mě to. Samozřejmě, že to víš. Ale ... otázka je - ví, proč je tenhle život jiný?"

Daniel se podíval na svoje prázdné ruce. "Jeden ze Starších Zhsmaelimů jí vyslýchal ještě předtím, než se Luce dozvěděla o své minulosti. Lucindě došlo, že se všichni pozastavují u toho, že není pokřtěná ... ale je toho ještě tolik, co neví."

Daniel přistoupil k okraji střechy a podíval se do tmavého okna. "Takže co je ta špatná zpráva?"

"Obávám se, že je toho hodně, co nevím. Nemůžu předpovídat následky svého útěku zpátky do minulosti, pokud se mi jí nepodaří najít a zastavit jí dřív, než bude příliš pozdě."

Dole na ulici zazněly sirény. Nálety byly u konce. Brzy začnou Rusové pročesávat město a hledat přeživší.

Daniel se probíral kousky jeho paměti. Šla dál do minulosti - ale do jakého života? Otočil se a tvrdě se podíval na své starší já. "Taky vzpomínáš, viď?"

"Takže ... ona se vrací?"

"Jo. Ale jak daleko do minulosti?" Mluvili současně a zírali na temnou ulici.

"A kde se zastaví?" řekl Daniel náhle a odstoupil od kraje. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. "Luce je teď jiná. Ona je-" Skoro ji mohl cítit. Čisté, nevinné světlo, podobné slunci. "Něco zásadního se změnilo. Konečně máme reálnou šanci. A já - nikdy jsem nebyl víc šťastný ... a nikdy jsem se tak strašně nebál." Otevřel oči a byl překvapený, když Daniel přikyvoval. "Danieli?"

"Ano?"

"Na co čekáš?" zeptal se Daniel s úsměvem. "Jdi pro ní."

A s tím Daniel otevřel Vyhlašovatele, který byl u střechy a vstoupil dovnitř.

kapitola 3

BLÁZNI SPĚCHAJÍ

Milano, Itálie - 25.květen 1918

Luce se vypotácela z Vyhlašovatele za zvuku výbuchu. Sklonila se a zakryla si uši. Prudký výbuch otřásl zemí. Přicházela jedna příšerná rána za druhou. Každá byla vždy větší a víc ochromující, než ta předtím, dokud se zvuky nesjednotily a nezdálo se, že mezi nimi není už žádná pauza. Nebyl žádný způsob jak uniknout tomu hluku, který neměl konce.

Luce se ocitla v oslepující tmě. Stočila se a snažila se chránit své tělo. Výbuchy se jí ozývaly až v hrudi. Prášily jí do očí a do pusy hlínu.

To všechno se stalo ještě předtím, než měla vůbec možnost vidět, kde skončila. Při každém výbuchu, který osvětlil okolí, zahlédla kousek polí, které byly protkané zákopy a polorozbořenými ploty. Ale pak světlo zmizelo a ona byla zase slepá.

Bomby. Stále padaly.

Něco bylo špatně. Luce chtěla projít časem a dostat se pryč z Moskvy a z války. Ale musela skončit zpátky tam, kde začala. Roland jí varoval před nebezpečím cestování Vyhlašovatelem. Ona ale byla příliš tvrdohlavá, aby ho poslouchala.

Ve tmě Luce o něco zakopla a tvrdě spadla na zem do bláta obličejem dolů. Někdo vyjeknul. Někdo, na kom přistála.

Vydechla a zvedla se. Ucítila ostré bodnutí v boku, na který spadla. Ale když uviděla na zemi ležet muže, zapomněla na vlastní bolest.

Byl mladý, asi v jejím věku. Malý s jemnými rysy a plachýma hnědýma očima. Jeho tvář byla bledá. Měl mělký dech. Dlaň, kterou si tisknul k břichu, měl pokrytou černou špínou. Pod rukou byla jeho uniforma nasáklá tmavě červenou krví.

Luce nemohla odtrhnout pohled od rány. "Neměla bych tu být," zašeptala si sama pro sebe. Chlapcovi se zachvěly rty. Jeho krvavá ruka se třásla, když si dělal na hrudi znamení kříže. "Och, umřel jsem," řekl s pohledem upřeným na ni. Měl doširoka otevřené oči. "Ty jsi anděl. Já jsem zemřel a dostal se do - Jsem v Nebi?"

Natáhl po ní svou třesoucí se ruku. Chtěla křičet a bylo jí na zvracení, ale všechno co mohla udělat, bylo vzít jeho dlaň do své a zakrýt mu s ní zející díru v jeho střevech. Další rána otřásla zemí a i s chlapcem, který na ní ležel. Přes prsty Luce začala prosakovat čerstvá krev. "Jsem Giovanni," zašeptal a zavřel oči. "Prosím. Pomoc mi. Prosím."

Teprve potom si Luce uvědomila, že už není v Moskvě. Země pod ní byla teplejší. Ne zasněžená, ale travnatá. Místy byla zničená a místo trávy tam byla bohatá černá půda. Vzduch byl suchý a prašný. Ten kluk s ní mluvil v italštině a stejně jako v Moskvě, mu rozuměla.

Její oči se přizpůsobily tmě. Viděla v dálce světlomety, které barvily kopce do fialova. A za kopci byla vidět večerní obloha pokrytá jasně bílými hvězdami. Luce se odvrátila. Nemohla se dívat na hvězdy, aniž by myslela na Daniela, a zrovna teď nemohla myslet na Daniela. Ne s rukama přitisknutýma k břichu toho chlapce, ne když umíral.

Alespoň ještě nezemřel. Jen si myslel, že jo.

Ani se mu nedivila. Byl zraněný a pravděpodobně byl v šoku. A pak možná viděl Vyhlašovatele. Černý tunel, který se zčistajasna objevil přímo vedle něj. Musel být vyděšený. "Budeš v pořádku," řekla dokonalou italštinou. Jazykem, který vždycky toužila umět. Cítila, že je pro ní přirozené mluvit tímhle jazykem. Její hlas jí taky přišel měkčí a jemnější, než očekávala. Nutilo jí to být zvědavá, jaká v tomhle životě bude.

Nadskočila při záplavě ohlušujících výstřelů. Střelba. Nekonečné, rychlé světelné oblouky na obloze. Zbarvily její vidění na bílo. Následovala spousta výkřiků v italštině. Pak uslyšela blížící se kroky v blátě. Blížili se.

"Jsme na ústupu," zamumlal chlapec. "Tohle není dobré."

Luce se podívala směrem ke zvuku blížících se vojáků a poprvé si všimla, že ona a zraněný voják nebyli sami. Nejméně deset dalších mužů leželo zraněných kolem nich. Sténalo a chvělo se. Krev se vsakovala do černé země. Jejich šaty byly spálené a roztrhané od pozemní miny, která je musela překvapit. Všude okolo byl ve vzduchu těžký pach hniloby, potu a krve, který všechno pohlcoval. Bylo to tak příšerné. Luce se kousla do rtu, aby nevykřikla.

Kolem ní proběhl muž v důstojnické uniformě. Pak se zastavil. "Co ta tady dělá? Tohle je válečná zóna, ne místo pro zdravotní sestry. Těmhle mrtvým už nepomůžeš, děvče. Alespoň dělej něco užitečného. Potřebujeme ošetřit zraněné."

Odběhnul dřív, než mu Luce stačila odpovědět. Oční víčka chlapce pod ní klesly a jeho tělo se začalo třást. Zoufale se rozhlédla kolem sebe a hledala pomoc.

Asi půl míle daleko bylo na úzké polní cestě dvě staře vypadající nákladní auta a dvě malé sanitky, zaparkované u nich.

"Hned jsem zpátky," řekla Luce chlapci a pevněji mu přitiskla ruce na břicho, aby zastavil krvácení. Když se od něj odtáhla, zoufale zakňučel.

Běžela ke kamionům. Klopýtala, když za ní vybuchnul další granát a zem se otřásla. Hlouček žen v bílých uniformách byly shromážděné kolem zadní části jednoho z kamionů. Sestry. Měly by vědět co dělat a jak pomoct. Ale když se Luce dostala dost blízko, aby jim viděla do obličeje, sevřelo se jí srdce. Byli to dívky. Některým z nich nemohlo být víc, než čtrnáct. Jejich uniformy vypadaly jako kostýmy. Prohlížela si tváře a hledala jednu konkrétní. Musel být nějaký důvod, proč se ocitla v tomhle pekle. Ale nikdo jí nepřišel povědomý. Bylo těžké pochopit klidné a jasné výrazy v jejich tvářích. Ani na jedné tváři nebyla vidět stejná hrůza, jakou bylo jasné, že má ve tváři vepsanou Luce. Možná, že už toho ve válce viděli tolik, že byly zvyklé na to, co dělaly.

"Voda." Ozval se hlas starší ženy z vnitřku vozu. "Obvazy. Gáza."

Dávala dívkám potřebné zásoby z vozu, které se pak pouštěly do práce a dávaly dohromady provizorní kliniku na pravé straně vozu. Řada zraněných mužů už byla přesunuta na vozíky. Další byli na cestě. Luce přešla k zásobám. Byla tma a nikdo jí neřekl ani slovo. Teď už to mohla cítit - stres, v jakém sestry byly. Musely být vyškolené, aby byly vyrovnané, a klidné kvůli zraněným vojákům, ale když se dívka před Luce natáhla, aby jí podala zásoby, třásly se jí ruce.

Kolem nich prošli vojáci v párech. Drželi zraněné za paže a za nohy. Někteří z mužů zamumlaly pár otázek o bitvě a zeptali se, jak těžce byli raněni. Byli tu ale i vážně ranění, jejichž rty nemohly vyřknout žádné otázky, protože byly příliš zaneprázdnění výkřiky bolesti, když museli být drženi v pase, protože jednu nebo dvě nohy jim utrhla mina.

"Voda." V náručí Luce přistála konvice. "Obvazy. Gáza." Vrchní sestra mechanicky dávala dávky ven z vozu a byla připravená dát zásoby další dívce, ale neudělala to. Upřela pohled na Luce. Sjela jí očima a Luce si uvědomila, že má na sobě stále ještě tlustý vlněný kabát babičky Luschky z Moskvy. Což bylo dobře, protože pod ním měla košili a džíny z jejího současného života.

"Uniforma," řekla nakonec žena stejně monotónním hlasem a hodila na ní stejné bílé šaty zdravotní sestry a čepici, jaké měly sestry okolo ní.

Luce vděčně kývla a pak se přikrčila za vozíkem a převlékla se. Byly to bílé volné šaty, které jí byly až ke kotníkům a byly silně cítit bělidlem. Snažila se utřít z rukou do vlněného kabátu vojákovu krev a pak ho hodila za strom. Ale ve chvíli, kdy si zapnula uniformu, vyhrnula si rukávy a zavázala si pásek kolem pasu, byla zcela pokrytá červenými skvrnami.

Popadla zásoby a rozběhla se zpátky silnicí. Scéna před ní byla příšerná. Důstojník nelhal. Bylo tam přinejmenším sto mužů, kteří potřebovali pomoc. Podívala se na obvazy v jejím náručí a přemýšlela, co by s nimi měla dělat.

"Sestro!" zavolal muž. Zrovna strkal nosítka do zadní části sanitky. "Sestro! Tenhle člověk potřebuje zdravotní sestru!"

Luce si uvědomila, že mluvil s ní. "Ach," řekla slabě. "Já?" Podívala se do sanitky. Bylo to tam malé a tmavé. Bylo tam místo tak pro dvě osoby, ale teď jich tam bylo šest. Ranění vojáci byli naloženi na nosítkách ve třech patrech po obou stranách. Pro Luce tam nebylo místo jen na podlaze. Někdo ji strčil do strany: Muž posunul na prázdné místo na podlaze další nosítka. Voják byl v bezvědomí a černé vlasy měl přilepené k tváři.

"Pokračuj," řekl voják Luce. "Odcházím."

Když se nehýbala, ukázal na dřevěné sedátko připevněné lanem k vnitřním zadním dveřím ambulance. Sklonil se a udělal ze svých rukou stoličku, aby pomohl Luce na sedátko. Další výbuch otřásl zemí a Luce nedokázala zadržet výkřik, který jí unikl ze rtů. Podívala se omluvně na vojáka, který zalapal po dechu a nadskočil.

Když seděla na malém sedátku, předal jí nádobu s vodou, obvazy a gázu. Začal zavírat dveře. "Počkejte," zašeptala Luce. "Co mám dělat?"

Muž se odmlčel. "Víš, jak dlouhá jízda do Milána je. Ovaž jim rány a udrž je v pohodlí. To je to nejlepší, co můžeš udělat."

Dveře se za Luce s bouchnutím zavřely. Musela se přitisknout ke stoličce, aby nespadla a nepřistála na vojáka u jejích nohou. V ambulanci bylo dusivé horko. Byl tam hrozný smrad. Jediné světlo vycházelo z malé lucerny, která visela na hřebíku v rohu. Na vnitřní straně dveří přímo za její hlavou bylo okno. Nevěděla, co se stalo Giovannimu, klukovi s kukou v břiše. Jestli ho ještě někdy znovu uvidí. A jestli vůbec přežije noc.

Auto nastartovalo. Ambulance zařadila rychlost a rozjela se vpřed. Voják na nejvyšších nosítkách začal sténat.

Potom, co jeli dál ustálenou rychlostí, Luce slyšela nějaký zvláštní zvuk. Něco kapalo. Naklonila se na stoličce a snažila se zaostřit v matném světle lucerny.

Byla to krev vojáka z horního lůžka, která kapala skrz prostěradlo vojáka na střední lůžko. Voják na prostředním lůžku měl otevřené oči. Díval se, jak mu kape krev na hruď, ale byl natolik zraněn, že se nemohl ani pohnout. Nevydal žádný zvuk. Ne, dokud se pramínek krve neproměnil skoro v potok.

Luce zanaříkala spolu s vojákem. Začala se zvedat ze sedátka, ale nebylo tam tolik místa, aby si mohla stoupnout. Musela se rozkročit kolem vojáka na zemi. Opatrně se zaklínila nohama vedle jeho hrudi. Když se sanitka třásla, zatímco jeli po hrbolaté cestě, chytila se napnutého prostěradla na horním lůžku a přitiskla mu gázu na břicho. Během několika vteřin byla prosáklá krví.

"Pomoc!" zavolal na řidiče záchranky. Nevěděla, jestli ji slyšel. "Co se děje?" zeptal se řidič se silným přízvukem.

"Ten člověk tady - krvácí. Myslím, že umírá."

"Tady všichni umírají, krásko," řekl řidič. Opravdu s ní teď flirtoval? O sekundu později se otočil a podíval se na ní otvorem za sedadlem řidiče. "Podívejte, omlouvám se. Ale nedá se nic dělat. Musím dostat zbytek těchhle lidí do nemocnice."

Měl pravdu. Už bylo příliš pozdě. Když sundala ruku z jeho břicha, začala z něj znovu stříkat krev. Tak hrozně moc, až se to zdálo nemožné.

Luce neměla žádná slova útěchy pro chlapce, který ležel pod ním, jehož oči byly doširoka rozevřené a vypadal k smrti vyděšený, když jeho rty zuřivě šeptaly Ave Maria. Proud krve, který šel od druhého chlapce, kapal po stranách a sdružovala se na prostěradle u jeho boků.

Luce chtěla zavřít oči a zmizet. Chtěla přivolat stíny, které obklopovaly lampu a najít Vyhlašovatele, který by ji přenesl někam jinam. Kamkoliv jinam.

Třeba na pláž na skalách pod Shoreline. Když s ní Daniel tančil na moři pod hvězdami. Nebo k tůni, kde zahlédla Daniela a její minulé já v žlutých plavkách potápět se. Brala by i Sword&Cross, spíš než tuhle ambulanci. A to i nejdrsnější momenty tam. Třeba, když jednu noc odešla za Camem do baru. Nebo když ho políbila. Dokonce by brala i Moskvu. Tohle bylo horší. Nikdy nečelila něčemu takovému.

Kromě-

Samozřejmě kromě jejího minulého života. Musela už zažít něco skoro přesně takového. To byl důvod, proč skončila tady. Někde v tomhle světě zničeném válkou byla dívka, která zemřela a vrátila se zpátky k tomuhle životu a pomalu směřovala k tomu, aby se stala jí. Byla si tím jistá. Musela ovázat rány a omýt je vodou a mezitím odolávat nutkání pozvracet se. To dalo Luce sílu přemýšlet o dívce, která si tohle v tomhle životě prožívala.

Proud krve už začal jen kapat a pak velmi pomalu začal mizet. Chlapec pod ním omdlel, takže to Luce mlčky celou dobu sledovala sama. Až se kapání zastavilo úplně.

Pak sáhla po ručníku a vodou začala omývat vojáka na lůžku uprostřed. Už to bylo dlouho od chvíle, kdy měl naposledy koupel. Luce ho jemně omyla a vyměnila mu obvaz kolem hlavy. Když se probral, dala mu napít vody. Jeho dýchání se vyrovnalo. Přestal se hýbat a v hrůze zíral na lůžko nad ním. Zdálo se ale, že se cítí trochu pohodlněji.

Zdálo se, že se všichni vojáci trochu uklidnili, když o ně pečovala. I ten uprostřed podlahy, který ještě neotevřel oči. Očistila i tvář kluka na horní posteli, který zemřel. Nemohla vysvětlit proč. Chtěla, aby taky vypadal klidněji.

Nemohla říct, kolik času uplynulo. Všechno co Luce věděla bylo, že tam byla tma a příšerný zápach. Bolela jí záda a byla vyprahlá a vyčerpaná- ale bylo jí líp než většině mužů kolem ní. Nechala si vojáka na levých spodních nosítkách až jako posledního. Byl těžce zraněn a Luce se bála, že by mohl ztratit ještě víc krve, kdyby se mu znovu snažila obvázat ránu. To nejlepší co mohla udělat, bylo sednout si vedle něj, umýt mu houbou jeho špinavou tvář a smýt mu krev z blonďatých vlasů. Byl krásný, i když byl špinavý od bahna. Moc krásný. Ale znepokojoval jí jeho krk, který pořád ještě krvácel do gázy. Pokaždé, když se dotkla místa vedle rány, vykřikl bolestí.

"Neboj se," zašeptala. "Zvládneš to."

"Já vím." Zašeptal to tak tiše a tak neuvěřitelně smutně, že si Luce nebyla jistá, že mu dobře rozuměla. Do té doby si myslela, že byl v bezvědomí. Zdálo se, že něco v jejím hlase ho donutilo probrat se.

Jeho víčka se zachvěla. Pak pomalu otevřel oči. Byly fialové.

Džbán vody jí spadnul z rukou. Daniel.

Její instinkt byl lehnout si vedle něj a pokrýt jeho rty polibky. Předstírat, že není tak těžce zraněný, jako byl.

Při pohledu na ní Daniel vytřeštil oči a snažil se posadit. Ale pak mu začala téct krev z krku a jeho tvář byla opět bez barvy. Luce neměla na výběr. Musela ho zastavit.

"Psst." Zatlačila mu na ramena a položila ho na nosítka. Pokoušela se ho přimět odpočívat. Svíjel se pod jejím sevřením. Pokaždé, když to udělal, na obvaze se objevila nová krev. "Danieli, musíš přestat bojovat," zaprosila. "Prosím, přestaň se vzpírat. Kvůli mně."

Jejich oči se na dlouhou intenzivní chvíli setkaly, a pak ambulance náhle zastavila. Zadní dveře se otevřely. Dovnitř začal z ulice proudit šokující závan čerstvého vzduchu. Byla tichá, ale i uprostřed noci měla Luce pocit, že je tohle místo součástí nějakého velkého města.

Miláno. Právě tam jí voják řekl, že jeli, když jí přidělil k ambulanci. Museli být v nemocnici v Miláně.

U dveří se objevili dva muži v armádních uniformách a začali rychle vynášet ven nosítka. Během několika minut byli zranění umístěni na kovových vozících s koly. Muži odtlačili

Luce z cesty, aby mohli vyndat i Danielova nosítka. Jeho víčka se znovu zachvěla a ona si všimla, že k ní natahuje ruku. Dívala se za ním, dokud jí nezmizel z dohledu. Pak se začala třást.

"Jsi v pořádku?" Dívka strčila hlavu dovnitř. Byla mladá a krásná s malými červenými ústy a dlouhými tmavými vlasy staženými do nízkého drdolu. Šaty ošetřovatelky jí sedly mnohem líp, než Luce ty její a byli tak čisté a bílé, že si Luce uvědomila, jak krvavá a zablácená byla. Luce vyskočila na nohy. Měla pocit, jako kdyby jí někdo přistihl při něčem zahanbujícím. "Jsem v pořádku," řekla rychle. "Já jen-"

"Nemusíš mi nic vysvětlovat," řekla dívka. Její tvář se zachmuřila, když se rozhlédla po vnitřku sanitky. "Můžu říct, že to asi bylo hodně zlý."

Luce se dívala, jak dívka zvedla těžký kbelík vody do ambulance. Hned se dala do práce. Drhla krvavé skvrny, vytírala podlahu a tím posílala zadními dveřmi ven proud červené vody. Nahradila špinavé prádlo ve skříni čistým a přidala do lucerny víc plynu. Nemohlo jí být víc, než třináct. Luce se postavila, že jí pomůže, ale dívka na ní jen mávla. "Posaď se. Odpočívej. Vždyť ty jsi s nimi přijela v sanitce, ne?"

Luce váhavě přikývla.

"Ty jsi byla jediná, kdo přijel z fronty?" Dívka se na chvíli zastavila od mytí, a když se podívala na Luce, její oříškově hnědé oči přetékaly soucitem.

Luce se chystala odpovědět, ale její ústa byla tak suchá, že nemohla mluvit. Jak to, že jí trvalo tak dlouho, než poznala, že se dívá sama na sebe?

"Ano," vypravila ze sebe šeptem. "Byla jsem úplně sama."

Dívka se usmála. "No, už nejsi. Je nás tu v nemocnici parta. Máme tu ty nejhezčí sestřičky. A nejhezčí pacienty. Ale nemyslím si, že sis toho ještě nevšimla." Začala k ní natahovat ruku, ale pak se podívala dolů a uvědomila si, jak byla špinavá.

Zachichotala se a znovu zvedla mop. "Já jsem Lucia." Luce se zastavila, aby jí neřekla: Já vím. "Já jsem-"

Její mysl byla prázdná. Snažila se vymyslet nějaké jméno, jakékoliv, které by jí mohlo projít. "Já jsem Doree - Doria," řekla nakonec. Skoro řekla jméno její matky. "Víš, kam odvezli vojáky, kteří tu byli?"

"Uh-oh. Nezamilovala ses do jednoho z nich, že ne?" Dobírala si ji Lucia. "Nové pacienty berou do východního oddělení, kde dají dohromady jejich životní funkce."

"Východní oddělení," zopakovala Luce.

"Ale měla bys jít za slečnou Fiero na sesternu. Dělá registraci a rozpisy" -Luce se zachichotala a ztišila hlas, když se naklonila k Luce- "doktorů, každé úterní odpoledne!" Všechno co mohla Luce udělat, bylo zírat na Lucie. Zblízka bylo její minulé já tak opravdové, tak živé, takový typ dívky, kterého by se Luce okamžitě ujala. Za jiných, normálních, okolností. Chtěla natáhnout ruku a obejmout Lucii, ale byla paralyzovaná nepopsatelným strachem. Vyčistila rány sedmi napůl mrtvým vojákům -včetně lásky jejího života- ale nebyla si jistá co dělat, když přišlo na Lucii. Ta dívka se zdála příliš mladá na to, aby věděla něco o tajemstvích, po kterých Luce pátrala, o prokletí, o Psancích. Luce se bála, že by z ní měla Lucia jen strach, kdyby začala mluvit o reinkarnaci a o nebi. Něco bylo na očích Lucie. Něco, díky čemu vypadala tak hrozně nevině - Luce si uvědomila, že Lucie toho ví ještě míň než ona.

Vystoupila z ambulance a odcházela. "Těšilo mě, Dorio," zavolala na Luce. Ale Luce už byla pryč.

Než Luce našla jeho pokoj, musela projít šest špatných pokojů a vylekat tři vojáky, z nichž jeden svrhl lékárničku. Daniel byl na pokoji na Východním oddělení s dalšími dvěma vojáky. Jeden z nich byl tichý muž, který měl celý obličej zavázaný. Další hlasitě chrápal a měl pod

polštářem ne moc dobře skrytou láhev whisky. Obě dvě nohy měl zlomené a zavěšené na pásce.

Samotná místnost byla holá a sterilní. Bylo v ní okno, ze kterého byl výhled na širokou městskou ulici lemovanou pomerančovníky. Stála nad jeho postelí a sledovala, jak spí. Luce došlo, jakým způsobem tu vykvetla jejich láska. Lucia mu nosila jídlo a on díky ní pomalu začal jíst. Pár byl neoddělitelný v době, kdy se Daniel uzdravoval. Nutilo jí to cítit se provinile, žárlivě a zmateně, protože nemohla říct, jestli tahle láska byla krásná nebo to byl jen další příklad toho, jak moc je všechno tohle zlé.

Jestli byla takhle mladá, když se setkali, museli mít v tomhle životě vážný vztah. Určitě s ním strávila roky, než se to stalo. Předtím, než zemře a bude reinkarnovaná do jiného života. Musela si myslet, že už budou navždy spolu - nemá ani tušení že navždy pro ní nebude znamenat navždy.

Ale Daniel to věděl. Vždycky to věděl.

Luce klesla na stranu jeho postele. Dala pozor, aby ho nevzbudila. Možná, že nebyl vždycky tak uzavřený a nepřístupný. Viděla, jak jí Moskvě těsně před smrtí něco zašeptal do ucha. Možná, že kdyby si s ním mohla v tomhle životě promluvit, zacházel by s ní jinak, než Daniel, kterého znala. Třeba by před ní všechno neschovával. Mohl by jí pomoct, to pochopit. Řekl by jí pro změnu pravdu.

Pak by se mohla vrátit do současnosti a tam už by před sebou neměli žádná tajemství. To bylo všechno, co doopravdy chtěla: aby se oba dva otevřeně milovali. A aby nezemřela.

Natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. Milovala jeho tváře. Byl otlučený a zraněný a pravděpodobně měl otřes mozku, ale jeho tvář byla teplá a hladká jako ta Danielova. Jeho obličej byl ve spánku tak klidný, že by se na něj mohla Luce dívat celé hodiny a nikdy by jí to neomrzelo. Byl pro ní perfektní. Jeho dokonalé rty byly pořád stejné. Když se jich dotkla prstem, byly tak měkké, že se musela sehnout a políbit ho. Ani se nepohnul.

Přejela mu rty po čelisti a políbila ho na stranu krku, kde nebyl pohmožděný. Pak pokračovala na klíční kost. V horní části jeho pravého ramene se její rty zastavily na malé bílé jizvě. Pro někoho jiného by to bylo téměř nerozeznatelné, ale Luce věděla, že to bylo místo, kde mu z těla vyrůstala křídla. Políbila zjizvenou tkáň. Bylo tak těžké vidět ho, jak bezmocně leží na nemocničním lůžku, když věděla, co umí. Když kolem ní rozprostřel svá křídla, Luce vždycky ztratila přehled o světě. Dala by všechno za to vidět ho, jak roztahuje svá obrovská bílá nádherná křídla, která by ukradla všechno světlo z místnosti. Opřela si hlavu o jeho rameno. Do kůže jí pálila jeho horká jizva.

...

Prudce zvedla hlavu. Neuvědomila si, že usnula, dokud jí nevzbudilo skřípání nosítek na nerovné dřevěné podlaze na chodbě.

Kolik bylo hodin? Sluneční světlo pronikalo dovnitř a osvětlovalo bílé přikrývky na postelích. Protáhla se a snažila se uvolnit ztuhlá ramena. Daniel ještě spal.

Jizvy na jeho rameni v ranním světle vypadaly ještě bělejší. Luce chtěla vidět druhou stranu jizvy, ale měl jí zavázanou. Alespoň se zdálo, že rána už nekrvácí.

Dveře se otevřely a Luce prudce vyletěla nahoru.

Lucia stála ve dveřích a měla v náručí tři tácy. "Ach! Tady jsi." Zněla překvapeně. "Už jsi snídala?"

Luce se začervenala a zavrtěla hlavou. "Já - uh -"

"Aha." Lucii se rozzářily oči. "Znám ten pohled. Do někoho ses zakoukala." Položila tácy na vozík a postavila se vedle Luce. "Neboj se, neřeknu to - pokud to nebudeš chtít." Naklonila hlavu a podívala se na Daniela. Dívala se na něj velmi dlouhou dobu. Nepohnula se, ani se nenadechla.

Její pohled připomínal ten její, když Daniela uviděla poprvé. Nevěděla, co by teď měla cítit. Pochopení. Závist. Zármutek. Všechno to v ní bylo.

"Je božský." Lucia zněla, jako kdyby jí bylo do pláče. "Jak se jmenuje?" "Jmenuje se Daniel."

"Daniel," zopakovala po ní mladá dívka. To slovo znělo téměř zbožně, když opustilo její rty. "Jednoho dne potkám takového muže. Jednou je všechny poblázním. Stejně jako ty, Dorio." "Co tím myslíš?" zeptala se jí Luce.

"Je tu ten další voják, o dvě dveře dál, ne?" řekla Lucia Luce, aniž by odtrhla pohled od Daniela. "Znáš ho? Giovanniho?"

Luce zavrtěla hlavou. Nic jí to neříkalo.

"Ten, který jde na operaci a pořád se na tebe ptá."

"Giovanni." Ten kluk, co byl postřelený do břicha. "Je v pořádku?"

"Jasně." Usmála se Lucia. "Neřeknu mu, že máš přítele." Mrkla na Luce a ukázala dolů na tácy se snídaní. "Dám ti teď něco k jídlu," řekla, když vycházela ven. "Uvidíme se později? Chci slyšet všechno o tobě a o Danielovi. Celý příběh, ano?"

"Jasně," zalhala jí Luce a její srdce trochu pokleslo.

Když byla zase sama s Danielem, znervózněla. V zahradě jejích rodičů, po bitvě s Psanci, se zdál Daniel šokovaný, když viděl, jak prochází Vyhlašovatelem. V Moskvě taky. Kdo ví, co by tenhle Daniel udělal, kdyby otevřel oči a zjistil, odkud pochází?

Jestli teda někdy otevře oči.

Znovu se naklonila nad postelí. Musel otevřít oči, ne? Andělé nemohli umřít. Bylo logické, že si myslela, že to není možné, ale co když tím, že procházela zpátky časem, něco pokazila? Viděla v kině Návrat do budoucnosti a kdysi složila ve vědecké třídě zkoušku z kvantové fyziky. To co dělala, měnilo časoprostorové kontinuum. A Steven Filmore, démon, který učil humanitní vědy na Shorelině, jí říkal něco o změně v čase.

Vlastně nevěděla, co to všechno znamenalo, ale věděla, že by to mohlo být hodně špatné. Stejně jako "zničit celou její existenci" špatné. Nebo možná jakoc"zabít svého andělského přítele" špatné.

V tu chvíli Luce zpanikařila. Chytila Daniela za ramena a začala s ním třást. Jemně - přece jen byl ještě před chvíli ve válce. Ale stačilo to na to, aby věděl, že potřebuje nějaké znamení. Hned teď.

"Danieli," zašeptala. "Danieli?"

A bylo tam. Začala se mu jemně hýbat oční víčka. Vydechla. Jeho oči se pomalu otevřely stejně, jako včera v noci. A stejně jako včera v noci, když jí uviděl, vyvalil na ní oči. Pohnul rty. "Ty jsi ... stará."

Luce se začervenala. "Nejsem," řekla se smíchem. To jí ještě nikdo nikdy neřekl.

"Ano, jsi. Ty jsi vážně stará." Vypadal skoro zklamaně. Promnul si čelo. "Chci říct, jak dlouho jsem-"

Pak jí to došlo: Lucia byla o několik let mladší. Ale Daniel se s Luciou do teď ještě nesetkal. Jak by mohl vědět, kolik jí je?

"Neboj se," řekla mu. "Musím ti něco říct, Danieli. Já - já nejsem kdo si myslíš, že jsem. Myslím tím, já jsem, myslím, vždycky jsem to byla já, ale tentokrát jsem přišla z ... no ..." Daniel zkřivil svou tvář. "Samozřejmě. Prošla jsi skrz a dostala ses sem."

Přikývla. "Musela jsem."

"Úplně jsem na to zapomněl," zašeptal a tím zmátnul Luce ještě víc. "Z jaké doby jsi? Ne, neříkej mi to." Mávl rukou a přitiskl se zády ke své posteli, jako kdyby měla nějakou nemoc. "Jak je to vůbec možné? V prokletí nebyly zjištěny žádné mezery. Neměla bys být schopna být teď tady."

"Mezery?" zeptala se Luce. "Nějaké nedostatky? Potřebuju to vědět-"

"Nemůžu ti pomoct," řekl a odkašlal si. "Musíš to zjistit na vlastní pěst. Taková jsou pravidla."

"Dorio." Žena, kterou Luce nikdy neviděla, stála ve dveřích. Byla blond, starší a vypadala přísně s její červenou naškrobenou čepicí Červeného kříže připnutou tak, aby jí na hlavě seděla šikmo.

Nejdřív Luce nedošlo, že žena mluví k ní. "Jste Doria, ne? Nová sestra co přijela transferem?" "Ano," řekla Luce.

"Dnes ráno budeme muset udělat nějaké papírování," řekla žena krátce. "Nemám žádné vaše záznamy. Ale nejprve pro mě uděláte laskavost."

Luce přikývla. Poznala, že má potíže, ale ona měla mnohem důležitější věci na starosti než papírování s touhle ženou.

"Doprovodíte Bruna na sál," řekla sestra.

"Dobře." Luce se snažila soustředit na sestru, ale všechno co chtěla, bylo vrátit se ke svému rozhovoru s Danielem. Konečně se mohla někam dostat. Další dílek do skládačky jejího života!

"Doprovodíte Giovanniho Bruna na operaci? Žádal si sestru, co byla ve službě, když byl převezen do nemocnice. Říká, že je sladká, a že mu zachránila život. Jeho anděl?" Žena věnovala Luce tvrdý pohled. "Holky mi říkali, že jste to vy."

"Ne," řekla Luce. "Já ne-"

"Na tom nezáleží. To je to, co si myslí." Sestra ukázala ke dveřím. "Pojďme." Luce vstala z Danielovi postele. Nedíval se na ní. Jeho pohled směřoval ven z okna. Povzdechla si. "Musíme si promluvit," zašeptala, když jí stále neopětoval pohled. "Hned jsem zpátky."

...

Operace nebyla tak hrozná, jak mohla být. Všechno co musela Luce udělat, bylo držet Giovanniho malé, měkké ruce a šeptat mu různé věci, zatímco podávala doktorovi nástroje a snažila se nedívat se, když hledal množství kousků šrapnelů v jeho krvavých střevech a následně je vyndával. Pokud doktora napadlo, že k tomuhle nemá dostatečné množství zkušeností, nic neřekl. Nebyla pryč ani hodinu.

Bylo to ale dost dlouho na to, aby se vrátila do Danielova pokoje a našla jeho postel prázdnou. Lucia měnila povlečení. Vrhla se k Luce a ta si myslela, že jí chce obejmout. Místo toho se jí zhroutila k nohám.

"Co se stalo?" zeptala se Luce. "Kam zmizel?"

"Já nevím." Dívka začala plakat. "Odešel. Právě odešel. Já nevím kam." Podívala se na Luce. Její oříškové oči byly naplněné slzami. "Řekl mi, ať ti od něj vyřídím sbohem."

"Nemůže být pryč," řekla Luce polohlasně. Ani neměli možnosti si promluvit. Samozřejmě, že neměli. Daniel věděl přesně co dělá, když odešel. Nechtěl jí říct celou pravdu. Něco skrýval. Jaká jsou pravidla, o kterých se zmiňoval? A co ta zadní vrátka?

Tvář Lucie zrudla. Její slova byla provázená škytáním. "Vím, že bych neměla plakat, ale já to nedokážu vysvětlit ... Mám pocit, jako kdyby někdo zemřel."

Luce znala ten pocit. To měli společné: Když Daniel odešel, obě dívky byly neutišitelné. Luce zaťala dlaně do pěstí. Cítila vztek a zklamání.

"Nebuď dětinská."

Luce zamrkala. Nejdřív si myslela, že dívka mluví s ní, ale pak si uvědomila, že Lucia kárala sama sebe. Luce se narovnala a snažila se nedávat najevo třes svých ramenou, jako kdyby její klid měl vzchopit i sestru vedle ní.

"Lucio." Luce se natáhla k dívce, aby jí mohla obejmout.

Dívka ale udělala krok zpět. Obrátila se k Luce zády a čelila Danielově prázdné posteli. "Jsem v pohodě." Vrátila se ke stlaní postele. "Jediná věc, kterou můžeme kontrolovat je práce, kterou děláme. To vždycky říká sestra Fiero. Zbytek je jen v našich rukou."

Ne. Lucia se mýlila, ale Luce jí nechtěla opravovat. Luce tomu moc nerozuměla, ale jedno věděla - její život neměla ve svých rukou ani náhodou. Ona mohla ovlivnit svůj osud. Nějak.

Ještě nevěděla jak, ale cítila, že se řešení už blížilo. Jak jinak by se mohla objevit na tomhle místě v tenhle čas? Jak jinak by věděla, že je čas jít dál?

V pozdním ranním světle se za skříní v rohu táhnul stín. Vypadalo to, že by ho mohla použít, ale nebyla si úplně jistá, jestli má schopnosti na to přivolat ho. Chvíli se na něj soustředila a čekala. Dívala se na místo, kde sebou stín škubal. Bojovala proti pocitu znechucení, který jí najednou prostoupil. Popadla ho. Na druhé straně místnosti se Lucia zaměřovala na převlékání povlečení a snažila se nedat najevo, že pláče.

Luce pracovala rychle, přičemž Vyhlašovatele vytvarovala do koule. Pak ho zpracovala prsty. Bylo to rychlejší, než kdy předtím.

Zadržela dech, něco si přála a zmizela.

kapitola 4

ČAS ZAHOJÍ VŠECHNY RÁNY

Miláno, Itálie - 25.květen 1918

Daniel byl obezřetný a napjatý, když vycházel z Vyhlašovatele.

Nebyl zvyklý na to, rychle se zorientovat v nové době a místě. Nevěděl kde byl, nebo co by měl dělat. Věděl jen, že minimálně jedna verze Luce byla někde v okolí a nejspíš potřebovala jeho pomoc.

Byl v bílém pokoji. Před ním byly bílé pokrývky, bílé rámy oken a zářivě bílé slunce, které procházelo okny dovnitř. Na okamžik byl všude klid. Pak ho zaplavily jeho vlastní vzpomínky.

Miláno.

Byl zpátky v nemocnici, kde dřív pracovala jako sestra během První krvavé války. Tam v posteli v rohu byl Traverti - jeho spolubydlící ze Salerna, který po cestě do jídelny šlápl na pozemní minu. Obě nohy měl spálené a zlámané. Byl ale tak okouzlující, že mu všechny sestry potají nosily láhve whiskey. Vždycky měl pro Daniela nějaký vtip. A tam, na druhé straně místnosti, byl Max Porter. Brit se spáleným obličejem, který nikdy nevydal ani hlásku, dokud nezačal křičet, jako kdyby se rozpadal na kusy, když mu sundávali obvazy.

Právě teď byli oba muži, kteří s ním sdíleli pokoj, v uměle vyvolaném spánku pod vlivem morfia. Ve středu místnosti byla postel, kde ležel potom, co byl zasažený kulkou do krku poblíž fronty Piave River. Byl to hloupý útok; a oni vkročili přímo do jeho středu. Daniel ale narukoval do války jen kvůli tomu, že byla Lucia zdravotní sestra. Takže pro něj to bylo dobré. Promnul si místo, kam ho zasáhla kulka. Cítil tu bolest, jako kdyby se to stalo včera.

Daniel tam zůstal tak dlouho, dokud se neuzdravil a lékaři byli ohromeni tím, že neměl ani jizvu. Dnes měl krk hladký a bezchybný, jako kdyby ho nikdy nepostřelili. Za ta léta byl Daniel zbitý, týraný, vyhozený z balkonu, postřelený do krku, do břicha a do nohy, mučen žhavým uhlím a tažený přes město asi tuctem ulic. Ale po podrobném studiu každého centimetru jeho kůže, byly viditelné jenom dvě malé jizvy: dvě jemné bílé čáry nad jeho lopatkou, kde jsou k jeho tělu připojená křídla.

Všichni padlí andělé měli tyhle jizvy, když získali svá lidská těla. Svým způsobem byly jizvy způsob, jak se mohli navzájem rozeznat.

Většina ostatních si libovala v jejich imunitě proti jizvám. No, s vyjímkou Arriane, ale její jizva na krku byl jiný příběh. Cam, ale i Roland svedli ty nejstrašnější bitvy snad se všemi na Zemi. Samozřejmě, že se nikdy nenechali zabít, ale zdálo se, že mají rádi, když jsou úplně rozmlácení. Věděli, že za pár dní budou vypadat zase bezchybně.

Pro Daniela byla jeho existence bez jizev jen další důkaz, že neměl osud ve svých rukách. Nic co udělal nikdy nemělo žádné důsledky. Tíha vlastní marnosti byla zdrcující, zvlášť když šlo o Luce. A náhle si vzpomněl, že ji tu v roce 1918 vlastně viděl. A vzpomněl si na svůj útěk z nemocnice. Byla jen jedna věc, na které mohly být zanechány jizvy - na jeho duši.

Byl zmatený, když jí předtím uviděl - stejně zmatený, jako byl teď. V té době si myslel, že nebyl žádný způsob, jak by smrtelná Lucinda mohla být schopná tohle udělat - procházet časem a navštěvovat své staré já. Nebyl žádný způsob, jak by to mohla přežít. Teď Daniel samozřejmě věděl, že se něco v životě Lucindy Price změnilo, ale co to bylo? Začalo to s jejím nedostatkem na smlouvě s nebem, ale bylo na tom něco víc - proč na to nemohl přijít? Znal pravidla a kritéria prokletí tak, jako nic jiného, tak jak bylo možné, že mu odpověď stále unikala-

Luce. Musela provést tyhle změny ve své vlastní minulosti. Když si to uvědomil, jeho srdce pokleslo. Muselo se to stát během jejího průchodu Vyhlašovateli. Samozřejmě, musela něco

změnit, aby tohle všechno bylo možné. Ale kdy? Jak? Daniel do ničeho z toho nemohl zasahovat.

Musel jí najít tak, jak to vždycky sliboval. Ale musel taky zajistit, aby se jí podařilo udělat cokoliv, co udělat musela, aby změnila svou minulost, a mohla se znovu stát Lucindou Price- jeho Luce.

Možná, že kdyby se mu jí podařilo chytit, mohl by jí pomoct. Mohl by jí vést v okamžiku, kdy by pro všechny změnila pravidla hry. Jen tak tak jí minul v Moskvě, ale teď jí našel v tomhle životě. Musel jen přijít na to, proč byla zrovna tady. Vždycky tu byl nějaký důvod. Něco, co jí přitáhlo právě sem. Bylo to někde v hlubokých záhybech její paměti -

Och.

Jeho křídla ho začala pálit. Zastyděl se. Tenhle život v Itálii byl temný a její smrt byla opravdu ošklivá. Nikdy se nepřestal obviňovat z toho, jakým příšerným způsobem tady skončil její život.

Ale tohle bylo stovky let po tom životě. Jednalo se o nemocnici, kde se poprvé setkali, když byla Lucia tak mladá, krásná, nevinná a lákavá až mu to bralo dech. Tady se do něj okamžitě a naprosto zamilovala. Ačkoliv byla příliš mladá na to, aby jí Daniel dal najevo, že její lásku opětuje, nikdy neodrazoval její náklonnost k němu. Měla ve zvyku vklouznout svou rukou do té jeho, když se procházeli pod pomerančovníky na náměstí Piazza della Rupubblica, ale když jí stiskl ruku nazpátek, začervenala se. Vždycky ho donutilo zasmát se tomu, jak mohla být v jednu chvíli tak smělá a hned potom tolik plachá. Říkala mu, že chce, aby si jí jednou vzal. "Jsi zpátky!"

Daniel se otočil. Neslyšel, že by se otevřely dveře. Lucie vyskočila, když ho uviděla. Zářila, a ukazovala mu perfektní řadu drobných bílých zubů. Její krása mu brala dech.

Co tím myslela, že se vrátil? Ach, jeho minulé já se vlastně schovalo před Luce, kvůli tomu, že měl strach, aby jí náhodou nějakou nešťastnou náhodou nezabil. Nebylo mu dovoleno prozradit jí, co po něm chtěla vědět; musela na to přijít sama. Kdyby jí třeba i jen něco naznačil, prostě by vzplanula. Kdyby tu zůstal, naléhala by na něj a on by jí možná byl donucený říct pravdu ... a to se nedovážil.

A tak jeho minulé já uteklo. Teď už byl nejspíš v Bologni.

"Jsi v pořádku?" zeptala se ho Lucia a přistoupila k němu. "Opravdu by sis měl znovu lehnout. Tvůj krk-" Natáhla ruku a dotkla se místa, kde byl před více než devadesáti lety postřelen. Její oči se rozšířily a ona odtáhla ruku. Zavrtěla hlavou. "Myslela jsem - Přísahala bych, že-"

Začala si ovívat tvář hromadou složek, které měla v ruce. Daniel jí vzal za ruku a vedl ji k okraji postele, kde se oba posadili. "Prosím," řekl, "můžeš mi říct, byla tu dívka-"

Dívka stejná jako ty.

"Doria?" zeptala se Lucia. "Tvoje ... přítelkyně? S velmi krátkými vlasy a legračníma botama?"

"Ano." Daniel vydechl. "Můžeš mi ukázat, kde je? Je to velmi naléhavé." Lucia zavrtěla hlavou. Nemohla odtrhnout oči od jeho krku.

"Jak dlouho jsem tu byl?" zeptal se jí.

"Přijel jsi včera večer," řekla. "Ty si to nepamatuješ?"

"Mám to rozmazané," zalhal jí Daniel. "Musel jsem se praštit do hlavy."

"Byl jsi velmi těžce raněn." Kývla. "Sestra Fiero si nemyslela, že to zvládneš, dokud ráno nepřišel doktor a-"

"Ne," vzpomněl si. "To si nemyslela."

"Ale ty jste to zvládnul a my jsme byli všichni rádi. Myslím, že s tebou Doria zůstala celou noc. Pamatuješ si to?"

"Proč by to dělala?" řekl Daniel ostře a tím Lucii překvapil.

Ale samozřejmě, že s ním Luce zůstala. Daniel by udělal to samé.

Po jeho boku si Lucia odfrkla. Rozrušilo jí, že byl kvůli tomu naštvaný. Položil jí ruku kolem ramen. Téměř okamžitě ucítil závrať. Bylo tak snadné zamilovávat se do ní každou vteřinu její existence! Trochu se od ní odtáhl, aby se mohl soustředit.

"Víš, kde teď je?"

"Odešla." Lucia se kousla nervózně do rtu. "Když jsi odešel, byla rozrušená a najednou někam zmizela. Ale nevím kam."

Takže znovu utekla. Jaký blázen Daniel byl, trmácel se časem, zatímco Luce jím závodila. Musel ji chytit, i když; možná by jí mohl pomoct nasměrovat na okamžik, kde by mohla udělat všechny ty změny. Pak by jí už nikdy neopustil, a dohlédnul by na to, aby se jí nic nestalo. Jen by byl s ní a navždy jí miloval. Vyskočil z postele. Už byl u dveří, když k němu mladá dívka natáhla ruku, aby ho zastavila.

"Kam jdeš?" "Už musím jít." "Za ní?"

"Ano."

"Ale měl bys tu zůstat o trochu dýl." Její dlaň byla v té jeho vlhká. "Doktoři říkali, že potřebuješ trochu odpočinku," řekla tiše. "Já nevím co to se mnou je. Já prostě jen nesnesu, pokud teď odejdeš."

Daniel se cítil hrozně. Přitiskl si její drobnou ruku na srdce. "Sejdeme se znovu."

"Ne," zavrtěla hlavou. "Můj otec to řekl, i můj bratr a pak šli do války a zemřeli. Nemám už nikoho. Prosím, neodcházej."

Nemohl to snést. Ale jestli ji chtěl někdy znovu najít, tak tohle byla jeho jediná šance.

"Až válka skončí, ty a já se znovu setkáme. Jednou v létě pojedeš do Florencie a až budeš připravená, najdeš mě v zahradách Boboli-"

"Co bych tam dělala?"

"Hned za palácem Pitti, na konci Spider Lance, kde kvetou hortensie. Hledej mě tam." "Musíš mít horečku. To je šílené!"

Přikývl. Věděl, že bylo. Nenáviděl to, že neexistuje jiná alternativa, než poslat tuhle nádhernou, sladkou dívku na tak příšernou cestu. Musela jít do těch zahrad, stejně jako Daniel teď musel jít za Lucindou.

"Budu tam, čekat na tebe. Věř v to."

Když jí políbil na čelo, její ramena se začala otřásat v tichých vzlycích. Proti všem svým instinktům se Daniel odvrátil a vrhl se do Vyhlašovatele, který by ho mohl vzít zpátky.

kapitola 5

MIMO VYTYČENOU CESTU

Helston, Anglie - 18.června 1854

Luce prolétla Vyhlašovatelem rychle jako auto, které se dostalo mimo rychlostní kontrolu. Narážela a strkala do jeho temných stran. Měla pocit, jako kdyby jí někdo hodil dolů odpadní rourou. Nevěděla kam míří a co tam najde. Přišlo jí, že byl tenhle Vyhlašovatel užší a míň poddajný, než ten minulý. Byl plný mokrého větru, co jí šlehal do tváří, když se nořila stále hlouběji do temného tunelu.

Krk měla ještě vyschlý a její tělo bylo stále unavené z nedostatku spánku v nemocnici. Při každém kroku se cítila víc ztracená a nejistá.

Co dělala v tomhle Vyhlašovateli?

Zavřela oči a snažila se naplnit svou mysl myšlenkami na Daniela: silné sevření jeho rukou, intenzivní záře v jeho očích, jak se výraz v jeho tváři změnil pokaždé, když vstoupila do místnosti. Dokonalý pocit, když byla zabalená v jeho křídlech. Když byly tak vysoko, že se jí zdál svět i její starosti hrozně vzdálené.

Jak pošetilé od ní bylo, když utekla! Tu noc v zahradě se jí zdálo krokování Vyhlašovatelem jako ta správná věc a taky jako to jediné, co mohla udělat. Ale proč? Proč to udělala? Jaký hloupý nápad jí to donutil udělat? Tehdy to vypadalo jako dobrý tah? A teď byla daleko od Daniela a od každého, na kom jí záleželo. A všechno to byla její vina.

"Ty jsi takový idiot!" zakřičela do tmy.

"Hej ty," ozvalo se. Byl to chraplavý a tupý hlas. Zdálo se jí, že přichází z místa hned vedle ní. "Není třeba se urážet!"

Luce ztuhla. Nikdo přece nemůže být v té naprosté tmě jejího Vyhlašovatele. Je to tak? Musí slyšet věci, které tak ve skutečnosti nejsou. Postupovala dopředu rychleji.

"Zpomal, ano?"

Zadržela dech. Ten hlas zněl nesrozumitelně a vzdáleně, jako kdyby někdo mluvil ze stínu. Ne, někdo tu byl. S ní.

"Haló," zavolala a těžce polkla. Žádná odpověď.

Vítr sílil. Bičoval jí do tváře a ozýval se jí v uších. Klopýtala ve tmě vpřed. Měla stále větší a větší strach. Až nakonec zvuk, který slyšela zeslábl a byl nahrazen jiným zvukem. Neutichajícím šumem. Něco, jako vlny, které se tříští v dálce.

Ne, ten zvuk byl příliš stabilní na to, aby to byly vlny, pomyslela si Luce. Vodopád.

"Řekl jsem, abys zpomalila." Luce sebou trhla. Ten hlas byl zpět. Centimetr od jejího ucha. Držel s ní krok, zatímco běžela. Tentokrát to ale znělo rozzlobeně.

"Nic se nenaučíš, když svojí minulostí proletíš tak rychle." "Kdo jsi? Co po mě chceš?" zakřičela. "Vypadni!"

Narazila tváří do něčeho studeného a tvrdého. Šum vodopádu jí ohlušil. Byl dost blízko, že cítila, jak jí kapky vody dopadají na kůži. "Kde to jsem?"

"Jsi tady. Jsi ... na Pauze. Už jsi někdy slyšela o tom, zastavit se přivonět si k pivoňkám?" "Myslíš růže." Luce kolem sebe ve tmě cítila štiplavý zápach nějakých minerálů. Nebyl nepříjemný, ani neznámý, jen matoucí. Uvědomila si, že ještě nevystoupila z Vyhlašovatele. Kolem ní nebyl žádný život, což mohlo znamenat jenom jedno -

Stále byla uvnitř.

Byla tam příšerná tma, ale její oči si na ní začaly zvykat. Vyhlašovatel měl formu jakési malé jeskyně. Podlaha byla ze stejného chladného kamene, jako stěny, po kterých depresivně stékal proud vody. Vodopád, který slyšela, byl někde nahoře.

A pod ní? Deset metrů kamenné římsy a pak už nic. Jen tma.

"Nemám nejmenší tušení, jak jsi tohle udělal," zašeptala Luce sama pro sebe. "Co?" zeptal se chraplavý hlas.

"Zastavit ve Vyhlašovateli," řekla. Nemluvila přímo s ním a stále ho neviděla. Ale skutečnost, že se tu nakonec zastavila, ať už byla kdekoliv, a že tu byla s ním, ať už to byl kdokoliv - byla určitě důvod k panice.

Ale přesto si nemohla pomoct a obdivovala okolí. "Nevěděla jsem, že takové místo existuje. Místo, které je mezi dvěma světy."

Nevzrušeně si odfrkl. "Dala by se napsat celá kniha o tom, co ještě nevíš, holka. Ve skutečnosti - myslím, že by jí někdo měl napsat. Ale to sem nepatří." Chraptivě zakašlal. "A myslel jsem pivoňky, jen tak mimochodem."

"Kdo jsi?" Luce se posadila a opřela se zády o zeď. Doufala, že si majitel hlasu nevšimne, jak se jí třásly nohy.

"Kdo? Já?" zeptal se. "Já jsem jenom ... já. Jsem prostě tady." "Dobře ... a co tu děláš?"

"Och, vždyť víš, poflakuju se." Odkašlala si a znělo to, jako když někdo třepe s kameny. "Líbí se mi tady. Je to tu hezké a klidné. Někteří z těchhle Vyhlašovatelů můžou být takové malé zoo. Ale ne tvoje, Luce. Ještě ne."

"Jsem zmatená." Víc, než zmatená. Luce byla vystrašená. Měla by vůbec mluvit s tímhle cizincem? Jak mohl vědět, jak se jmenuje?

"Z větší části jsem jen tvůj obyčejný pozorovatel. Ale někdy cestujícím i naslouchám." Jeho hlas se blížil, což donutilo Luce se chvět ještě víc. "Jako tebe. Jsem tu ve chvílích, když potřebují cestující mé rady. Byla už jsi u vodopádu? Velmi malebné místo. A navíc, vodopády padají velmi hluboko."

Luce zavrtěla hlavou. "Ale ty jsi říkal, že je to můj Vyhlašovatel? Záznam o mé minulosti. Tak proč bys-"

"Fajn! Pro - miň!" Hlas sílil a byl rozčílený. "Ale můžu ti položit otázku: Pokud jsou ti tunely tvé minulosti tak drahé, tak proč necháváš své Vyhlašovatele dokořán, aby mohl dovnitř skočit celý svět? Hmm? Proč je prostě nezamkneš?"

"Já nechtěla jsem, um ..." Luce netušila, že je nechala dokořán. A netušila, že by Vyhlašovatelé mohli být dokonce i zamčené.

Slyšela malé zašustění, jako kdyby někdo hodil do kufru boty nebo oblečení, ale pořád nic neviděla. "Vidím, že ti moje přivítání už bohatě stačilo. Nebudu tu ztrácet čas." Hlas zněl najednou vzdáleně. A pak se ozvalo tiše z dálky: "Sbohem."

Hlas zmizel ve tmě. Uvnitř Vyhlašovatele bylo opět skoro úplné ticho. Slyšela jen měkké šplouchání vodopádu nad ní. Jen zoufalý tlukot svého srdce.

Jen na okamžik nebyla sama. I když jí jeho hlas znervóznil a vystrašil, alespoň na chvíli ... nebyla sama.

"Počkej!" zavolala a zvedla se na nohy. "Ano?" hlas byl zpátky u ní.

"Nechtěla jsem tě vykopnout," řekla. Z nějakého důvodu nebyla připravená na to, aby ten hlas jen tak zmizel. Něco na něm bylo. Znal jí. Řekl jí jménem. "Jen jsem chtěla vědět, kdo jsi." "Oh, do pekla," řekl trochu veseleji. "Můžeš mi říkat ... Bille."

"Bille," opakovala. Mžourala, aby v slabém osvětlení viděla víc, než jen jeskyně kolem ní. "Jsi neviditelný?"

"Někdy. Ne vždy. Nemusím být, když nechci. Proč? Byla bys raději, kdybys mě viděla?" "Mohlo by to udělat věci o trochu míň zvláštními."

"Neznamená to tedy, že záleží na tom, jak vypadám?" "No-" začala Luce.

"Takže" -jeho hlas zněl, jako kdyby se usmíval- "jak chceš, abych vypadal?"

"Já nevím." Luce si přešlápla. Zeď byla vlhká od kapek z vodopádu. "Je to fakt jenom na mě? Jak vypadáš, když jsi sám sebou?"

"Mám řadu podob. Pravděpodobně bys chtěla, abych začal s něčím roztomilým. Mám pravdu?"

"Myslím, že-"

"Dobře," zamumlal hlas. "Huminah huminah huminah hummm." "Co to děláš?" zeptala se Luce.

"Snažím se zhmotnit mojí tvář."

Objevil se záblesk světla. Výbuch, díky kterému by Luce pravděpodobně upadla na zem, kdyby hned za ní nebyla zeď. Blesk zhasnul, až se objevila jen malá koule chladného bílého světla. Díky jeho osvětlení viděla šedou kamennou podlahu pod svýma nohama, kamennou zeď, která se rozprostírala za ní a i vodu, která jí stékala po tváři. A ještě něco:

Na zemi před ní stál malý chrlič.

"Ta-da!" řekl. Byl asi půl metru vysoký. Malé ruce měl přikrčené a sahaly mu až ke kolenům. Jeho kůže měla barvu kamene - on by kámen - ale když na ní zamával, viděla, že je tak ohebný, jako kdyby byl z masa a svalů. Vypadal jako socha, která bývá na střeše katolického kostela. Nehty na nohou a na rukou měl špičaté a připomínaly malé drápky. Uši měl špičaté a v jednom měl malou kamennou náušnici. Z horní části čela, které bylo vrásčité, mu vystupoval malý rohovitý výběžek. Jeho velké rty byly stažené do grimasy, díky které vypadal jako velmi staré dítě.

"Takže tohle jsi ty, Bille?"

"Jo, to jsem," řekl. "Já jsem Bill."

Bill byl podivín, ale určitě ne někdo, koho by se měla bát. Luce ho obešla v kruhu a všimla si hrbolatých vyvýšenin, které mu vystupovaly z hřbetu. A malá šedivá křídla měl zastrčená za zády tak, že se lehce dotýkala.

"Tak co myslíš?" zeptal se.

"Výborně," řekla rozhodně. Stačil jí jeden pohled na pár křídel - i když Billových - aby jí to připomnělo, jak moc jí scházel Daniel. Chyběl jí tak, až jí z toho rozbolelo břicho.

Bill se zvedl. Bylo zvláštní vidět jeho paže a nohy, které byly vyrobeny z kamene, jak se pohybují, jako kdyby byly ze svalů.

"Tobě se nelíbí, jak vypadám. Umím to i líp," řekl a zmizel v dalším záblesku světla. "Drž se."

Další záblesk.

Před ní stál Daniel. Byl zahalený v zářícím fialovém světlu. Měl roztáhnutá svá obrovská nádherná křídla. Pokynul na ní, aby šla k němu. Natáhl k ní ruku a ona se zhluboka nadechla. Věděla, že je na tom něco divného. Že je uvnitř něčeho - jen si nemohl vzpomenout uvnitř čeho nebo s kým tam byla. Byla zmatená a její paměť plavala v temnotě. Ale na ničem z toho nezáleželo. Daniel tu byl. Chtělo se jí plakat štěstím. Vyšla k němu a vložila ruku do té jeho. "Tak," řekl tiše. "Tohle je reakce, kterou jsem chtěl."

"Co?" zašeptala Luce zmateně. Něco začalo stoupat do popředí její mysli, říkalo jí to, aby se odtáhla. Ale Danielovi oči nedbaly jejího váhání. Nechala se k němu vtáhnout. Už zapomněla, jak chutnají jeho rty.

"Polib mě." Jeho hlas byl chraplavý a skřehotavý. Billův hlas.

Luce vyjekla a uskočila zpátky. Cítila se, jako kdyby jí někdo vytrhl z hlubokého spánku. Co se stalo? Jak si mohla myslet, že vidí Daniela v -

Billovi. Oklamal jí. Vytrhla se z jeho sevření. Objevil se blesk, když se změnil na velkou, bradavičnatou ropuchu. Zaskřehotal a dvakrát kuňknul. Pak skočil k prameni vody, která kapala dolů po stěně jeskyně. Jeho jazyk vystřelil do potoka.

Luce zhluboka dýchala a snažila se neukázat, jak jí tohle ovlivnilo. "Nech toho," řekla ostře. "Jen buď znovu chrličem. Prosím."

"Jak si přeješ." Další blesk.

Bill se vrátil do své podoby s rukama zkříženýma na kolenou. Stále byl jako kámen. "Myslel jsem, že změníš názor," řekl.

Luce se odvrátila v rozpacích. Rozčílilo jí, že se zdálo, že si to užíval.

"Takže teď, když se zdá, že je všechno tak, jak má být," řekl a obešel jí, aby stál naproti ní a ona ho znovu mohla vidět, "co by ses chtěla dozvědět jako první?"

"Od tebe? Nic. Nemám ponětí, co tu ještě pořád děláš."

"Rozrušil jsem tě," řekl Bill a luskl jeho kamennými prsty. "Mrzí mě to. Jen jsem chtěl trochu poznat tvůj vkus. Vím, že máš ráda: Daniela Grigoriho a roztomilé chrliče." Znovu luskl prsty. "Nemáš ráda: žáby. Myslím, že už to mám. Teď už ode mě nemusíš očekávat žádné vylomeniny." Roztáhl svá křídla. Vzlétl a přistál jí na rameni. Byl těžký. "Jen triky z téhle branže," zašeptal.

"Nestojím o žádné triky."

"Ale no tak. Ani nevíš, jak uzamknout Vyhlašovatele před zlými lidmi. Nechceš vědět alespoň tohle?"

Luce zvedla obočí. "Proč bys mi pomáhal?"

"Nejsi první, kdo skáče do minulosti, víš, a každý potřebuje průvodce. Máš štěstí, žes natrefila na mě. Taky bys mohla narazit na Virgila-"

"Virgila?" zeptala se Luce. Vzpomněla si na angličtinu v druháku. "Jako toho chlapíka, který prováděl Danteho devíti kruhy Pekla?"

"Jo, to je on. Je stejný jako v knize. Strašně nudný. Mimochodem, ty a já zrovna teď neputujeme Peklem," vysvětlil jí s pokrčením ramen. "Je turistická sezóna."

Luce si vzpomněla na chvíli, kdy Luschka vzplála v Moskvě. Na surovou bolest, kterou cítila, když jí Lucia řekla, že Daniel zmizel z nemocnice v Miláně.

"Někdy to je jako peklo," řekla.

"To jen proto, že nám trvalo tak dlouho, než jsme se potkali." Bill natáhl svou kamennou ruku k té její.

Luce se nehýbala. "Takže, ehm, na jaké straně vlastně jsi?"

Bill hvízdl. "Copak ti nikdo neřekl, že je tohle všechno mnohem složitější? Že hranice mezi dobrem a zlem je rozmazaná tisíciletími svobodné vůle?"

"Já vím, ale-"

"Hele, jestli se budeš cítit líp, už jsi někdy slyšela o Vahách?"

Luce zavrtěla hlavou. "Je to taková parta, která monitoruje procházení Vyhlašovateli a ujišťuje se, že se cestující dostanou tam, kam chtějí. Jsou nestranní, takže nestojí ani na straně Nebe nebo Pekla. V pořádku?"

"Fajn." Přikývla Luce. "Takže ty patříš k Vahám?" Bill mrkl. "Tak, už jsme skoro tam, takže-" "Skoro kde?"

"V dalším životě, kam míříš prostřednictvím tohohle stínu, ve kterém jsme."

Luce přejela rukou po vodě, která stékala po zdech. "Tenhle stín -tenhle Vyhlašovatel- je jiný."

"Je jiný, protože jsi chtěla, aby byl. Pokud chceš odpočinek typu "jeskyně ve Vyhlašovateli", splní se ti to."

"Nechtěla jsem žádný odpočinek."

"Ne, ale potřebovalas ho. Vyhlašovatelé to poznají. Já jsem tu, abych ti z něj pomohl ven, záleží jen na tobě kdy." Malý chrlič pokrčil rameny a Luce uslyšela zvuk, jak proti sobě kleply dva kameny. "Uvnitř Vyhlašovatele není nic. Je tam prázdno, temná ozvěna tvojí minulosti. Každý z nich je jiný, přizpůsobuje se potřebám svých cestujících, když jsou uvnitř."

Bylo něco zvláštně divokého na myšlence téhle ozvěny minulosti Luce. To že věděly, co chce nebo co potřebuje líp, než ona sama. "Takže, jak dlouho lidi zůstávají uvnitř?" zeptala se. "Dny? Týdny?"

"Tady není čas. Ne takový, jaký si myslíš. Vyhlašovatelé ve skutečnosti vůbec neprochází reálným časem. Ale přesto, není dobré tu zůstávat moc dlouho. Mohla bys zapomenout kam jdeš a navždy se ztratit. Stát se poutníkem. A to je velmi ošklivá branže. Jsou to portály. Nikdy nesmíš zapomenout cíl své cesty."

Luce si opřela hlavu o vlhkou kamennou zeď. Nevěděla, co by si měla myslet o Billovi. "Tohle je tvoje práce. Sloužíš jako průvodce, uh, cestovatelům, jako jsem já?"

"Jistě. Přesně tak." Bill luskl prsty. Vyšla mu z nich jiskra. "Uhádlas." "Proč chrlič jako ty dělá tuhle práci?"

"Promiň, já jsem hrdý na svou práci." "Chci tím říct, kdo tě najímá?"

Bill chvíli přemýšlel. Točil svýma mramorovýma očima v důlcích. "Ber to tak, že tohle dělám jako dobrovolník. Jsem dobrý v cestování Vyhlašovateli. To je všechno. Není žádný důvod, proč bych nešířil mé zkušenosti dál." Obrátil se k ní a dlaní se poškrabal na své kamenné bradě. "Kam vlastně jdeme?"

"Kam jdeme..?" Luce se na něj zmateně podívala.

"Ty nemáš ani ponětí, viď?" Plácl se do čela. "Chceš mi říct, že jsi se sem dostala bez základních znalostí o krokování? Takže to, jak se dostaneš tam, kde nakonec skončíš, je pro tebe naprostou záhadou?"

"Jak jsem se to měla naučit?" řekla mu Luce. "Nikdo mi nic neřekl!"

Bill sletěl z jejího ramene a začal přecházet po kamenné římse. "Máš pravdu, máš pravdu. Musíme se vrátit k základům." Zastavil se před Luce a položil si své drobné ruce na tlusté boky. "Tak. Do toho: Co je to, po čem toužíš?"

"Chci ... být s Danielem," řekla pomalu. Bylo toho víc, ale nevěděla, jak to vysvětlit.

"Hm!" Billův výraz byl mnohem nejistější, než jeho velké obočí, kamenné rty a orlí nos, které vypadaly naprosto přirozeně. "Nedostatek v tvém argumentu je ale ten, Chytráku, že Daniel byl vedle tebe, když jsi zrovna skákala do svého minulého života. Nebo ne?"

Luce sklouzla po stěně dolů a sedla si. Pocítila silný příval lítosti. "Musela jsem odejít. Neřekl by mi nic o naší minulosti. Musela jsem si to zjistit sama."

Čekala, že se s ní bude Bill hádat, ale řekl prostě jen: "Takže mi tvrdíš, že tohle je tvůj cíl." Luce cítila, jak jí přejel přes rty malý úsměv. Cíl. Líbilo se jí, jak to zní.

"Takže něco chceš. Vidíš?" Bill zatleskal. "Dobře. První věc, kterou bys měla vědět je ta, že jsou Vyhlašovatelé povoláni na základě toho, co se děje." Udeřil pěstí do své kamenné hrudi. "Jsou tak trochu jako malí žraloci, kteří jsou přitahováni tvými nejhlubšími touhami." "Jasně." Luce si vzpomněla na stíny na Shoreline. Bylo to, jako kdyby si jí vybírali Vyhlašovatelé a ne naopak.

"Takže když chceš krokovat Vyhlašovatelem, který se před tebou chvěje, ve skutečnosti tě žádá, abys je zvedla. Jsou to tunely, které míří na místa, ve kterých touží být tvá duše." "Takže ta dívka, kterou jsem byla v Moskvě a v Miláně a všechny další životy, které jsem zahlédla, než jsem věděla, jak procházet Vyhlašovatelem, jsem vlastně chtěla navštívit?"

"Přesně tak," řekl Bill. "Jen jsi to nevěděla. Vyhlašovatelé tě ale znali. Už jsi v tom lepší. Brzy bys měla začít cítit, jak se s nimi dělíš o vědomosti. Ať už jsou jakkoliv zvláštní, jsou tvojí součástí."

Každý z těchhle chladných temných stínů je její součástí? Začalo jí to dávat zvláštní a neočekávatelný smysl. To to vysvětlovalo. Už od začátku, i když to Luce děsilo, se nemohla zastavit před tím, aby jimi procházela. I když jí Roland varoval, že je to nebezpečné. Vyhlašovatelé se jí vždycky zdály jako otevřené dveře. Bylo možné, že jimi ve skutečnosti celou dobu byly?

Její minulost, i když zatím nepoznaná, byla někde venku a všechno co musela udělat, bylo projít těmi správnými dveřmi. Mohla vidět, kdo dřív byla a co jí táhlo k Danielovi, proč byla jejich láska zatracená a jak to všechno začalo a jak se postupně všechno časem měnilo. A co bylo nejdůležitější, jak by to mohlo v budoucnosti pokračovat.

"Jsme na dobré cestě. Někam směřujeme," řekl Bill, "ale teď, když víš, čeho jsi ty a tvoji Vyhlašovatelé schopni, příště, až se budeš chystat na krokování, musíš přemýšlet o tom, co chceš. A nemyslet na místa nebo čas. Prostě na tvůj cíl."

"Dobře." Luce pracovala na tom, aby uklidnila změť emocí, kterou v ní vyvolala jeho slova. Když to řekl nahlas, najednou to začalo dávat smysl.

"Proč to nezkusíme hned?"zeptal se Bill. "Jen pro praxi. Zkus si dát cíl a dovést nám tam, kam opravdu chceš jít. Přemýšlej o tom, co doopravdy chceš."

"Chápu," řekla pomalu.

"Dobře," řekl Bill. "Co dalšího chceš?"

Proudila jí nervozita, jako kdyby byla na pokraji něčeho opravdu důležitého. "Chci zjistit, proč jsme byli s Danielem prokletí. Chci zlomit tohle prokletí. Chci, aby mě přestal svojí láskou zabíjet tak, abychom mohli být konečně spolu. Doopravdy."

"Hej. Hej. Hej." Bill začal mávat rukama, jako když člověk uvízne na konci temné cesty. "Nebuď tak bláznivá. Tohle je už velmi dlouho trvající prokletí, kvůli kterému jsi tady. Ty a Daniel, to je jako ... já nevím, nemůžeš prostě jen tak lusknout prsty a vymanit se z toho. Musíš začít pomalu."

"Dobře," řekla Luce. "Fajn. Pak bych měla začít tím, že poznám jedno z mých minulých já. Přiblížit se k ní a vidět, jak se vyvíjí její vztah s Danielem. Uvidíme, jestli cítí to samé, co cítím já."

Bill přikyvoval. Jeho plnými rty se rozšířil nezvyklý úsměv. Vedl ji k okraji podlahy. "Myslím, že jsi připravena. Pojďme."

Pojďme? Ten chrlič půjde s ní? Z Vyhlašovatele do jejího minulého života? Ano, Luce by se hodila nějaká společnost, ale tohohle chlápka sotva znala.

"Přemýšlíš, proč bys mi měla věřit, viď?" zeptal se Bill. "Ne, já-"

"Chápu," řekl a vznesl se do vzduchu před ní. "Jen mi musíš přijít na chuť. A to zvlášť ve srovnání se společností, na kterou jsi byla zvyklá. Nejsem rozhodně žádný anděl." Odfrkl si. "Ale můžu ti pomoct v tom, aby tahle cesta stála za to. Můžeme uzavřít dohodu, jestli chceš. Můžeš mě kdykoliv poslat do háje - stačí jen říct. Půjdu si svou cestou." Natáhl dlouhou ruku s drápy.

Luce se otřásla. Billova ruka byla pokrytá špinavou krustou s kamennými výběžky a lišejníkovými strupy. Vypadal jako zničená socha. Poslední věc, kterou chtěla udělat, bylo vzít to do vlastních rukou. Ale kdyby to neudělala, kdyby mu teď řekla, aby si šel vlastní cestou ...

Mohlo by jí být lépe s ním, než bez něj.

Podívala se na svoje nohy. Kousek od nich končila mokrá podlaha, pod kterou nebylo nic. Mezi jejíma botama, něco upoutalo její pozornost. Zdálo se, že je to nějaký kus třpytivé skály, který jí nutil zamrkat. Země se začala posouvat ... byla měkčí ... kymácela se jí pod nohama.

Luce se ohlédla. Zdálo se, že se kromě stěny jeskyně všechno rozpadalo. Klopýtala a balancovala na hraně. Země pod ní se trhala. Bylo to, jako když se začne ve velkých kusech odlamovat skála. Podlaha kolem ní mizela rychleji a rychleji, až na patách ucítila závan vzduchu a skočila-

A uchopila svou rukou tu Billovu s drápy. Ve vzduchu se chytili.

"Jak se odtud dostaneme?" vykřikla a pevně ho tiskla ve strachu z pádu do propasti, jejíž dno ani neviděla.

"Následuj své srdce." Bill se usmíval a vypadal klidně. "To tě nikdy nezradí."

Luce zavřela oči a myslela na Daniela. Přemohl jí pocit beztíže a ona zalapala po dechu. Když otevřela oči, stoupala skrz temnotu. Kameny v jeskyni se posunuly a spojily se do zlaté koule světla, která začala padat, až byla pryč.

Luce se podívala na Billa, který tam byl s ní.

"Jaká byla první věc, kterou jsem ti řekl?" zeptal se.

Luce zavzpomínala, jak se jí předtím zdálo, že jeho hlas zaplňuje celý prostor okolo ní. "Říkal jsi, ať zpomalím. Že se nic nenaučím, když svojí minulostí proletím tak rychle." "A?"

"Že to bylo celou dobu jen o tom, co jsem chtěla udělat, jen jsem zatím nevěděla, co to bylo." "Možná to je důvod, proč jsi mě našla, když jsi to udělala," křikl Bill po větru. Šedá křídla se mu napnula, když se řítili dál. "A možná to je důvod, proč jsme skončili ... přímo ... tady." Vítr se utišil. Statické šumění nahradilo ticho.

Luce nohama prudce dopadla na zem. Měla pocit, jako kdyby vyletěla z houpačky a přistála na trávníku. Byla venku z Vyhlašovatele. Vzduch tu byl teplý a trochu vlhký. Podle světla kolem ní by řekla, že se blížil soumrak.

Přistáli hluboko v poli. V husté, měkké, zářivě zelené trávě, která jí sahala až po lýtka. Tu a tam byly v trávě drobné, jasně červené plody lesních jahod. Před nimi tenká řada bříz označovala okraje trávníku udržovaného statku. Nedaleko za nimi stál obrovský dům.

Odtud rozeznávala bílé kamenné schody, které vedly k zadnímu vchodu. Bylo to velké honosné sídlo. Žluté růže ohraničovaly trávník na severní straně. Na východě bylo malé bludiště, které se táhlo podél železné brány. Ve středu byla zeleninová zahrádka. Na vysokých tyčích se houpaly fazole. V polovině dvora byla cesta z oblázků, která vedla k velkému nabílo natřenému altánku.

Luce měla na pažích husí kůži. Bylo to tímhle místem. Měla pocit, že už tu byla předtím. Tohle nebylo obyčejné déj? vu. Dívala se na místo, které pro ní a Daniela něco znamenalo. Napůl očekávala, že je tam teď uvidí, jak se objímají. Ale altán byl prázdný. Byl naplněný jen oranžovým světlem zapadajícího slunce.

Někdo zapískal tak, až nadskočila. Bill.

Zapomněla, že byl s ní. Vznášel se ve vzduchu, takže měli hlavy na stejné úrovni. Mimo Vyhlašovatele byl ještě odpornější, než jí přišel na první pohled. S ohledem na jeho suché, šupinaté tělo, byl cítit silně plísní. Kolem hlavy mu bzučely mouchy. Luce se od něj odvrátila. Skoro začala litovat, že nezůstal neviditelný.

"Tak tohle teda přebilo tu válečnou zónu," řekl s pohledem upřeným na pozemek. "Jak jsi věděl, kde jsem byla předtím?"

"Já jsem ... Bill." Pokrčil rameny. "Vím hodně věcí." "Tak dobře, kde jsme teď?"

"Helston, Anglie," ukázal si drápem na hlavu a zavřel oči, "rok 1854." Sevřel si kamennou dlaň na prsou, jako kdyby chrlič přednášel svému žákovi historii. "Ospalé jižní město v hrabství Cornwall, jehož titul mu udělil sám král John. Kukuřice tu roste do výšky několika metrů. Řekl bych, že je to nejspíš kvůli letnímu slunovratu. Škoda, že jsme tu nebyli v květnu, mají tady festival Flóry. Tomu bys neuvěřila. Nebo možná jo! Tvoje minulé já vyhrálo

dvakrát za sebou titul Kráska festivalu. Její otec je velmi bohatý. Ke svému bohatství se dostal díky obchodu s mědí-"

"To zní skvěle." Luce ho přerušila a vydala se po trávě dál. "Půjdu tam. Chci s ní mluvit." "Počkej." Bill proletěl těsně vedle ní, když zamířila na ulici. Vlál jí pár centimetrů před obličejem. "Takhle? Tím nic nedokážeš."

Zamávl prstem v kruhu a Luce si uvědomila, že mluví o jejím oblečení. Byla ještě v úboru italské sestry, kterou měla během první světové války.

Popadl jem její dlouhé bílé sukně a zvedl jí nad kotníky. "Co to máš na sobě? To jsou Converse? Akorát se ti vysmějou." Mlaskl jazykem. "Jak jsi to beze mě vlastně všechny ty životy předtím mohla přežít..."

"Zvládla jsem to v pohodě, děkuju."

"Musíš udělat víc, než jen "zvládnout to", jestli tu chceš nějaký čas vydržet." Bill vyletěl zpátky do úrovně očí Luce a pak ji třikrát obletěl. Když se otočila a podívala se na něj, byl pryč. Ale o vteřinu později zaslechla jeho hlas. Zněl, jako kdyby přicházel z velké dálky. "Ano! Brilantní, Bille!"

Ve vzduchu v blízkosti domu se objevila černá tečka. Byla stále větší a větší, než začala Luce jasně rozeznávat Billovu kamennou vrásčitou kůži. Letěl k ní a v náruči měl nějaký balík.

Když k ní doletěl, zatahal jí za bok šatů. Ty se okamžitě roztrhly a sklouzly z jejího těla. Luce si objala rukama nahé tělo, ale ani ne o sekundu později ji přes hlavu přetáhl řadu spodniček. Bill kolem ní létal jako vzteklá švadlena a uvázal jí pas do těsného korzetu, až se jí kostice zarývaly do těla v mnohých nepříjemných místech. Měla tolik spodniček, že i když stála, šustily ve větru.

Myslela si, že na tu dobu vypadala celkem dobře - dokud nepoznala zástěru, kterou měla uvázanou kolem pasu, přes její dlouhé černé šaty. Rukou si sáhla na vlasy a nahmatala bílou čepici služebné.

"Jsem služka?" zeptala se. "Ano, Einsteine, jsi služka."

Luce bylo hloupé, že se cítila zklamaná. Panství bylo tak velké a zahrady tak kouzelné a ona věděla, že si jde jen za svým cílem, ale nemohla se procházet v téhle době jako skutečná viktoriánská dáma?

"Myslela jsem, že moje rodina byla bohatá."

"Rodina tvého minulého já byla bohatá. Nechutně bohatá. Uvidíš, až se s ní setkáš. Říkají jí Lucinda a myslí si, že je její jméno naprosto opovrženíhodné, jen tak mimochodem." Bill si sáhnul na nos a zvedl ho vysoko do vzduchu. Byla to celkem vtipná imitace snoba. "Je bohatá, to ano, ale ty má drahá, jsi jen vetřelec, co sem přicestoval časem, a který nezná způsoby téhle vysoké společnosti. Takže pokud nechceš skončit jako švadlena z Manchesteru, které by ukázaly dveře ještě předtím, než by si stačila promluvit s Lucindou, musíš tu být nenápadná. Jsi služka v kuchyni. Dívka, co servíruje na stůl. Co vyměňuje nočníky. Je to opravdu jen na tobě. Neboj se, budu se držet z cesty. Můžu zmizet mrknutím oka."

Luce zasténala. "A já tam mám prostě jen tak jít a předstírat, že tam pracuju?"

"Ne." Bill zakoulel kamenným očima. "Jdi a představ se paní domu, paní Constance. Řekni jí, že se tvoje poslední zaměstnankyně přestěhovala do Evropy a ty hledáš nové zaměstnání. Je to zlá stará babizna, která si potrpí na rozkazy. Naštěstí pro tebe jsem krok před ní. Tvoje doporučení najdeš uvnitř kapsy zástěry."

Luce vsunula ruku do kapsy své bílé plátěné zástěry a vytáhla tlustou obálku. Zadní strana byla označená pečetním voskem, a když jí otočila, našla tam napsáno černým inkoustem paní Constance Melville. "Ty jsi tak trochu všekutil, viď?"

"Děkuju." Bill se zdvořile uklonil. Pak, když si uvědomil, že už Luce zamířila k domu, letěl dopředu za ní. Jeho křídla kmitala tak rychle, že vypadaly jen jako dvě kamenné rozmazané šmouhy, po stranách jeho těla.

Pak prošli skrz břízy. Došli až na upravený trávník. Luce se chystala jít po oblázkové cestě až k domu. Pak si ale všimla postavy v altánku. Muž a žena šli k domu. Směrem k Luce.

"K zemi," zašeptala. Nebyla připravená, aby jí uviděl někdo z Helstonu. Zvlášť ne s Billem bzučícím kolem ní, jako nějaký příliš velký hmyz.

"Ty k zemi," řekl. "To, že jsem kvůli tobě udělal vyjímku z mé obvyklé neviditelnosti, neznamená, že mě může nějaký jiný obyčejný smrtelník vidět. Jsem naprosto diskrétní, kdekoliv jsem. Faktem je, že jediný, kdo mě kromě tebe může vidět, jsou - Ou, sakra." Billovo kamenné obočí vystřelilo nahoru. Vydalo při tom těžký zvuk. "Mizím," řekl a sklonil se za rajčatové vinice.

Andělé, došlo Luce. Jediní, kdo mohl vidět Billa v téhle podobě. Pochopila to, protože konečně uviděla muže a ženu, kvůli kterým jí Bill řekl, aby se schovala. Zapadla za husté pichlavé listy rajčat. Ale i tak od nich nemohla odtrhnout oči.

Tedy spíš od Daniela.

Zbytek zahrady vypadal velmi klidně. Večerní píseň ptáků uklidňovala. Všechno co slyšeli byly dva páry nohou, které pomalu kráčely po štěrkové cestě. Poslední paprsky slunce dopadaly na Daniela, a tvořily kolem něj zlatou auru. Hlavu měl nakloněnou k ženě, která přikyvovala, zatímco šli. K ženě, která nebyla Luce.

Byla starší, než mohla být Lucinda - bylo jí s největší pravděpodobností něco kolem dvaceti. Byla velmi krásná, s tmavými hedvábnými kadeřemi pod širokým slaměným kloboukem. Její dlouhé šaty z mušelínu měly barvu pampelišek a vypadaly, že musely být velmi drahé.

"Líbí se vám v naší malé vesničce, pane Grigori?" zeptala se žena. Její hlas byl vysoký, jasný a plný přirozeného sebevědomí.

"Řekl bych, že až moc, Margaret." Luce se žaludek žárlivě stáhnul, když viděla, jak se Daniel na ženu usmívá. "Je těžké uvěřit, že je to teprve týden, co jsem přijel do Helstonu. Mohl bych tu zůstat déle, než jsem původně plánoval." Odmlčel se. "Každý tady byl ke mně velmi laskavý."

Margaret se začervenala a Luce zuřila. Dokonce i když se Margaret červenala, byla krásná. "My jen doufáme, že budete dál pokračovat ve své práci," řekla. "Matka je nadšená, že je tu s námi umělec. Každý je." Luce trochu popošla, když pokračovali ve své cestě. Minula zeleninovou zahradu a přikrčila se za vysokými růžemi. Opřela se rukama o zem a naklonila se, aby pár slyšela.

Pak Luce zalapala po dechu. Píchla si do palce trn. Krvácelo to. Vyndala si trn z ruky a zatřásla s ní ve snaze, nedostat krev na zástěru. Když se ale krvácení zastavilo, uvědomila si, že neslyšela část rozhovoru. Margaret se dívala na Daniela s očekáváním.

"Ptala jsem se, jestli budete na slavnostech slunovratu tenhle týden." Její hlas byl prosebný. "Matka vždycky dělá velkou oslavu."

Daniel zamumlal něco jako ano, že by si to nenechal ujít, ale bylo jasné, že byl něčím rozptýlený. Pořád se odvracel od ženy. Oči mu přejížděly po trávníku, jako kdyby tušil, že se Luce skrývá za růžemi. Když jeho pohled spočinul na křoví, za kterým se krčila, jeho oči zazářily tím nejintenzivnějším odstínem fialové.

Kapitola 6 ŽENA V BÍLÉM

Helston, Anglie - 18.června 1854

V době, kdy se Daniel dostal do Helstonu, byl rozzuřený.

Okamžitě poznal kde je. Věděl to ještě předtím, než ho Vyhlašovatel vyhodil osamoceného na oblázkovém břehu Loe. Jezero odráželo velké růžové mraky na večerní obloze. Překvapeni jeho náhlým objevením, pár ledňáčků vzlétlo přes pole jetele a uložilo se k odpočinku v pokřiveném stromu obrostlém rašelinou, u hlavní silnice. Cesta vedla do městečka, kde trávil léto s Lucindou.

To, že stál opět na téhle zelení pokryté zemi, se ho dotklo hluboko uvnitř. I když se snažil zavřít všechny dveře do jeho minulosti a překonat každé její srdcervoucí úmrtí - některé byly významnější, než ty ostatní. Byl překvapený, jak jasně si stále pamatoval chvíle, které spolu strávili v Jižní Anglii.

Daniel tu ale nebyl na dovolené. Nebyl tu, aby se zamiloval do krásné dcery obchodníka s mědí. Byl tu, aby zastavil lehkomyslnou dívku od toho, aby se ztratila v temných okamžicích její minulosti, protože to by jí zabilo. Byl tu, aby jí pomohl zvrátit jejich prokletí. A to jednou provždy.

Vydal se na dlouhou cestu do města.

Byl teplý a ospalý letní večer v Helstonu. Venku na ulicích byly ženy v kloboucích a krajkových šatech, které mluvili pomalý, zdvořilým hlasem s muži, kteří byli oblečení v oblecích. Drželi se za ruce. Páry se zastavovali před výkladními skříněmi. Zastavovali se také, aby si mohli promluvit se svými sousedy. Postávali spolu na rozích ulic a trvalo jim alespoň deset minut, než se konečně rozloučili.

Všechno na těchhle lidech, jejich oblečení, tempo jejich procházky, bylo tak nesnesitelně pomalé. Daniel se nemohl víc lišit od kolemjdoucích na ulici. Svá křídla měl skrytá pod kabátem. Spalovala je netrpělivost, když míjel lidi. Bylo tu jedno místo, o kterém věděl jistě, že by tam našel Lucindu. Navštěvovala altánek v zahradě jeho patrona. Většinou tam byla večer, těsně před setměním. Ale kde by mohl najít Luce - tu, o které doufal, že už vystoupila z Vyhlašovatele a ta, kterou tak moc potřeboval najít- to neměl ani tušení.

Předchozí dva životy, které Luce navštívila, dávaly Danielovi nějaký smysl. Ve velkém schématu byly ... anomálie. Byly to momenty, kdy byla příliš blízko k odhalení pravdy o svém prokletí těsně předtím, než zemřela. Ale nemohl přijít na to, proč jí Vyhlašovatel přivedl sem. V Helstonu žili většinou v naprostém souznění. V tomhle životě jejich láska vznikala pomalu a přirozeně. Dokonce i její smrt byla soukromá, jen mezi nimi dvěma. Jednou Gabbe pro Lucindinu smrt v Helstonu použila slovo klidná. Tahle smrt byla jen jejich vlastní utrpení. Ne, nic nedávalo smysl. Nechápal, proč se vrátila do tohohle života - což znamenalo, že může být kdekoliv v tomhle městečku.

"Ach, pan Grigori," zatrylkoval nějaký hlas na ulici. "To je úžasné překvapení najít vás tady ve městě."

Blond žena v dlouhých šatech s modrým vzorem, stála před Danielem. Naprosto ho to vykolejilo. Natahovala ruku k zavalitému, pihovatému osmiletému chlapci, který vypadal příšerně v krémové bundě s flekem pod límcem.

Nakonec to Danielovi došlo: paní Holcombeová a její nadaný syn Edward, kterému dával lekce v malování během několika bolestivých týdnů v Helstonu.

"Ahoj, Edwarde." Daniel se sklonil, aby stiskl malému chlapci ruku. Pak se uklonil jeho matce. "Paní Holcombeová."

Až v tuhle chvíli věnoval Daniel nepatrnou myšlenku jeho oblečení, v kterém procházel časem. Bylo mu jedno, co si lidé na ulici mysleli o jeho moderních šedých kalhotách a bílé košili, která vypadala divně ve srovnání s oblečením jiných lidí ve městě. Ale když se chystal vběhnout mezi lidi, které znal skoro před dvěma sty lety, a měl na sobě oblečení, které měl před dvěma dny na Díkuvzdání rodičů Luce, mohl by způsobit to, že by o něm po městě začaly kolovat pomluvy.

Daniel na sebe nechtěl přitahovat pozornost. Nic nemohlo stát v cestě tomu, aby našel Luce. Prostě musel najít něco jiného na sebe. Ne, že by si toho Holcombeovi všimli. Daniel se díkybohu vrátil do doby, kde byl znám jako výstřední umělec.

"Edwarde, ukaž panu Grigorimu, co ti máma právě koupila," řekla paní Holcombeová a uhlazovala synovi nepoddajné vlasy.

Chlapec neochotně vytáhl malé barvy z brašny. Pět skleněných nádobek na olejové barvy a dlouhý štětec s červenou dřevěnou násadou.

Daniel složil potřebné komplimenty - o tom jak je Edward velmi šťastný malý chlapec, a že jeho talent má teď k dispozici správné nástroje - když se snažil, aby nebylo zřejmé, že se chce co nejdříve vyvléct z tohohle rozhovoru a utéct od téhle dvojice.

"Edward je takové nadané dítě," řekla paní Holcombeová a naléhavě chytila Danielovu paži. "Potíž je v tom, že vaše lekce malování jsou pro něj trochu méně vzrušující, než chlapec jeho věku očekává. To je důvod, proč jsem si myslela, že správné barvy by mu mohly umožnit, aby si v tom konečně přišel na své. Jako umělec. Rozumíte tomu, pane Grigori?"

"Ano, ano, samozřejmě." Daniel ji umlčel. "Dejte mu cokoliv, co ho donutí chtít malovat. Geniální nápad-"

Chlad se mu rozšířil po těle a zmrazil jeho slova v hrdle. Cam právě vystoupil z hospody přes ulici.

Na okamžik se Danielovi stáhnul žaludek hněvem. Dal všem dost jasně najevo, že od nich nechtěl žádnou pomoc. Zaťal ruce v pěst a udělal krok směrem ke Camovi, ale pak- Samozřejmě. To byl Cam z éry Helston. A taky tak vypadal. V téhle době měl na sobě příšerné zužující se pruhované kalhoty a viktoriánskou šedivou čepici. Jeho černé vlasy byly dlouhé a padaly mu až na ramena. Opíral se o dveře hospody a žertoval s dalšími třemi muži. Cam vyndal z čtvercového kovového pouzdra pozlacený doutník. Ještě si Daniela nevšimnul. Jakmile by to udělal, přestal by se smát. Od začátku, Cam cestoval Vyhlašovateli víckrát, než všichni padlí andělé dohromady. Byl odborníkem na způsoby, které by si Daniel nikdy nemohl osvojit. To byl dar těch, kteří se paktovali s Luciferem - měli talent pro cestování stíny minulosti. Jediný pohled na Daniela, by Viktoriánskému Camovi okamžitě prozradil, že jeho soupeř byl Anachronismus. Muž z jiného času.

Cam by si uvědomil, že se děje něco velkého. Pak už by ho Daniel nikdy nebyl schopný setřást.

"Jste tak velkorysý, pane Grigori." Lichotila mu paní Holcombeová a stále ho držela za rukáv košile.

Camova hlava se začala otáčet jeho směrem.

"Už na to nemyslete." Ta slova z Daniela vyletěla. "Teď, když mě omluvíte," řekl a uvolnil ruku z jejího sevření, "právě jsem se chystal ... koupit si nějaké nové oblečení."

Rychle se uklonil a hnal se ke dveřím nejbližšího obchodu.

"Pane Grigori-" Paní Holcombeová prakticky zakřičela jeho jméno.

Tiše, nadával jí Daniel a předstíral, že už je z doslechu, což jí jen donutilo křičet hlasitěji. "Ale to je krejčovství, pane Grigori!" křičela a přiložila si ruce k ústům, aby byla ještě hlasitější.

Daniel už byl uvnitř. Zabouchl za sebou skleněné dveře obchodu a zvonek, který nad ním byl, zazvonil. Mohl by se tu schovat alespoň na pár minut. Třeba ho Cam neviděl a neslyšel ani pronikavý hlas paní Holcombeové.

Obchod byl tichý a voněl po levanduli. Jeho drahé boty zaskřípali na dřevěné podlaze. Police podél stěn sahaly až ke stropu a byly vyskládané drahými látkami. Daniel zahrnul krajkovou záclonu na okně tak, aby byl z ulice ještě méně viditelný. Když se otočil, zahlédl v zrcadle další osoby v obchodě. Polkl překvapený a úlevný sten.

Našel ji.

Luce si zkoušela dlouhé bílé mušelínové šaty. Vysoký límec byl upevněný žlutou stuhou, čímž neuvěřitelně vynikla oříšková barva jejích očí. Vlasy měla svázané na jednu stranu. Byly stáhnuté květinovou jehlicí s korálky. Pořád si pohrávala si rukávy, které jí padaly z ramenou, když tam stála a zkoumala se v zrcadle ze všech možných úhlů. Daniel zbožňoval všechny.

Chtěl tam stát a obdivovat ji navždy, ale pak si vzpomněl, co tam dělal. Šel k ní a chytil jí za ruku.

"Už to trvalo moc dlouho." I když mluvil, Danil si užíval ten pocit, že cítil ve své ruce její pokožku. Naposledy se jí dotkl té noci, když si myslel, že jí ztratil kvůli Psancům. "Máš vůbec představu, jaký jsi mi nahnala strach? Nejsi v bezpečí, když jednáš na vlastní pěst," řekl.

Luce se s Danielem nezačala hádat, jak očekával. Místo toho zakřičela a praštila ho přes obličej.

Tohle totiž nebyla Luce. Byla to Lucinda.

A co bylo ještě horší, ještě se s ní v tomhle životě nesetkal. Právě se se svou rodinou musela vrátit z Londýna. Ona a Daniel se měli setkat na Letním slunovratu Constancesových.

Všechno mu to došlo, díky šoku, který měla Lucinda vepsaný ve tváři. "Co je dneska za den?" zeptal se zoufale.

Musela si myslet, že je duševně nemocný. Když byl na druhé straně místnosti, byl tak šťastný a až příliš zamilovaný na to, aby si uvědomil rozdíl mezi dívkou, kterou už ztratil a dívkou, kterou musel zachránit.

"Je mi to líto," zašeptal. To byl přesně ten důvod, proč byl jako Anachronismus tak příšerný. Úplně zpackal i ty nejjednodušší věci. Stačil jediný dotek její kůže. Jediný pohled do jejích hlubokých hnědých očí. Jeden závan vůně jejích vlasů. Jeden společný nádech ve stísněném prostoru v tomhle malém obchůdku.

Lucinda sebou škubla, když se podívala na jeho tvář. V zrcadle si všimnul, jak mu zčervenalo místo, kde ho praštila. Její oči se setkaly s těmi jeho - a jeho srdce mělo pocit, jako kdyby se propadlo. Měla růžové rty a hlavu nakloněnou mírně doprava. I když Daniel proklínal jejich osud, nikdy nenarušoval životy, které žila předtím. Byly to, co ho k ní vracelo.

Snažil se vypadat nezaujatě a mračil se tak moc, jak to dokázal. Zkřížil ruce na prsou a trochu ustoupil, aby mezi nimi vytvořil víc prostoru. Očima přejížděl po všem možném. Jediné místo, které vynechal bylo to, kam se chtěl podívat nejvíc. Na ní.

"Je mi to líto," řekla Lucinda a přitiskla si ruku na srdce. "Nevím, co to do mě vjelo. Nikdy jsem nic takového neudělala ..."

Daniel se s ní nehádal, i když ho už plácla tolikrát, že si o tom Arriane začala dělat záznamy do malého deníčku, na kterém bylo napsáno: Tvoje flirtování.

"Moje chyba," řekl rychle. "Myslel jsem si, že jste někdo jiný." Zasáhl do minulosti už příliš mnoho. Nejdřív s Lucií v Miláně a teď tady. Začal couvat.

"Počkejte." Natáhla k němu ruku. Její oči byly krásně oříškové a plné světla. Táhly ho zpátky k ní. "Cítím, jako bychom se už znali, ale nemůžu si vzpomenout-"

"Já si bohužel nemyslím, že se známe."

Přešel ke dveřím a trochu odtáhnul z okna závěs, aby se podíval, jestli byl Cam ještě venku. Byl. Cam byl k obchodu otočený zády a dělal zuřivá gesta, jako kdyby vyprávěl nějaký příběh, který si právě vymyslel, a v kterém byl určitě za hrdinu. Otočil by se ale při sebemenší provokaci. Pak by byl Daniel chycený. "Prosím, pane - zastavte se." Lucinda spěchala k Danielovi. "Kdo jste? Myslím, že vás znám. Prosím. Počkejte."

Musel zkusit svojí šanci na ulici. Nemohl tu zůstat s Lucindou. Ne, když se chovala takhle. Ne, když se zamilovávala do jeho nesprávné verze. Žil tenhle život už předtím a takhle se to nestalo. Musel utéct.

Daniela zabíjelo ignorovat Lucindu, když mu všechno v jeho duši říkalo, aby se otočil a vrátil se zpátky ke zvuku jejího hlasu, do jejího objetí a k teplu jejích rtů. Ke spalující síle její lásky. Trhnutím otevřel dveře na ulici a utekl. Běžel k západu slunce. Utíkal kvůli všemu, na čem mu záleželo. Bylo mu jedno, jak vypadal v očích ostatních lidí ve městě.

Snažil se utéct před ohněm, který mu spaloval křídla.

kapitola 7 SLUNOVRAT

Helston, Anglie - 21.června 1854

Ruce Luce byly opařené, skvrnité a sedřené až na kost.

Od chvíle, kdy před třemi dny přišla do domu Constancesových v Helstonu, musela vydrhnout nekonečné hromady nádobí. Pracovala od východu, do západu slunce. Drhla talíře, mísy, nádoby na omáčky a celé kupy stříbrného nádobí a příborů. Až na konci dne pro ní a pro další personál kuchyně její nová šéfka, slečna McGovernová, položila na stůl večeři - poloprázdný talíř studeného masa, suchý kousek sýra a několik tvrdých rohlíků. Každý večer po večeři se Luce odebrala ke svému bezesnému, nekonečnému spánku na lůžku na půdě, které sdílela s Henriettou, další pomocnicí v kuchyni, s velkými předními zuby, vlasy podobnými slámě a s velkými vnadami, která přišla do Helstonu z Penzance.

Jen to příšerné množství práce tady, bylo ohromující.

Jak se mohlo v jedné domácnosti objevovat tolik špinavého nádobí, aby ho museli dvě dívky umívat celých dvanáct hodin? Ale koše talířů s jídlem pořád přicházely, a slečna McGovernová měla oči neustále upřené na umyvadlo Luce. Do středy celé panství štěbetalo o párty o Letním slunovratu, který se konal ten večer, což pro Luce znamenalo jen víc jídla. Zadívala se na plechovou vanu plnou špinavé vody pohledem, který byl plný nenávisti. "Tohle není zrovna to, co jsem měla na mysli," zamumlala směrem k Billovi, který se vznášel na okraji skříňky, vedle umyvadla. Stále nebyla zvyklá na to, že byla v kuchyni jediná, kdo ho mohl vidět. Byla nervózní pokaždé, když se vznášel nad ostatními zaměstnanci a vyprávěl sprosté vtipy, které mohla slyšet jen ona a nikdo -kromě Billa- se jim nesmál.

"Ty mé dítě milénia, nemáš absolutně žádnou pracovní morálku," řekl. "A jen tak mimochodem, mluv potichu."

Luce zaťala čelist. "Pokud mytí téhle nechutné mísy od polévky má něco společného s pochopením mé minulosti, bude se ti z mé pracovní morálky za chvíli točit hlava. Ale tohle je zbytečné." Mávla litinovou pánví po Billovi. Byla pokrytá vepřovým tukem. "Nemluvě o tom, že je to odporné."

Luce věděla, že její frustrace neměla nic společného s nádobím. Asi zněla jako rozmazlený spratek. Ale od chvíle, kdy skončila v tomhle životě, hned začala pracovat tady. Neviděla Daniela z Helstonu ani jednou, od té doby v zahradě, a netušila kde vlastně bylo její minulé já. Byla osamělá, apatická a depresivní stejně jako těch prvních strašných pár dní na Sword&Cross předtím, než potkala Daniela a předtím, než měla někoho, na koho se mohla doopravdy spolehnout.

Opustila Daniela, Milese a Shelby, Arriane a Gabbe, Callie, její rodiče - a proč vlastně? Aby byla služka v kuchyni? Ne, aby odhalila prokletí. Něco, o čem si ani nebyla jistá, že toho bude schopná. Takže si o ní Bill myslel, že je ufňukaná. Nemohla si pomoct. Byla jen kousíček od zhroucení.

"Nenávidím tuhle práci. Nesnáším tohle místo. Nenávidím tuhle příšernou párty Letního slunovratu a to odporné suflé z bažanta-"

"Lucinda bude dnes večer na párty," řekl jí najednou Bill. Jeho hlas byl nesnesitelně klidný. "Bude zbožňovat tohle suflé z bažanta." Slétl a sedl si se zkříženýma nohama na pracovní desku. Otočil hlavou o strašidelných 360 stupňů, aby se ujistil, že je nikdo nesleduje. "Lucinda tam bude?" Luce položila pánev a vycákla na ní sprška mýdlové vody. "Musím s ní mluvit. Vypadnu z kuchyně a promluvím si s ní."

Bill přikývl, jako kdyby to bylo celou dobu v plánu. "Vzpomeň si na svou pozici. Kdyby se na tvé příšerné nudné párty na internátní škole objevila nějaká budoucí verze tebe a řekla by ti, že-"

"Chtěla bych to vědět," řekla Luce. "Ať by to bylo cokoliv. Trvala bych na tom, že chci všechno vědět. Umřela bych pro to, abych to věděla."

"Mmm-hmm. Dobře." Bill pokrčil rameny. "Lucinda ne. To ti můžu zaručit." "To není možné." Luce zavrtěla hlavou. "Ona je ... já."

"Ne. Je to jen jedna z tvých verzí. Byla vychována úplně jinými rodiči v úplně jiném světě. Sdílíte spolu duši, ale není jako ty. Uvidíš." Věnoval jí záhadný úsměv. "Jen postupuj opatrně." Billovi oči střelily směrem ke dveřím v přední části velké kuchyně, které se náhle otevřely. "Dívej se pořádně, Luce!"

Ponořil nohy do umyvadla a vydal chraplavý, spokojený povzdech, když slečna McGovernová vstoupila a chytila Henriettu za loket. Zrovna jí vyjmenovávala chody na večeři.

"Po dušených švestkách ...," hučela.

Na druhé straně kuchyně zašeptala Luce Billovi: "Tenhle rozhovor ještě neskočil."

Jeho kamenné nohy vystříkly pěnu na její zástěru. "Můžu ti jen doporučit, abys přestala mluvit se svými neviditelnými přáteli, zatímco pracuješ, jo? Lidé si o tobě budou myslet, že jsi blázen."

"Začínám o tom sama uvažovat." Luce si vzdychla a narovnala se s vědomím, že z Billa dostane všechno, co bude potřebovat vědět. Tedy až ostatní odejdou.

"Očekávám, že budeš ty a Myrthle dnes večer ve výborné formě," řekla slečna McGovernová Henrittě hlasitě. Ta věnovala Luce rychlý pohled.

Myrtle. Jméno, které napsal Bill do jejího doporučení. "Ano, slečno," prohlásila Luce rozhodně.

"Ano, slečno!" V Henriettině odpovědi nebylo nic sarkastického. Luce měla Henriettu ráda, i když to vypadalo, že by si potřebovala dát koupel.

Jakmile slečna McGovernová vyběhla z kuchyně, obě dívky osaměly. Henrietta skočila na stůl vedle Luce a houpala svýma černýma botama sem a tam. Neměla ani tušení, že Bill seděl hned vedle ní a napodoboval její pohyby. "Nechceš švestku?" zeptala se Henrietta a vytáhla dvě červené kuličky z kapsy své zástěry. Jednu podala Luce.

Co se Luce na téhle dívce líbilo nejvíc bylo to, že nikdy nepracovala, pokud místnosti nebyla šéfka. Každá si vzala jednu a šklebily se na sebe, když jim sladká šťáva tekla z koutků úst. "Myslela jsem, že jsem tě tu s někým slyšela mluvit," řekla Henrietta. Zvedla na ní obočí. "Máš tady nějakýho kluka? Och, prosím, neříkej že je to Harry ze stájí! Je to pěknej mizera." V tu chvíli se dveře do kuchyně znovu otevřely. Obě dívky nadskočily, schovali ovoce a předstírali, že drhnou nejbližší talíř.

Luce čekala slečnu McGovernovou, ale ztuhla, když uviděla dvě dívky v krásných bílých hedvábných šatech, jak pištěly smíchy, zatímco se řítily po špinavé kuchyni. Jedna z nich byla Arriane.

A ta druhá - Luce chvíli trvalo, než si to uvědomila - byla Annabelle. Dívka s růžovými vlasy, s kterou se setkala v Den rodičů na Sword&Cross. Představila se jako sestra Arriane.

Ale ona vlastně svým způsobem její sestra byla.

Henrietta nezvedla oči od práce, jako kdyby tahle hra na honěnou v kuchyni byla úplně normální. Jako kdyby se mohla dostat do problémů, kdyby nedělala, že tyhle dvě dívky neviděla - a které pravděpodobně neviděli ani Luce nebo Henriettu. Bylo to, jako kdyby služky považovaly jen za další špinavé hrnce nebo pánve.

Anebo se Arriane a Annabelle jen tak dobře bavily. Když se mačkaly kolem stolu s těstovinami, Arriane popadla hrst mouky z mramorové desky a hodila ji Annabelle do

obličeje. Půl vteřiny vypadala Annabelle rozzuřeně. Pak se začala smát ještě víc, popadla hrst mouky a hodila jí na Arriane.

Když vybíhaly ven zadními dveřmi, které vedly do malé zahrady, lapaly po dechu. Venku svítilo slunce. Teď tam někde mohl být Daniel. Luce umírala touhou následovat je.

Nemohla přijít na to, co cítila, i když se o to snažila - šok, rozpaky, údiv, zklamání?

To všechno jí muselo být vidět na tváři, protože se k ní Henrietta naklonila a zašeptala: "Ti všichni přijeli včera večer. Nějací bratranci a sestřenice z Londýna přijeli do města na párty." Přešla ke stolu s pečivem. "Málem tím svým dováděním shodily jahodový koláč. Ach, to musí být krásné, být bohatá. Možná v příštím životě, viď, Myrtle?"

"Jo." To bylo všechno, co jí na to Luce dokázala odpovědět.

"Musím jít prostřít stůl," řekla Henrietta a vzala si pod svou masitou růžovou paži hromadu porcelánu. "Proč si nevezmeš do ruky hrst mouky, abys jí mohla hodit po těch holkách v případě, že by se vraceli stejnou cestou?" Mrkla na Luce a strčila do dveří svým širokým pozadím, pak zmizela v chodbě. Na jejím místě se objevil někdo jiný: kluk, také v oblečení sluhy. Obličej měl skrytý za obrovským košem jídla. Postavil ho na stůl v kuchyni.

Trhla sebou, když rozpoznala jeho tvář. Ale jelikož před chvílí viděla Arriane, byla o něco líp připravená.

"Rolande!"

Škubl sebou, když se podíval nahoru. Pak se vzpamatoval. Když šel k ní, bylo to její oblečení, od kterého nemohl odtrhnout oči. Ukázal na její zástěru. "Proč jsi takhle oblečená?"

Luce zatahala za svojí zástěru a sundala si jí. "Nejsem ta, kdo si myslíš."

Zastavil se před ní a zíral na ní. Otočil hlavou nejdřív mírně vlevo, a pak vpravo. "Fajn, jako kdybys z oka vypadla jiné holce, kterou znám. Odkdy se Biscoesovi takhle ponižují v kuchyni?"

"Biscoesovi?"

Roland na ní pobaveně vytáhl obočí. "Aha, chápu. Hraješ si na někoho jiného. Jak si říkáš?" "Myrtle," řekla Luce nešťastně.

"A ty nejsi Lucinda Biscoeová, které jsem před dvěma dny naservíroval koláč z kdoulí na terase?"

"Ne." Luce nevěděla, co by měla říct, aby ho přesvědčila. Otočila se k Billovi pro pomoc, ale ten zmizel z jejího dohledu. Samozřejmě. Roland byl padlý anděl a mohl by Billa vidět.

"Co by slečně Biscoeové řekl její otec, kdyby viděl, že je jeho dcera tady a navíc až po lokty ponořená v tuku?" Roland se usmál. "Byla by asi celkem sranda to na něj vytáhnout." "Rolande, tohle není-"

"Co to přede mnou schováváš?" Roland pohodil hlavou směrem k zahradě. Ozvalo se plechové zarachocení ve spíži u nohou Luce v místě, kde zmizel Bill. Zdálo se, že jí posílal nějaký signál, ale ona neměla ani tušení, co to mělo znamenat. Bill asi chtěl, aby držela jazyk za zuby, ale co udělá? Vyleze ven a zastaví jí?

Na Rolandově čele byl vidět lesk potu. "Jsme tu sami, Lucindo?" "Absolutně."

Naklonil k ní hlavu a čekal. "Nemám pocit, že bychom byli."

Jediná další bytost v místnosti byl Bill. Jak ho mohl Roland vycítit, když Arriane ne? "Podívej, opravdu nejsem ta holka, která si myslíš, že jsem," zopakovala mu Luce. "Jsem Lucinda, ale já - jsem z budoucnosti - je těžké to vysvětlit, opravdu." Zhluboka se nadechla. "Narodila jsem se v Thunderboltu v Gruzii ... v roce 1992."

"Aha." Roland polknul. "Dobře, dobře." Zavřel oči a začal mluvit hodně pomalu. "A hvězdy z oblohy padaly na zem, stejně jako fíky padaly ze stromů ve vichřici ..."

Ta slova byla záhadná, ale Roland je přenesl tak oduševněle, skoro jako kdyby citoval nějakou pasáž staré písničky. Druh skladby, kterou ho slyšela zpívat na karaoke párty na

Sword&Cross. V tu chvíli se jí zdálo, že je Roland zpátky doma. Jako kdyby na chvíli vyklouzl z téhle viktoriánské doby.

Jenže, něco bylo na jeho slovech. Luce je odněkud znala. "Co je to? Co to znamená?" zeptala se ho.

Skříň znovu zarachotila. Tentokrát hlasitěji.

"Nic." Roland otevřel oči a vrátil se ke svému viktoriánskému já. Jeho ruce byly tvrdé a plné mozolů a jeho svaly byly větší, než byla zvyklá. Jeho šaty byly nasáklé potem. Měl snědou kůži. Vypadal unaveně. Na Luce padl těžký smutek.

"Jsi tady sluha?" zeptala se. "A ostatní -Arriane- tady jen pobíhají okolo ... Ale ty musíš pracovat, viď? Je to proto, že jsi-"

"Sluha?" řekl Roland a díval se na ní tak dlouho, dokud jí to nezačalo být nepříjemné a neuhnula pohledem. "Neboj se o mě, Lucindo. Už jsem trpěl mnohem horšími věcmi, než je lidská hloupost. Kromě toho, můj čas přijde."

"Je to ještě lepší," řekla a měla pocit, že každá jistota, kterou mu dá bude banální a nepodstatná a nebude záležet na tom, jestli to bude pravda. "Lidé umí být vážně hodně oškliví."

"No. Nemůžeme se o ně moc strachovat, ne?" Roland se usmál. "Jak ses sem dostala Lucindo? Daniel to ví? A Cam?"

"Cam je tady taky?" Luce by neměla být překvapena, ale byla.

"Pokud je načasování jeho příjezdu přesné, měl by být právě teď ve městě."

Luce se tím teď nechtěla zabývat. "Daniel to neví, ještě ne," přiznala. "Ale musím ho najít. A Lucindu taky. Musím vědět-"

"Podívej," řekl Roland. Couval od Luce a měl zvednuté ruce, jako kdyby byla radioaktivní. "Dneska jsi mě tady neviděla. Nikdy jsme nevedli tenhle rozhovor. Ale ty nemůžeš jít za Danielem-"

"Já vím," řekla. "Bude šílet."

"Šílet?" Roland to vyslovit tak zvláštně, že to téměř donutilo Luce se zasmát. "Pokud tím myslíš, že by se mohl zamilovat do téhle verze tebe" -ukázal na ní- "pak máš pravdu. Je to opravdu nebezpečné. Jsi tu jen turista."

"Fajn, tak jsem turista. Ale chci si s nimi alespoň promluvit." "Ne, to nesmíš. Ty neobýváš tenhle život."

"Nechci nic obývat. Jen chci vědět proč-"

"To že jsi tady, je nebezpečné -pro tebe, pro ně, pro všechny. Chápeš?"

Luce mu nerozuměla. Jak by mohla být nebezpečná? "Nechci tu zůstat, jen chci vědět, proč se to všechno mezi mnou a Danielem pořád děje - myslím tím, mezi Lucindou a Danielem."

"To je přesně to, co mám na mysli." Roland si přejel rukou po tváři. Věnoval jí tvrdý pohled. "Poslouchej mě: Můžeš je pozorovat z dálky. Můžeš, já nevím, dívat se skrz okno. Tak dlouho, jak budeš vědět, že se tu do ničeho nesmíš míchat."

"Ale proč si s nimi nemůžu promluvit?"

Šel ke dveřím, zavřel je a zaklapl zástrčku. Když se otočil zpátky, jeho tvář byla vážná. "Poslyš, je možné, že bys mohla udělat něco, co změní tvojí minulost. Něco, co se odrazí do průběhu času a spraví ho tak, že ty -Lucinda z budoucnosti- budeš jiná."

"Takže budu opatrná-"

"Tady nejde o opatrnost. Ty jsi slon v porcelánu lásky. Nemáš žádnou šanci, jak bys mohla zjistit, co jsi zničila nebo jak důležité to mohlo být. Jakákoliv změna, kterou tady způsobíš, nebude vidět. Nebude tu žádný velký nápis, kde by se psalo: KDYŽ ZATOČÍŠ DOPRAVA, STANEŠ SE PRINCEZNOU A KDYŽ ZATOČÍŠ DOLEVA, ZŮSTANEŠ SLUŠKOU V TÉHLE KUCHYNI NAVŽDY."

"No, Rolande. Myslím, že mám trochu vznešenější cíle, než se stát princeznou." prohlásila Luce ostře.

"Mohl bych hádat, že je tu jedno prokletí, které chceš ukončit?" Luce zamrkala. Cítila se jako idiot.

"Tak dobře, hodně štěstí!" Roland se zasmál. "Ale i když se ti to podaří, nebudeš to vědět drahoušku. Moment, kdy změníš svou minulost? Ta událost způsobí to, že bude všechno tak, jak bylo. A všechno co přijde potom bude stejné, jako to bylo. Čas plyne dál. A ty jsi jeho součástí, takže nepoznáš žádný rozdíl."

"Musela bych se to dozvědět," řekla a doufala, že když to řekne nahlas, tak to bude znít skutečněji. "Určitě bych to cítila-"

Roland zavrtěl hlavou. "Ne. Ale spíš, než něco dobrého, bys mohl způsobit to, že Daniel z tohohle času zamiluje do tebe, místo do toho snobského hňupa Lucindy Biscoeové."

"Musím se s ní setkat. Musím se dozvědět, proč se milují-"

Roland opět zavrtěl hlavou. "To by bylo ještě horší, kdyby ses zapletla se svým minulým já, Lucindou. Daniel alespoň zná nebezpečí, a tak může pochopit to, že jsi prošla časem. Ale Lucinda Biscoeová? Neví nic."

"Žádná z nás nikdy nevěděla," řekla Luce přes náhlý knedlík v krku.

"Téhle Lucindě už nezbývá moc času. Nech jí ho strávit s Danielem. Nech jí být šťastnou. Pokud vstoupíš do jejího světa a všechno v něm změníš, může to změnit i tebe. A to by mohlo být krajně nepříjemné."

Roland zněl jako hodnější, míň sarkastická verze Billa. Luce už nechtěla dál poslouchat, co by měla a co by neměla dělat. Kdyby si prostě jen mohla promluvit se svým minulým já-

"Co kdyby mohla mít Luce víc času?" zeptala se. "Co kdyby-"

"To nejde. Kdyby nic jiného, jen urychlíš její konec. Tvým rozhovorem s Lucindou nic nezměníš. Jen uděláš svému minulému já v životě stejný nepořádek, jako máš ty."

"Můj život není v nepořádku. A já to zvládnu všechno urovnat. Budu muset."

"To se nejspíš ještě ukáže. Život Lucindy Biscoeové je u konce, ale tvůj konec ještě nebyl napsán." Roland si oprášil ruce o kalhoty. "Možná existuje nějaká změna, která by mohla ovlivnit tvůj život a změnit velký příběh tebe a Daniela. Ale tady nic nedokážeš."

Luce našpulila pusu. Rolandův výraz změkl. "Podívej," řekl. "Tak jako tak jsem rád, že jsi tady."

"Vážně?"

"Nikdo jiný ti to asi neřekne, ale všichni tady ti fandíme. Nevím, co tě sem přivedlo a jak jsi vůbec dokázala absolvovat celou cestu až sem. Ale musím si myslet, že je to dobré znamení." Díval se na ní, dokud se necítila směšně. "Půjdeš zas svým minulým já, viď?"

"Nevím," řekla Luce. "Myslím, že ano. Jen se to snažím pochopit." "Dobře."

Najednou se v chodbě ozvaly hlasy. Roland se odtáhnul od Luce a vydal se ke dveřím. "Uvidíme se večer," řekl, když otevíral dveře a tiše vyklouznul ven.

Jakmile byl Roland pryč, dveře skříně se otevřely a praštily jí zezadu do nohy. Bill vylezl ven a hlasitě lapal po dechu, jako kdyby celou dobu zadržoval dech.

"Měl bych ti teď hned zakroutit krkem," řekl a jeho hruď se dmula. "Nevím proč jsi zadýchaný. Nemusíš dýchat."

"Je to pro efekt! Všechny ty problémy kvůli tomu, abych tě sem dostal a nikdo si tě nevšimnul, a ty jdeš a prozradíš se prvnímu chlapovi, který vejde do dveří."

Luce obrátila oči v sloup. "Roland kvůli tomu, že mě tu viděl, neudělá žádnou scén. Je v pohodě."

"Jasně, on je tak strašně cool," řekl Bill. "On je tak chytrý. Když je tak dokonalý, proč ti neřekne to, co vím i já, o prolomení vzdálenosti mezi tebou a tvým minulým já? O tom dostat se" -dramaticky se odmlčel a vykulil na ní své kamenné oči- "dovnitř?"

Naklonila se k němu. "O čem to mluvíš?"

Založil si ruce na prsou a zavrtěl kamenným jazykem. "Nic jsem neřekl."

"Bille!" zaprosila Luce.

"Ještě ne. Nejdřív musíš nějak zvládnout dnešní večer."

...

Chvíli před soumrakem měla Luce v Helstonu svojí první přestávku. Těsně před večeří slečna McGovernová oznámila celé kuchyni, že potřebuje několik dalších zaměstnanců, aby pomáhali na párty. Luce a Henrietta, dvě nejmladší služky z kuchyně a dvě dívky, které zoufale stáli o to, aby se dostali na párty, byly první dobrovolníci, kteří se nabídli přiložit ruku k dílu.

"Dobře, dobře." Slečna McGovernová si poznamenala jména obou dívek. Oči jí ulpěly na Henriettiných mastných vlasech. "Pod jednou podmínkou, že se vykoupeš. Vy obě. Smrdíte jako cibule."

"Ano, slečno," souhlasily obě dívky. Jakmile jejich šéfka odešla z místnosti, Henrietta se obrátila k Luce. "Dát si koupel před párty? A riskovat, že budu mít na všech prstech varhánky? Tahle slečna je šílená!"

Luce se zasmála, ale ve skutečnosti byla radostí bez sebe, když si ve sklepě naplnila plechovou vanu vodou. Mohla v ní mít jen tak vroucí vodu, aby byla lázeň vlažná, ale i tak si to vychutnávala - tohle a představu dnešní noci, kdy konečně uvidí Lucindu. Uvidí taky Daniela? Oblékla si Henriettiny čisté šaty služky na párty. V osm hodin večer začali přijíždět severní bránou do domu první hosté.

Sledovala z okna v chodbě množství kočárů, které byly zaparkované na kruhové příjezdové cestě. Luce se zachvěla. V hale to vypadalo jako v úle. Kolem ní pobíhali ostatní zaměstnanci, ale Luce stála. Cítila chvění v hrudi, které jí naznačovalo, že je někde poblíž Daniel. Dům vypadal nádherně. Luce to tu viděla jen velmi krátce při pohovoru se slečnou McGovernovou to ráno, ale teď to v záři tolika lustrů skoro nepoznala. Bylo to, jako kdyby vstoupila do filmu Merchanta-Ivoryho. Vchod do haly lemovaly vysoké koše plné fialových lilií a sametově čalouněný nábytek stál u stěn, na kterých byly květinové tapety.

Lidé přicházeli předními dveřmi ve dvojicích a v trojicích. Hostě tak staří a bělovlasí, jako paní Constance a i tak mladí, jako byla Luce. Ženy měly rozzářené oči a byly zahalené v bílých letních pláštích. Muži v oblecích a vestách se před nimi klaněli. Číšníci v černých oblecích bleskurychle chodili přes halu a nabízeli křišťálové poháry šampaňského.

Luce našla Henriettu stát u dveří do hlavního sálu, který vypadal jako záhon plný kvetoucích rostlin: Místnost naplňovaly extravagantní, pestrobarevné šaty všech barev z tylu a hedvábí, s nádhernými šerpami přes jedno rameno. Mladší dívky nosili malé košíčky květin, které provoněly celý dům jako v létě.

Henriettiným úkolem bylo sbírat od dam u vchodu kabelky a šály, když vstoupily. Luce bylo řečeno, aby roznášela taneční kartičky - malé, draze vyhlížející kartičky s rodinným erbem Constancesových, vyšitým na přední straně a se seznamem písniček orchestru napsaným uvnitř.

"Kde jsou všichni muži?" zašeptala Luce Henrietta.

Henrietta si odfrkla. "Ty seš moje holka! V kuřárně, samozřejmě." Trhla hlavou doleva, kde byla tmavá chodba. "Jsou dost chytří na to, aby tam zůstali, dokud se nezačne podávat jídlo. Kdo chce slyšet všechno to blábolení o nějaké válce na jejich cestě do Krymu? Ne tyhle dámy. Ne já a ty, Myrtle." Pak Henrietta vytáhla svoje tenké obočí a ukázala směrem k francouzským oknům. "Och, zdá se, že jsem to zakřikla. Jeden z nich utekl."

Luce se otočila. Jeden muž stál v místnosti plné žen. Byl k nim zády a ukazoval jim jen své uhlově černé vlasy sepnuté do culíku pod jeho pláštěm. Mluvil s blond ženou v jemně růžových plesových šatech. Její diamantové náušnice jiskřily, když otočila hlavu - a podívala se na Luce.

Gabbe.

Krásný anděl několikrát zamrkal, jako kdyby se nemohla rozhodnout, jestli Luce není jenom zjevení. Pak naklonila hlavu k muži, u kterého stála, jako kdyby mu tím dávala signál. Dřív, než se otočil, Luce poznala jeho ostrý, nevinný profil. Cam.

Luce zalapala po dechu a upustila všechny brožury tanečního pořádku. Sklonila se a nemotorně je začala sbírat z podlahy. Pak je vrazila Henriettě do rukou a vyklouzla z místnosti.

"Myrtle!" zakřičela na ní Henrietta.

"Hned jsem zpátky," zašeptala Luce a utíkala po dlouhém, točitém schodišti předtím, než jí mohla Henrietta něco odpovědět.

Slečna McGovernová pošle Luce balit hned, jak se dozví, že Luce opustila své místo a taky drahé taneční brožurky ve velkém sále. Ale to byl ten nejmenší problém. Nebyla připravená čelit Gabbe. Ne, když bylo potřeba, aby se soustředila na Lucindu.

A už nikdy nechtěla být v blízkosti Cama. Ve svém vlastním životě, nebo v těch předchozích. Trhla sebou, když si vzpomněla, jak přímo na ní vystřelil šíp, protože si myslel, že je to ona a ne jen její odraz, který Psanci unášeli do nebe.

Jen kdyby tu byl Daniel.

Jenže nebyl. Všechno co mohla Luce udělat, bylo doufat, že na ni čeká a až se vrátí zpátky domů do současnosti, nebude se příliš zlobit, až zjistí co udělala.

V horní části schodiště Luce vběhla do první místnosti, kterou uviděla. Zavřela za sebou dveře a opřela se o ně, aby mohla popadnout dech.

Byla sama v obrovském salonu. Byl to úžasný prostor s polstrovaným křeslem z luxusní slonoviny a s pár koženými křesli postavenými u leštěného cembala. Křiklavě rudé závěsy byly pověšené na třech velkých oknech na západní stěně. V krbu praskal oheň.

Vedle Luce byla celá stěna pokrytá policemi s knihami. Řada za řadou silných v kůži vázaných svazků, které sahaly od podlahy až ke stropu tak vysoko, že musel být u polic postavený železný žebřík.

V koutě stál stojan. Něco na tom přišlo Luce povědomé. Nikdy nebyla nahoře a neviděla majetek Constanceových, a přece: jeden krok na perském koberci jí otevřel nějakou skrytou část její paměti a řekl jí, že tohle všechno už dřív viděla.

Daniel. Luce si vzpomněla na konverzaci, kterou měl s Margaret v zahradě. Mluvili o jeho obraze. On se živil jako umělec. Stojan v rohu muselo být místo, kde pracoval.

Přešla k němu. Musela zjistit, co maloval.

Těsně předtím, než odkryla obraz, tři vysoké hlasy jí donutily naskočit. Byly hned za dveřmi.

Ztuhla a sledovala, jak někdo zvenčí otáčel klikou. Neměla jinou možnost, než vklouznout za tlusté červené sametové záclony a schovat se tam.

Ozvalo se zašustění šatů a pak jedno zalapání po dechu. Následoval smích. Luce si dala ruku před ústa a mírně se naklonila, aby viděla zpod závěsu.

Lucinda z Helstonu stála necelých deset stop od ní. Byla oblečená v bílých šatech s živůtkem z jemného hedvábí a zavazovacím korzetem na zádech. Tmavé vlasy měla vyčesané. Lesklé kadeře byly umístěné nahoře na její hlavě ve složitém účesu. Diamantový náhrdelník svítil na její bledé kůži. Vypadala tak vznešeně, že Luce téměř ztratila dech.

Její minulé já bylo to nejelegantnější stvoření, jaké kdy viděla. "Dnes večer záříš, Lucindo," řekl tichý hlas.

"Ozval se ti znovu Thomas?" dobíral si ji jiný.

Další dvě dívky - Luce poznala jednu jako Margaret, starší dceru Constance, která se procházela s Danielem v zahradě. Ta druhá, mladší replika Margaret, musela být její mladší sestra. Vypadala, že je tak v Lucindině věku. Dobírala si jí jako dobrá kamarádka.

A měla pravdu. Lucinda vážně zářila. Muselo to být kvůli Danielovi.

Lucinda se zavrtala do křesla ze slonoviny a povzdechla si tak, jak by si Luce nikdy nepovzdechla. Byl to dramatický povzdech, kterým prosila o pomoc. Luce okamžitě věděla, že měl Bill pravdu. Ona a její minulé já si nebyly vůbec v ničem podobné.

"Thomas?" Lucinda pokrčila svůj malý nosík. "Thomas je jen obyčejný dělník-" "To není pravda!" vykřikla mladší sestra. "Je to velmi neobvyklý dělník! Je bohatý."

"Přesto Amelie," řekla Lucinda a přetáhla si sukni kolem svých kotníků. "Je to obyčejný člověk z dělnické třídy."

Margaret si sedla na opěradlo křesla. "Nemyslela sis o něm, že je to takový chudák, když ti z Londýna minulý týden přivezl klobouk."

"No, věci se mění. A já zbožňuju krásné klobouky." Lucinda se zamračila. "Ale klobouky stranou, řeknu otci, aby už mu nedovolil znovu mě kontaktovat."

Jakmile domluvila, Lucinda vyměnila zamračení za zasněný úsměv a začala si pobrukovat. Obě dívky nevěřícně pozorovaly, jak si tiše zpívala a hladila krajkový šál. Dívala se z okna jen pár centimetrů od úkrytu Luce.

"Co to do ní vjelo?" zašeptala Amélie hlasitě své sestře. Margaret si odfrkla. "Ona je taková."

Lucinda se zvedla a šla k oknu, což Luce donutilo ustoupit víc za závěs. Kůže Luce začala pálit, když slyšela jemné hučení hlasu Lucindy Biscoeové jen pár centimetrů od ní. Pak se ozvaly kroky, když se Luce odvrátila od okna a její zvláštní píseň náhle umlkla.

Luce se odvážila podívat se zpod záclony. Lucinda přešla ke stojanu, kde stála jako přikovaná.

"Co je to?" Lucinda zvedla plátno z obrazu, aby ho ukázala svým přátelům. Luce neviděla jasně co to bylo, ale vypadalo to obyčejně. Jen nějaký druh květin.

"To je práce pana Grigoriho," řekla Margaret. "Jeho náčrtky vypadaly tak slibně, když přišel, ale obávám se, že se nějak zaseknul. Už jsou to tři dny a nemaluje nic jiného, než pivoňky." Pokrčila rameny. "Zvláštní. Umělci jsou tak divní."

"No, ale on je tak hezký, Lucindo." Amelie vzala Lucindu za ruku. "Musíme tě dnes s panem Grigorim seznámit. Má tak krásné blond vlasy a oči ... "Och, z jeho očí se na místě rozpustíš!" "Pokud se Lucinda cítí až příliš dobrá pro Thomase Kenningtona a všechny jeho peníze, pak pochybuju, že se jejímu ideálu vyrovná obyčejný malíř." Margaret to řekla tak prudce, že bylo Luce jasné, že sama chová k Danielovi nějaké city.

"Ráda bych se s ním setkala," řekla Lucinda. Její hlas se vrátil k jemnému pobrukování.

Luce zatajila dech. Takže Lucinda se s ním ještě nesetkala? Jak je tedy možné, že už do něj byla podle všeho zamilovaná?

"Tak teda pojďme," řekla Amelia a tahala Lucindu za ruku. "Klábosením tady nám uteče polovina párty."

Luce musela něco udělat. Ale podle toho, co jí řekl Roland a Bill, nemohla svoje minulé já zachránit. Bylo příliš nebezpečné i to jenom zkoušet. A i kdyby se jí to podařilo, cyklus životů Luce, které žila po tomhle, by byly nějak změněné. Luce by se mohla změnit. Nebo ještě hůř. Vůbec by nemusela existovat.

Ale možná tu byl nějaký způsob, jak by mohla Luce Lucindu alespoň varovat. Tak, aby do toho vztahu nešla už zaslepená láskou. Tak, aby nebyla jenom pěšák v prastarém trestu bez toho, aby tomu alespoň trochu rozuměla. Dívky byly téměř u dveří, když Luce sebrala odvahu a vyšla zpoza záclony.

"Lucindo!"

Její minulé já se otočilo. Lucindiny oči se zúžily, když její zrak padl na šaty služky. "Tys nás špehovala?"

V jejích očích nebyl žádná jiskra poznání. Bylo zvláštní, že Roland si Luce s Lucindou v kuchyni spletl, ale na druhé straně Lucinda mezi nimi neviděla žádnu podobu. Co viděl

Roland a tahle dívka ne? Luce se zhluboka nadechla a přinutila se přejít ke svému chatrnému plánu. "N-ne, nešpehovala, to ne," vykoktala. "Musím s tebou mluvit."

Lucinda se zasmála a podívala se na své dvě kamarádky. "Prosím?"

"Nejseš ty ta, co rozdávala taneční karty?" zeptala se Margaret Luce. "Matka nebude zrovna nadšená, že zanedbáváš svoje pracovní povinnosti. Jaké je tvoje jméno?"

"Lucindo." Luce se k ní blížila a ztišila hlas. "Jde o toho umělce. Pana Grigoriho."

Lucinda se podívala Luce do očí. Něco mezi nimi proběhlo. Lucinda vypadala, že není schopná odejít. "Jděte beze mě," řekla svým kamarádkám. "Budu dole za malou chvíli." Dívky si vyměnily zmatené pohledy, ale bylo jasné, že Lucinda byla vůdce téhle malé skupiny. Její kamarádky vyklouzly bez jediného slova ven.

Luce zavřela dveře.

"Co je tak důležitého?" zeptala se Lucinda a pak jí věnovala malý úsměv. "Ptal se na mě?" "Nesmíš se s ním zaplést," řekla Luce rychle. "Pokud s ním dnes večer budeš, pomyslíš si o něm, že je nádherný. Zamiluješ se do něho. Ale to nesmíš." Luce měla hrozný pocit, když musela o Danielovi mluvit takhle hnusně, ale byl to jediný způsob jak zachránit jejímu minulému já život.

Lucinda Biscoeová se rozzlobila a obrátila se k odchodu. "Znala jsem dívku z, um - Derbyshiru," pokračovala Luce, "která mi řekla různé historky o jeho příšerné pověsti. Už zranil hodně dívek. On - on je zničil."

Šokovaný výdech unikl z Lucindiných rtů. "Jak se vůbec opovažuješ oslovit mě! Kdo si myslíš, že jsi? A to, jestli se zajímám o toho umělce, nebo ne, není vůbec tvoje starost." Ukázala na Luce prstem. "Ty ses do něj zamilovala, ty jedna sobecká posluhovačko?"

"Ne!" Luce sebou škubla, jako kdyby jí někdo uhodil.

Bill ji varoval, že byla Lucinda jiná. Tahle namyšlená stránka, ale nemusela být všechno, co na ní bylo. Proč by ji jinak Daniel miloval? Jak by jinak mohla být součástí její duše?

Muselo je pojit něco hlubšího.

Ale Lucinda se sklonila nad stolkem a na kousek papíru naškrábala vzkaz. Narovnala se, složila ho a dala ho Luce do ruky.

"Nenahlásím paní Constanceové tuhle tvojí drzost," řekla s povýšeným pohledem upřeným na Luce, "když dáš panu Grigorimu tenhle vzkaz. Nenech si ujít šanci zachránit si práci." O vteřinu později už Luce viděla jen bílou siluetu, která mizela na schodech v chodbě. Šla zpátky na párty.

Luce otevřela vzkaz.

-

Vážený pane Grigori,

Od té doby, kdy jsme se náhodou setkali v krejčovství, na vás nedokážu přestat myslet. Sejdeme se dnes večer v devět hodin v altánku? Budu tam čekat.

Vaše Lucinda Biscoeová

-

Luce roztrhala dopis na kousky a hodila je do ohně v krbu. Jestli nikdy nedá Danielovi tenhle vzkaz, Lucinda bude v altánku sama. Luce by mohla jít ven a počkat tam na ní. Mohla by se jí pokusit znovu varovat.

Běžela do haly a ostře zahnula na schodiště pro služebnictvo, které vedlo dolů do kuchyně. Proběhla kolem kuchařů, pekařů a Henrietty.

"Dostaneš nás obě do potíží, Myrtle!" zavolala dívka na Luce, ale ta už byla venku ze dveří. Když běžela, na tváři cítila chladný a suchý večerní vzduch. Bylo skoro devět hodin a slunce bylo ještě vidět nad stromy na západním konci pozemku. Běžela kolem cesty poseté růžovými květy a kolem zahrady plné zralých plodů, která byla provoněná opojnou a sladkou vůní růží. Nakonec proběhla kolem živého plotu ve tvaru bludiště.

Její pohled padl na místo, kde poprvé v tomhle životě vyšla z Vyhlašovatele. Její nohy se ubíraly po cestě k prázdnému altánu. Zastavila se těsně u něj, když jí někdo chytil za ruku.

Otočila se.

A ocitla se tváří v tvář Danielovi.

Lehký vítr mu nechal spadnout vlasy do čela. V jeho formálním černém obleku s řetízkem od zlatých hodinek, které mu vyčuhovaly z kapsy a s malou bílou pivoňkou připnutou ke klopě, byl Daniel ještě krásnější, než si ho pamatovala. Jeho kůže byla jasná a zářivá v záři zapadajícího slunce. Jeho rty byly stočené do jemného úsměvu. Jeho oči při pohledu na ní začaly hořet fialovou barvou. Unikl jí jemný povzdech. Toužila překonat těch pár centimetrů a přitisknout své rty na ty jeho. Chtěla, aby jí zabalil do své náruče a ona se dotkla místa na jeho širokých ramenou, kde mu vyrůstala křídla. Chtěla zapomenout proč sem přišla a jen ho držet a nechat ho, aby jí držel. Slovy nešlo vyjádřit, jak moc jí chyběl.

Ne. Byla tady kvůli Lucindě.

Daniel, její Daniel byl právě teď od nich daleko. Bylo těžké představit si co dělal nebo na co teď myslel. Ještě těžší bylo představit si jejich shledání po tomhle všem. Ale nebyl tohle cíl jejího pátrání? Zajistit v její minulosti, aby mohla být v jejím současném životě s Danielem? Aby spolu byli doopravdy?

"Nemáš tady být," řekla Danielovi z Helstonu. Nemohl tušit, že se tu s ním chtěla Lucinda setkat. Ale byl tady. Bylo to tak, že nic nemohlo stát v cestě jejich setkání - byli k sobě přitahováni bez ohledu na všechno ostatní.

Danielův smích byl úplně stejný jako ten, na který byla zvyklá. Ten, který slyšela poprvé na Sword&Cross, když jí Daniel políbil, ten který tak milovala. Ale tenhle Daniel jí neznal. Nevěděl kdo byla nebo co se tu snažila udělat.

"Ani ty bys tu neměla být." Usmál se. "Nejdřív jsme si měli uvnitř zatancovat, a později, až bychom poznali jeden druhého, bych tě vzal na procházku při měsíčku. Ale slunce ještě ani nezapadlo. Což znamená, že je tu pořád hodně tance, který musíme zvládnout." Natáhl ruku. "Jmenuju se Daniel Grigori."

Ani si nevšiml, že na sobě měla uniformu služky, místo plesových šatů. Že se nechovala jako správná britská dívka. Sotva jí spatřil, stejně jako Lucinda, už byl Daniel zaslepený láskou.

Tohle jí nutilo dívat se na jejich vztah z úplně jiného úhlu. Bylo to sice nádherné, ale taky tragicky krátkozraké. Byla to Lucinda, kterou Daniel tolik miloval, nebo to bylo všechno jenom stále se opakující cyklus, ze kterého se nemohl vymanit?

"To nejsem já," řekla Luce smutně. Vzal jí za ruce. Trochu roztála.

"Samozřejmě, že jsi to ty," řekl. "Vždycky jsi to ty."

"Ne," řekla Luce. "Tohle k ní není fér, ty nejsi fér. A kromě toho, Danieli, ona je pěkně nepříjemná."

"O kom to mluvíš?" Vypadal, jako kdyby se nemohl rozhodnout, jestli jí má brát vážně nebo se začít smát.

Koutkem oka Luce uviděla postavu v bílém, jak k nim pomalu přicházela ze zadní části domu. Lucinda.

Přišla na schůzku s Danielem. Byla tu brzy. V jejím vzkazu bylo napsáno v devět hodin - tedy psalo se tam v devět předtím, než ho Luce hodila do ohně.

Luce se rozbušilo srdce. Nemohla tu být nachytaná, když přicházela Lucinda. A přesto tak brzy od Daniela nemohla odejít.

"Proč ji miluješ?" vyhrkla Luce. "Co tě nutí se do ní zamilovat, Danieli?"

Daniel jí položil ruku na rameno - tělem se jí rozlil nádherný pocit. "Zpomal," řekl. "Sotva jsme se potkali, ale můžu ti slíbit, že není nikdo, koho miluju kromě-"

"Ty tam! Služko!" Lucinda si všimla, že tón jejího hlasu nebyl zrovna radostný. Rozběhla se k altánku. Nadávala na šaty, blátivou trávu a na Luce. "Co jsi udělala s mým dopisem?"

"T-ta dívka, která k nám přichází," koktala Luce, "je já, v jistém slova smyslu. Já jsem ona. Ty nás miluješ a já to potřebuju pochopit-"

Daniel se otočil, aby se podíval na Lucindu, tu kterou miloval - v téhle době. Teď viděl její tvář jasněji. Viděl, že tu byly dvě.

Když se otočil zpátky k Luce, začala se mu třást ruka položená na jejím rameni. "To jsi ty, ta druhá. Co jsi to udělala? Jak jsi to udělala?"

"Ty! Služko!" Lucinda si všimla Danielovi ruka na rameni Luce. Celý obličej se jí stáhl zlobou. "Věděla jsem to!" Zaječela a rozběhla se ještě rychleji. "Nech ho, ty couro!"

Luce cítila, jak nad ní začíná vyhrávat panika. Neměla jinou možnost. Musela utéct, ale nejdřív: Dotkla se Danielovi tváře. "Je to láska? Nebo je to jen prokletí, které vás dává dohromady?"

"Je to láska," vydechl. "Copak ty to nevíš?"

Vytrhla se z jeho sevření a utekla. Běžela rychle a zběsile po trávníku. Míjela břízy a vrátila se na pole, které bylo zarostlé trávou. Tam vyšla z Vyhlašovatele. Začaly se jí plést nohy a ona zakopla. Přistála přímo na tváři. Všechno jí bolelo. A byla naštvaná. Příšerně naštvaná. Na Lucindu, že na ní byla tak hnusná. Na Daniela za to, že se do ní bez přemýšlení okamžitě zamiloval. Na vlastní neschopnost udělat něco, co by to mohlo změnit. Lucinda umře - Luce tu byla a nijak to nedokázala ovlivnit. Mlátila pěstmi do země a frustrovaně vydechla.

"No, no." Malá kamenná ruka jí hladila po zádech. Luce jí odstrčila. "Nech mě být, Bille."

"Hej, to bylo náhodou znamenité úsilí. Tentokrát ses dostala vážně blízko. Ale" -Bill pokrčil rameny- "teď je konec."

Luce se posadila a zírala na něj. Kvůli jeho arogantnímu výrazu se chtěla vrátit zpátky a říct Lucindě kdo doopravdy je - říct jí o věcech, co jí zanedlouho čekají.

"Ne." Luce se postavila. "Ještě není konec."

Bill ji strhl zpátky. Byl neuvěřitelně silný na to, jak byl malý. "Och, tohle je konec. Pojď, jdeme do Vyhlašovatele."

Luce se otočila tam, kam jí Bill ukazoval. Nevšimla si hustého černého portálu, který se vznášel přímo před ní. Z jeho zatuchlého pachu jí bylo zle.

"Ne!"

"Ano," řekl Bill.

"Ty jsi ten, kdo mi řekl, ať hlavně zpomalím."

"Hele, dovol mi, abych něco poznamenal: V tomhle životě jsi pěkná děvka a Danielovi to vůbec nevadí. Jak šokující! Pár týdnů se uchází o tvojí přízeň a pak tu bude taky nějaká výměna kytek. Velká pusa a pak Bum. V pohodě? Už tu není nic k vidění."

"Ty to nechápeš."

"Co? Nechápu, že Viktoriáni jsou příšerně staromódní jako podkroví a nudní, jako když sleduješ, jak se loupe tapeta? No, jestli se ještě pořád chystáš na cestu cik cak tvojí minulostí, tak si pohni. Jdeme zase o dům dál. K jiné důležité události."

Luce se nepohnula. "Existuje způsob, jak zařídit, abys zmizel?"

"Musím tě nacpat do tohohle Vyhlašovatele jako kočku do kufru? Jdeme!"

"Musím vidět, že mě miluje. Ne jen nějakou představu o mě a ne kvůli prokletí, kterým je vázán. Potřebuju mít pocit, že je v tom něco silnějšího, co nás spojuje. Něco skutečného." Bill se posadil na trávu vedle Luce. Pak se zdálo, že si to rozmyslel a vlezl jí na klín. Nejdřív ho chtěla praštit a pak pokračovat stejně s mouchami u jeho hlavy, ale když se na ní podíval, jeho oči byly upřímné.

"Miláčku, to jestli tě Daniel skutečně miluje, je ta poslední věc, která by ti měla dělat starosti. Jste zatracené duše. Vy dva jste vymysleli tuhle frázi. Nemusíš se držet poblíž, abys to viděla. Je to v každém životě stejné."

"Cože?"

"Chceš vidět pravou lásku?" Kývla.

"Pojď." Přitáhl ji k sobě. Vyhlašovatel se vznášel nad nimi a začal se tvarovat do nové podoby. Nakonec se podobal stanu. Bill vyletěl do vzduchu. Vzal prsty za neviditelnou západku a stáhnul jí dolů. Vyhlašovatel se prodloužil a snížil se dolů jako padací most, dokud všechno, co Luce mohla vidět, nebyl jen tunel plný tmy.

Luce se podívala směrem, kde byl Daniel a Lucinda, ale nedokázala rozpoznat jejich obrysy. Barvy byly rozostřené. Bill pokynul rukou k Vyhlašovateli. "Běž dovnitř."

A ona to udělala.

kapitola 8

SLEDOVÁNÍ Z POVZDÁLÍ

Helston, Anglie - 26.července 1854

Danielovo oblečení bylo vybělené od slunce a jeho tvář byla pokrytá pískem, když se probudil na pustém pobřeží Cornwallu. Mohl to být den, týden nebo měsíc, co se tu potuloval sám. Nicméně uplynulo hodně času, který strávil tím, že trestal sám sebe za svou hloupost.

Setkání s Lucindou v krejčovství byla tak příšerná chyba, že Danielova duše začala hořet pokaždé, když na to pomyslel. A on na to nemohl přestat myslet.

Její plné růžové rty, které vyslovily: Myslím, že vás znám. Prosím. Počkejte. Tak krásné a tak nebezpečné.

Ach, proč to nemohlo být něco nevýznamného? Nějaká krátká epizoda jejich námluv? Pak by to tolik nevadilo. Ale první setkání! Lucinda Biscoeová se poprvé setkala s ním, se špatným Danielem. Mohl by všechno ohrozit. Mohl by změnit budoucnost tak příšerným způsobem, že by jeho Luce mohla být mrtvá nebo se mohla změnit k nepoznání. Ale ne: kdyby to tak bylo, nebyla by Luce v jeho vzpomínkách. Čas by se sám změnila a on by necítil vůbec žádnou lítost, protože jeho Luce by byla jiná.

Jeho minulé já muselo na Lucindu Biscoeovou zareagovat způsobem, který vymazal Danielův omyl. Nemohl si vzpomenout na to, jak to začalo. Jen věděl, jak to skončilo. Ale bez ohledu na to: nechtěl se vyskytnout v blízkosti jeho minulého já, aby ho varoval ze strachu, že by znovu narazil na Lucindu a tím by udělal ještě víc škody. Všechno co mohl udělat, bylo vycouvat a čekat.

Byl zvyklý na věčnost, ale tohle bylo peklo.

Daniel ztratil pojem o čase. Nechal se unášet zvukem vln oceánu, které omývaly břeh. Alespoň na malou chvíli.

Snadno mohl pokračovat v cestě. Vstoupit do Vyhlašovatele a honit Luce v dalším životě, který navštívila. Ale z nějakého důvodu se toulal kolem Helstonu a čekal, až Lucinda Biscoeová zemře.

Když se ten večer probudil, nebe bylo pokryté fialovými mraky. Daniel to ucítil. Letní slunovrat. V noci zemře. Otřel si písek z kůže a cítil zvláštní něhu, v jeho skrytých křídlech. Jeho srdce pulzovalo s každým dalším úderem.

Byl čas.

Lucinda zemřela až po setmění.

Daniel -jeho dřívější já- byl sám v obývacím pokoji u Constancesových. Naposledy byl přitahován k Lucindě Biscoesové. U dveří ležely jeho tašky, prázdné jako obvykle, kromě koženého pouzdra na tužku, několik skic, jeho knihy o Strážcích a páru bot. Vážně měl v plánu další ráno vyplout. Jaká příšerná lež.

Ve chvílích, které vedly k její smrti, byl Daniel jen zřídkakdy sám k sobě upřímný. Vždycky se ztratil v jeho lásce. Pokaždé oklamal sám sebe, opil se její přítomností a ztratil přehled o tom, co se musí stát. Moc dobře si vzpomínal, jak to všechno skončilo v tomhle životě v Helstonu: popřel, že musela umřít, opřel jí o rudé sametové závěsy a líbal jí do bezvědomí.

Pak proklínal svůj osud. Udělal příšernou scénu. Stále mohl cítit to utrpení. Bylo to jako čerstvá značka železa na jeho kůži. A vzpomněl si na svou návštěvu.

Čekal na západ slunce. Stál na břehu a nechal vodu, aby mu omývala bosé nohy.

Zavřel oči, roztáhl ruce a dovolil svým křídlům, aby vyrazily ven z jizev na jeho ramenou. Rozevřely se za ním, pohupovaly se ve větru a dávaly mu pocit beztíže, který mu poskytl alespoň chvilkový klid. V odraze viděl, jak zářivé jsou a jak velký a silný díky nim vypadá.

Někdy, když byl Daniel nejvíc neutišitelný, nedovolil svým křídlům, aby vyrazily ven. Byl to trest, který vykonával sám na sobě. Když roztáhnul svá křídla, dalo to jeho duši jen falešný pocit hluboké úlevy a hmatatelné, téměř neuvěřitelné svobody. Bylo to jako droga. Dnes si ten luxus ale dopřál.

Sklonil se v kolenou a odrazil se do vzduchu.

Několik metrů nad vodní hladinou se rychle otočil tak, aby byl zády obrácený k oceánu. Jeho křídla se pod ním tyčila, jako nádherný třpytivý člun. Klouzal po povrchu a zatnul svaly. S každým dlouhým mávnutím jeho křídel, se posouval po vlnách, až se voda změnila z tyrkysové na ledově modrou. Pak se vrhl pod hladinu. Jeho křídla byla teplá, i když byl oceán mrazivý. Kolem něj se utvořila malá fialová záře.

Daniel rád plaval. Chlad vody, nepředvídatelný proud vody, magické spojení oceánu a měsíce. Byla to jedna z mála pozemských rozkoší, pro které měl pochopení. Nejvíc ze všeho miloval plavání s Lucindou.

S každým dalším úderem jeho křídel si tam Daniel s ním představoval Lucindu, jak se elegantně pohybuje vodou, jako už tolikrát předtím. Jak se koupe v teplé třpytivé záři.

Když byl měsíc na temné obloze jasně viditelný, Daniel byl někde poblíž Reykjavíku. Vyletěl z vody přímo nahoru. Prorážel svými křídly vzduch s takovou rychlostí, že se třásl zimou.

Vítr svištěl okolo něj a během několika sekund byl suchý, zatímco stoupal stále výš a výš do vzduchu. Vletěl do hustých šedivých mraků a pak se začal vracet zpátky podél pobřeží, které se rozkládalo pod hvězdným nebem.

Mával křídly volně, hluboce, silně a s láskou a hrůzou, když pomyslel na ni. Pod ním se voda třpytila jako diamanty. Letěl obrovskou rychlostí zpátky na Faerské ostrovy a přes Irské moře. Prolétl kolem kanálu sv. Jiří a nakonec zamířil zpátky do Helstonu.

Bylo proti jeho přirozenosti dívat se na dívku, kterou miloval, jak umírá!

Ale Daniel musel znovu zažít ten moment. Tu bolest. Musel se dívat na to, jak se dneska stane Lucinda další obětí - a pak sledovat jeho Luce, která se snažila skončit celý tenhle prokletý cyklus.

Lucindina smrt dnes večer byl jediný způsob, jak by oni dva mohli vyhrát. Jediný způsob, jak by vůbec mohli dostat šanci.

V době, kdy se dostal k panství Constanceových, byla v domě tma a vzduch byl horký a nehybný. Přitáhl si křídla blíž k tělu, aby zpomalil jeho sestup podél jižní strany domu. Podíval se do zahrady a uviděl bílou střechu altánu. Byla tam i cesta z oblázků, po které před chvílí kráčela. Vyplížila se z domu jejího otce v sousedství potom, co všichni ostatní usnuli. Přes noční košili měla dlouhý černý plášť. V tom spěchu, když se vydala ven, aby ho našla, zapomněla na svojí zdrženlivost.

A tam - světlo v salonu, jeden hořící svícen jí k němu přitáhnul. Záclony byly trochu poodhrnuté. Stačilo to ale, aby se za ně mohl Daniel ukrýt bez nebezpečí, že ho uvidí.

Dosáhl okna obývacího pokoje v druhém patře obrovského domu a nechal křídla za sebou se lehce pohupovat ve větru. Pohyboval se venku jako špion.

Byla už tam? Pomalu se nadechl, nechal svá křídla prorazit vzduch a přitiskl obličej na sklo. Daniel něco zuřivě kreslil v rohu. Jeho minulé já vypadalo vyčerpaně a opuštěně. Pamatoval si na ty pocity, když pozoroval velké černé tikající hodiny na zdi a čekal, že každou chvíli vrazí do dveří. Byl ohromený, kdy se objevila tiše za ním. Skoro jako kdyby vyšla zpod záclony.

Teď byl ohromený stejně jako jeho minulé já, když se tam náhle objevila.

Její krása tu noc přesahovala jeho nejnerealističtější očekávání. Vlastně každou noc. Zrudla láskou, kterou k němu cítila, i když tomu nerozuměla. Její černé vlasy jí vypadávaly z dlouhé, lesklé stužky. Její nádherná noční košile byla jako pavučina, která plula nad její dokonalou pletí.

V tu chvíli jeho minulé já vstalo a otočilo se. Když uviděl tu nádhernou bytost před ním, na jeho tváři uviděl jasnou bolest. Kdyby jen mohl Daniel nabídnout pomocnou ruku jeho minulému já a nějak ho z toho dostat. Bez zaváhání by to udělal. Ale všechno co mohl udělat, bylo číst mu ze rtů.

Co tu děláš?

Luce k němu přišla blíž. Červenala se. Ti dva k sobě byli přitahování jako dva magnety - v jednu chvíli silou tak velkou, že se jí nemohli postavit, a pak odpuzováni silou, téměř stejně velkou.

Daniel se vznášel venku. V bolestech. Nemohl se na to dívat. Musel se na to dívat.

Způsob, jakým se k sobě přibližovali, byl nejistý. Tedy až do okamžiku, kdy se jeho kůže dotkla té její. Pak oba okamžitě začali toužit po vášni. Nikdy se nepolíbili. Jen si povídali. Teď, když se dotýkaly jejich rty, dotýkaly se téměř i jejich duše. Kolem nich se utvořila spalující, čistá aura s bílou září. Ani si jí nebyli vědomi.

Bylo to něco, čeho Daniel nikdy nebyl svědkem zvenčí.

Bylo tohle to, co Luce celou tu dobu chtěla vidět? Důkaz o tom, jak skutečná jejich láska byla? Pro Daniela byla jejich láska jeho součástí stejně jako křídla. Ale pro Luce to muselo být jiné. Ona neměla přístup k té vznešenosti jejich lásky. Jen k jejímu hroznému konci.

Každý okamžik pro něj byl jako zázrak.

S povzdechem si opřel tvář o sklo. Vevnitř se Daniel pomalu vzdával. Ztratil své odhodlání, které stejně bylo už od začátku jenom jeho maska. On měl sice sbalené tašky, ale byla to Lucinda, kdo musel odejít.

Uvnitř jí vzalo Danielovo minulé já do náruče. I přes okno mohl Daniel cítit krásnou, sladkou vůni její kůže. Záviděl mu, když jí líbal na krk a hladil jí rukama po zádech. Jeho touha byla tak intenzivní, že by dokázala rozbít okno, kdyby se nedržel zpátky.

Uvědomil si, že toužil po tom teď být Danielem uvnitř. Jen o trochu prodloužit tuhle její poslední chvíli. Ještě jeden polibek. Jeden sladký dotek předtím, než se místnost začne otřásat a Vyhlašovatelé se začnou chvět v jejím stínu.

Sklo na jeho tváři začalo hřát. Bylo to tady.

Chtěl zavřít oči, ale nešlo to. Lucinda se Danielovi svíjela v náručí. Tvář měla zkřivenou bolestí. Vzhlédla a její oči se rozšířily strachem, při pohledu na pohybující se stíny na stropě. To, že si vůbec uvědomila, že se něco děje, pro ni už bylo moc informací.

Zakřičela.

A vybuchla v zářících plamenech.

Uvnitř pokoje byl Daniel odhozen ke zdi. Spadl a zůstal ležet schoulený, jako kdyby nebyl nic víc, než jen lidská troska. Zabořil tvář do koberce a začal se třást.

Daniel to zvenku sledoval s úžasem. Nikdy předtím se ohni nepodařilo vystoupat vysoko po stěnách a zamořit vzduch. Syčel jako slanina položená na pánvičku - pak zmizel. Nezanechal po ní ani stopy.

Neskutečné. Každý kousek těla ho brněl. Kdyby to úplně nezničilo jeho minulé já, shledal by pohled na smrt Luce skoro krásnou.

Jeho staré já pomalu vstalo. Zalapal po dechu a jeho otevřená křídla roztrhla jeho černé šaty a kabát. Kousky oblečení spadly na podlahu místnosti. Zvedl pěst k nebi a zařval.

Daniel to už venku nesnesl. Prorazil křídli okna a poslal kousky střepů ven do noci. Pak prolezl dovnitř dírou ve skle.

"Co tady děláš?" Jeho minulé já zalapalo po dechu. Tvář měl lemovanou slzami. Oba měli úplně rozšířená křídla a téměř zabírali celý prostor v salonu, takže tam pro ně skoro nebylo místo. Oba stáhli křídla co nejvíc dozadu. Věděli, že není bezpečné se dotknout.

"Díval jsem se," řekl Daniel.

"Ty - cos udělal? Vrátil ses, aby ses díval?" Jeho minulé já rozhodilo svými pažemi i křídli. "Je tohle to, cos chtěl vidět?" Hloubka jeho utrpení byla až bolestivě zřetelná.

"Tohle se muselo stát, Danieli."

"Nekrm mě těmihle lžemi. Neopovažuj se. Vrátil ses, aby sis znovu přišel pro Camovu radu?" "Ne!" zakřičel Daniel na svoje minulé já. "Poslyš: Je čas, není to moc daleko od téhle chvíle, kdy budeme mít možnost změnit hru. Něco se změnilo. Věci jsou odlišné. Budeme mít možnost zastavit tohle. Aby už se to nedělo stále znova a znova. Lucinda konečně bude moct-"

"Zlomit cyklus?" zašeptalo jeho minulé já.

"Ano." Danielovi bylo na omdlení. Oni dva spolu nemohli být v místnosti. Bylo na čase, aby šel. "Bude to ještě nějakou dobu trvat," řekl mu a otočil se, aby se dostal zpátky k oknu. "Ale udržuj v sobě naději."

Daniel proklouzl rozbitým oknem. Jeho slova zanechaly odraz naděje v jeho mysli, když vyrazil k obloze hluboko do stínů noci.

kapitola 9

TAK JSME SE PROBOJOVALI

Tahiti - 11.prosince 1775

Luce se ocitla na balancujícím dřevěném trámu.

Zaskřípal a mírně se naklonil doleva. Pak opět zaskřípal a velmi pomalu se zhoupnul doprava. Houpání bylo stabilní a nekončící. Jako kdyby trám byl spojený s velmi krátkým kyvadlem.

Horký vítr jí posílal vlasy do tváře a sfouknul jí z hlavy čepec služky. Trám pod ní se znovu zakymácel a jí podklouzla noha. Spadla na trám a stěží se ho dokázala chytit, aby nespadla dolů-

Kde byla? Před ní bylo nekonečně modré nebe. U obzoru se stávalo tmavším. Podívala se dolů. Byla neuvěřitelně vysoko.

Pod ní se asi tři metry táhla mokrá tyč, která končila na dřevěné palubě. Och. Byl to stožár. Luce seděla na horním trámu velké plachetnice.

Velká ztroskotaná plachetnice, která byla hned u ostrova s černým pobřežím.

Příď byla rozbitá ostrým shlukem lávových kamenů. Úplně jí zdemolovaly. Hlavní plachta byla roztrhaná: kousky vybledlého plátna volně vlály ve větru.

Vzduch voněl, jako kdyby bylo právě po velké bouři, ale loď byla tak ztrouchnivělá, že to vypadalo, jako by tu byla celá léta. Pokaždé, když vlny na pobřeží přinesly černý písek, voda vystříkla desítky metrů vysoko a zmizela ve štěrbinách ve skále. Vlny narážely do vraku -a do trámu, který Luce pořád držela- který se ale houpal tak moc, že jí z toho začínalo být zle. Jak se dostane dolů? Jak se dostane k břehu?

"Hej! Podívej, kdo přistál jako pták na okounovi." Billův hlas překřičel vlnobití. Objevil se na druhém konci hnijícího trámu. Když šel, měl rozpřáhlé ruce, jako kdyby byl na kladině.

"Kde to jsme?" Luce byla moc nervózní na to, aby udělala nějaký prudký pohyb.

Bill zhluboka nasál vzduch do plic. "Ty to necítíš? Severní pobřeží ostrova Tahiti!" Svalil se na prkno vedle Luce. Kopal ve vzduchu svýma krátkýma nohama a natáhl své krátké šedivé paže nahoru a pak je sepjal za hlavou. "No není to ráj?"

"Myslím, že budu zvracet."

"Nesmysl. Jen musíš najít své mořské nohy."

"Jak se dostaneme-" Luce se kolem sebe rozhlédla po Vyhlašovateli. Neviděla ani jeden stín. Jen nekonečně prázdné modré nebe.

"Já se tu postarám o veškerou dopravu. Mysli na mě jako na cestovní kancelář a na sebe, jako kdybys byla na dovolené."

"Nejsme na dovolené, Bille."

"Nejsme? Myslel jsem, že jsme na Velké cestě za Láskou." Promnul si čelo a z hlavy mu spadlo pár kamenných vloček. "Já to špatně pochopil?"

"Kde je Lucinda a Daniel?"

"Počkej." Vznesl se do vzduchu před Luce. "Nechceš trochu historie?"

Luce ho ignorovala a posunula se víc nad stožár. Natáhla nestabilní nohu na jeden z nejvyšších příček, které byly po stranách stěžně.

"Nechceš podat ruku?"

Zadržela dech a snažila se nedívat na to, jak už potřetí její noha sklouzla z dřevěné příčky. Nakonec suše polkla a natáhla ruku, aby chytila chladnou hrubou Billovu ruku s drápy, kterou natahoval směrem k ní.

Když ho vzala za ruku, Bill ji k sobě přitáhl a úplně jí sundal ze stožáru. Vyjekla, když jí mokrý vítr začal bičovat tvář a sukně jí vlála kolem pasu. Zavřela oči a připravovala se na skok na shnilou palubu pod nimi.

Jenže žádného skoku se nedočkala.

Slyšela zasvištění a cítila, jak se její tělo houpe ve vzduchu. Otevřela oči. Billova podsaditá křídla se nafoukla a plachtila po větru. Nesl celou její váhu jen v jedné ruce a pomalu ji nesl ke břehu. Byl zázrak, jak byl mrštný a lehký. Luce byla překvapená, když zjistila, že vlastně relaxuje - najednou jí pocit, že létá, přišel nějak přirozený.

Daniel. Jako kdyby jí vzduch objímal. Najednou jí dostihla bolest z toho, že není s ním. Chtěla slyšet jeho hlas, ochutnat jeho rty - Luce nedokázala myslet na nic jiného. Co by dala za to, kdyby jí právě teď v pažích držel on!

Daniel, kterého potkala v Helstonu, jakkoliv byl šťastný, že jí viděl, jí nikdy ve skutečnosti neznal. Ne způsobem, jako její Daniel. Kde teď byl?

"Cítíš se teď líp?" zeptal se Bill.

"Proč jsme tady?" zeptala se Luce, když plachtili nad vodou. Byla tak čistá, že viděli inkoustově černé stíny, které se pohybovaly pod vodou. Byla to obří hejna ryb, které plavaly u pobřeží.

"Vidíš ty palmy?" Bill ukázal volnou rukou do vzduchu. "Tu nejvyšší, třetí, která končí v té písčině?"

Luce zamžourala a přikývla.

"To je místo, kde tvůj otec v tomhle životě postavil dům. Nejhezčí chatrč na pláži!" Bill se rozkašlal. "Vlastně je to spíš bouda na pláži. Na téhle straně ostrova se ještě ani neobjevili Britové. Takže když tvůj tatínek zaklepal bačkorama, ty a Daniel jste měli tohle místo sami pro sebe."

"Daniel a já ... my jsme žili ... spolu?"

Ruku v ruce Luce s Billem přistáli na pobřeží s jemnou elegancí dvou tanečníků. Luce byla vděčná -a taky byla trochu v šoku- jak hladce ji dostal ze stožáru lodi. Když ale pevně dosedli na zem, vytáhla ruku z jeho špinavé ruky a utřela si jí do zástěry.

Bylo to tu opravdu nádherné. Křišťálově čistá voda omývala zvláštní, ale krásné černé písčité pláže.

Stromy s citrusy -a s jasně oranžovými plody- a palmy se nakláněly nad pobřežím. Za stromami byly nízké hory, které byly porostlé deštnými pralesy. Po jejich stranách byly vodopády. Vítr tu nebyl tak prudký. Byl provoněný vůní ibišku. Bylo těžké si představit, jak by tu strávila dovolenou, natož celý život.

"Žila jsi tady." Bill šel podél pobřeží a v malé ruce s drápy stisknul černý písek. "Tvůj táta a všech deset dalších domorodců, kteří od sebe žili na délku jedné kánoe, ti říkali - no znělo to jako Lulu."

Luce šla rychle, aby s ním udržela krok. Měla na sobě ale vrstvenou sukni Helstonské služky, kterou táhla za sebou v písku. Zastavila se a udělala na něj znechucený obličej.

"Co je?" řekl Bill. "Myslím, že je Lulu roztomilá. Lulululululu." "Nech toho."

"Každopádně, Daniel byl jakýsi druh darebného badatele. A ta loď za námi? Tvůj skvělý přítel jí ukradl ze soukromé sbírky Georgovi třetímu." Podíval se na vrak. "A kapitánovi Blighovi a jeho vzpurné osádce trvalo ještě pár let, než Daniela vysledovali a pak ... vždyť víš."

Luce polkla. Daniel byl v té době už nejspíš hodně dlouho pryč, protože Lucinda byla už dávno mrtvá.

Dorazili k mezeře mezi plamami. Polosladká řeka ústila do oceánu a vytékala z vnitrozemního sladkovodního jezírka. Luce přešla po několika plochých kamenech a vkročila do vody. Vykasala si spodničku a přemýšlela, že by si sundala šaty úplně a skočila přímo do oceánu.

"Kolik času budu mít s Lulu?" zeptala se. "Než se to stane?"

Bill zvedl ruce. "Myslel jsem, že jsi chtěla vidět důkaz o tom, že láska, co je mezi tebou a Danielem je skutečná."

"To jsem chtěla."

"Tak na to nebudeš potřebovat víc, než deset minut."

Přišli ke krátké cestě lemované orchidejemi, která končila na pláži. Na okraji světle modré vody uviděla malou plstěnou střechu chaty, která stála na vysokých dřevěných podpěrách. Za chatou se třásla palma.

Bill vyletěl nad její rameno a vznášel se ve vzduchu. "Omrkni jí." Svojí kamennou dlaní ukázal na palmu. Luce v úžasu sledovala, jak se vysoko - jen pár metrů pod listy stromu - na třesoucím se kmeni vynořily dvě nohy. Dívka, která na sobě neměla nic víc, než tkanou sukni a obrovský květinový věnec, hodila na pláž čtyři hnědé střapaté kokosové ořechy. Pak se spustila po hrbolatém kmenu na zem.

Měla dlouhé a rozpuštěné vlasy. Na světle se leskly jako diamanty. Luce věděla, jaké je mít dlouhé vlasy. Jak jí lechtají na rukách, když se jí ve vlnách houpou kolem pasu. Slunce zbarvilo kůži Lulu do zlatohněda. Tmavší, než kdy byla Luce opálená, i když strávila celé léto u babičky v domě na pláži v Biloxi. Její obličej i ruce byly pokreslené tmavými geometrickými tetováními. Byla naprosto k nepoznání od normální Luce. "Páni," zašeptala Luce a Bill ji strhl do úkrytu za keř s fialovými květy.

Hej - Au! Co to děláš?"

"Přepravuju tě na bezpečnější místo, odkud se můžeš dívat." Bill ji znovu vytáhl do vzduchu, dokud se nedostaly do koruny stromů. Potom co skoro očesali strom, vyletěl s ní až na vysokou, robustní větev a tam jí vysadil. Mohla vidět celou pláž.

"Lulu!"

Ten hlas se jí zanořil hluboko pod kůži a zasáhl jí přímo do srdce. Danielův hlas. Volal na ní. Chtěl jí. Potřeboval jí. Luce se ohlédla za zvukem. Ani si nevšimla, že právě seděla na hodně vysoké větvi. Bylo to jako, kdyby prostě mohla jen seskočit z koruny stromu a jít za ním. Bill jí chytil za loket.

"Právě proto jsem sem musel dotáhnout tvůj zadek. On nemluví s tebou. Mluví s ní." "Aha." Luce se ztěžka opřela o větev. "Jasně."

Na černém písku se Lulu, dívka s kokosovými ořechy, dala do běhu. A dolů po pláži k ní běžel Daniel. Byl bez košile, nádherně opálený a svalnatý a na sobě měl jenom tmavě modré kalhoty, které byly na nohavicích roztrhané. Jeho kůže se leskla od mořské vody. Právě vylezl z oceánu. Jeho bosé nohy se nořily do písku. Luce záviděla té vodě. Záviděla písku. Záviděla všemu, co se dostalo do kontaktu s Danielem, když ona musela zůstat sama na tomhle stromě. A nejvíc záviděla svému minulému já.

Když běžel k Lulu, Daniel vypadal šťastnější a přirozenější, než si Luce pamatovala. Chtělo se jí brečet. Doběhli k sobě. Luce ho objala a on jí vzal do náruče a zatočil s ní ve vzduchu. Postavil jí zpátky na nohy a zasypal jí polibky. Líbal jí od konečků prstů až k jejímu předloktí, ramenům, krku a ústům.

Bill se opřel Luce o rameno. "Probuď mě, až se začne něco dít," řekl a zívl. "Úchyle!" Chtěla ho praštit, ale nechtěla se ho dotýkat.

"Myslím tetování, ty chlípníku. Jenom tetování, jasný?"

Když se Luce ohlédla zpátky na pláž, Lulu vedla Daniela k tkané dece, která ležela na písku nedaleko jejich chaty. Daniel vytáhl od opasku krátký meč a probodl s ním jeden z kokosových ořechů. Po několika dalších úderech oddělil horní polovinu a zbytek podal Lulu. Zhluboka se napila, až jí mléko kapalo z koutků úst. Daniel jí ho slíbal z tváře.

"Tady nejde o žádné tetování, oni budou prostě-" Luce se zarazila, když její minulé já zmizelo do domu. Když se o chvíli později objevila, nesla malý balíček, který byl svázaný palmovými listy. Rozbalila ho a vyndala z něj nástroj, který vypadal jako dřevěný hřeben. Štětiny se

leskly na slunci, jako kdyby to byly ostré jehly. Daniel si lehl na záda na deku a sledoval, jak Lulu ponořila hřeben do velké mělké mušle, naplněné černým prachem.

Lulu mu dala letmý polibek a začala. Nejdříve mu hřeben vtiskla do kůže na hrudní kosti. Pracovala rychle, tvrdě a rychle. Pokaždé, když odtrhla od Daniela hřeben, na kůži mu zůstalo černé tetovací barvivo. Luce začala rozpoznávat design: malá šachovnice, se vzorem pancíře. Vypadalo to, že mu bude zabírat celou hruď. Luce byla v tetovacím salonu jen jednou. S Callie v New Hampshiru, kde si chtěla nechat dát vytetovat na bok malé růžové srdce. Trvalo to míň než minutu a Caliie celou dobu křičela. Tady ležel Daniel tiše a nevydal ani hlásku. Nepřestával sledovat Lulu. Trvalo to dlouho a Luce cítila, jak jí stéká po zádech pot, když je sledovala.

"Eh? Cos to chtěla říct?" Bill do ní šťouchl. "Slíbil jsem ti, že ti ukážu lásku. Nebo jsem ti neslíbil, že ti ukážu lásku?"

"Jo, zdají se být zamilovaní." Luce pokrčila rameny. "Ale-"

"Ale co? Máš vůbec tušení, jak bolestné tohle je? Podívej se na toho kluka. Právě je do něj napouštěný inkoust a ona se tváří, jako kdyby ho hladil jen lehký vánek."

Luce rukama sevřela větev. "Takže jaké je ponaučení? Bolest se rovná láska?"

"To mi řekni ty," řekl Bill. "Možná tě to překvapí slyšet, ale na Billovi dveře ženy zrovna nebuší."

"Myslím tím, kdybych si nechala na tělo vytetovat Danielovo jméno, znamenalo by to, že jsem ho milovala víc, než ho miluju teď?"

"Je to symbol, Luce." Bill si chraplavě povzdechnul. "Jsi příliš doslovná. Přemýšlej o tom takhle: Daniel je první pěkný kluk, jakého kdy Lulu viděla. Dokud se na jejím břehu před několika měsíci neobjevil, tak byl pro tuhle holku celý svět její otec a pár tlustých domorodců."

"Je Miranda," řekla Luce, když si vzpomněla na milostný příběh z Bouře, který četla v desátém ročníku na semináři o Shakespearovi.

"Jak jsi civilizovaná!" Bill sevřel rty v tichém schválení. "Jsou jako Ferdinand a Miranda: pohledný cizinec, který ztroskotal na břehu jejího ostrova-"

"Takže je samozřejmé, že to byla pro Luce láska na první pohled," zamumlala Luce. To bylo to, čeho se bála: stejná bezmyšlenkovitá, automatická láska, která jí tak trápila v Helstonu. "Přesně tak," řekl Bill. "Neměla na výběr a zamilovala se do něj. Ale to, co je tady tak zajímavé, je Daniel. On se nemusel naučit řemeslo tkaní plachet, aby tak získal důvěru jejího otce tím, že bude v sezóně chytat ryby nebo by-" Bill ukázal na milence na pláži- "nesouhlasil s tím, že si nechá potetovat tělo, podle místních zvyklostí. Stačilo by, kdyby se tu Daniel prostě jen ukázal. Lulu by ho milovala tak jako tak."

"Dělá to kvůli tomu, že-" Luce přemýšlela nahlas. "Protože si chce zasloužit její lásku. Protože jinak, by prostě jen tak propadl jejich prokletí. Protože tu není žádná možnost, jak oklamat ten cyklus. Jeho láska k ní je ... opravdová."

Tak proč o tom Luce pořád nebyla přesvědčená?

Daniel se na pláži posadil. Uchopil Lulu za ramena a začal jí něžně líbat. Jeho hruď krvácela kvůli tetování, ale ani jeden z nich si toho nevšiml. Měly pootevřené rty a ani jeden nespustil toho druhého z očí.

"Chci odejít," řekla najednou Luce Billovi.

"Opravdu?" Bill zamrkal a postavil se na větev stromu, jako kdyby ho překvapila.

"Ano, opravdu. Zjistila jsem to, kvůli čemu jsem sem přišla a jsem připravená jít dál. Hned." Snažila se taky postavit, ale větev se pod její váhou prohnula.

"Ehm, fajn." Bill ji vzal za ruku, aby jí podepřel. "Kam?"

"Nevím, ale ať je to rychle." Slunce na obloze za nimi klesalo. Prodlužovalo stíny milenců na písku. "Prosím. Chci si na tohle udržet ty nejlepší vzpomínky. Nechci vidět, jak umírá." Billův obličej byl pobledlý a zmatený, ale nic neřekl.

Luce nemohla dál čekat. Zavřela oči a nechala svou touhu, aby jí přivolala Vyhlašovatele. Když znovu otevřela oči, uviděla jak se chvěje stín nedaleké mučenky. Soustředila se na něj. Volala ho ze všech svých sil, až se začal třást.

"Pojď," řekla a zaskřípala zuby.

Konečně se Vyhlašovatel uvolnil a začal se ve vzduchu přibližovat. Zastavil se přímo před ní. "Jen klid," řekl Bill a vznesl se nad větev. "Zoufalství a Vyhlašovatel není pro cestování zrovna dobrá kombinace. Stejně jako okurky a čokoláda."

Luce na něj zírala.

"Myslím tím: Nebuď tak zoufalá, nebo pomalu ztratíš přehled o tom, co vlastně chceš."

"Chci se odsud dostat," řekla Luce, ale nemohla přemluvit stín, aby se nějak vytvaroval. Bez ohledu na to, jak moc se snažila. Nedívala se na milence na pláži, ale přesto cítila, jak se na obloze nad pláží začíná tvořit temnota. A nebyly to dešťové mraky. "Pomoc mi. Bille?" Povzdechl si a sáhl po temném tvaru před nimi. Přitáhl si ho k sobě. "Uvědom si, že je to tvůj stín. Já s ním můžu manipulovat, ale je to tvůj Vyhlašovatel a tvoje minulost."

Luce přikývla.

"Což znamená, že nemáš ani tušení kam tě to donese. A já za to nenesu žádnou odpovědnost." Znovu kývla.

"Dobře." Mnul v rukách Vyhlašovatele, doku nebyl tmavší. Pak chytil tmavý stín a drápem ho roztáhl. Fungovalo to, jako jakási klika. Vyvalil se z něj pach plísně a zaplavil je. Luce se rozkašlala.

"Jo, taky to cítím," řekl Bill. "Je starý." Pokynul jí dopředu. "Dámy mají přednost."

-

Prusko - 7.ledna 1758

-

Luce dopadla na nos sněhová vločka.

Pak další a další a další, až vzduch naplnila sněhová bouře a celý svět byl najednou bílý a mrazivý. Dlouze vydechla a ve vzduchu se objevila mrazivá pára.

Nějak věděla, že tu měli skončit, i když si nebyla moc jistá tím, kde byla. Věděla jen, že odpolední obloha byla tmavá díky zuřící bouři. Déšť se sněhem prosakoval jejími černými koženými botami. Mráz se jí zakusoval do prstů. Procházel jí až morkem kostí.

Šla na svůj vlastní pohřeb. Ucítila to v okamžiku, kdy udělala poslední krok z Vyhlašovatele. Blížící se chlad byl nemilosrdný, jako listy ledu. Zjistila, že byla u bran hřbitova. Všechno bylo pokryté sněhem. Za ní byla cesta lemovaná stromy. Holé větve se tyčily k cínové obloze. Před ní byla zem pokrytá velkou vrstvou sněhu. Z bílé země náhle vyrůstaly náhrobky a kříže a vypadaly jako rozeklané špinavé zuby.

Pár metrů za ní někdo zapískal. "Víš jistě, že jsi na tohle připravená?" Bill. Zněl udýchaně, jako kdyby jí právě dohonil.

"Ano." Cvakaly jí zuby. Neotočila se, dokud se Bill nevznášel u jejích ramenou.

"Tady," řekl a natáhl před ní tmavý norkový kožich. "Myslel jsem, že by ti mohla být zima." "Kdes to-"

"Štípnul jsem ho z nedalekého trhu tam. Mají tam vážně široký výběr. Neboj se, je to jenom napodobenina."

"Bille!"

"Hej, potřebovalas ho!" Pokrčil rameny. "Nos ho, kvůli svému zdraví."

Zahalil jí do hustého kožichu a Luce si ho přitáhla blíž k tělu. Byl neuvěřitelně měkký a teplý. Přehnala se přes ní vlna vděčnosti. Zvedla ruku a vzala tu jeho do své. Bylo jí jedno, že je lepkavá a studená.

"Fajn," řekl Bill a stiskl jí ruku. Na okamžik Luce ucítila zvláštní teplo v konečcích prstů. Ale pak to bylo pryč a Billovi prsty byly stále studené a kamenné. Vypustil hluboký, nervózní povzdech. "Um. Ehm. Prusko. Polovina osmnáctého století. Žiješ v malé vesničce na břehu

řeky Handel. Velmi malebné." Odkašlal si a vyplivnul velké množství hlenu, než pokračoval. "Řekl bych, ehm, že jsi žila. Teda vlastně jsi prostě - no-"

"Bille?" Natáhla krk, aby se na něj podívala, jak měl dopředu shrbená ramena. "To je v pořádku," řekla tiše. "Nemusíš mi nic vysvětlovat. Nech to být. Cítím to."

"Tak je to asi nejlepší."

Když Luce procházela klidnou bránou hřbitova, Bill byl pozadu. Seděl se zkříženýma nohama na vrcholu lišejníkem pokryté svatyně. Sundaval si písek z jeho drápů. Luce si přetáhla šátek přes hlavu, aby si tak zakryla víc své tváře. Vpředu byli černě odění pozůstalí. Vypadali temně. Těsně se k sobě tiskli, aby se trochu zahřáli a vypadaly jako jeden velký zástup smutku. Až na jednu osobu, která stála osamocená mimo skupinu. Blonďatou hlavu měl skloněnou dolů. Nikdo s Danielem nemluvil. Ani se na něj nepodíval. Luce nemohla říct, jestli ho trápí, že odešla, nebo jestli je rád.

Ve chvíli, kdy došla k zadní straně davu, se pohřeb chýlil ke konci. Do šedého náhrobku bylo vytesáno: Lucinda Müler. Kluk, ne starší než dvanáct let, s tmavými vlasy a světlou pletí, měl na tváři slzy. Podpíral svého otce -jejího otce z tohohle života?- když na hrob házel první lopatu plnou hlíny.

Tihle lidé museli mít něco společného s jejím minulým já. Museli jí milovat. Byly tam ženy a děti, které brečely - Lucinda pro ně musela být důležitá. Možná pro ně znamenala všechno.

Ale Luce Priceová tyhle lidi neznala. Cítila se bezohledně, když jí došlo, že pro ni nic neznamenají, i když viděla bolest na jejich tváři. Daniel tam byl jediný, na kom jí záleželo. Chtěla se k němu rozběhnout, ale musela se držet zpátky.

Nebrečel. Ani nezíral na hrob, jako každý jiný. Měl před sebou sepjaté ruce a díval se někam do dálky. Ne na nebe, ale do dálky. V jednu chvíli byly jeho oči fialové. Za chvíli byly zase šedé.

Když členové rodiny hodili na rakev několik dalších lopat hlíny, hodili tam i pár květin a pak se diváci rozešli. Šli nejistě zpátky k hlavní silnici. Bylo po všem.

Zůstal tu jenom Daniel. Byl nehybný, jako kdyby byl mrtvý.

Luce se držela zpátky. Schovala se za mauzoleum o několik metrů dál a sledovala, co udělá. Bylo šero. Měli hřbitov sami pro sebe. Daniel padnul na kolena vedle hrobu Lucindy. Sníh padal na hřbitov. Usazoval se Luce na ramenou, zaplétal se jí do řas a máčel jí špičku nosu. Stála za rohem mauzolea a celé tělo měla napnuté.

Postrádal jí vůbec? Proč neklesl na zmrzlou zem, nezačal bít rukama do náhrobku a nebrečel tak dlouho, dokud by mu už nezbyly žádné slzy? Nemohl být tak klidný, jak vypadal. To nebylo možné. Ale Daniel se sotva podíval na hrob. Lehl si na bok do sněhu a zavřel oči.

Luce se na něj dívala. Byl pořád stejný a tak nádherný. Se zavřenými víčky vypadal absolutně klidně. Byla napůl bláznivě zamilovaná a napůl zmatená. Zůstal tak několik minut, než byla natolik zmrzlá, že si musela o sebe třít ruce a běhat na místě, aby se zahřála.

"Co to dělá?" zašeptala nakonec.

Bill se objevil za ní a mihnul se jí kolem ramen. "Vypadá, že spí." "Ale proč? Nikdy jsem nevěděla, že andělé potřebují spánek-"

"Potřebovat není to správné slovo. Můžou spát, když chtějí. Daniel vždycky několik dní po tvé smrti prospí." Bill zaklonil hlavu. Zdálo se, že si vybavil něco nepříjemného. "Dobře, ne úplně vždycky. Většinou. Musí být dost náročné ztratit jedinou věc, kterou miluješ. Můžeš ho za to obviňovat?"

"M-můžu," koktala Luce. "Já jsem ta, kdo se proměnil v plameny." "A on je ten, kdo zůstal sám. Prastará otázka: Co je horší?"

"Ale ani nevypadal špatně. Vypadal, že se během celého pohřbu nudil. Kdybych byla na jeho místě já, tak bych ... já bych ..."

"Ty bys co?"

Luce se přesunula k hrobu a zastavila se až u místa, kde byla hromada hlíny. Pod ním ležela rakev.

Její rakev.

Z té myšlenky jí přeběhl mráz po zádech. Klesla na kolena a opřela se dlaněmi o bláto na zemi. Bylo vlhké, tmavé a mrazivě ledové. Pohřbila do něj svoje ruce. Okamžitě měla pocit, že jí zmrzly na kost, ale bylo jí to jedno. Vítala pocit, že jí ruce hoří. Chtěla, aby se Daniel probudil. Ucítil na zemi její tělo. Zešílel by, že jí má zpátky - živou a v jeho náruči.

Ale on stále spal. Spal jako zabitý a tak si nemohl všimnout, že klečí hned vedle něj. Chtěla se ho dotknout, aby ho probudila. Ale ani nevěděla, co by mu řekla, kdyby otevřel oči.

Místo toho zahrabala rukama v blátivé zemi, dokud květiny, které tam byly tak úhledně položené, nebyly rozházené a polámané. Dokud krásný norkový kožich nebyl špinavý a její ruce i obličej nebyly pokryté bahnem. Kopala do země a odhazovala zem stranou, dokud nespadla hlouběji, k jejímu minulému mrtvému já. Toužila po tom, aby ucítila nějaké spojení. Konečně její prsty chytily něco tvrdého: dřevěné víko rakve. Zavřela oči a čekala na ten typ záblesku, který ucítila v Moskvě. Spirálu vzpomínek, která jí zaplavila, když se dotkla opuštěné brány kostela a ucítila život Luschky.

Nic.

Jen prázdnota. Osamělost. Povlávající bílý vítr. A Daniel - spící a nedosažitelný.

Posadila se na paty a začala brečet. Nevěděla nic o dívce, která zemřela. Měla pocit, jako kdyby nikdy nebyla.

"Yoo-hoo," řekl Bill tiše za jejím ramenem. "Nejsi tady, víš to?" "Cože?"

"Přemýšlej o tom. Nejsi tam. Zbyla z tebe jenom hromádka popela, takže nejsi nic. Nemělas tělo, které by mohli pohřbít, Luce."

"Kvůli požáru. Och. Ale proč ...?" Zeptala se, ale pak se zarazila. "Moje rodina to tak chtěla." "Jsou to příšerní luteráni." Bill přikývl. "Každý Müler za posledních sto let měl na tomhle hřbitově svůj náhrobní kámen. Takže tvoje minulé já ho muselo mít taky. V té rakvi prostě není nic. Jen tvé oblíbené šaty. Dětské panenky. Tvoje kopie Bible. A tak podobně."

Luce polkla. Není divu, že se uvnitř cítila tak prázdná. "Takže Daniel - to je důvod, proč se nedíval na hrob."

"On je jediný, který chápe, že je tvoje duše někde jinde. Zůstal tady, protože je to nejbližší místo, kde zůstala nějaká památka na tebe." Bill se k němu přesunul tak blízko, že jeho kamenná křídla Danielovi čechraly vlasy. "Bude se snažit spát, dokud se tvoje duše neusídlí někde jinde. Dokud nenajde další reinkarnaci."

"Jak dlouho to trvá?"

"Někdy sekundu, někdy i roky. Ale nebude spát roky. I když by pravděpodobně chtěl." Daniel se na zemi pohnul a donutil tak Luce nadskočit. Ze rtů mu unikl zoufalý povzdech. "Co se děje?" řekla Luce, klesla na kolena a sáhla na něj.

"Nebuď ho!" řekl Bill rychle. "Jeho spánek je sice plný očních můr, ale je to pro něj lepší, než být vzhůru. Dokud se tvoje duše neusídlí v novém životě, je Danielova celá existence jako mučení."

Luce byla rozpolcená mezi tím, zmírnit Danielovu bolest a zkusit pochopit, že kdyby ho probudila, mohlo by to všechno jenom zhoršit.

"Jak jsem řekl, někdy má takový druh nespavosti ... a to je tehdy, když se to stává opravdu zajímavým. Ale to bys nechtěla vidět. Ne."

"Chtěla," řekla a posadila se. "Co se děje?"

Billova oplácaná křídla sebou škubla, jako kdyby byl při něčem chycený. "No, hodně krát jsou kolem něj ostatní padlí andělé," řekl a nedíval se jí do očí. "Dostanou se k němu a snaží se ho utěšit."

"Viděla jsem to v Moskvě. Ale to není to, o čem mluvíš. Je tu něco, cos mi neřekl. Co se stane, když-"

"Ty nechceš vidět tyhle životy, Luce. Je to jeho část, která-"

"Je to jeho část, která mě miluje, ne? Dokonce i kdyby to bylo temné, zlé nebo znepokojivé, musím to vidět. Jinak pořád nebudu moct porozumět tomu, čím prochází.

Bill si povzdechl. "Díváš se na mě, jako kdybys potřebovala moje svolení. Tvoje minulost patří tobě."

Luce už byla na nohou. Rozhlédla se po hřbitově a oči jí padly na malý stín, který se táhnul na zadní straně jejího náhrobku. Tam. To byl on. Luce byla překvapená její jistotou. To se nikdy předtím nestalo.

Na první pohled to vypadalo jako kterýkoliv jiný stín, který neohrabaně přivolala v lese na Shoreline. Ale tentokrát Luce dokázala něco vidět ve stínu. Nebyl to obraz, který by naznačoval nějaký konkrétní cíl, ale podivné stříbrné světlo, které jí napovídala, že tenhle Vyhlašovatel by jí mohl vzít tam, kam její duše potřebuje jít.

Volal jí.

A ona mu odpověděla. Našla ho sama v sobě. Přitáhla si ho k sobě za tu záři, jako za vodítko. Úlomek temnoty se odloupl od bílého sněhu a pomalu měnil tvar, když se k ní blížil. Byl hluboce černý. Chladnější, než sníh okolo ní. Dorazil k Luce jako obrovský, temný list papíru. Její prsty byly popraskané a chladem necitlivé, když ho rozšířila do většího, pravidelnějšího tvaru. Ucítila známý zápach, který se linul z jeho jádra. Portál byl široký a stabilní. Luce si uvědomila, že nedýchala.

"Začínáš v tom být dobrá," řekl Bill. V jeho hlase bylo něco zvláštního. Luce ale neměla čas na to, aby zjistila co. Taky neztrácela čas tím, aby na sebe byla hrdá, i když jí napadlo, že kdyby tu byl Miles nebo Shelby, asi by na ní teď koukali jako na zjevení. To byl zdaleka ten nejlepší portál, který udělala ona sama.

Ale oni tu nebyli. Luce byla sama, a tak všechno, co mohla udělat, bylo vstoupit do dalšího života a podívat se na další Lucindu a Daniela. Vstřebat všechno to, co se stalo, dokud jí to nezačne dávat nějaký smysl. Cítila pod vlhkým okrajem Vyhlašovatele nějaký knoflík, nebo kliku. Nakonec za to zatáhla a Vyhlašovatel se otevřel.

Luce se zhluboka nadechla. Znovu pohlédla na Billa. "Jdeš nebo co?"

Vážně, skočil jí na ramena a popadl jí za klopy kabátu, jako kdyby to byly otěže na koni a oba prošli skrz.

-

Lhasa, Tibet - 30.dubna 1740

-

Luce zalapala po dechu.

Vyšla z temného Vyhlašovatele do nějaké rychle se pohybující mlhy. Vzduch byl chladný a řídký. Každý jeho kousek jí bodal na hrudi. Nemohla popadnout dech. Mlha v podobě bílé páry jí odfoukla vlasy dozadu. Vtahovala jí do sebe jako do otevřené náruče. Namočila jí oblečení rosou a pak zmizela.

Luce si uvědomila, že stojí na okraji toho nejvyššího útesu, jaký kdy viděla.

Zakymácela se a udělala krok dozadu. Dostala závrať, když uviděla, jak nohou uvolnila kamínek, který překonal zbylých pár centimetrů a spadnul přes okraj. Pak navždy klesl dolů. Zalapala po dechu. Tentokrát to bylo kvůli strachu z výšek.

"Dýchej," nařídil jí Bill. "Víc lidí omdlí z paniky, než z nedostatku kyslíku, protože ve skutečnosti není pravda, že by měli nedostatek kyslíku."

Luce se opatrně nadechla. Bylo to o něco lepší. Stáhla si špinavý norkový kožich z ramenou a nastavila tvář slunci. Ještě pořád si ale nemohla zvyknout na ten pohled.

Pod útesem, na kterém byla, si všimla táhnoucího se zeleného údolí, které vypadalo jako zemědělská půda a zavodněné rýžové pole. Po obou stranách se do výšky tyčily hory.

Daleko vpřed byl přímo na jednom příkrém svahu impozantní palác. Byl majestátně bílý s tmavě červenou střechou. Jeho vnější zdi byly ověnčené více schodišti, než mohla spočítat. Palác vypadal jako z nějaké dávné pohádky.

"Co je to za místo? Jsme v Číně?" zeptala se.

"Kdybychom tu stáli dost dlouho, tak by to Čína byla," řekl Bill. "Ale teď je to Tibet, díky Dalai Lamovi. To je jeho sídlo." Ukázal na monstrózní palác. "Elegantní, že?"

Luce se ale nedívala tam, kam ukazoval prstem. Slyšela někde poblíž smích a obrátila se, aby našla jeho zdroj. Její smích. Měkký a veselý smích, o kterém ani netušila že ho zná, dokud nepotkala Daniela.

Nakonec spatřila dvě postavy několik set metrů pod okrajem útesu. Bude muset vyšplhat po pár balvanech, aby se dostala blíž, ale to by nemělo být tak těžké. Zachumlala se do svého huňatého kabátu a začala si razit cestu sněhem za tím zvukem

"Nechoď tam." Bill jí chytil za límec. "Vidíš nějaké místo, kde bychom se mohli schovat?" Luce se rozhlédla po holé krajině: všude byly skály a otevřené prostory. Nic by jim nemohlo sloužit jako úkryt před větrem. "Jsme nad hranicí lesa, zlato. A ty jsi sice malá, ale nejsi neviditelná. Budeš se muset držet zpátky."

"Ale já nic nevidím-" "Kapsa," řekl Bill. "Není zač."

Sáhla do kapsy kabátu, který měla na pohřbu v Prusku a vytáhla nový, velmi drahý dalekohled. Ale ani se neobtěžovala zeptat Billa, kde ho vzal. Jen si ho dala k očím a zaostřila.

Tam.

Ti dva stáli naproti sobě. Několik metrů od sebe. Její minulé já mělo černé vlasy svázané do drdolu a tkané dívčí šaty se vzorem růžových orchidejí. Vypadala mladá a nevinná. Usmívala se na Daniela. Houpala dopředu a dozadu nohou, jako kdyby byla nervózní. Sledovala každý jeho pohyb s nehraným zájmem. Daniel se na ní díval škádlivě. Měl v náručí bílé pivoňky. Jednu po druhé jí dával, čímž jí nutil pokaždé se na něj víc a víc usmát.

Luce je pečlivě sledovala přes dalekohled a všimla si, že se ani jednou nedotkli. Drželi se od sebe v určité vzdálenosti. Proč? Bylo to skoro šokující.

V dalších životech, na které se dívala, viděla Luce spíš utrpení a hladovou vášeň. Ale tady to bylo jiné. Tělo Luce začalo brnět. Toužila po tom, aby mezi nimi proběhlo byť i jen na okamžik fyzického spojení. Pokud se Daniela nemohla dotýkat ona, tak mohlo alespoň její minulé já.

Ale oni tam jen stáli a chodili kolem sebe v kruhu. Nikdy se k sobě nepohnuli ani o krok blíž, a ani o krok dál.

Každou chvíli slyšela Luce jejich smích.

"No?" Bill se pořád snažil přiblížit svou tvář vedle Luce tak, aby se taky mohl dívat přes čočku dalekohledu. "Co si říkají?"

"Jsou to jen obyčejné řeči. Flirtují spolu, jako kdyby byli cizinci. Zároveň se ale zdá, že se znají hodně dobře. Já to nechápu."

"Takže na to jdou pomalu. Co je na tom špatného?" zeptal se Bill. "Dnešní mládež na to chce jít rychle - bum, bum, bum."

"Není nic špatného na tom, jít na to pomalu, já jen-" Luce odmlčela.

Její minulé já padlo na kolena. Opřela se o skálu za ní a pak si stiskla hlavu. Nakonec si ruce přitiskla na srdce. Přes Danielovu tvář přešel zděšený pohled. Měl barvu jako jeho bílé

kalhoty a košile. Stál nehybně jako socha. Zavrtěl hlavou a podíval se na oblohu. Rty se mu hýbaly v tichém Ne. Ne. Ne.

Její dívčí oříškové oči byly divoké a planoucí, jako kdyby jí něco posedlo. Horami se nesl pronikavý výkřik. Daniel padl na zem a zabořil si obličej do dlaní. Natáhl se pro ní, ale jeho ruka zůstala viset ve vzduchu bez toho, aby se dotkl její kůže. Jeho tělo bylo zkroucené a chvělo se. Když došlo k nejhoršímu, odvrátil pohled.

Luce byla jediná, kdo se díval, jak se dívka z ničeho nic změnila v hranici ohně. Tak rychle. Jeho obličej se leskl mokrými slzami. Vypadal stejně zmučeně, jako pokaždé, když se musel dívat, jak umírá. Ale tentokrát bylo něco jinak - vypadal taky šokovaně. Něco se změnilo. Něco bylo špatně.

Když jí Daniel poprvé vyprávěl o jeho prokletí, řekl, že tu byl život, ve kterém jí zabil i jediný jeho polibek. Ještě horší ale bylo, když jí zabil i bez toho, aby jí políbil. Bez toho, aby se jí dotkl.

Ani se nedotkli. Luce to sledovala celou dobu. Byl tak opatrný, aby se od ní držel dál. Myslel si, že by jí mohl mít u sebe déle, kdyby jí držel dál od jeho náruče? Myslel si, že by mohl přelstít kletbu tím, že by se jí nedotýkal?

"Ani se jí nedotknul," zašeptala. "Nepříjemné," řekl Bill.

Nikdy se jí nedotknul, a i tak se milovali. A teď bude muset čekat, až se to všechno odehraje znovu a ani nebude vědět, jestli vůbec bude nějaké příště. Jak mohl ještě v něco doufat, když se ocitl tváří v tvář takové porážce? Nic nedávalo smysl.

"Když se jí nedotknul, co pak vyvolalo její smrt?" Obrátila se na Billa, který naklonil hlavu a podíval se na oblohu.

"Hory," řekl. "Nádherné!"

"Ty něco víš," řekla Luce. "Co je to?"

Pokrčil rameny. "Já nic nevím," řekl. "Nic, co bych ti mohl říct."

Hrozný, sklíčený výkřik se rozlehl údolím. Zvuk Danielova utrpení se rozezněl horami a ještě znásobený se vrátil, jako kdyby truchlilo sto Danielů. Luce si vrátila k očím dalekohled a viděla, jak mu klesají květy z náruče na zem.

"Musím jít za ním," řekla.

"Příliš pozdě," řekl Bill. "Přichází."

Daniel stoupal k útesu. Luce bušilo srdce ze strachu z toho, co se chystá udělat. Určitě se nechystal jít spát. Rozběhl se, dokud se nedostal k okraji útesu a nevrhl se z něj.

Luce čekala, že rozevře svá křídla. Čekala na měkký zvuk, když je rozevře a začne s nimi mávat ve vzduchu s dokonalým odrazem svatozáře. Viděla ho létat už v minulosti. Vždycky jí ale napadlo jen jedno: Jak zoufale ho miluje.

Ale Danielova křídla se na jeho zádech neobjevila. Když dorazil k okraji útesu, byl jako každý jiný člověk. A taky se z něj vrhl jako každý jiný člověk.

Luce vykřikla. Byl to hlasitý, dlouhý a vyděšený výkřik. Bill jí přitiskl špinavou kamennou ruku na ústa. Odtrhla ho od sebe a běžela k okraji útesu. Klesla na kolena a naklonila se dopředu.

Daniel pořád padal. Byl to dlouhý pád. Dívala se, jak jeho tělo bylo stále menší a menší. "Rozevře křídla, ne?" Zalapala po dechu. "Uvědomuje si, že bude padat a padat, dokud ..." Nemohla to říct.

"Ne," řekl Bill. "Ale-"

"Spadne přímo na zem. Je to asi tři tisíce stop, to ano," řekl Bill. "Zlomí si všechny kosti v těle. Ale neboj se, nemůže se zabít. Jen si přeje, aby mohl." Obrátil se k ní a povzdechl si. "Tak teď už věříš, že tě miluje?"

"Ano," zašeptala Luce, protože všechno co v tuhle chvíli chtěla udělat, bylo skočit z toho útesu za ním. Tolik ho milovala. Ale bylo by to k ničemu.

"Byli tak opatrní." Její hlas se třásl. "Oba jsme viděli, co se mezi nimi stalo, Bille: nic. Byla tak nevinná. Tak jak mohla zemřít?"

Bill vyprskl smíchy. "Myslíš si, že víš o ní všechno jen kvůli tomu, že jsi viděla tři minuty jejího života z okraje hory?"

"To ty jsi mi dal ten dalekohled ... oh!" Ztuhla. "Počkej!" Pronásledovala jí vzpomínka na to, jak se změnily na úplném konci oči jejího minulého já. A najednou to Luce věděla: "To, co jí zabilo tentokrát nebylo něco, čeho bych mohla být svědkem ..."

Bill zvedl ruku s drápy a čekal, až dokončí myšlenku. "Stalo se to uvnitř ní."

Pomalu zatleskal. "Myslím, že teď bys mohla být připravená." "Připravená na co?"

"Vzpomínáš si, o čem jsi se předtím zmínila v Helstonu? Potom, co jsi mluvila s Rolandem?" "Nesouhlasil jsi s ním ... v tom, že se nemám přibližovat ke svému minulému já?"

"Stále nemůžeš přepsat tenhle příběh, Luce. Nemůžeš změnit příběh. Kdyby ses o to pokusila-"

"Já vím, změnila bych budoucnost. Nechci změnit minulost. Jen potřebuju vědět, co se to děje a proč pořád umírám. Myslela jsem, že to bylo kvůli polibku nebo dotyku nebo kvůli něčemu fyzickému, ale zdá se to složitější, než jen tohle."

Bill vytáhl stín zpoza nohou Luce a ovládal ho jako toreador červený plášť. Jeho okraji problikávalo stříbrné světlo. "Jsi připravená dostat svou duši tam, o čem mluví tvoje ústa?" zeptal se. "Jsi připravená jít do 3-D?"

"Jsem připravená." Luce otevřela Vyhlašovatele a zapřela se proti silnému větru z vnitřku. "Počkej," řekla a podívala se na Billa, který se vznášel po jejím boku. "Co je to 3-D?" "Pohled budoucnosti, zlato," řekl.

Luce mu věnovala tvrdý pohled.

"Dobře, je to né moc častý technický termín pro -štěpení- ale 3-D pro mě zní mnohem zábavněji." Bill vletěl do temného tunelu a pokynul jí svým křivým prstem, aby ho následovala. "Věř mi, zamiluješ si to."

kapitola 10 HLUBINY

Lhasa, Tibet - 30.dubna 1740

Daniel se ocitl na stále se pohybující zemi.

Vítr ho šlehal do těla. Cítil slunce blízko na jeho kůži. Stále jen běžel a běžel a neměl ani nejmenší tušení kam. Vyšel z Vyhlašovatele, aniž by věděl kde je, a přesto, že se to stávalo při každé jeho cestě, teď mu něco vrtalo v hlavě. Něco bylo špatně.

Jeho křídla.

Chyběla. No -byly tam pořád, samozřejmě- ale necítil žádnou potřebu rozevřít je, žádné pálení a svědění, aby je roztáhnul a letěl. Místo známé touhy letět do nebe, cítil touhu padat dolů.

Paměť vystoupila až nahoru, do jeho mysli. Byl blízko něčeho bolestného. Na okraji něčeho nebezpečného. Jeho oči se zaměřily na prostor před ním.

Ale neviděl nic, jen řídký vzduch.

Vrhl se dozadu. Odřel si ruce, když jeho nohy klouzaly po skále. Dopadl na zadek a zastavil se těsně před koncem nepopsatelně vysokého útesu.

Lapal po dechu. Pak se opatrně natáhnul, aby se mohl podívat přes okraj.

Pod ním byla tak děsivě známá propast. Opřel se o ruce a studoval příšernou tmu dole. Byl tam ještě? Vyhodil ho sem Vyhlašovatel předtím, nebo až potom, co se to stalo?

To byl důvod, proč nemohl rozevřít křídla. Vzpomněl si na utrpení v tomhle životě a vžil se do něj. Tibet. Tam, kde jí zabila pouhá jeho slova. V tomhle životě byla Lucinda tak cudná, že se ho ani nedotkla. I když Daniel toužil po tom, cítil její kůži na té jeho, respektoval její přání. Tajně doufal, že její odmítnutí by mohl být způsob, jak konečně přelstít jejich prokletí. Ale bylo to hloupé přání. Samozřejmě, že jejich dotek nebyla ta spoušť. Trest byl mnohem hlubšího rázu.

A teď byl tady. V místě, kde ho její smrt vehnala do takového zoufalství, že se pokoušel ukončit svoje trápení. Jako kdyby to bylo možné.

Celou tu cestu věděl, že jeho pokus o sebevraždu selže. To byl totiž luxus, který andělům nebyl poskytnutý. Jeho tělo se zachvělo při té vzpomínce. Nešlo jen o bolest z roztříštění všech jeho kostí, nebo z toho, že pád zanechal celé jeho tělo v modrých a černých barvách. Ne. Šlo o to, co přišlo potom. Ležel tam několik týdnů. Jeho tělo bylo zaklíněno mezi dvěma obrovskými balvany. Všude byla hrozná tma. Občas přišel k sobě, ale jeho mysl byla tak zubožená, že nemohl přemýšlet o Lucindě. Nebyl schopný myslet vůbec na nic. Což bylo jen dobře.

Ale protože to byl anděl, jeho tělo se uzdravovalo rychleji a scelovalo se víc, než kdy mohla jeho duše. Jeho kosti srostly dohromady. Jeho zranění se zatáhla a zbyly po nich jen nepatrné jizvy, které časem zmizely úplně. Jeho rozdrcené orgány se uzdravily. Až příliš brzy bylo jeho srdce znovu plné síly a pravidelně bilo.

Byla to Gabbe, která ho našla víc než po měsíci a pomohla mu vylézt ven z propasti. Dala mu dlahy na křídla a odnesla ho pryč odsud. Vymámila z něj slib, že už to nikdy znovu neudělá. Donutila ho slíbit jí, že si vždycky v sobě zanechá alespoň malou naději.

A teď tu byl znovu. Vyhoupl se na nohy a opět balancoval na hraně. "Ne, prosím. Bože, nedělej to! Nesnesu, jestli skočíš."

Teď s ním na hoře ale nemluvila Gabbe. Z tohohle hlasu odkapával sarkasmus. Daniel věděl komu patřil ještě před tím, než se otočil.

Cam se opíral o jeden z černých balvanů. Na bezbarvé zemi se rozprostíral obrovský modlitební tkaný koberec s bohatými prameny burgundské červené a okrové po stranách. V ruce držel opečené stehýnko jaka a ukusoval z něj kusy masa.

"Och, tak co je sakra?" Cam pokrčil rameny a dál žvýkal. "Jdi do toho a skoč. Nějaká poslední slova, která chceš, abych vyřídil Luce?"

"Kde je?" Daniel se k němu vydal. Ruce měl sevřené v pěst. Byl Cam, který stál teď před ním, z tohohle času? Nebo byl jenom anachronismus, který se vracel v čase stejně jako on?

Cam hodil kost z jaka z útesu a otřel si mastné ruce o džíny. Anachronismus, rozhodl se Daniel.

"Právě jsi jí minul. Zase. Co ti tak dlouho trvalo?" Cam zvednul plný talíř jídla. "Knedlík? Jsou božské."

Daniel hodil talíř na zem. "Proč jsi jí nezastavil?" Byl na Tahiti, v Prusku a teď tady v Tibetu v kratším čase, než za který by smrtelníci přešli ulici. Vždycky měl pocit, jako kdyby jí byl v patách. A vždy mu unikla. Jak mohla být pořád mimo jeho dosah?

"Říkal jsi, že nepotřebuješ mojí pomoc." "Ale tys jí viděl?" naléhal na něj Daniel. Cam přikývl.

"Viděla ona tebe?" Cam zavrtěl hlavou.

"Dobře." Daniel se rozhlédl po holých horách a snažil si tu představit Luce. Rychle těkal očima po okolí a hledal stopy, které tu nechala. Šedá špína, černé skály, prudký vítr, široko daleko žádný život. Zdálo se mu to tady, jako to nejosamělejší místo na zemi.

"Co se stalo?" vysýchal Cama. "Co udělala?"

Cam přešel kolem Daniela v kruhu. "Ona, na rozdíl od objektu její lásky, má skvělý smysl pro načasování. Přišla přesně včas, aby viděla svojí vlastní smrt - tentokrát to byla fakt paráda. Vypadalo to tak velkolepě v pozadí téhle neúprosné krajiny. A to musíš přiznat i ty. Ne?" Daniel od něj odvrátil pohled.

"V každém případě, kde jsem to skončil. Hmm, viděla svojí vlastní velkolepou smrt, to už jsem říkal ... Jó, jasně! Zůstala tu dost dlouho na to, aby se podívala, jak ses vrhnul přes okraj útesu a přitom zapomněl použít svoje křídla."

Daniel svěsil hlavu.

"To už nevzala tak dobře jako svojí smrt."

Daniel vystřelil rukou nahoru a vzal Cama pod krkem. "To si myslíš, že ti uvěřím, žes jí prostě jen sledoval? Že jsi s ní nemluvil? Nesnažil ses zjistit, kam půjde dál? Nesnažil ses jí zastavit?"

Cam zavrčel a vykroutil se z Danielova sevření. "Nebyl jsem v její blízkosti. Ve chvíli, kdy jsem se sem dostal, už byla pryč. A opět: Říkals, že nepotřebuješ mojí pomoc."

"Taky nepotřebuju. Nepleť se do toho. Zvládnu to sám."

Cam se zasmál a klesl zpátky na modlitební koberec. Zkřížil nohy přes sebe. "Víš, Danieli," řekl a přiložil si ke rtům hrst sušených plodů. "I když jsem věřil, že bys to mohl zvládnout sám, po tom, co jsi zatím předvedl, už si tím nejsem jistý," řekl a pohrozil mu prstem. "Nejsi sám. Každý ji hledá."

"Co tím myslíš, každý?"

"Když jsi zmizel té noci, co jsme bojovali s Psanci, myslíš si, že my ostatní jsme tam jen tak seděli a hráli kanastu? Gabbe, Roland, Molly, Arriane a dokonce i ti dva hlupáci Nephilimové. Všichni jsou někde venku a snaží se jí najít."

"Tys je nechal?"

"Nejsem ničí chůva, brácho."

"Neříkej mi tak," odsekl mu Daniel. "Nemůžu tomu uvěřit. Jak jsi je mohl nechat jít? Je mojí zodpovědností-"

"Nazývá se to svobodná vůle." Cam pokrčil rameny. "V těchhle dnech je všechno k vzteku." Danielovi pálily křídla na zádech. Co mohl dělat s půl tuctem Anachronismů, kteří klopýtali minulostí? Padlí andělé byli opatrní. Věděli jak křehká je minulost. Ale Shelby a Miles? Byly to děti. Byli pošetilí. Nic o tom nebudou vědět. Mohli by všechno zničit. Mohli by zničit Luce.

Ne, Daniel nedá žádnému z nich šanci, dostat se k ní dřív, než on. A přesto se to Camovi povedlo.

"Jak ti můžu věřit, žes do toho nijak nezasáhnul?" zeptal se ho Daniel a snažil se nedat najevo svoje zoufalství.

Cam obrátil oči v sloup. "Protože víš, že já vím, jak nebezpečná by byla nějaká odlišnost. Naše konečné cíle můžou být jiné, ale oba potřebujeme, aby se z toho dostala živá." "Poslouchej mě, Came. V sázce je úplně všechno."

"Neponižuje mě. Já vím, co je v sázce. Nejsi jediný, kdo bojoval až příliš dlouho."

"Já - já se bojím," přiznal se Daniel. "Pokud se dostane až příliš hluboko do minulosti-" "Mohlo by se něco změnit, až se vrátí do současnosti?" řekl Cam. "Jo, taky se bojím." Daniel zavřel oči. "To by znamenalo, že by jediná šance na to, aby prolomila tohle prokletí-" "Mohla být promarněna."

Daniel se podíval na Cama. Ti dva spolu takhle nemluvili -jako bratři- už roky. "Byla sama? Jsi si jistý, že se k ní nikdo z nich nedostal?"

Cam se na okamžik podíval za Daniela na hory. Vypadal tak prázdně, jako se Daniel cítil. Camovo zaváhání Daniela znervóznělo.

"Nikdo z nich nedosáhl svého," řekl nakonec Cam. "Jsi si jistý?"

"To já jsem ten, kdo jí tady viděl. Ty jsi zase ten, který nikdy nedorazí včas. A kromě toho to, že je tady, je jenom tvoje vina."

"To není pravda. Já ji neukázal, jak zacházet s Vyhlašovateli."

Cam se hořce zasmál. "Nemyslím Vyhlašovatele, ty idiote. Měl jsem tím na mysli, že si myslí, že je to jenom o vás dvou. Hloupá hádka milenců."

"Je to o nás dvou." Danielův hlas byl napjatý. Rád by zvednul kámen, co byl za Camem a umístil ho na jeho lebku.

"Lháři." Cam vyskočil na nohy. V jeho zelených očích probleskovala zuřivost. "Je to mnohem větší a ty to víš."

Prohnul ramena dozadu a tím uvolnil jeho obrovská mramorová křídla. Naplnil vzduch zlatou svatozáří a na chvíli zablokoval slunce. Když obešel Daniela, udělal zhnuseně krok zpět. "Raději běž a najdi jí, než ona -nebo někdo jiný- udělá krok vedle a přepíše celé naše dějiny. A udělá mě, tebe a tohle všechno" -Cam luskl prsty- nepotřebným."

Daniel zavrčel a roztáhl svá stříbrnobílá křídla. Pocit, když je uvolnil a roztáhl po stranách, ho nutil třást se a pulzovat, poblíž těch Camových. Teď se cítil jistější a měl pocit, že zvládne všechno. "Já to zvládnu-" začal.

Ale Cam už vzlétl. Nechal za sebou zvířenou zem. Daniel si zastínil oči před sluncem a díval se, jak si zlatá křídla prorážela cestu oblohou. V okamžiku byl pryč.

kapitola 11

COUP DE FOUDRE

LÁSKA NA PRVNÍ POHLED

Versailles, Francie - 14.února 1723

Šplouch.

Luce vyšla z Vyhlašovatele přímo pod vodou.

Otevřela oči, ale teplá, zakalená voda jí tak bodala do očí, že je rychle znovu zavřela. Její mokré šaty jí táhly dolů, takže si musela sundat norkový kožich. Když se pod ní potopil, začala kopat nohama, aby se dostala na hladinu. Měla zoufale málo vzduchu.

Byla jen několik centimetrů nad její hlavou.

Zalapala po dechu a pak její nohy našly dno. Postavila se. Otřela si vodu z očí. Byla ve vaně. Rozhodně to byla ta největší vana, jakou kdy viděla. Měla velikost malého bazénu. Byla ve tvaru ledviny a byla vyrobená z toho nejjemnějšího bílého porcelánu. Stála osamoceně uprostřed místnosti, která vypadala jako galerie v muzeu. Vysoké stropy byly pokryté obrovskými freskami s portréty tmavovlasé rodiny, která vypadala jako královská. V každém rohu byl řetězec zlatých růží a uprostřed se pohybovali obtloustlí andělíčci, kteří hráli na obloze na trubku. Proti každé stěně, kde byly tapety v tyrkysové, růžové a zlaté barvě, byl až příliš velký bohatě vyřezávaný dřevěný šatník.

Luce klesla zpátky do vany. Kde to byla? Použila svou dlaň, aby přejela rukou po povrchu vody a oddělila z hladiny asi pěticentimetrovou vrstvu, která měla konzistenci krému Chantilly. Houba o velikosti polštáře plavala na hladině a ona si uvědomila, že se naposled koupala v Helstonu. Byla špinavá. Použila houbu, aby si vydrhla tvář a pak se pustila do práce a snažila se ze sebe dostat zbytek oblečení. Všechno bylo promočené a ona ho hodila přes okraj vany.

V tu chvíli se z vany vynořil Bill a pomalu se vznášel nad jejíma nohama. Část vany odkud se vznesl, byla tmavá a zakalená od kamenného chrliče.

"Bille!" vykřikla. "Nemůžu mít ani pár minut soukromí?"

Držel si ruku před očima, aby nic neviděl. "Divím se, žes to tu ještě nerozmlátila jako v Čelistech." Druhou rukou si otřel bubliny z pleše.

"Mohls mě varovat, že se chceš vrhnout pod vodu!" řekla mu Luce.

"Varoval jsem tě!" Vyskočil na kraj vany a potácel se přes ní, dokud nestanul Luce tváří v tvář. "Hned jak jsme vyšli z Vyhlašovatele. Ale tys mě neslyšela, protože jsi byla pod vodou!" "Velmi užitečné, děkuju moc."

"Tak jako tak ses potřebovala vykoupat," řekl. "A tohle je pro tebe až moc velké, troubo." "Proč? Co se děje?"

"Ona se ptá co se děje!" Bill jí chytil za rameno. "Jen ten největší bál od dob krále Slunce! A já říkám, co když bude tohle kotě hoštěné jeho pubertálním synem? Je to pořád ten největší a nejokázalejší sál ve Versailles a budou tam všichni!"

Luce pokrčila rameny. Bál zněl dobře, ale s ní to nemělo nic společného.

"Tak si to vyjasníme," řekl Bill. "Budou tam všichni, včetně Lys Virgily. Princezny ze Savoy? Neříká ti to nic?" Cvrknul Luce do nosu. "To jsi ty."

"Hmph," řekla Luce a posunula hlavu dozadu, aby se opřela o mýdlovou stěnu vany. "To pro ní zní jako dost dobrý večer. Ale co budu dělat já, když budou všichni na plese?

"Pamatuješ, když jsem ti říkal-"

Knoflík na dveřích velké koupelny se otočil. Bill se podíval tím směrem a zasténal. "Budeme pokračovat za chvíli."

Když se dveře otevřely, chytil si svůj špičatý nos a zmizel pod vodou. Luce se začala svíjet a odkopla ho na druhý konec vany. Znovu se vynořil, zamračil se na ní a začal s pomocí pěny vanu přeplouvat na zádech.

Bill byl neviditelný pro hezkou dívku s kudrlinkami barvy kukuřice, která stála ve dveřích v dlouhých brusinkově zbarvených šatech. Nebyla to Luce. Při pohledu na ní ve vaně, dívka ucouvla.

"Ach, princezna Lys! Odpusťte mi," řekla ve francouzštině. "Bylo mi řečeno, že je tenhle pokoj prázdný. A já vběhnu do lázně přímo princezně Elizabeth," ukázala do vany na mokrou Luce, "hned vám sem jdu poslat vaše dvorní dámy."

"Ne-" Luce se probírala svým mozkem, aby se snažila působit víc královsky, než se cítila. "Nesmíš je sem p-poslat. Ne dvorní dámy. Tohle je můj pokoj a já se tu měla v úmyslu v klidu vykoupat."

"Promiňte mi," řekla dívka a uklonila se, "tisíckrát se omlouvám."

"To je v pořádku," řekla Luce rychle, když viděla, že je dívka vážně zoufalá. "Jen zde prostě došlo k nedorozumění."

Dívka se uklonila a začala zavírat dveře. Bill vykoukl svými rohy nad hladinu a zašeptal: "Šaty!"

Luce použila nohu, aby ho od sebe odtlačila.

"Počkej!" zavolala Luce na dívku, která pomalu znovu otevřela dveře. "Potřebuju tvojí pomoc. Šaty na ples."

"Ale co vaše dvorní dámy, které na vás čekají, princezno Lys? Je tu Agáta a Eloise-"

"Ne, ne. Dívky a já jsme se pohádaly," řekla Luce rychle. Snažila se moc nemluvit ze strachu, že by se mohla úplně odhalit. "Ony mi vybraly, um, příšerné šaty. Tak jsem je poslala pryč. Tenhle ples je důležitý, víš."

"Ano, princezno."

"Mohla bys pro mě něco najít?" zeptala se Luce a ukázala hlavou ke skříni. "Já? P-pomoc vám se šaty?"

"Jsi tady snad jen ty, ne?" řekla Luce v naději, že jí něco se skříně padne - a aspoň z poloviny se bude hodit na bál.

"Jak se jmenuješ?" "Anne-Marie, princezno."

"Výborně," řekla Luce a snažila se vzpomenout si na Lucindu z Helstonu a jednat stejně domýšlivě jako ona. A navrch přidala něco ze Shelby, aby uvedla svůj přístup na správnou míru. "Šup na to, Anne-Marie. Neopozdím se kvůli tvé pomalosti. Buď tak hodná a přines mi šaty."

...

O deset minut později stála Luce před rozsáhlým zrcadlem a obdivovala vyšívání na prsou na šatech, které Anne-Marie vytáhla ze skříně. Šaty byly z černého taftu, pevně stáhnuté v pase. Z nich se šířila nádherná široká sukně do tvaru zvonu, která končila blízko u země. Luce si stáhla vlasy a pak je strčila pod tmavou, těžkou paruku z propracovaných kudrlinek. Její tvář se třpytila díky pudru a růži. Měla na sobě tolik spodniček, že měla pocit, že teď její tělo váží tak padesát liber. Jak se dívky mohly v těchhle věcech hýbat? Natož tančit?

Když jí Anne-Marrie utáhla korzet těsně kolem trupu, Luce zírala na svůj obraz v zrcadle. S parukou vypadala o pět let starší. A taky si nebyla moc jistá, jestli už někdy měla tak hluboký výstřih. Nejspíš ne. V žádném z jejích životů.

Na kratičký okamžik zapomněla na to, že se vydává ve své minulosti za její minulé já- princeznu- a jestli najde Daniela předtím, než z jejich lásky zbude jen velký nepořádek a jednoduše cítila to, co musí cítit každá holka před bálem: že dýchání v těchhle šatech je značně nedomyšlené a jak úžasné to celé je.

"Jste připravená, princezno," zašeptala Anne-Marie s úctou. "Teď vás nechám, jestli dovolíte."

Jakmile za sebou Anne-Marie zavřela dveře, Bill vyletěl zpod vody a poslal chladnou spršku mydlinek přes celou místnost. Přeletěl přes skříň a posadil se na malé tyrkysové hedvábné podnožce. Ukázal na šaty Luce, pak na její paruku a pak znova na její šaty. "Ooh la la. Pěkně žhavý."

"A tos ještě neviděl moje boty." Zvedla lem sukně a předvedla mu pár špičatých, smaragdově zelených bot, s patami vykládanými zelenými květinami. Ladily se smaragdově zelenou krajkou, která byla omotaná kolem jejího dekoltu. Byly to ty nejúžasnější boty, které viděla. Natož, které si kdy vzala na nohy.

"Oooh!" zapištěl Bill. "To je tak ála rokoko."

"Takže to opravdu dělám? Půjdu tam dolů a budu předstírat, že-"

"Nebudeš nic předstírat." Bill zavrtěl hlavou. "Máš je. Máš výstřih holka, a víš, že to chceš." "Dobře, budu předstírat, žes teď neřekl to, cos řekl." Luce se trhaně nadechla. "Takže půjdu dolů, ať vlastním to nebo ono. Ale co mám dělat, když najdu moje minulé já? Nic o ní nevím. Mám jen-"

"Vezmi ji za ruku," řekl Bill záhadně. "Bude velmi dojatá tímhle gestem, tím jsem si jistý." Bill narážel na něco, čemu Luce moc nerozuměla. Pak si vzpomněla na jeho slova těsně předtím, než vkročili do Vyhlašovatele.

"Řekni mi, o co jde při 3-D."

"Ehm." Bill napodobil ve vzduchu neviditelnou zeď: jeho křídla vypadaly rozmazaně, když se nad ní třepotaly. "Víš, že některé věci jsou prostě úplně mimo tenhle svět, ale ty je musíš popisovat těmi nudnými zastaralými slovy? Jako například, že je ti na omdlení, když ti dá Daniel dlouhý polibek nebo pocit tepla, který se mu šíří tělem, když se jeho křídla rozvinou v temné noci-"

"Mlč." Luce si nedobrovolně položila ruku na srdce. Nebyla žádná slova, která by někdy mohla popsat to, co cítila s Danielem. Bill si z ní dělal legraci, ale to neznamená, že by jí nebolelo to, jak dlouho už je odloučená od Daniela.

"Stejně tak je to se 3-D. Budeš to prostě muset prožít, abys to pochopila."

Jakmile Bill otevřel Luce dveře, místnost zaplavily zvuky hudby, orchestru a vzdáleného šumu hlasů velkého davu lidí. Cítila, jak jí něco táhne dolů. Možná to byl Daniel. Možná to byla Lys.

Bill se uklonil ve vzduchu. "Až po tobě, princezno."

Šla za hlukem po širokém křídle zlatého schodiště. Hudba s každým krokem sílila. Když se hnala prázdnou galerií, začala cítit lákavou vůni křepelky a dušených jablek a gratinovaných brambor. A parfému tak silného, že se mohla jen těžko nadechnout bez zakašlání.

"Teď jsi ráda, že jsem tě donutil vykoupat se?" zeptal se Bill. "Jedna malá lahvička té pěny by udělala díru do ozónu."

Luce neodpověděla. Vstoupila do dlouhého zrcadlového sálu. U vchodu do hlavní místnosti stál muž a dvě ženy. Ženy nechodily, ale spíš klouzaly po podlaze. Jejich žluté a modré šaty po podlaze prakticky pluly. Ten muž mezi nimi měl pomuchlanou bílou košili a elegantní stříbrné sako. Podpatky měl skoro stejně tak vysoké, jako Luce. Všichni tři na sobě měli paruky ještě větší, než byla ta Luce. Už ta její jí přišla obrovská. Vážila snad tunu. Když je sledovala, cítila se neohrabaně, jak se pohupovala ze strany na stranu, když šla.

Obrátili se na ní a všechny tři páry očí se zúžily. Jako kdyby okamžitě věděli, že neměla co dělat na bále tak vysoké společnosti.

"Ignoruj je," řekl Bill. "V každém životě jsou nějací snobové. Ale na konci zjistíš, že proti tobě vlastně nic nemají."

Luce přikývla a nechala za sebou trojici, když vcházela ze zrcadlové chodby do tanečního sálu. Dokonalého sálu. Tanečního sálu, který vévodí všem sálům.

Luce si nemohla pomoct. Zastavila se a zašeptala: "Wow."

Bylo to velkolepé: ze vzdáleného stropu viselo půl tuctu lustrů s jasně zářícími bílými svíčkami. Tam, kde stěny nepokrývaly zrcadla, byly celé pokryty zlatem. Parket v tanečním stále připomínal celý jeden úsek města a na tanečním parketu byly dlouhé stoly pokryté bílými ubrusy, sadou nádobí z jemného porcelánu a talíři s dorty a sladkostmi a velké křišťálové poháry plné vína rubínové barvy. Tisíce bílých narcisů vykukovaly ze stovek tmavě červených váz, postavených na desítkách jídelních stolů.

Na protější straně místnosti stála řada nádherně oblečených mladých žen. Bylo jich tam asi deset. Stáli tam spolu u zlatých dveří a šeptali si a smáli se.

U obrovské křišťálové punčové mísy v blízkosti orchestru, byl shromážděný další dav. Luce si vzala skleničku.

"Promiňte?" zeptala se páru žen vedle ní. Jejich velké šedé kadeře byly na jejich hlavách vyčesané do dvou věžiček. "Na co tam ty dívky čekají?"

"Cože? No na krále, samozřejmě." Jedna žena se zasmála. "Tyhle slečny jsou tam, aby mu nabídli manželství."

Manželství? Ale vypadaly tak mladé. Najednou kůže Luce začala svědit a byla zničehonic zvláštně teplá. Pak jí to došlo: Lys je v téhle řadě.

Luce polkla a studovala pozorně každou z mladých dam. Byla tam. Třetí v řadě v nádherně zbarvených dlouhých černých šatech jen nepatrně odlišných od těch, které měla na sobě Luce. Ramena měla zakrytá černou sametovou šálou. Její oči se nikdy nezvedly z podlahy. Nesmála se s ostatními dívkami. Vypadala frustrovaná tak, jak se Luce cítila.

"Bille," zašeptala Luce.

Ale chrlič jí vletěl přímo před obličej a umlčel jí svými kamennými prsty, které jí přitisknul na ústa. "Jen blázni mluví s neviditelnými chrliči," zasyčel, "a blázni nejsou zvaní na moc bálů. Teď mlč."

"Ale co-"

"Mlč."

Ale co bude s 3-D?

Luce se zhluboka nadechla. Poslední příkaz, který jí dal, bylo chytit Lys za ruku ...

Přešla přes taneční parket. Obcházela sluhy s podnosy s husími játry a Chambordem. Skoro vrazila do dívky vedle Lys, která se snažila předběhnout Lys tak, že předstírala, že něco šeptá kamarádce.

"Promiňte," řekla Luce Lys. Její oči se rozšířily a z úst jí unikl malé zmatené vyjeknutí. Luce ale nemohla čekat, až nějak zareaguje. Sklonila se k ní a chytila jí za ruku. Zapadly do sebe jako zvláštní kousky nějaké skládačky. Stiskla jí.

Luce poklesl žaludek, jako kdyby jela dolů na horské dráze. Kůže jí začala vibrovat a přišla na ní ospalost. Svět se s ní začal trochu točit. Cítila, jak jí klesají víčka. Nějaký instinkt jí ale říkal, ať drží Lys pevně za ruku.

Zamrkala a po ní zamrkala i Lys. Pak obě zamrkali najednou - Luce se mohla vidět v očích Lys ... pak se na ní pořádně podívala ... a pak-

Neviděla před sebou nikoho. "Ach," vykřikla. Její hlas zněl stejně jako vždycky. Podívala se na své ruce, které vypadaly stejně jako vždycky. Natáhla ruku a cítila svou tvář, paruku ... všechno bylo stejné jako předtím. Ale něco ... se změnilo.

Zvedla lem šatů a podívala se na svoje boty.

Byly růžové. Na vysokých podpatcích z diamantů, uvázané nad jejím kotníkem elegantní stříbrnou stužkou. Co udělala?

Pak si uvědomila, co Bill myslel tím 3-D. Vstoupila do těla Lys. Doslova.

Luce se vyděšeně rozhlédla kolem sebe. Ke své hrůze se ani jedna z dívek nehýbala. Vlastě byly všechny, kromě Luce, úplně ztuhlé. Bylo to, jako kdyby se celý bál najednou zastavil.

"Vidíš?" ozval se jí u ucha vášnivý Billův hlas. "Tohle nejde jen tak popsat, viď?" "Co se děje, Bille?" Její hlas byl pořád vystrašený.

"Právě teď vůbec nic. Musel jsem zastavit bál, kdybys třeba začala šílet. Jakmile najedeme na 3-D, všichni se zase probudí."

"Takže ... teď nás nemůže nikdo vidět?" zeptala se Luce a mávla rukou před obličejem tmavovlásce, která stála před Lys. Dívka se ani nepohnula. Ani nemrkla. Její obličej byl zamrzlý v nekončícím úsměvu s otevřenou pusou.

"Ne." Bill to demonstroval tím, že zakroutil jazykem u ucha staršího muže, který ztuhnul s cigaretou mezi rty. "Ne, dokud nelusknu prsty."

Luce opět vydechla. Teď kupodivu úlevou, díky tomu, že jí Bill pomáhal. Potřebovala pár minut, aby si zvykla na tu myšlenku, že byla - že byla ve skutečnosti-

"Já jsem moje minulé já," řekla. "Ano."

"Tak kam mám jít? Kde je moje tělo?"

"Někde tady." Zaťukal jí na klíční kost. "Znovu vyskočíš, když - no, až nastane ten správný čas. Ale teď, jsi zcela vklouzla do tvé vlastní minulosti. A víc než to. Když jsi v těle Lys, jste spolu propletené. Je to jako balíček skvělých věcí navíc. Máš její vzpomínky, cítíš její vášně, znáš její způsoby. To je tvoje jediné štěstí. Samozřejmě máš v sobě taky ale její nedostatky. A to je, pokud si vzpomínám, neustálé strkání palců do pusy. Tak pozor na to."

"Úžasné," zašeptala Luce. "Takže kdybych teď našla Daniela, mohla bych k němu cítit přesně to, co ona."

"Jasně, myslím. Ale musíš si uvědomit, že jakmile lusknu prsty, Luce má na tomhle bále svoje povinnosti, které neobsahují Daniela. Tohle není jeho parketa. A tím mám na mysli, že není žádná možnost, jak by se sem chudý kluk jako on mohl dostat."

Luce se o to nestarala. Ať byl chudý nebo ne, musela ho najít. A už se nemohla dočkat. Uvnitř těla Lys ho mohla objímat. A možná dokonce i líbat. To očekávání bylo téměř nesnesitelné. "Haló?" Bill jí vytrhl ze zasnění tvrdým cvrnknutím prstem do spánku. "Jsi připravená? Dostaň se tam, podívej se na to, co musíš vidět - a pak se dostaň ven, jestli víš, co tím myslím."

Luce přikývla. Narovnala se ve svých černých šatech a zvedla hlavu o něco výš. "Luskni." "A ... jedeš." Bill luskl prsty.

Na zlomek sekundy se párty posunula o kousek vpřed, jako kdyby to byla zaseknutá deska. Pak každý člověk, který s někým diskutoval, dokonči slabiku, každý závan parfému prošel vzduchem, každá kapka punče vklouzla do krků ověšených šperky, každý hráč v orchestru dokončil svou notu. Všichni se zvedli, dořešili, co měli rozjednané a pokračovali dál, jako kdyby se nic nestalo.

Jen Luce se změnila. Její mysl byla zaplavená tisícem slov a obrazů. Rozlehlá střecha na doškovém domě v podhůří Alp. Kaštanový kůň se jménem Gauche. Vůně slámy všude ve vzduchu. Jedna bílá pivoňka s dlouhým stonkem položená na polštáři. A Daniel. Daniel. Daniel. Když se vracel z pole se čtyřmi těžkými kbelíky s vodou položených na tyči, kterou měl přehozenou přes ramena. Péče o Gaucheho, což byla vždycky první věc, kterou ráno udělala, než ho vzala na projížďku. Když došlo na malé, krásné laskavosti pro Lys, nebylo nic, co by Daniel neudělal, a i to uprostřed práce, kterou dělal pro jejího otce. Jeho fialové oči jí vždycky našly. Daniel byl v jejích snech, v jejím srdci a v její náruči. Bylo to jako záblesk vzpomínky Luschky, kterou dostala v Moskvě, když se dotkla brány do kostela. Tohle ale bylo silnější a skutečnější. Jako kdyby to bylo její součástí.

Daniel byl tady. Ve stájích, nebo ve čtvrti pro služebnictvo. Byl tady. A ona ho najde.

Něco zašustilo Luce u krku. Nadskočila.

"Jen já." Bill přelétl přes vrchol její paruky. "Jsi skvělá."

Velké zlaté dveře v čele místnosti, byly otevřeny dvěma sluhy, kteří stáli po obou jejich stranách. Dívky, které stáli v řadě s Luce, se začaly chichotat vzrušením a pak místnosti ztichla. Mezitím Luce hledala ten nejrychlejší způsob, jak se odtud dostat přímo do Danielovi náruče.

"Soustřeď se, Luce," řekl Bill, jako kdyby jí četl myšlenky. "Jsi volána do služby."

Orchestr začal hrát barokní akordy baletu de Jeunesse a celá místnost zaměřila svou pozornost na dveře. Luce následovala pohled ostatních a vydechla: poznala toho muže, který tam stál a díval se na večírek s páskou přes jedno oko.

Jednalo se o Duca de Bourbona. Bratrance krále.

Byl vysoký a hubený, jako zvadlá fazole v období sucha. Jeho špatně padnoucí oblek z modrého sametu zdobila fialová šerpa, která odpovídala barvě jeho fialových punčoch na jeho nohách tenkých jako větvičky. Jeho napudrovaná paruka i jeho mléčně bílá tvář, byla mimořádně ošklivá.

Nepoznala vévodu jen z nějakých obrázků v učebnicích dějepisu. Věděla toho o něm až příliš. Věděla všechno. Jak si královské dámy vyměňovaly oplzlé vtipy o smutné velikosti vévodova žezla. O tom, jak ztratil oko (při lovecké nehodě, na cestě ke svému králi). A o tom, jak se právě teď chystal vévoda poslat dívky, které zvolil jako vhodný materiál pro manželství, dvanáctiletému králi, který čekal uvnitř.

A Luce -ne, Lys- byla vévodův horký favorit na novou královnu. To byl důvod těžkého, bolestivého pocitu v její hrudi: Lys si nemohla vzít krále, protože milovala Daniela. Milovala ho vášnivě už roky. Ale v tomhle životě byl Daniel jen sluha. Oba dva museli svůj románek před ostatními skrývat. Luce cítila ohromný strach Lys. Nechtěla si vzít krále, protože by všechny naděje na její život s Danielem zmizely.

Bill ji varoval, že bude 3-D hodně intenzivní, ale nebyl tu žádný způsob, jak by se Luce mohla připravit na nápor tolika emocí: všechen ten strach a pochyby, které kdy zaplavily mysl Lys, teď dolehly na Luce. Každá naděje. Každý její sen. Bylo toho příliš.

Vydechla a rozhlédla se kolem sebe po plese - jediné koho pohledem minula, byl vévoda. Najednou si uvědomila, že věděla všechno o tomhle čase a místě. Najednou pochopila, proč král hledal ženu, i když už byl zasnoubený. Poznala polovinu obličejů kolem ní v sále. Znala jejich příběhy a taky věděla, kdo z nich jí záviděl. Věděla, jak stát v korzetech šatů tak, aby mohla pohodlně dýchat. A věděla, soudě podle zkušeného oka, kterým sledovala tanečníky, že byla Lys už od dětství trénovaná v umění společenských tanců.

Byl to děsivý pocit, být v těle Lys. Jako kdyby Luce byla jen duch, který strašil v jejím těle. Orchestr dohrál píseň a muž vystoupil ze dveří, aby přečetl svitek. "Princezna Lys Savoye." Luce zvedla hlavu s větší elegancí a jistotou, než čekala. Přijala ruku muže v bledě zelené vestě, který se objevil, aby jí doprovodil do přijímací místnosti krále.

Jakmile byla uvnitř v pastelově modrém pokoji, Luce se snažila nezírat na krále. Jeho tyčící se šedivá paruka vypadala hloupě na jeho malé, vyčerpané tváři. Jeho bledě modré oči pošilhávaly na řadu vévodkyní a princezen - všechny byly krásné a skvěle oblečené - jako se hladový člověk dívá na prase na rožni. Uhrovitá postava na trůně byla ještě míň, než dítě.

Ludvík XV převzal korunu, když mu bylo pět let. Kvůli přání jeho umírající otce byl zasnoubený se španělskou princeznou, i když byl ještě dítě. Ona ale byla ještě skoro batole. Byl to pekelný svazek. Mladý král, který byl slabý a neduživý, neměl podle očekávání žít dost dlouho na to, aby mohl se španělskou princeznou počít dědice. Princezna taky mohla zemřít před dosažením plodného věku. A tak král musel najít choť, která by mu porodila dědice. To vysvětlovalo tuhle extravagantní párty a dámy vystavené jako exponáty v muzeu.

Luce si pohrávala s krajkou na šatech. Cítila se směšně. Všechny dívky vypadaly tak trpělivě. Možná, že si vážně chtěli vzít dvanáctiletého krále Ludvíka s akné na celé tváři, ale Luce

nechápala, jak je to možné. Všechny vypadaly tak elegantně a krásně. Ruská princezna Elizabeth, jejíž sametové šaty se safíry měly límec zdobený srstí králíka i Maria, princezna z Polska, jejíž malý nos a plné červené rty vypadaly závratně lákavě. Všechny se dívaly na malého krále se širokýma očima plnýma naděje.

Ale on se díval přímo na Luce. Se spokojeným úšklebkem, z kterého se jí zvedal žaludek. "Tahle." Ukázal na ni líně. "Chci jí vidět zblízka."

Vévoda se objevil po boku Luce a jemně jí svými dlouhými ledovými prsty postrčil za ramena dopředu. "Představte se, princezno," řekl tiše. "Je to jedinečná příležitost."

Část Luce v duchu zasténala, ale její vnější část -Lys- jí vedla a prakticky se doploužila až ke králi, aby se mu mohla představit. Provedla perfektní úklonu a natáhla k němu ruku k polibku. To bylo to, co od ní její rodina očekávala.

"Ztloustneš?" Vyhrkl král na Luce a prohlížel si její korzetem stáhnutý pas. "Líbí se mi, jak vypadá teď," řekl vévodovi. "Ale nechtěl bych jí, kdyby byla tlustá."

Kdyby byla ve svém vlastním těle, pomyslela si Luce, král by o ní řekl, že není moc atraktivní. Ale ovládnul jí dokonalý klid Lys a Luce přesně věděla, co odpovědět: "Doufám, že vždy potěším svého krále svým vzhledem a svým temperamentem."

"Ano, samozřejmě," zapředl vévoda a obešel Luce v těsném kroužku. "Jsem si jistý, že král by mohl dát princezně dietu dle jeho vlastního výběru."

"A co lov?" zeptal se král.

"Vaše Veličenstvo," začal vévoda, "to není věc královny. Máte spoustu dalších společníků pro váš lov. A i já-"

"Můj otec je skvělý lovec," řekla Luce. Její mozek byl v jednom kole. Pracoval na něčem, co by jí pomohlo se odtud dostat.

"Pak bych si měl tedy ustlat raději s tvým otcem?" Král se ušklíbl.

"Znám zálibu Vašeho Veličenstva ve zbraních," řekla Luce a snažila se udržet stále zdvořilý tón. "Přinesla jsem vám dárek. Je to nejvíc ceněná lovecká puška mého otce. Požádal mě, abych vám jí dnes večer předala, ale nebyla jsem si jistá, jestli budu mít to potěšení a dnes se mi dostane vaší přízně."

Měla královu plnou pozornost. Sedl si na okraj svého trůnu. "A jak vypadá? Má v pažbě nějaké klenoty?"

"Je ... je ručně vyřezaná z třešňového dřeva," řekla a opakovala informace, které na ní volal Bill z místa kde stál. Byl vedle křesla krále. "Hlaveň byla frézovaná-"

"Ach, tohle by asi mělo znít působivě, co? Ruským kovodělníkem, který šel poté pracovat pro cara." Bill se naklonil nad krále a přičichl si k němu. "Vypadá skvěle."

Luce opakovala Billovi fráze a pak dodala: Mohla bych jí Vašemu Veličenstvu přinést, kdybyste mi dovolil dojít pro ní do mých komnat-"

"Sluha by tu zbraň mohl přinést," řekl vévoda.

"Chci jí vidět hned." Král si založil ruce a vypadal ještě mladší, než ve skutečnosti byl. "Prosím." Luce se obrátila k vévodovi. "Bylo by mi potěšením ukázat Jeho Veličenstvu tu pušku."

"Jdi." Král luskl prsty a tím Luce propustil.

Luce se chtěla hned otočit na podpatku, ale Lys měla lepší vychování - člověk nikdy neukáže králi záda- uklonila se a odešla zpátky do hlavní místnosti. Všem ukázala ten nejvíc elegantní poloběh. Plachtila po podlaze, jako kdyby ani neměla nohy. Během chvilky byla na druhé straně zrcadlového sálu.

Pak utekla.

Běžela přes taneční sál, kolem nádherných tanečních párů a orchestru až do jasně žluté místnosti zdobené stejně, jako to bylo v kartuziánském klášteře. Běžela kolem a dámy i pánové lapali po dechu. Proběhla po dřevěné podlaze, bohatém perském koberci. Pak začalo světlo slábnout a návštěvníci bálu prořídli. Konečně dorazila ke sloupkům dveří, které vedly

ven. Vrazila do nich, aby je otevřela a pak zalapala v korzetu po dechu na čerstvém vzduchu, který chutnal po svobodě. Vykročila na obrovský balkon z nádherného bílého mramoru, který se točil kolem celého druhého patra paláce.

Noc byla jasná a na obloze byly hvězdy. Všechno co Luce chtěla udělat, bylo vběhnout Danielovi do náruče a letět ke hvězdám. Kdyby tu jen byl a odnesl jí daleko od tohohle-

"Co tady děláš?"

Otočila se. Přišel si pro ní. Stál na balkoně v jednoduchých šatech sluhy. Vypadal zmatený, znepokojený a tragicky a beznadějně zamilovaný.

"Danieli." Spěchala k němu. Šel směrem k ní a jeho fialové oči zářily: otevřel svou náruč. Když se konečně setkali a Luce byla zabalená do jeho paží, myslela si, že exploduje štěstím.

Ale to se nestalo.

Jen tam stála a hlavu měla zabořenou do jeho širokého, nádherného hrudníku. Byla doma. Omotal jí ruce kolem pasu a přitáhnul si jí k sobě tak blízko, jak to jen bylo možné. Cítila, jak dýchá. Jeho krk byl zastřený vůní slámy. Luce ho políbila těsně pod levé ucho. Pak pod bradu. A pokračovala s jemnými, něžnými polibky, dokud se nedostala k jeho rtům, kde jí polibky začal oplácet. Jejich polibek byl dlouhý a naplněný láskou. Zdálo se, že ten cit vyvěrá z hlubin její duše.

Po chvíli se Luce odtrhla a podívala se Danielovi do očí. "Tolik se mi po tobě stýskalo." Daniel se zasmál. "Taky se mi po tobě stýskalo a to celé poslední ... tři hodiny. Jsi - jsi v pořádku?"

Luce přejela prsty po Danielových hedvábných blond vlasech. "Jen jsem potřebovala trochu vzduchu. A najít tě." Těsně ho k sobě tiskla.

Daniel přimhouřil oči. "Nemyslím si, že bychom tu měli být, Lys. Musí tě čekat v přijímací místnosti."

"Je mi to jedno. Nevrátím se zpátky. A nikdy si nevezmu to prase. Nikdy si nevezmu nikoho jiného, než tebe."

"Psst." Daniel sebou škubl a pohladil jí po tváři. "Někdo by tě mohl slyšet. Už usekli hlavy pro menší provinění."

"Někdo už to slyšel," ozvalo se z otevřených dveří. Duc de Bourbon stál s rukama založenýma na hrudi. Culil se při pohledu na Lys v náruči služebníka. "Věřím, že by to měl král slyšet." A pak byl najednou pryč. Zmizel uvnitř paláce.

Luce se rozbušilo srdce. Cítila strach Lys i její vlastní: Změnila historii? Měl život Lys postupovat jinak?

To Luce nemohla vědět, nebo jo? To bylo to, co jí řekl Roland: Že změny, které se staly v určité době jejího života, kde byla přítomná, se okamžitě staly součástí toho, co se stalo. Přesto tu Luce stále byla. Takže kdyby náhodou změnila historii tím, že vytočila krále - no, nezdálo se, že by to nějak ovlivnilo Lucindu Priceovou v jednadvacátém století.

Když mluvila k Danielovi, její hlas byl pevný. "Je mi jedno, jestli mě ten odporný vévoda zabije. To dřív zemřu, než se tě vzdám."

Přehnala se přes ní vlna tepla a přiměla jí zachvět se na místě, kde stála "Och," řekla a stiskla si rukama hlavu. Vzdáleně poznávala, co se s ní děje. Viděla to sice tisíckrát, ale nikdy tomu nevěnovala pozornost.

"Lys," zašeptal. "Víš, co přijde?" "Ano," zašeptala.

"A víš, že s tebou budu až do konce?" Danielovy oči se na ní upíraly. Byly plné něhy a starostí. Nelhal jí. Nikdy jí nelhal. Ani by nemohl. Teď to věděla. Mohla to vidět na vlastní oči. Prozradil jí jen tolik, aby jí udržel na živu o několik momentů déle, než na všechno Luce přijde sama.

"Ano." Zavřela oči. "Ale je tu toho ještě tolik, čemu nerozumím. Nevím jak to zastavit. Aby už se to nedělo. Nevím jak prolomit to prokletí."

Daniel se usmál, ale oči měl plné slz.

Luce se nebála. Cítila se volná. Volnější, než se cítila kdy předtím.

V její mysli se rozprostřelo zvláštní, hluboké porozumění. Něco se v mlze, která naplňovala její hlavu, stávalo viditelným. Jeden polibek od Daniela by otevřel dveře a zachránil by jí od manželství bez lásky s tím malým spratkem. Dostal by jí z klece tohohle těla. Protože tohle tělo nebylo její. Byla to jen skořápka, která byla součástí trestu. A nakonec smrt tohohle těla nebyla taková tragédie - byl to prostě jen konec kapitoly. Bylo to sice krásné, ale bylo potřeba se uvolnit.

Na schodech za nimi se ozvaly kroky. Vévoda se vracel se svými muži. Daniel ji chytil za ramena.

"Lys, poslouchej mě-"

"Polib mě, zaprosila. Danielův výraz se změnil, jako kdyby nepotřeboval slyšet nic jiného. Zvedl ji ze země a přitisknul si ji k hrudi. Jejím tělem projelo brnění, když ho vášnivě a hluboce políbila. Nechala se jím úplně pohltit. Prohnula se v zádech a naklonila hlavu k obloze. Líbala ho, až se jí blažeností točila hlava. Tmavé stopy stínů začaly kroužit na zčernalé obloze nad jejich hlavou. Obsidiánová symfonie. Ale za tím: bylo světlo. Poprvé Luce cítila světlo, které svítilo skrz. Bylo to naprosto skvělé.

Bylo na čase, aby šla.

Dostat se ven, když jsou věci ještě dobré, varoval jí Bill. Když byla ještě pořád naživu.

Ale nemohla odejít. Ne, když bylo všechno tak teplé a krásné. Ne když jí Daniel líbal s takovou vášní. Otevřela oči a barva jeho vlasů a tváře byla v tom světle ještě jasnější a krásnější. Intenzivně zářily.

To záření přicházelo z hloubi Luce.

S každým polibkem se cítila světlu blíž. Tohle byla jediná správná cesta zpátky k Danielovi. Z jednoho pozemského života do toho druhého. Luce by takhle šťastná zemřela klidně tisíckrát, kdyby s ním nakonec na druhé straně toho světla mohla být znovu.

"Zůstaň se mnou," prosil jí Daniel, když cítila, že začíná pomalu hořet. Zasténala. Slzy jí tekly po tváři. Nejjemnější úsměv jí otevřel rty.

"Co se děje?" zeptal se Daniel. Nechtěl jí přestat líbat. "Lys?"

"Je to ... tolik lásky," řekla a otevřela oči, když na její hrudi rozkvetly plameny. Velký sloup náhlého světla explodoval v noci. Prudké teplo a plameny vyšlehly vysoko k obloze. Vytrhli Luce z Danielovi náruče. Vytrhly Luce od jasné smrti Lys do tmy, kde byla zima a nic neviděla. Přeběhla přes ní vlna závrati. Zachvěla se. Potom se objevil ten nejmenší záblesk světla.

Billova tvář se objevila nad Luce. Vznášel se nad ní s ustaraným pohledem. Ležela na břiše na rovném povrchu. Dotkla se hladkého kamene pod ní. Slyšela stékající vodu poblíž. Cítila zatuchlý chladný vzduch. Vyšla ve Vyhlašovateli.

"Vyděsilas mě," řekl Bill. "Nevěděl jsem ... myslím tím, když jsi zemřela, nevěděla jsem jestli

... nevěděl jsem jestli si tam, třeba nějak neuvízla ... ale nebyl jsem si ničím jistý." Zavrtěl hlavou, jako kdyby se chtěl zbavit té myšlenky. Snažila se postavit, ale její nohy byly vratké. Všechno na ní bylo neuvěřitelně chladné. Sedla si a se zkříženýma nohama se opřela o kamennou zeď. Byla zpátky ve svých černých šatech se smaragdově zelenou stuhou. Smaragdově zelené boty stály vedle sebe v rohu. Bill jí je musel sundat z nohou a položit je na zem potom, co ... co Lys ... Luce tomu pořád nemohla uvěřit.

"Viděla jsem takové věci, Bille. Věci, které jsem nikdy dřív nevěděla." "Jako třeba?"

"Jako to, že byla šťastná, když zemřela. Já jsem byla šťastná. Strašně moc. Celá ta věc byla tak krásná." Její mysl závodila. "Věděla jsem, že tam pro mě bude na druhé straně. Věděla jsem, že všechno co jsem dělala bylo to, že jsem utíkala před něčím špatným a skličujícím. Že krása naší lásky vydrží i smrt. Vydrží všechno. Bylo to neuvěřitelné."

"Neuvěřitelně nebezpečné," řekl Bill krátce. "Zkusme už to neopakovat, jo?"

"Copak to nechápeš? Od chvíle, když jsem odešla od Daniela v mé současnosti, to byla ta nejlepší věc, která se mi kdy stala. A-"

Ale Bill zmizel znovu ve tmě. Slyšela pramínek vodopádu. O chvíli později se změnil na zvuk vody ve varu. Když se objevil Bill, měl v ruce čaj. Nesl hrníček na tenkém kovovém tácu. Podal Luce kouřící šálek.

"Kde jsi to vzal?" zeptala se.

"Řekl jsem, už to zkusíme znovu neopakovat, jo?"

Ale Luce byla příliš zabraná do svých myšlenek na to, aby ho doopravdy poslouchala. Tohle dělala, když chtěla myslet jasně. Půjde 3-D udělat - jak tomu říkal? štěpení? - znovu? Uvidí svůj život až do konce, jeden po druhém, dokud nezjistí, proč se to děje.

A pak zlomí tohle prokletí.

kapitola 12 VĚZEŇ

Paříž, Francie - 1. prosince 1723

Daniel zaklel.

Vyhlašovatel ho vyhodil na posteli z vlhké, špinavé slámy. Otočil se a posadil. Zády se opřel o kamennou ledovou zeď. Nějaká studená olejovitá kapka mu spadla ze stropu na čelo. Nebylo tam ale dost světla na to, aby viděl, co to bylo. Naproti němu v oknu zasazeném v kamenné zdi, byl otevřený malý otvor. Nebyl dost velký ani na to, aby se jím dala protáhnout pěst. Procházelo jím jen slabé měsíční světlo, ale zároveň i noční vzduch, který nořil místnost do bodu mrazu.

Neviděl krysy běhat po cele, ale cítil jejich slizká svíjející se těla pod plesnivou slámou pod jeho nohama. Cítil, jak svými zničenými zuby hryžou do kůže jeho bot. Sotva mohl dýchat z toho příšerného pachu, který vydávaly. Vykopnul a ozvalo se zakňučení. Pak zvednul nohy na postel a objal si je rukama.

"Jdeš pozdě."

Nadskočil při zvuku hlasu vedle něj. Velmi neopatrně předpokládal, že byl sám. Ten hlas, který byl podobný vyprahlému, chraplavému šepotu, mu přišel nějak známý.

Pak se ozval škrábavý zvuk, jako kdyby někdo přes sebe tahal kameny. Daniel ztuhl, když se černý kus stínu oddělil z tmy a naklonil se dopředu. Postava přešla do světle šedého světla pod oknem, kde Daniel konečně uviděl siluetu tváře.

Jeho vlastní tváře.

Zapomněl na tuhle celu, zapomněl na tenhle trest. Takže tohle bylo místo, kde tehdy skončil. V nějakých věcech vypadalo Danielovo minulé já stejně, jako on: stejný nos, ústa, stejná vzdálenost mezi jeho šedýma očima. Jeho vlasy byly sice špinavé a mastné, ale byly stejně zlatavé, jako měl on teď. A přesto tenhle vězeň vypadal tak odlišně. Jeho obličej byl strašně vyhublý a bledý. Čelo měl potažené špínou. Jeho tělo vypadalo podvyživeně a na jeho kůži byly korálky potu.

To bylo to, co mu způsobovala její nepřítomnost. Ano tahal za sebou na řetězu kouli, jako každý vězeň - skutečným trestem byl pro něj ale pocit viny.

Teď si na to vzpomněl. Vzpomněl si na návštěvu jeho budoucího já, se kterým vedl frustrující a bolestný rozhovor. Paříž. Bastila. Když ho zavřeli stráže Duca de Bourbonu potom, co Lys zmizela z paláce. Za svojí existenci už byl i v jiných vězeních, měl krutější podmínky pobytu a horší jídlo. Ale nemilosrdnost vlastních výčitek, které měl celý rok v Bastile, byla jednou z nejtěžších zkoušek, které musel překonat. Hodně z nich mělo co dělat s nespravedlností, která na něm byla spáchána. Byl obviněn z její vraždy.

Ale-

Když už byl Daniel tady, zamčený v Bastile, znamenalo to, že Lys už byla mrtvá. Takže Luce už tu byla ... a zase odešla.

Jeho minulé já mělo pravdu. Přišel příliš pozdě.

"Počkej," řekl vězni v temnotě. Přišel k němu blíž, ale ne tak blízko, aby se mohli nějakým nedopatřením dotknout. "Jak víš, proč jsem se vrátil?"

Ozvalo se skřípání železné koule, když se vězeň opřel o zeď. "Nejsi jediný, kdo jí sem přišel hledat."

Danielovi začala pálit křídla. Lopatky mu olizovaly vlny horka. "Cam." "Nebyl to Cam," odpovědělo mu jeho minulé já. "Byly to dvě děti."

"Shelby?" Daniel praštil pěstí do kamenné stěny. "A ten druhý ... Miles. To nemyslíš vážně. Ti Nephilimové? Byli tady?"

"Asi tak před měsícem myslím." Ukázal na stěnu za ním, kde byly na stěně vyryté křivé čáry. "Snažil jsem se zaznamenat každý den, ale znáš to. Čas plyne velmi zábavným způsobem. Lehce se od něj oprostíš."

"Vzpomínám si." Daniel se zachvěl. "Ale ti Nephilimové. Mluvil jsi s nimi?" Probíral se pamětí a vybavily se mu slabé vzpomínky na dívku a chlapce. Vždy je považoval jen za smutné přízraky. Ty iluze, které ho trápily, když odešla a on byl zase sám.

"Jen chvíli." Hlas vězně zněl unaveně a vzdáleně. "Moc se o mě nezajímali." "To je dobře."

"Když zjistili, že je mrtvá, spěchali zase rychle dál." Jeho šedé oči se na něj pronikavě podívaly. "To je něco, co ty i já dokážeme až moc dobře pochopit."

"Kam šli?"

"Nevím." Vězeň se neubránil úsměvu na jeho až příliš hubené tváři. "Nemyslím si, že to zvládli. Měl jsi vidět, jak dlouho jim trvalo otevřít Vyhlašovatele. Vypadaly jako dva blázni potácející se ve tmě."

Daniel se skoro začal smát.

"To není sranda," řeklo jeho minulé já. "Záleží jim na ní."

Ale Daniel k těm Nephilimům nic pozitivního necítil. "Jsou hrozbou pro nás všechny. Zkáza, kterou by mohli způsobit ..." Zavřel oči. "Nemají nejmenší ponětí, co dělají."

"Proč jí nemůžeš chytit, Danieli?" Jeho minulé já se suše zasmálo. "Už jsme se během těch tisíců let viděli mnohokrát - pamatuju si, jak jí honíš. A nikdy jí nechytneš."

"Já - já nevím." Danielovi slova uvízla v krku. Následoval dlouhý povzdech. Potlačil zachvění. "Nemůžu se k ní dostat. Nějak vždycky přijdu příliš pozdě. Jako kdyby byl za tímhle vším někdo, kdo jí drží dál ode mě."

"Tvoji Vyhlašovatelé tě vždycky donesou tam, kde potřebuješ být." "Potřebuju být s ní."

"Možná ví co potřebuješ líp, než ty sám." "Co?"

"Možná, že by neměla být zastavená." Řetězy vězně zarachotily. "To, že jimi vůbec může cestovat znamená, že došlo k nějaké zásadní změně. Možná jí nebudeš moct chytit až do chvíle, než změní původní kletbu."

"Ale-" Nevěděl co na to říct. V hrudi Daniela rozkvetla ničivá bolest. Jeho srdce se topilo v záplavě smutku a hanby. "Potřebuje mě. Každou sekundou může být ztracená navěky. A pokud udělá chybný krok, může být všechno ztracené. Mohla by změnit minulost a ... přestat existovat."

"Ale takový risk je, ne? Sázíš všechno i na tu nejmenší naději." Jeho minulé se začalo přibližovat, téměř se dotýkal Danielovi paže. Oba chtěli cítit to spojení. Na poslední chvíli se mu Daniel vytrhl.

Jeho minulé já si povzdechlo. "Co když to jsi ty, Danieli? Co když jsi ty ten, kdo má změnit minulost? Co když jí neodkážeš chytit, dokud nepřepíšeš celé to prokletí a tím nezahladíš tu mezeru mezi vámi?"

"To není možné." Daniel si odfrkl. "Podívej se na mě. Podívej se na sebe. Jsme bez ní jen ubožáci. Nejsme nic, když nejsme s Lucindou. Neexistuje žádný důvod, proč by ji moje duše nechtěla co nejrychleji najít."

Daniel chtěl odsud odlétnout. Ale něco na jeho minulém já mu to nedovolilo.

"Proč jsi mi nenabídl, že mě budeš doprovázet?" zeptal se nakonec. "Odmítl bych tě, samozřejmě, ale někteří - když jsem se setkal s mými minulými já, chtěli se ke mně připojit. Proč ty ne?"

Krysa se připlazila k nohám vězně. Zastavila se a očichávala krvavé řetězy u jeho kotníků. "Už jednou jsem utekl," řekl pomalu. "Pamatuješ?"

"Ano," řekl Daniel. "Když jsi - když jsme- unikly hned na začátku. Šli jsme rovnou do Savoy." Podíval se na falešné naděje, které mu nabízelo světlo za oknem. "Proč jsme šli tam? Měli jsme vědět, že jdeme přímo do pasti."

Vězeň se znovu se zarachocením řetězů opřel o zeď. "Neměli jsme jinou možnost. Bylo to místo, kde jsme k ní měli nejblíž." Zhluboka se nadechl. "Je to tolik těžké, když je někde mezi. Nikdy nemám pocit, že bych mohl jít dál. Byl jsem rád, když Duke přepokládal můj útěk a přišel na místo, kam jsem šel. Čekal v Savojsku. Čekal u jídelního stolu mého patrona se svými muži. Čekal, až mě bude moct odtáhnout znovu sem."

Daniel si vzpomněl. "Ten trest byl pro mě jako výhra."

"Danieli." Vězňova prázdná tvář vypadala, jako kdyby dostala ránu elektrickým proudem. Znovu vypadal živý. Nebo alespoň jeho oči. Zářily fialově. "Myslím, že to mám." Ta slova z něj vyletěla. "Vem si z Duka poučení."

Daniel si olízl rty. "Prosím?"

"Ve všech těch životech, o kterých jsi mluvil, jsi na místo dorazil až po ní. Tak udělej to, co udělal vévoda s námi. Předvídej její kroky. Nesnaž se jí jenom chytit. Dostaň se tam jako první. Počkej tam na ní."

"Ale já nevím, kam jí donesou Vyhlašovatelé."

"Samozřejmě, že ano," trvalo si na svém jeho minulé já. "Přece musíš mít slabě vzpomínky na to, kde všude se objevila. Možná, že se neobjeví v každém jejím životě, ale všechno musí skončit tam, kde to začalo."

Proběhlo mezi nimi slabě porozumění. Daniel položil ruce na zeď podél okna a povolal stín. Ve tmě byl téměř neviditelný, ale on cítil, jak k němu míří a jak obratně nabývá tvar. Tenhle Vyhlašovatel se zdál stejně sklíčený, jako se cítil. "Máš pravdu," řekl a prudce otevřel portál. "Je jedno místo, kde jí určitě najdu."

"Ano."

"A ty. Měl bys dát na svojí vlastní radu a opustit tohle místo," řekl Daniel ponuře. "Hniješ tady."

"Alespoň bolest těla odvádí pozornost od bolesti v mé duši," řeklo jeho minulé já. "Ne. Přeju ti hodně štěstí, ale teď tyhle zdi neopustím. Ne, dokud se neusadí ve své další reinkarnaci." Danielovi projelo křídly brnění. Snažil se uspořádat si čas, život a vzpomínky v hlavě, ale stále myslel jen na jednu věc.

"Ona - ona se právě teď usadila. Byla počata. Ty to necítíš?"

"Ach," tiše na něj dopadla jeho minulost. Zavřel oči. "Nemyslel jsem si, že to ještě nikdy ucítím."

Vězeň si těžce povzdychl. "Život je noční můra."

"Ne, to není. Už ne. Já ji najdu. Vykoupím nás oba," zakřičel na něj Daniel a zoufale se snažil dostat odsud pryč. Beznadějně udělal další skok do víru času.

kapitola 13 PRONÁSLEDOVANÁ

Londýn, Anglie - 29.června 1613 Něco zapraskalo Luce pod nohama.

Zvedla lem svých černých šatů: vrstva zbytků ořechových skořápek na zemi byla tak tlustá, že

se vláknité hnědé kousky tyčily a nad spony jejích smaragdově zelených střevíčků na vysokém podpatku.

Byla v zadní části hlučného davu lidí. Téměř všichni kolem ní byly oblečení v tlumených barvách hnědé nebo šedé. Ženy měla dlouhé šaty s korzety a široké manžety na koncích rukávů do zvonu. Muži měli zúžené kalhoty, široké pláště, které jim splývaly z ramenou a ploché vlněné čepice. Nikdy dřív nevystoupila z Vyhlašovatele na takovém rušném místě. Tady byla ve středu obrovského amfiteátru. Byl tu překvapivý a neukázněný hluk.

"Pozor!" Bill ji chytil za sametové šaty a strhl ji zpět. Přitisknul jí na dřevěné zábradlí schodiště. O úder srdce později se kolem nich prohnali dva špinaví kluci, kteří si bezohledně hráli na babu. Strčili do trojice žen, které se na sebe svalily. Ženy křičeli na kluky nadávky, ti se jim ale vysmáli a nezpomalili.

"Příště," zakřičel jí Bill do ucha a přiložil si své kamenné ruce k ústům, aby ho líp slyšela, "můžeš zkusit projít Vyhlašovatelem do nějakého - já nevím - klidnějšího prostředí? Jak ti mám uprostřed tohohle davu udělat kostým?

"Jistě, Bille, budu na tom pracovat." Luce znovu udělala krok zpátky, když se kolem ní zase přehnali kluci hrající na babu. "Kde to jsme?"

"Projela si celou zeměkouli a skončilas v divadle Globe, milady." Bill jí věnoval malou úklonu.

"Divadlo Globe?" Luce se sklonila, když se žena před ní zakousla do stehýnka krocana a hodila ho za sebe. "Myslíš jako Shakespearovo divadlo?"

"Jo. Ale už by měl být v důchodu. Znáš všechny ty umělce. Jsou tak náladoví." Bill slétnul k zemi a zatahal za lem jejích šatů. Něco si pro sebe broukal.

"Takže tady se hrál Othello," řekla Luce a chvíli to všechno vstřebávala. "Bouře. Romeo a Julie. Prakticky stojíme v centru všech největších milostných příběhů, které kdy byly napsány."

"Vlastně stojíš ve spoustě ořechových skořápek." "Proč musíš všechno tak zlehčovat? Tohle je úžasné!"

"Promiň, neuvědomoval jsem si, že jsme měli chvíli, kdy musíme Shakespeara vychvalovat až do nebes." Ty slova zašeptal, protože mezi zuby měl jehlu. "Teď buď v klidu."

"Au!" Vyjekla Luce, když jí ostře píchnul do kolene. "Co to děláš?"

"Od-anachronizovávám tě. Tihle lidi rádi zaplatí za neobvyklou show. Ale předpokládají, že zůstane na pódiu." Bill pracoval rychle. Diskrétně zastrčil dlouhou muchlanou látku jejích černých šatů z Versailles do série rýh a záhybů, aby byly stejné po obou stranách. Z hlavy jí srazil černou paruku a ve vlnách jí vlasy spustil dolů z ramen. Pak se podíval na saténový přehoz na jejích ramenou. Prudce strhl měkkou tkaninu. Pak si plivnul hlen do ruky a spojil ruce k sobě. Nakonec díky němu přehoz změnil na vysoký jakobínský límec.

"Tohle je vážně nechutné, Bille."

"Mlč," odsekl. "Příště mi dopřej víc prostoru pro mojí práci. Myslíš, že se mi líbí tohle dělat? Nelíbí." Trhl hlavou k smějící se tlačenici. "Naštěstí pro tebe je většina z nich příliš opilá na to, aby si všimli dívky ve stínu v zadní části místnosti."

Bill měl pravdu: nikdo se na ně nedíval. Všichni se prali, aby byli co nejblíž jevišti. Byla to jen platforma, která byla asi pět stop nad zemí. Stál u ní hlučný dav a Luce měla problém tam něco vidět.

"No tak!" Zakřičel kluk zezadu. "Nenuťte nás tu čekat celý den!"

Nad davem byl malý balkon se třemi řadami sedadel a pak už nic. "Amfiteátr byl do tvaru O a nad nimi byla vidět polední bledě modrá obloha. Luce se začala rozhlížet po svém minulém já. A po Danielovi.

"Jsme na otevření Globu." Vzpomněla si na slova, která jí řekl Daniel pod broskvoní na Sword&Cross. "Daniel mi řekl, že jsme tu byli."

"Jasně, byla jsi tady," řekl Bill. "Bylo ti asi tak čtrnáct. Seděla si na rameni svému staršímu bratrovi. Přišla jsi s rodinou, aby ses podívala na Juliuse Caesara."

Bill se vznesl do vzduchu a dal si nohy před sebe. Bylo to sice nechutné, ale vysoký límec kolem jejího krku držel svůj tvar. Skoro se podobala přepychově oblečeným ženám ve vyšších patrech.

"A Daniel?" zeptala se. "Daniel byl herec-" "Hej!"

"Takhle volají na herce." Bill obrátil oči v sloup. "Právě tu začínal. Ale pro každého v publiku byl jeho debut nezapomenutelný. A malé tříleté Lucindě" -Bill pokrčil rameny- "to dalo oheň do žil. Zemřela bys, aby ses dostala na scénu. A dnes večer je tvoje noc."

"Jsem herečka?"

Ne. Její kamarádka Callie byla herečka, ne ona. Během posledního semestru Luce na škole v Doveru, ji Callie prosila, aby se s ní přihlásila do hry Naše město. Ty dvě spolu zkoušeli už dva týdny před konkurzem. Luce dostala jeden řádek, ale Callie dostala postavu Emily Webbové. Luce se dívala ze zákulisí a byla na svojí kamarádku hrdá. Byla ohromená tím, co dokázala. Callie by prodala veškerý svůj majetek, aby mohla jen na minutu stát v divadle Globe, natož aby se dostala na pódium.

Ale pak si vzpomněla na obličej Callie potřísněný krví, když viděla bitvu andělů s Psanci.Co se stalo s Callie, když Luce odešla? Kde byli teď Psanci? Jak by Luce vůbec mohla Callie nebo jejím rodičům vysvětlit co se stalo, kdyby se teď vrátila do své zahrady a do jejího normálního života?

Ale Luce teď věděla, že se do svého života nevrátí, dokud se nedozví, jak to všechno může zastavit. Dokud nezvrátí tohle prokletí, kvůli kterému Daniel musí stále dokola prožívat tenhle nešťastný milenecký příběh.

Musí být v tomhle divadle z nějakého důvodu. Její duše jí přivedla sem; proč?

Prorazila si cestu davem podél amfiteátru, aby mohla vidět na pódium. Prkna byla pokrytá silnou vrstvou nějaké rostliny, která vypadala jako tráva. U obou křídel divadla stály dvě děla jako dva strážci. Zadní stěny lemovaly pomerančovníky v květináčích. Nedaleko Luce byl vratký dřevěný žebřík, který vedl k místnosti zakryté záclonami: šatna -vzpomněla si na hodinu herectví, kde byla s Callie. V téhle místnosti se převlékali do kostýmů a připravovali se na svoje scény.

"Počkej!" zavolal Bill, když spěchala nahoru po žebříku.

Za oponou byla malá spoře osvětlená místnost. Luce prošla kolem stolu plného rukopisů a otevřené skříně s kostýmy. Na stěně visela obrovská maska hlavy lva a vedle něj visely zlaté a sametové pláště. Pak ztuhla: Několik herců stálo okolo v různých fázích svlékání - kluci s polozapnutými šaty, muži šněrující si kožené boty. Naštěstí si herci pilně nanášeli na tváře make-up a horečně zkoušeli své výstupy, takže byla místnost plná výkřiků krátkých pasáží ze hry.

Než někdo z herců mohl vzhlédnout a uvidět jí, Bill vletěl vedle Luce a zatlačil jí do jedné ze skříní. Obklopily jí šaty.

"Co to děláš?" zeptala se.

"Dovol mi, abych ti připomněl, že ty jsi herečka v době, kdy žádné herečky hrát nesměly." Bill se zamračil. "Ty sem nepatříš jako žena. Nepustili by tě sem. Tvoje minulé já na sebe vzalo velké riziko, když získalo roli ve hře Všechno je pravda."

"Všechno je pravda?" opakovala Luce. Doufala, že alespoň pozná tenhle název hry. Ale takové štěstí neměla. Vykoukla ze skříně do místnosti.

"Víš, to je Henry VIII," řekl Bill a zatáhl jí za límec zpátky. "Ale pozor: Možná tě bude zajímat, proč tvoje minulé já lhalo a maskovalo se kvůli téhle roli-"

"Daniel."

Právě vcházel do šatny. Za ním byly stále otevřené dveře do dvora a vrhaly mu na záda světlo z poledního slunce. Chodil dokola a četl si ručně psaný text. Jen stěží si všímal ostatních herců okolo něj. Vypadal úplně jinak, než v jejích dalších životech. Světlé vlasy měl dlouhé a trochu zvlněné. Měl je sepnuté tenkou černou stuhou na šíji. Vousy měl pečlivě zastřižené, jen o trochu tmavší barvy než vlasy. Luce cítila nutkání dotknout se ho. Pohladit ho po tváři, vjet mu prsty do vlasů a pak dolů na šíji a pokračovat, dokud by se nedotkla každé části jeho těla. Měl na sobě rozhalenou bílou košili, která ukazovala linii svalů na jeho hrudi. Černé kalhoty měl volné a vyhrnuté ke kolenům nad vysokými černými botami.

Když se k ní blížil, srdce se jí rozbušilo. Řev davu v jámě utichl. Pach potu z kostýmů ve skříni zmizel. Byl tam jen zvuk jejího dechu a jeho kroky směřující k ní. Vystoupila z šatníku. Při pohledu na ní Danielovi šedé oči barvy bouřky, zaplály fialovou barvou. Překvapeně se usmál.

Už to dál nemohla vydržet. Vrhla se k němu. Zapomněla na Billa, zapomněla na herce, zapomněla na své minulé já, které mohlo být kdekoliv, na dívku, které ve skutečnosti patřil tenhle Daniel. Zapomněla na všechno kromě svojí potřeby být s ním.

Lehce jí položil paže kolem pasu a vedl ji na druhou stranu objemné skříně, kde byli skryti před všemi ostatními herci. Ruce mu položila dozadu za krk. Projela jí vlna tepla. Zavřela oči a ucítila, jak se jeho rty pomalu přibližují k těm jejím. Lehce jako pírko. Čekala, až ucítí jeho hladový polibek. Čekala. A čekala.

Luce pomalu víc a víc nakláněla hlavu, aby jí mohl políbit víc. Hlouběji. Potřebovala jeho polibek, aby jí připomněl, proč to dělá. Ztrácí se v minulosti a kouká se sama na sebe, jak znovu a znovu umírá: kvůli němu, aby mohli být spolu. Kvůli jejich lásce.

Znovu se ho dotýkat jí připomnělo Versailles. Chtěla mu poděkovat za záchranu od sňatku s králem. A poprosit ho, aby už se nikdy nezranil tak, jak to udělal v Tibetu. Chtěla se ho zeptat o čem snil, když spal několik dní potom, co ona v Prusku zemřela. Chtěla slyšet, co říkal Luschce před smrtí v Prusku. Chtěla mu říct, jak moc ho miluje a zhroutit se mu do náruče a brečet. Dát mu najevo, že každou sekundu jejího života, kdy od něj byla odloučená, jí z celého srdce chyběl.

Ale nebyl tam žádný způsob, jak by něco z toho mohla Danielovi říct. Nic z toho se ještě nestalo. Kromě toho ji považoval za Lucindu z téhle doby. Dívku, která nevěděla nic z toho, co Luce. Nebylo tu nic, co by mu mohla říct.

Její polibek byl jediný způsob, jak by mu mohla dokázat, že všechno ví.

Ale Daniel jí nepolíbil tak, jak si přála. Čím blíž se k němu tiskla, tím víc se od ní nakláněl pryč.

Nakonec ji od sebe úplně odstrčil. Držel jí jen za ruce, jako kdyby byl pro něj její zbytek nějak nebezpečný.

"Lady." Políbil jí na konečky prstů a ona se zachvěla. "Byl bych až příliš smělý, kdybych řekl, že vás vaše láska zbavila způsobů?"

"Zbavila způsobů?" Luce se začervenala.

Daniel ji vzal znovu do náruče. Pomalu a trochu nervózně. "Lucindo, ty se nesmíš objevit v místě jako je tohle v tomhle oblečení." Jeho oči stále přejížděly po jejím oblečení. "Co je tohle za šaty? Kde máš svůj kostým?" Sáhl do skříně a probíral se množstvím ramínek.

Daniel si rychle začal rozvazovat boty a pak je hodil na podlahu s dvěma tupými údery. Luce se snažila nedívat se na něj, když si svléknul kalhoty. Na sobě měl krátké šedé kalhoty, které nechaly její představivosti jen velmi málo práce. Tváře jí hořely, když si Daniel rychle rozepnul košili. Strhl ji a vystavil na obdiv svojí krásnou hruď. Luce se zhluboka nadechla. Jediné co chybělo bylo to, aby roztáhnul křídla. Daniel byl tak dokonalý - a zdálo se, že nemá ani tušení o vlivu, který na ní má, když před ní stojí ve spodním prádle.

Polkla a začala se ovívat rukou. "Je tu celkem vedro, viď?"

"Vezmi si na sebe zatím tohle, než ti přinesu tvůj kostým," řekl a hodil jí oblečení. "Rychle, než tě někdo uvidí." Hnal se ke skříni v rohu a vyndal sytě zelené a zlaté roucho, další bílou košili a zelené krátké kalhoty. Když se natahoval pro další oblečení - jeho kostým, hádala Luce - zvedla oblečení, které jí dal. Luce si vzpomněla na to, jak trvalo služce ve Versaiiles půl hodiny vtěsnat jí do těchhle šatů. Byly tam spony a tkaničky v nejrůznějších soukromých částech jejího těla. Neexistoval způsob, jak by se z toho mohla dostat alespoň se zbytkem svojí důstojnosti.

"Já už si ale, um, převlékla kostým." Luce sevřela černou látku sukně. "Myslela jsem, že by se hodil k mé postavě."

Luce uslyšela kroky za ní, ale než se stačila otočit, Daniel jí zatáhnul hlouběji k sobě do skříně. Bylo to tam stísněné, tmavé, ale bylo krásné být mu tak blízko. Zavřel dveře tak, jak to šlo nejvíc a stoupnul si před ní. Vypadal jako král se zelenou a zlatou róbou omotanou kolem sebe.

Zvedl obočí. "Kdes to vzala? Je snad naše Anna Boleynová z Marsu?" Usmál se. "Vždycky jsem si myslel, že pocházela z Wiltshire."

Myšlenky Luce závodily. Hrála Annu Boleynovou? Nikdy tuhle hru nečetla, ale Danielův kostým napovídal, že hrál krále, Henryho VIII.

"Pan Shakespeare -ach, Will- myslel si, že by to vypadalo dobře-"

"Ach, ano?" Daniel se ušklíbl. Určitě jí to neuvěřil. Ale nezdálo se, že by mu na tom záleželo. Byl to divný pocit, když zjistila, že mohla říkat a dělat cokoliv a Daniel si o ní stejně myslel, že je okouzlující. "Ty jsi tak trošku blázen, že jo, Lucindo?"

"Já - no-"

Pohladil jí hřbetem prstů po tváři. "Zbožňuju tě."

"Já tě taky zbožňuju." Ta slova jí vyšla z úst, aniž by chtěla. Ale byla tak skutečná a pravdivá po koktání těch několika posledních lží. Bylo to, jako kdyby dlouho držela dech a teď se konečně nadechla. "Přemýšlela jsem. Přemýšlela jsem hodně a chtěla jsem ti říct, že - že-" "Ano?"

"Pravdou je, že to, co k tobě cítím, je ... hlubší než jenom zbožňování." Přitiskla si ruce na srdce. "Věřím ti. Věřím v tvojí lásku. Teď vím, jak silné to je a jak je to krásné." Luce věděla, že nemůže jít rovnou k věci a říct, co tím doopravdy myslí, když měla být její jiná verze. Kdyby Daniel přišel na to, kdo byla a odkud přišla, okamžitě by se od ní odtáhnul a řekl by jí, ať odejde. Ale možná, pokud by pečlivě volila slova, Daniel by jí mohl rozumět. "Někdy se může zdát, že já - že jsem zapomněla, co pro mě znamenáš a co pro tebe znamenám já, ale v hloubi duše ... já to vím. Vím to, protože bychom měli být spolu. Miluju tě, Danieli."

Daniel vypadal šokovaně. "Ty mě miluješ?"

"Samozřejmě." Luce se téměř zasmála. To přece bylo jasné, ale pak jí to napadlo: Neměla ani tušení, do kterého okamžiku její minulosti vlastně vstoupila. Možná že si v tomhle životě teprve vyměnili ostýchavé pohledy.

Danielova hruď se zvedla. Pak rychle vydechl. Jeho spodní ret se začal třást. "Chci, abys se mnou utekla," řekl rychle. V jeho hlase bylo slyšet zoufalství.

Luce chtěla zakřičet Ano, ale něco jí zadrželo. Bylo tak snadné ztratit se v myšlenkách, když se Danielovo tělo tisklo blízko k ní a ona cítila teplo jeho kůže a tlukot jeho srdce přes košili. Měla pocit, že by mu teď mohla říct cokoliv - jak nádherně se cítila, když zemřela v jeho náruči ve Versailles a jak zničená teď byla, když teď znala rozsah jeho utrpení. Ale udržela se: v tomhle životě by o těchhle věcech mluvit nemohla, nevěděla by je. Ale ani Daniel. Takže, když konečně otevřela ústa, její hlas znejistěl.

Daniel jí položil prst na rty. "Počkej. Ještě nic neříkej. Nech mě zeptat se tě na to jak se patří. Postupem času, lásko."

Vykoukl z popraskané skříně směrem k oponě. Z jeviště se ozval jásot. Publikum řvalo smíchy a tleskalo. Luce si ani neuvědomila, že už hra začala.

"Teď je můj příchod na scénu. Uvidíme se brzy." Políbil jí na čelo a pak vyběhl ven na jeviště.

Luce chtěla běžet za ním, ale přišli nějaké dvě postavy a zastavili se těsně před dveře skříně. Dveře se zaskřípáním otevřely a dovnitř vletěl Bill. "Začínáš v tom být dobrá," řekl a usadil se na pytel starých paruk.

"Kde ses schovával?"

"Kdo, já? Nikde. Před čím bych se měl skrývat?" zeptal se. "Ten malý podvod se změnou kostýmu byl geniální nápad," řekl a zvedl na ní palec.

Bylo vážně ubíjející připomenout si, že byl Bill jako moucha na zdi při každém jejím rozhovoru s Danielem.

"Ty mě tu vážně necháš takhle zapadnout?" Bill k ní natáhl ruku.

Luce ho ignorovala. V hrudi se jí rozšiřoval těžký a syrový pocit. Pořád slyšela zoufalství v Danielově hlase, když ji žádal, aby s ním utekla. Co to mělo znamenat?

"Dnes večer umřu. Viď, Bille?" "No..." Bill odvrátil pohled. "Ano."

Luce polkla. "Kde je Lucinda? Musím se do ní znovu převtělit, abych pochopila celý její život." Sáhla na dveře skříně, ale on jí chytil za šaty a přitáhnul zpátky.

"Podívej se dítě, nemůžeš prostě jen tak jít a vstoupit do 3-D. Ber to jako takovou schopnost, která se dá použít jen o zvláštních příležitostech." Sevřel rty. "Co myslíš, že se tady dozvíš?" "To před čím potřebuje uniknout," řekla Luce. "Od čeho jí chce Daniel zachránit? Je zasnoubená s někým jiným? Žije s krutým strýcem? Nebo dluží královi nějakou laskavost?" "Uh-oh." Bill se poškrábal na temeni hlavy. Ozval se zvuk, jako když někdo škrábe nehty o tabuli. "Měl bych si někde udělat nějaký učitelský kurz. Myslíš si snad, že je tu pro každou smrt nějaký důvod?"

"A není?" Cítila, jak jí poklesla čelist.

"Chci říct, že tvoje úmrtí nejsou bezvýznamné, vlastně ..."

"Ale když jsem umřela jako Lys, cítila jsem, že její smrt jí vlastně osvobodila. Byla šťastná, protože si nemusela brát krále a její život by nebyl jen jedna velká lež. A Daniel jí mohl zachránit tím, že jí zabije."

"Ach, miláčku, tohle si vážně myslíš? Že tvoje smrt byla jen záchrana před špatným manželstvím nebo něco takového?"

Pevně zavřela oči, když jí v nich náhle začaly pálit slzy. "Musí v tom být něco takového. Musí. Jinak je její smrt zbytečná."

"Není to zbytečné," řekl Bill. "Ty umíráš z nějakého důvodu. Jen ten důvod není tak jednoduchý. Nemůžeš očekávat, že to všechno hned pochopíš."

Frustrovaně zabručela a bouchla pěstí do boku skříně.

"Vidím, že jsi o tom získala až moc vysoké mínění," řekl nakonec Bill. "Byla jsi v 3-D a myslíš si, že můžeš odemknout tajemství celého tvého vesmíru. Ale není to vždycky tak elegantní a jednoduché. Očekávej chaos. Musíš přijmout ten chaos. Měla by ses i dál snažit naučit se co nejvíc z každého minulého života, který navštívíš. Možná že na konci toho všeho

ti to dá něco dohromady. Možná, že skončíš s Danielem ... nebo se možná rozhodneš, že je život víc, než jen-"

Vylekalo jí zašustění. Luce vykoukla ze skříně.

Muž kolem padesáti s bílou bradkou a velkým břichem stál vedle dalšího herce v kostýmu. Šeptali si. Když se postava otočila a obličej jí osvítilo světlo z reflektorů, Luce poznala ten obličej. Ztuhla: jemný nos a malé rty s růžovým pudrem na obličeji. Tmavě hnědá paruka s několika prameny dlouhých černých vlasů, které vykukovaly vespod. Nádherné zlaté šaty.

Byla to Lucinda oblečená v kostýmu Anny Boleynové. Chystala se jít na jeviště.

Luce se schovala zpátky do šatníku. Byla nervózní a nemluvná, ale kupodivu taky plná síly: pokud to, co jí řekl Bill, byla pravda, pak už nebyl čas.

"Bille?" zašeptala. "Potřebuju, abys udělal tu věc se stisknutím tlačítka stop, abych mohla-" "Shhh!" Billův sykot Luce napověděl, že v tom teď byla sama. Bude prostě muset počkat, až tenhle muž odejde a Lucinda bude sama. Lucinda neočekávaně přešla k šatníku, kde se schovávala Luce. Sáhla dovnitř. Její ruka minula zlatý plášť vedle ramene Luce. Luce zatajila dech. Natáhla se a sevřela prsty Lucindy.

Lucinda zalapala po dechu a otevřela dveře dokořán. Dívala se hluboko do očí Luce. Balancovala na hranici nějakého nevysvětlitelného pochopení. Podlaha pod nimi se zakymácela. V Luce rostl pocit závratě. Zavřela oči a měla pocit, jako kdyby její duše odešla z jejího těla. Viděla sama sebe z vnějšku : její podivné šaty, které v rychlosti Bill přeměnil a surový strach ve svých očích. Dlaň v její ruce byla tak jemná, že jí sotva cítila.

Zamrkala. Pak zamrkala i Lucinda. Pak už Luce necítila ruku, kterou držela. Když se podívala dolů, její dlaň byla prázdná. Ona i ta dívka. Rychle popadla plášť a přehodila si ho přes ramena.

Jediná osoba v tomhle mrňavém pokoji byl muž, který něco šeptal Lucindě. Luce věděla, že to byl William Shakespeare. William Shakespeare. Znala ho. Oni tři - Lucinda, Daniel a Shakespeare- byli přátelé. Jedno letní odpoledne vzal Daniel Luce na návštěvu k Shakespearovi do jeho domu do Stratfordu. Při západu slunce seděli v knihovně a zatímco Daniel kreslil výhled z okna, Will jí pokládal otázku za otázkou -a celou tu dobu si zuřivě psal poznámky- o tom, kdy se poprvé setkala s Danielem, co k němu cítí a jestli si myslí, že by se do něj mohla jednou zamilovat.

Kromě Daniela byl Shakespeare jediný, kdo znal tajemství její skryté identity -ženy herečky- a lásky k hráčům za zákulisím. Na jeho žádost Lucinda zase udržela tajemství o tom, že byl Shakespeare tu noc přítomen v Globu. Všichni ostatní v divadelní společnosti předpokládali, že zůstal ve Stratfordu a předal otěže divadla panu Fletcherovi. Místo toho se tu ale objevil inkognito, aby viděl premiéru hry.

Když se k němu vrátila, Shakespeare se Lucindě zadíval hluboko do očí. "Převlékla ses." "Já - ne, jsem pořád-" ucítila měkký brokát kolem ramen. "Ano, vzala jsem si plášť." "Takže tohle je plášť?" Usmál se na ní a mrkl. "Sluší ti."

Shakespeare položil Lucindě ruku na rameno jako vždycky, když někomu dával režijní pokyny. "Poslyš: každý zná tvůj příběh. Uvidí tě v téhle scéně a ty toho nebudeš muset moc říkat, ani dělat. Anna Boleynová je u dvora vycházející hvězda. Každý z nich má svůj podíl na tvém osudu." Polkl. "A navíc: Nezapomeň se trefit do konce tvého textu. Musíš být pryč z pódia ještě dřív, než začnou tancovat."

Luce cítila, jak se jí v mysli vybavují slova jejího textu. Slova byla tam, kde je potřebovala, než vstoupila na scénu před všemi těmi lidmi. Byla připravená.

Publikum tleskalo a znovu začalo křičet. Herci opustili jeviště a vyplnili prostor kolem ní. Shakespeare se už vytratil. Na druhém konci pódia viděla Daniela. Tyčil se nad ostatními herci. Vypadal královsky a neskutečně nádherně. Byla to chvíle jejího vstupu na pódium. Byl to začátek scény na statku lorda Wolseyho, kde král -Daniel- pořádá maškarní bál předtím,

než poprvé spatří Annu Boleynovou. Měli spolu tančit a pak se zamilovat. Měl to být začátek romance, která všechno změní.

Začátek.

Ale pro Daniela to vůbec nebyl začátek.

Pro Lucindu, nicméně, a pro roli, kterou hrála - to byla láska na první pohled. Když spočinula očima na Danielovi, měla pocit, že je to ta první skutečná věc, která se kdy Lucindě stala. Bylo to stejné, jako když Luce uviděla Daniela na Sword&Cross. Její svět měl najednou nějaký smysl. Tak, jako nikdy dřív.

Luce nemohla uvěřit, kolik lidí se tísnilo v Globu. Byli prakticky skoro u herců, byli tak blízko jeviště, že nejméně dvacet diváků mělo opřené lokty o pódium. Cítila je. Slyšela je dýchat.

A přesto měla Luce pocit klidu, a to i pod napětím. Jako kdyby se v Luce místo paniky z téhle vší pozornosti, probudila odvaha.

Byla to scéna na bále. Luce byla obklopená dvorními dámami Anne Boleynové. Skoro se rozesmála, jak se její "dámy" rozhlíželi kolem ní. V záři luceren mužům naproti nim poskakovaly ohryzky. Pod pažemi na jejich vycpaných šatech měli kruhy potu. Na druhé straně jeviště stál Daniel a jeho dvořané. Nestydatě ji pozoroval. Na jeho tváři se odrážela láska. Vtělila se do své role. Věnovala Danielovi plíživé a obdivné pohledy, což vzbudilo nejen jeho zájem, ale i ten diváků. Dokonce udělala i jeden improvizovaný pohyb -odhrnula si vlasy z jejího dlouhého, světlého krku- což byl náznak toho, co každý čekal od skutečný Anny Boleynové.

Dva herci se přiblížili a stouply si stranách Luce. Byli to šlechtici pan Sands a pan Wolsey. "Dámy, nevypadáte moc šťastně. Gentlemani, čí je to vina?" zahřímal hlas lorda Wolseyho. Byl hostitel bálu a pěkný darebák. Ten herec ho ale na jevišti vystihl dokonale. Pak se otočil a přejel pohledem po Luce. Ztuhla. Pana Wolseyho hrál Cam.

Nebyl čas na to, aby Luce vykřikla, zaklela nebo uprchla. Byla profesionální herečka, takže zůstala na místě a obrátila se na společníka Wolseyho, pana Sandse, který doprovázel pronesenou větu svým smíchem.

"Červené víno nejdřív musí stoupnout do těch jejich pěkných tvářiček, můj pane," řekl.

Když bylo na Luce, aby pronesla svou větu, chvěla se. Tajně se podívala na Daniela. Jeho fialové oči urovnaly nejistotu, kterou cítila. Věřil jí.

"Jste veselý hráč, pane Sandsi," řekla Luce nahlas škádlivým hlasem.

Za zvuku tuby pak předstoupil Daniel. Následoval buben. Začal tanec. Vzal jí za ruku. Když promluvil, mluvil k ní. Ne k divákům ani k ostatním hercům.

"Nejkrásnější ruka jaké jsem se kdy dotkl," řekl Daniel. "Krása, o které jsem dosud nevěděl, že existuje." Jako kdyby ty řádky byly napsány pro ně dva.

Začali tančit a Daniel se celou dobu díval na ní. Jeho oči byly křišťálově čisté a fialové a způsob, jakým byly jeho oči fixované na ty její, jí lámal srdce. Věděla, že jí vždycky miloval, ale až do téhle chvíle, kdy s ním tančila na jevišti před všemi těmi lidmi, nikdy nepřemýšlela o tom, co to znamená.

Znamenalo to, že vždycky když jí Daniel poprvé uviděl, už jí miloval. Pokaždé. A vždycky to tak bylo. A ona se do něj pokaždé musela zamilovávat znovu a znovu. Nikdy na ní netlačil, nebo jí nenutil, aby ho milovala. Musel si jí pokaždé získat znovu.

Danielova láska byla jedna dlouhá nepřerušená linie. Byla to ta nejčistější forma lásky. Mnohem čistější, než jakou by mu kdy mohla Luce vrátit. Jeho láska k ní nikdy neměla žádnou přestávku. Žádné přerušení. Její láska byla vymazaná při každém úmrtí. Ta Danielova se ale časem jen zvětšovala. Celou věčnost. Jak mocná musela být touhle dobou? Stovky životů plných lásky naskládaných jeden na druhém? Bylo to až příliš obrovské, aby to Luce mohla pochopit. Tolik jí miloval, a přesto v každém životě musel znovu a znovu čekat, až mu bude jeho lásku opětovat.

Celou tu dobu tančili i se zbytkem souboru. Někteří se o přestávkách v hudbě vytráceli za jeviště a potom se vraceli galantnější a nazdobenější, až nakonec tancovala celá divadelní společnost.

Na konci scény, i když to nebylo ve scénáři, a i když tam stál Cam a pozoroval je, Luce pevně chytila Daniela a přitáhla si ho k sobě dozadu k pomerančovníkům v květináčích. Podíval se na ní, jako kdyby byla blázen a pokusil se jí odvést zpátky na místo, kde měla podle scénáře stát. "Co to děláš?" zamumlal.

Pochyboval o ní předtím, v zákulisí, když se mu snažila přiblížit svoje pocity. Musela ho donutit, aby jí uvěřil. Zvlášť pokud dnes v noci Lucinda zemře. To, aby pochopil hloubku její lásky k němu, pro něj znamenalo všechno. To mu pomůže pokračovat, udržet si jeho lásku k ní celou tu stovku let, zvládnout všechnu tu bolest a utrpení, kterých byla svědkem a to až do její současnosti.

Luce věděla, že to nebylo ve scénáři, ale nedokázala se zastavit: Popadla Daniela a políbila ho.

Čekala, že jí zastaví, ale místo toho jí vzal do náruče a polibek jí vrátil. Tvrdě a vášnivě. Reagoval s takovou intenzitou, že cítila jak se vznáší, i když věděla, že stojí nohama pevně na zemi.

Na okamžik bylo publikum zticha. Pak začali řvát a smát se. Někdo hodil po Danielovi botu, ale ten to ignoroval. Jeho polibky Luce řekly, že jí věřil. Že pochopil hloubku její lásky. Ale ona si chtěla být absolutně jistá.

"Vždycky tě budu milovat, Danieli." Nebylo to úplně přesné - nebo to spíš nestačilo. Musela ho donutit to pochopit. Nestarala se o důsledky - jestli se kvůli tomu změní historie, tak ať. "Vždycky si vyberu tebe." Ano, tohle bylo to slovo. "V každém životě si vyberu tebe. Stejně, jako sis vždycky vybral ty mě. Navždy."

Rozevřel rty. Věřil jí? Věděl, co mu chtěla říct? Byla to volba. Dlouhodobá, hluboce zakořeněná volba, která sahala za hranice jejího chápání. Bylo za tím něco silného. Něco krásného a-

Stíny začaly vířit nad její hlavou. Jejím tělem projela vlna tepla. Ucítila křeče a cítila horko. Věděla, co se blíží.

Danielovi oči zaplály bolestí. "Ne," zašeptal. "Prosím, ještě nechoď." Oba je to vždycky překvapilo.

Když její minulé já propuklo v plamenech, ozval se zvuk děla, ale Luce si tím nebyla jistá. Její oči osleply náhlým jasem a ona byla vyhozena z těla Lucindy do vzduchu a do tmy. "Ne," vykřikla, když se kolem ní uzavřely stěny Vyhlašovatele. Příliš pozdě.

"Co máš teď za problém?" zeptal se Bill.

"Nebyla jsem připravená. Vím, že Lucinda musela zemřít, ale já jenom-" Byla už na pokraji pochopení něčeho o volbě své lásce k Danielovi. A teď všechno co se stalo v posledních chvílích s Danielem, shořelo v plamenech s jejím minulým já.

"No, nebylo tam už co vidět," řekl Bill. "Jen obvyklá rutina. Budova chytla ohněm, kouř, plameny pohlcující stěny, křičící lidé splašeně utíkající k východům. Ti méně šťastní spadli na zem a lidé na ně dupali. Pěkný obrázek. Globe shořel do základů."

"Cože?" řekla a bylo jí na zvracení. "Založila jsem požár v Globe?" Vypálení nejslavnějšího divadla v anglické historii, bude mít jistě nějaké důsledky v čase.

"Och, nebuď tak vztahovačná. Stalo by se to tak jako tak. Kdybys tam nevzplála, selhalo by dělo na pódiu a celé místo by bylo vyhozené do povětří."

"Je to o tolik větší, než já a Daniel. Všichni ti lidé-"

"Podívej se, Matko Terezo, tu noc nikdo nezemřel ... kromě tebe. Nikomu jinému se nic nestalo. Pamatuješ si na toho opilce, co na tebe pošilhával z druhé řady? Jeho kalhoty shořely v požáru. To bylo to nejhorší, co se událo. Cítíš se líp?"

"Ne tak docela. Vůbec ne."

"A co tohle: nejsi tady, aby ses cítila vině. Nebo abys změnila minulost. Ty máš k dispozici jen fakta a ty mají svoje vchody a východy."

"Nebyla jsem připravená na můj odchod."

"Proč ne? Henry VIII byl tak jako tak pěknej idiot."

"Chtěla jsem dát Danielovi naději. Chtěla jsem aby věděl, že si vždycky zvolím jeho a že ho budu vždycky milovat. Ale Lucinda zemřela dřív, než mi dal najevo, že mi rozuměl." Zavřela oči. "Jeho polovina našeho prokletí je mnohem horší, než ta moje."

"To je skvělé, Luce!"

"Co tím myslíš? To je hrozné!"

"Myslím tím ten malý klenot - to "Wau, Danielovo utrpení je nekonečně krát větší, než to moje". To je to, co ses tady naučila. Čím víc tomu porozumíš, tím dřív se dostaneš k poznání kořene toho prokletí. A tím pravděpodobnější bude, že nakonec najdeš cestu ven. Je to tak?" "Já nevím."

"Ale já vím. Teď pojď, jsou tu větší role, co musíš hrát."

Danielova strana prokletí byla horší. Teď to Luce viděla jasně. Ale co to znamená? Necítila se blíž tomu, že by mohla zlomit prokletí. Neodpověděl jí. Ale věděla, že Bill měl pravdu v jedné věci: V tomhle životě by už nic jiného udělat nemohla. Všechno co mohla udělat, bylo pokračovat ve vracení se v čase.

kapitola 14 STRMÝ SVAH

STŘED GRÓNSKA - Zima, 1100

Když Daniel vyšel, nebe bylo černé. Za ním se ve větru vznášel portál, jako rozevláté záclony. Roztrhal se předním na kusy, než spadnul na modrý noční sníh.

Chlad se mu plížil po celém těle. Na první pohled se zdálo, že tu nic nebylo. Nic, než arktická noc, která se zdála, že trvá věčně. Nabízela jenom světlo začínajícího dne, na úplném konci noci.

Vzpomněl si: Tyhle fjordy bylo místo, kde on a další padlí andělé konali svoje schůze. Všechno to ponuré příšeří a krutý chlad. Dva dny od smrtelného vypořádání v Brattahlí?. Nebyl tu, aby jí našel. Tahle země nikdy nebyla součástí minulosti Lucindy, takže nebyla žádná část její minulosti, kvůli které by jí sem Vyhlašovatelé přinesly.

Byl tu jen Daniel. A ostatní.

Otřásl se a začal se brodit přes sníh k fjordům a teplému světlu na obzoru. Sedm z nich bylo shromážděných kolem zářivě oranžového ohně. Z dálky vypadal okruh jejich křídel jako obří záře vycházející ze sněhu. Daniel nemusel počítat třpytivé obrysy aby věděl, že tam byli všichni.

Nikdo z nich si nevšiml, jak k nim pomalu směřuje přes sníh. Každý měl v ruce jednu hvězdnou střelu. Jen pro případ. Ale představa, že by se nějaký nezvaný účastník zúčastnil jejich rady byla tak nepravděpodobná, že pro ně neexistovala žádná reálná hrozba. Kromě toho byly až příliš zaneprázdnění hádáním se, aby rozpoznali anachronismus, který se krčil za ledovým balvanem a poslouchal je.

"Byla to ztráta času." Daniel rozeznal hlas Gabbe. "Nikam nepůjdeme."

Trpělivost Gabbe byla hodně vratká. Na začátku války její odpor trval zlomek vteřiny v porovnání s tím Danielovým. Od té doby se ale závazek k její straně o dost prohloubil. Nebe jí dalo Milost a Danielovo váhání bylo proti všemu, čemu věřila. Když přecházela po obvodu ohniště, pod špičkami jejích obrovských opeřených křídel, tál sníh.

"Ty jsi ta, kdo svolal tohle setkání," připomněl jí tichý hlas. "Teď ho chceš odložit?" Roland seděl na krátkém černém pařezu pár metrů před místem, kde se Daniel krčil za balvanem. Rolandovi vlasy byly dlouhé a zanedbané. Jeho tmavý profil a jeho zlatě rámovaná černá křídla, se v šeru ohně třpytily jak uhlíky.

Bylo to úplně stejné jako v Danielových vzpomínkách.

"To setkání jsem svolala kvůli nim." Gabbe přestala přecházet a trhla křídly směrem k místu, kde vedle sebe seděli dva andělé naproti Rolandovi. Arrianina štíhlá duhová křídla se ještě jednou rozepjala vysoko nad její lopatky. Jejich lesk v bezbarvé noci skoro svítily. Všechno ostatní na Arriane, od jejích krátkých černých vlasů až k jejím bledým rtům, vypadaly až mučivě vážně a klidně.

Anděl vedle Arriane byl taky klidnější, než obvykle. Annabelle nepřítomně hleděla daleko do noci. Její křídla byla tmavě modrá. Měla téměř barvu cínu. Byla široká a svalnatá a tyčila se kolem Arriane v širokém a ochranném oblouku. Bylo to už dlouho, kdy jí Daniel viděl naposled.

Gabbe se zastavila za Arraine a Annabelle a otočila se čelem k druhé straně: Rolandovi, Molly a Camovi, kteří sdíleli hrubě tkanou deku. Měli jí přehozenou přes křídla. Na rozdíl od andělů na druhé straně ohně se démoni třásli.

"Nečekali jsme dnes večer účast vaší strany." řekla jim Gabbe. "Nejsme moc rádi, že vás tu vidíme."

"I my na tom máme svůj zájem," řekla hrubě Molly.

"Ne takový jako my," řekla Arraine. "Daniel se k vám nikdy nepřidá."

Kdyby si Daniel nepamatoval, kde jeho dřívější já sedělo před více než tisíci lety, asi by ho teď úplně přehlédnul. Seděl sám ve středu skupiny, přímo na druhé straně balvanu. Daniel se za skálou posunul, aby líp viděl.

Jeho dřívější já roztáhlo do noci za sebou svoje křídla, která vypadala jako dvě velké bílé plachty. Zatímco o něm ostatní mluvili, jako kdyby tam nebyl, Daniel se cítil, jako kdyby byl na světě úplně sám. Hodil do ohně hrst sněhu a pozoroval jak v něm syčí a rozpouští se v páru.

"Ach, opravdu?" řekla Molly. "A můžeš mi tedy vysvětlit, proč se s každým jejím promarněným životem víc a víc blíží k naší straně? Proč nadává na Boha pokaždé, když Luce zemře? Pochybuju, že pokud to tak půjde dál, nakonec vystoupá po schodech nahoru do nebe."

"Je v agónii!" vykřikla Annabelle na Molly. "To ty ale nemůžeš pochopit, protože ty nevíš, co je to milovat." Posunula se blíž k Danielovi a táhla za sebou konečky svých křídel. Zeptala se ho přímo. "To jsou jen dočasné výkyvy nálad. Všichni víme, že je tvoje duše čistá. Pokud by sis chtěl konečně vybrat stranu, vybrat si nás Danieli -kdykoliv můžeš-"

"Ne."

Jasná konečnost jeho slova od něj Annabelle odstrčila tak rychle, jako kdyby na ní vytáhl zbraň. Danielovo dřívější já se podívalo na každého z nich. Daniel, který je za balvanem pozoroval, si vzpomněl na to, co se během téhle rady stalo. Otřásl se hrůzou při těch zakázaných vzpomínkách.

"Pokud se k nim nechceš přidat," řekl Roland Danielovi, "proč se nepřidáš k nám? Z toho co ti můžu říct, není Peklo o nic horší než to, čím si procházíš pokaždé, když jí ztratíš."

"Ach, to bylo ubohé, Rolande!" řekla mu Arriane. "Tos nemohl myslet vážně. Nemůžeš věřit tomu, že-" Zalomila rukama. "Řekls to jenom, abys mě vyprovokoval."

Gabbe si stoupla za Arriane a položila jí ruce na ramena. Jejich křídla se dotkla. Vyslalo to za ně jasný záblesk stříbrné záře. "Co tím chtěla Arriane říct bylo to, že Peklo není nikdy ta lepší alternativa. Bez ohledu na to, jak hrozné to pro Daniela musí být. Je pro něj jenom jedno místo. A je jenom jedno místo pro nás všechny. Sami můžete vidět, jak dopadli Psanci." "Odpusť si to kázání, jo?" řekla Molly. "Je tu možná někdo, kdo by mohl mít zájem o tom vymývání mozků, ale já to nejsem. A nemyslím si, že by o to měl zájem Daniel."

Andělé i démoni, všichni se na něj otočili a zírali, jako kdyby byly pořád na začátku a museli si vybrat. Sedm párů křídel, které vrhaly na všechno okolo stříbrno-zlaté světlo. Sedm duší, které znal tak dobře, jako tu svojí.

Dokonce i za balvanem Daniel cítil, jak se dusil. Vzpomněl si na ten okamžik: chtěli od něj tak moc. Když byl tak oslabený jeho zlomeným srdcem. Cítil, jak Gabbe zaútočila, aby ho donutila znovu se k nim přidat na stranu Nebe. Roland zase chtěl, aby se spojil s Peklem. Danil opět cítil, jak se mu v ústech tvaruje slovo, které už na zasedání pronesl: Ne.

Pomalu ho začal sužovat plíživý pocit nevolnosti. Danielovi došla jedna věc: Ne? To přece nemyslel vážně. V tu chvíli byl Daniel v pokušení říct ano.

Tohle byla noc, kdy se málem vzdal.

Teď ho začala pálit ramena. Náhlé nutkání roztáhnout křídla ho skoro srazila na kolena. Vnitřnosti se mu sevřeli hanbou a příšernou hrůzou. Rostlo v něm pokušení, s kterým bojoval už příliš dlouho.

V kruhu kolem ohně se Danielovo minulé já podívalo na Cama. "Jsi dneska večer nějak neobvykle klidný."

Cam hned neodpověděl. "Co chceš, abych řekl?" "Už jsi jednou čelil tomuhle problému. Víš-" "A co chceš, abych řekl?"

Daniel se zhluboka nadechl. "Něco okouzlující a přesvědčivého."

Annabelle si odfrkla. "Něco podvodného a naprosto odporného."

Všichni čekali. Daniel se chtěl vyřítit zpola skály a odnést odsud své minulé já. Ale nemohl. Jeho Vyhlašovatel ho sem přivedl z nějakého důvodu. Musel si celou tou věcí projít znovu. "Jsi v pasti," řekl nakonec Cam. "Myslíš si, že protože byl někde začátek a proto, že jsi teď někde ve středu, bude někde i konec. Ale nás svět není vůbec ovlivněný touhle teologií. Je to chaos."

"Náš svět není stejný, jako ten váš-" začala říkat Gabbe.

"Neexistuje žádný způsob, jak se dostat z tohohle cyklu, Danieli," pokračoval Cam. "Ona to prokletí nemůže zlomit. A ani ty. Vyber si Nebe nebo Peklo. Mě je to vlastně celkem fuk. Nevidím v tom žádný rozdíl-"

"Dost." Hlas Gabbe se zlomil. "V tomhle je rozdíl. Jestli se Daniel vrátí dom, na místo, kam patří, pak Lucinda... pak Lucinda-"

Ale nemohla pokračovat. Jenom to vyslovit by bylo rouhání a Gabbe by to neudělala. Padla do sněhu na kolena. Za skálou Daniel sledoval, jak jeho mladší já nabídlo Gabbe ruku a zvedlo jí ze země. Díval se, jak se to všechno odehrává před jeho očima. Pak si na to vzpomněl:

Díval se do její duše a jasně viděl, jak hořela. Ohlédl se a uviděl i ostatní -Cama a Rolanda, Arriane a Annabelle, dokonce i Molly- a přemítal o tom, jak dlouho ho už je táhnul sebou tímhle vším kvůli jeho epické tragédii.

A kvůli čemu?

Lucinda. A výběru, který oni dva udělali už dávno - a znovu a znovu svojí volbu opakovali: zvolili si svojí lásku nad vším ostatním.

Tu noc na fjordech byla její duše někde mezi reinkarnacemi. Nově očištěná od jejího posledního těla. Co když ji přestane hledat? Daniel už byl unavený. Cítil to až v morku svých kostí. Nevěděl, jestli na to všechno v sobě ještě objeví další sílu.

Sledoval svůj dřívější boj a předvídal blížící se příchod jeho absolutního zhroucení. Daniel mu připomněl to, co musí udělat. Bylo to nebezpečné. Zakázané. Ale bylo to naprosto nezbytné. Teď alespoň chápal, proč se ocitnul tady, v téhle dlouhotrvající noci - mělo mu to propůjčit sílu, očistit ho. V tomhle klíčovém momentu minulosti byl slabý. A budoucí Daniel nemohl nechat svoje dřívější já, aby se jeho slabost v jeho budoucnosti zvětšila. Nemohl si nechat ujít svojí šanci. A taky tu Lucindy.

Takže opakoval to, co se mu stalo před 900 lety. Dnes večer se s ním spojí - ne, přepíše svou minulost.

Rozštěpí se.

Byl to ten jediný způsob.

Napjal ramena a nechal svoje chvějící se křídla rozevřít se do tmy. Cítil v zádech vítr. Polární záře malovala světlý pruh na obloze sto metrů nad ním. Bylo to dost jasné i pro nevidomého smrtelníka. Bylo to dost jasné, aby to upoutalo pozornost sedmi hádajících se andělů.

Aby si nevšimli rozruchu na druhé straně balvanu. Výkřiku, vzdechu a tlukotu blížících se křídel.

Daniel se odrazil od země. Letěl tak rychle a zabíral křídly tak tvrdě, že okamžitě začal stoupat k obloze. Za ním stál Cam. Minuli se jen o rozpětí křídel, ale Daniel byl stále v pohybu a snesl se dolů na své minulé já tak rychle, jak ho zaplavila jeho láska k Luce.

Všichni andělé znali riziko štěpení. Jednou se propojili a bylo téměř nemožné se opět osvobodit. Dva minulé životy, které se najednou spojily a staly se jedním. Ale Daniel věděl, že už se to v minulosti párkrát stalo a přežil. Takže to musel udělat znovu.

Dělal to, aby pomohl Luce.

Přitiskl křídla k sobě a vnořil se do svého minulého já. Narazil do něj tak silně, že by byl silně potlučený - kdyby nebyl ale jeho tělem vstřebán. Otřásl se a jeho minulé já se zachvělo.

Daniel zavřel oči a zaťal zuby, aby vydržel tu ostrou a zvláštní nevolnost, která zaplavila jeho tělo. Měl pocit, jako kdyby se řítil z kopce: bezohledně a nezastavitelně. Nebylo cesty zpět.

Pak se najednou všechno zastavilo.

Daniel otevřel oči a slyšel jeho dech. Cítil se unavený, ale i ostražitý. Ostatní se na něj dívali. Nemohl si být jistý, jestli neměli nějaké tušení o tom, co se právě stalo. Všichni se tvářili vystrašeně. Jako kdyby se báli jen s ním promluvit.

Roztáhl křídla a otočil se kolem dokola. Podíval se nahoru. "Vybírám si svou lásku k Lucindě," zavolal do Nebe a Země, k andělům stojícím kolem něj a i k těm, kteří tam teď nebyli přítomní. K duši té jediné opravdové věci, kterou miloval tak moc, jak to jen bylo možné, ať už byla kdekoliv.

"Tímhle potvrzuju svojí volbu: Vybírám si Lucindu nad vším ostatním. A budu až do samého konce."

kapitola 15 OBĚŤ

Chichén Itzá, Střední Amerika - 5 WAYEB (přibližně 20.prosince, 555 n.l.)

Vyhlašovatel vysadil Luce do parného letního dne. Země pod jejíma nohama byla vyprahlá a rozpraskaná. Tráva na ní měla žlutohnědou barvu a byla vyschlá. Obloha byla holá. Nebyl tam ani jeden mrak, který by sliboval déšť. Dokonce i vítr se zdál prahnoucí po vodě.

Stála uprostřed pole ohraničeného ze tří stran podivnou vysokou zdí. Z téhle vzdálenosti to vypadalo trochu jako mozaika z obřích korálků. Měly nepravidelný tvar -nebyly kulaté- a měly různé barvy, od slonovinové kosti až k světle hnědé. Mezi korálky byly místy drobné trhliny. Propouštěly světlo z druhé strany.

Kromě krákajícího půl tuctu supů, kteří nad ní kroužili, tam nikdo jiný nebyl. Vítr jí divoce rozfoukal vlasy. Voněl jako ... nemohla rozeznat zápach tohohle místa, ale voněl kovově, skoro rezavě.

Šaty, které měla na sobě na bále ve Versailles byly těžké, protože byly promočené potem. Ucítila kouř, popel a pot pokaždé, když se nadechla. Musela se z nich dostat. Snažila se rozvázat krajky a rozepnout knoflíky. Nedařilo se jí to rukama - a ani malým kamenem.

Kde byl vlastně Bill? Vždycky zmizel. Někdy měla Luce pocit, že měl chrlič vlastní program a že ona mu jen ničila jeho plány.

Pomalu se vydala ke zdi a zápasila s šaty. Roztrhla zelenou krajku, kterou měla kolem límce a povolila háčky. Naštěstí jí asi nikdo neviděl. Nakonec si klekla a uvolnila si i košilku pod nimi. Pak si přetáhla šaty přes hlavu.

Když si sedla na paty v jejím tenkém bavlněném prádle, Luce došlo, jak hrozně byla unavená. Jak dlouho už to bylo od doby, kdy naposled spala? Klopýtala ke stínu u zdi. Pod nohama jí šustila křehká tráva. Snad si mohla na chvíli lehnout a zavřít oči. Ospalostí se jí zachvěla víčka.

Pak se ale rychle otevřely. Naskočila jí husí kůže. Hlavy.

Luce si konečně uvědomila z čeho byla zeď vyrobená. Ta slonovinová barva zdi -nevinně vypadající z dálky- byly jen kůly s nabodanými lidskými hlavami.

Potlačila výkřik. Najednou dokázala zařadit zápach, který byl ve vzduchu. Byl to zápach hniloby, prolité krve a hnijícího masa.

Podél spodní části plotu z kůlů byly sluncem vybledlé, zvětralé lebky, které byly díky vlivu slunce a větru čisté a bílé. Na vrcholu plotu lebky ale vypadaly mnohem čerstvěji. To znamená, že tam byly stále rozeznatelné hlavy lidí s hustými černými vlasy a většinou neporušenou kůží. Ale ve středu plotu byly lebky někde mezi rozkladem a naprostou zrůdností: roztřepená kůže na zadní části hlavy a vysušená hnědá krev na vyčnívající kosti. Tvář byla napjatá něčím, co mohlo být považováno za hrůzu nebo vztek.

Luce se odpotácela pryč. Doufala, že k ní přijde závan vzduchu, ve kterém nebyl zápach hniloby. Jenže se nedostavil.

"Není to tak hrozné, jak to vypadá." Vystrašeně se otočila. Byl to ale jenom Bill. "Kde jsi byl? Kde jsme teď?"

"Je to ve skutečnosti velká čest být vsazen do tohohle plotu, jako byli tihle," řekl a přešel k té nejmenší řádce lebek. Podíval se jedné hlavě do očí. "Všichni tihle mladí nevinní beránci šli přímo do nebe. Je to jen to, v co stále doufají všichni věřící."

"Proč jsi mě tu nechal s těmihle-"

"Ale no tak. Oni tě nekousnou." Po očku se na ní podíval. "Cos udělala se svými šaty?"

Luce pokrčila rameny. "Je horko."

Dlouze a unaveně si povzdechl. "A teď se mě zeptej, kde jsem byl. A tentokrát se snaž ze svého hlasu dostat ten odsuzující tón."

Její ústa sebou škubla. Bylo něco zvláštního na občasném Billově mizení. Ale teď tam stál se svýma malýma rukama úhledně zastrčenýma za zády. Nevinně se na ní usmíval. Povzdechla si. "Kde jsi byl?"

"Nakupovat!" Bill radostně roztáhnul svá křídla a odhalil jí světle hnědou sukni visící na jednom křídlu a krátkou halenku ve stejné barvě na tom druhém. "A tohle je rána z milosti!" řekl a ukázal jí, co držel v rukou za zády. Bílý velký náhrdelník. Z kostí.

Vzala halenku a sukni, ale na náhrdelník jen mávla rukou. Kostí už viděla dost. "Ne, díky." "Chceš zapadnout? Pak musíš nosit to, co ti přinesu."

Znechuceně polkla. Dala si to přes hlavu. Leštěné kousky kostí byly navlečené na nějaké šňůrce. Náhrdelník byl dlouhý a těžký a Luce musela připustit, že je svým zvláštním způsobem i celkem hezký.

"A myslím že tohle," -řekl a dal jí kovovou malovanou sponu- "přijde do tvých vlasů." "Kde jsi tohle všechno vzal?" zeptala se.

"Je to tvoje. Myslím tím, není to tvoje jako Lucindy Priceové, ale je to tvoje v takovém širším kosmickém smyslu. Patří ti to v tomhle životě - Ix Cuat."

"Ix kdo?"

"Iks Cuat. Tvoje jméno v tomhle životě znamená "Malý had"." Bill pozoroval, jak se její tvář změnila. "V Mayské kultuře to byl termín náklonnosti. Nebo tak nějak."

"Stejným způsobem, jako tu bylo nabodnutí hlavy na kůl výraz pocty?"

Bill zvedl své kamenné oči. "Přestaň být tak etnocentrická. To znamená, že je tvoje kultura nadřazená všem ostatním."

"Vím, co to znamená," řekla a dala si sponu do svých špinavých vlasů. "Ale já se necítím být nějak lepší. Jen si nemyslím, že mít hlavu nabodnutou na nějakém kůlu není tak obrovská věc, jak jí popisuješ." Ve vzduchu se ozval nějaký zvuk. Jako kdyby někdo v dálce bubnoval.

"To je přesně ten druh věcí, který by řekla Ix Cuat! Ty jsi byla vždycky tak trochu opožděná!" "Co tím myslíš?"

"Podívej se ty -Ix Cuat- ses narodila během Wayeb, což je pět lichých dnů na konci mayského období. Každý je v téhle době pověrčivý proto, že ty dny nezapadají do kalendáře. Je to něco jako přestupné dny v kalendáři. Není zrovna moc šťastná věc narodit se ve Wayeb. Takže nikdo nebyl šokovaný, když jsi vyrůstala jako stará panna."

"Stará panna?" zeptala se Luce. "Myslela jsem, že jsem nikdy nežila déle, než sedmnáct ... plus mínus."

"Sedmnáct je tady v Chichen Itza považováno za starověkost," řekl Bill a přecházel mezi hlavami. Jeho křídla zahučela, když se zachvěl. "Ale je pravda, žes nikdy nežila dýl, než sedmnáct let. Je tak trochu záhada, proč se ti jako Lucindě Priceové podařilo zůstat naživu tak dlouho."

"Daniel říkal, že je to proto, že nejsem pokřtěná." Teď si byla Luce jistá, že slyší blížící se bubny. "Ale jak je to možné? Myslím tím, klidně se vsadím, že Ix Cuat - ať už byla pokřtěná kdekoliv-"

Bill mávnul rukou. "Křest je jen jiné slovo pro druh svátosti nebo smlouvy, ke které se tvoje duše upíše. Křesťanství, judaismus, islám, i mayské náboženství, které se teď chystá projít kolem nás," řekl a kývl směrem k přicházejícím bubnům, které už byly tak hlasité, že Luce napadlo, jestli by se neměli schovat. "Všichni v sobě mají svátost nějakého druhu, který vyjadřuje jejich oddanost svému Bohu."

"Takže ve svém životě v Thunderboltu pořád žiju, protože mě moji rodiče nepokřtili?"

"Ne," řekl Bill, "klidně bys ve svém současném životě v Thunderboltu mohla být zabita, i když tě tvoji rodiče nepokřtili. Ty pořád ve svém současném životě žiješ protože ... no, to vlastně nikdo neví."

Musí tu být nějaký důvod. Možná že to byla ta mezera, o které mluvil Daniel v nemocnici v Miláně. Ale oni on zřejmě doteď nepochopil, jak byla Luce schopná cestovat Vyhlašovateli. S každým minulým životem, který navštívila, se cítila blíž k poskládání všech kousků její minulosti dohromady ... ale ještě nebyla v cíli.

"Kde je ta vesnice?" zeptala se. "Kde jsou ti lidé? Kde je Daniel?" Bubny byly tak hlasité, že musela zvýšit hlas.

"No," řekl Bill, "jsou na druhé straně toho tzompantlis." "Čehože?"

"Té zdi z hlav. Pojď - tohle musíš vidět!"

Přes otevřený prostor mezi kůly s lebkami viděla záblesky barev. Bill přitáhnul Luce k okraji zdi z lebek a řekl jí, aby se podívala.

Za zdí byla vidět dávná civilizace. Dlouhá řada lidí, kteří tančili a došlapovali nohama na širokou polní cestu, která byla lemovaná kostmi. Měli hedvábné černé vlasy a pleť barvy kaštanů. Byli tam i tak tříroční děti, ale na tuhle vzdálenost to nevěděla jistě. Všichni byli tak živí, krásní a zvláštní. Jejich oblečení bylo skromné, z kůže mrtvých zvířat, které nebyly moc pečlivě stáhnuté. Obličeje měli pomalované a na tělech měli tetování. Bylo to to nejzvláštnější tetování, které kdy viděla - propracované, barevné zobrazení opeřených ptáků, slunce a geometrické vzory, které měli na zádech, rukách a hrudi.

V dálce byly budovy. Bílé stavby a shluky menších budov s plochými doškovými střechami. Kromě toho tam byla džungle, ale listy stromů vypadaly uschlé a křehké.

Dav prošel kolem nich. Neviděli Luce díky jejich zapálení do tance. "Tak pojď!" řekl Bill a strčil jí do proudu lidí.

"Co je?" vykřikla. "Jít tam? S nimi?"

"Bude to zábava!" Bill se zasmál a letěl dopředu. "Víš jak tančit, ne?"

Opatrně se s malým chrličem připojili k přehlídce. Prošli něčím, co vypadalo jako tržiště. Dlouhý, úzký pás země plný dřevěných sudů a mís se zbožím na prodej: černé avokádo, sytě červené výhonky kukuřice, sušené bylinky svázané provázkem a další věci, které Luce neznala. Otáčela hlavou sem a tam, aby viděla co nejvíc když šli dál, ale nebyla tu žádná možnost, aby se mohla zastavit. Nápor davu jí neúprosně tlačil dopředu.

Mayové šli cestou, která je dovedla na širokou pláň. Řev a jejich tanec zmizel a oni se shromáždili k sobě a něco si šeptali. Bylo jich tam stovky. Při opakovaném tlaku Billových rukou na její ramena, se Luce snížila a klekla si na kolena stejně, jako zbytek z nich. Sledovala jejich pohledy, které směřovali vzhůru.

Za trhem byla jedna budova, která stoupala výš, než všechny ostatní: stupňovitá pyramida z toho nejbělejšího kamene. Obě strany, které Luce viděla, na sobě měly strmé schodiště, které končily na modro červené vyvýšenině. Luce zamrazilo. Z části z respektu a z části z nevysvětlitelného strachu.

Tuhle pyramidu viděla už dřív. V učebnici dějepisu. Tam byl tenhle mayský chrám už jen jako zřícenina. Ale teď to mělo od zříceniny daleko. Bylo to nádherné.

Čtyři muži drželi bubny vyrobené ze dřeva. Stáli v řadě kolem vchodu do pyramidy. Jejich opálené tváře byly pomalované červenými, žlutými a modrými symboly, které vypadaly jako masky. Zvuky bubnů byly synchronizované a stále rychlejší a rychlejší, dokud se někdo neobjevil ve dveřích.

Ten muž byl vyšší, než bubeníci. Pod vysokou červeno bílou opeřenou čelenkou byl jeho obličej natřený změtí tyrkysových vzorů. Jeho krk, zápěstí, kotníky i ušní lalůčky, byly zdobené stejnými šperky s kostmi, jako byl náhrdelník, který dal Bill Luce, aby si ho uvázala

kolem krku. Nesl něco, co připomínalo dlouhou hůl zdobenou malovaným peřím a lesklými bílými střepy. Na jednom konci se lesklo něco stříbrného.

Když se postavil čelem k lidem, dav ztichl jako mávnutím kouzelného proutku. "Kdo je ten muž?" zašeptala Luce Billovi. "Co to dělá?"

"To je vůdce kmene, Zotz. Pěknej divoch, co? Časy jsou těžké. Lidé už neviděli déšť třista šedesát čtyři dní. Ne že by to počítali na tamtom kamenném kalendáři." Ukázal na šedou kamennou desku se stovkami černých čar.

Ani jedna kapka vody skoro celý rok? Luce skoro cítila žízeň přicházející z davu. "Umírají," řekla.

"Doufají, že ne. Tohle je místo, kam můžeš přijít," řekl Bill. "Ty a několik dalších nešťastných chudáků. A Daniel taky - v tomhle životě nemá moc vysoké postavení. Chaat je velmi hladový, tak že je potřeba aby všichni drželi při sobě."

"Chaat?"

"Bůh deště. Mayové měli tuhle absurdní představu, že oblíbený pokrm rozhněvaného Boha je krev. Takže kam tímhle asi mířím?"

"Lidská oběť," řekla Luce pomalu.

"Jo. To je vždycky začátek jejich dlouhého dne. Víc lebek do jejich stojanů. Vzrušující, ne?" "Kde je Lucinda? Myslím tím Ix Cuat?"

Bill ukázal na chrám. "Je tam zavřená spolu s dalšími oběťmi. Čeká, až skončí míčové hry." "Míčové hry?"

"To je to, na co míří tenhle dav. Jdou sledovat hru. Navíc kmenový vůdce má rád před velkou obětí pořádání míčových her." Bill zakašlala a přitáhl si křídla k sobě. "Je to trošku něco mezi košíkovou a fotbalem. Každý tým má jen dva hráče a míč váží tak tunu. Poraženým je uříznuta hlava a jejich krví je nakrmený Chaat."

"K soudu!" zakřičel Zotz z vrcholu svého chrámu. Mayská řeč zněla podivně hrdelně. Luce jí ale pořád rozuměla. Přemýšlela, jaký měla Ix Cuat pocit, když byla zavřená v místnosti za Zotzem.

Dav propukl ve velký jásot. Mayové se jako jedna velká skupina zvedli a rozběhly se k tomu, co vypadalo jako velký kamenný amfiteátr na opačné straně pláně. Bylo to podlouhlé hřiště z hnědé země, obklopené vrstvenou kamennou tribunou.

"Á, tady je náš kluk!" Bill ukázal na hlavu v čele davu, když se blížili ke stadionu.

Štíhlý svalnatý kluk běžel rychleji než ostatní. Byl k Luce zády. Jeho tmavě hnědé vlasy byly lesklé. Měl opálená ramena, pomalovaná červeno černými pruhy. Když hlavu otočil mírně vlevo, Luce si mohla rychle prohlédnout jeho profil. Nebyl vůbec podobný Danielovi, kterého nechala v zahradě svých rodičů. A přesto-

"Daniel!" řekla Luce. "Vypadá-"

"Jinak a přitom úplně stejně?" zeptala se jí Bill. "Ano."

"Tos poznala jeho duši. Bez ohledu na to, jak vy dva vypadáte z vnějšku, vaše duše se vždycky poznají navzájem."

Až teď Luce napadlo, jak pozoruhodné bylo, že Daniela poznala v každém životě. Její duše ho našla. "To je ... nádherné."

Bill se poškrábal na své paži drsnými drápy. "Když to říkáš."

"Říkals, že se Daniel nějak podílel na oběti. Je to hráč té míčové hry?" řekla Luce a natahovala krk k davu, když Daniel zmizel uvnitř amfiteátru.

"Je," řekl Bill. "Je to vážně krásný malý obřad," řekl a zvedl kamenné obočí, "ve kterém vítězové pomůžou projít obětem do dalšího života."

"Vítězové zabijí vězně?" řekla Luce tiše.

Dívali se, jak dav proudí do amfiteátru. Zevnitř zaznělo bubnování. Hra začala.

"Nezabijí je. Nejsou považováni za běžné vrahy. Jen je obětují. Nejprve jim useknou hlavu. Hlavy se dají tam." Bill kývl přes ramena na zeď hlav. "Těla se hodí do cenote. Teda promiň, svaté vápencové rokle v džungli." Začuchal. "A co si myslím já? Nemyslím si, že by jim to mohlo přinést déšť, ale kdo jsem, abych je soudil?"

"Daniel vyhraje nebo prohraje?" zeptala se Luce a znala odpověď ještě dřív, než ta slova opustila její rty.

"Vidím, že myšlenka na to, jak ti Daniel stíná hlavu, pro tebe možná úplně nekřičí romantikou," řekl Bill, "ale ve skutečnosti jaký je rozdíl mezi zabitím ohněm a mečem?" "Daniel by to neudělal."

Bill se vznesl do vzduchu před Luce. "Neudělal?"

Ozval se velký řev zevnitř amfiteátru. Luce měla nutkání běžet na hřiště, jít až k Danielovi, vzít ho do náruče a říct mu to, co nestihla v Globe: že chápe všechno, čím si musel projít, aby byl s ní. Že díky jeho obětem je jejich lásce oddaná ještě víc, než předtím. "Měla bych jít za ním," řekla.

Ale byla tady taky Ix Cuat. Zavřená v místnosti na vrcholu pyramidy čekající na smrt. Dívka, která mohla mít cennou informaci, kterou Luce potřebovala k tomu, aby zlomila kletbu.

Luce balancovala na místě. Jednou nohou byla nakročená k amfiteátru a jednou směrem k pyramidě.

"Tak co to bude?" posmíval se jí Bill. Jeho úsměv byl až příliš velký. Dala se do běhu směrem k pyramidě. Pryč od Billa.

"Dobrá volba," zavolal za ní. Rychle jí dohnal a držel se po jejím boku.

Nad ní se tyčila pyramida. Malovaný vrchol chrámu, kde jí Bill řekl, že byla Ix Cuat. Vypadalo to stejně vysoko, jako hvězdy na nebi. Luce měla takovou žízeň. Bolel jí z toho krk. Do chodidel jí pálila zem. Připadalo jí, jako kdyby tu celý svět hořel.

"Tohle místo je dost posvátné," zašeptal jí Bill do ucha. "Tenhle chrám byl postavený na předchozím chrámu, který byl postavený na vrcholu ještě jednoho chrámu a tak dále a tak dále. Všechny byly orientované na jarní a podzimní rovnodennost. Na ty dva dny při západu slunce může být na schodech severního schodiště vidět pohybující se stín hada. To je cool, viď?"

Luce se ale jenom naštvala a začala stoupat po schodech nahoru.

"Mayové byli géniové. Jejich civilizace předpověděla konec světa v roce 2012." Hraně se rozkašlal. "Ale to se teprve uvidí. Ukáže to čas."

Když se blížila Luce k vrcholu, Bill byl za ní v těsném závěsu.

"Poslouchej," řekl. "Tentokrát, pokud tam půjdeš a budeš chtít zase vstoupit do 3-D-" "Pst," řekla Luce.

"Nikdo kromě tebe mě neslyší!"

"Přesně tak. Pst!" Udělala další krok do pyramidy, teď už pomalu, a postavila se na římsu nahoře. Přitiskla se tělem k horkému kamenu chrámové zdi. Několik centimetrů od ní byly otevřené dveře. Někdo uvnitř zpíval.

"Já bych to udělal hned," řekl Bill, "dokud jsou stráže ještě na hřišti." Luce přešla ke dveřím a nahlédla dovnitř.

Sluneční světlo proudící přes otevřené dveře rozzářilo velký trůn ve středu chrámu. Byl ve tvaru jaguára s červenými a zelenými nakreslenými skvrnami. Na levé straně byla velká socha ležící na boku s rukou položenou přes břicho. Malé hořící kamenné lampy naplněné olejem ležely kolem sochy a vydávaly blikající světlo. Jediná věc v místnosti byly tři dívky schoulené v rohu. Byly přivázané provazy za zápěstí.

Luce zalapala po dechu, když všechny tři prudce zvedly hlavu. Všechny měly tmavé copánky a zelené náušnice v uších. Ta vlevo měla nejtmavší kůži. Ta na pravé straně měla modré čáry namalované na rukách. A ta ve středu ... byla Luce.

Ix Cuat byla malá a jemná. Měla špinavé nohy a rozpraskané rty. Ze tří vyděšených dívek byly její tmavé oči nejdivočejší.

"Na co čekáš?" zavolal na ní Bill ze svého místa nad hlavou sochy.

"Oni mě nevidí?" zašeptala Luce přes zaťaté čelisti. Jindy se spojila se svým minulým já, když byli sami, nebo když jí s tím Bill pomáhal. Co by si myslely ty další dívky, pokud by tam jen tak přišla a vtělila se do Ix Cuat?

"Ty holky sou napůl šílený, protože byly vybrané na obětování. Pokud budou vykřikovat jakékoliv podivnosti, kolik lidí myslíš, že to bude zajímat?" Bill dělal, že počítá na prstech. "Přesně tak. Nikoho. Nikdo je nebude poslouchat."

"Kdo jsi?" zeptala se jí jedna z dívek s hlasem plným strachu.

Luce nemohla odpovědět. Když vstoupila, v očích Ix Cuat hořelo něco, co vypadalo jako hrůza. Ale pak, k velkému šoku Luce, když se sehnula, její minulé já na ní sáhlo svýma svázanýma rukama a rychle a tvrdě jí chytilo. Ruce Ix Cuat byly teplé a měkké. Třásla se.

Začala něco říkat. Ale i Ix Cuat začala něco říkat- Odnes mě odtud pryč.

Luce slyšela její hlas v mysli. Země pod nimi se začala třást a všechno začalo poblikávat. Viděla život Ix Cuat, dívky, která se narodila, aby měla smůlu. Jejíž oči řekly Luce, že ona nevěděla nic o Vyhlašovatelích. A která se chopila Luce, jako kdyby to pro ni bylo vysvobození. A viděla sama sebe jejíma očima. Vypadala unaveně, hladově, otrhaně a hrozně. A starší. A silnější.

Pak se svět znovu ustálil.

Bill zmizel od hlavy sochy, ale Luce se nemohla hýbat, aby ho našla. Její svázaná zápěstí byla rozedřená a označená černým obětním tetováním. Uvědomila si, že kotníky měla svázané taky. Ne, že by na těch provazech záleželo - strach, který svazoval její duši byl pevnější, než kdy mohlo být nějaké lano. Tohle nebylo to samé, jako když Luce prožívala své jiné životy. Ix Cuat přesně věděla, co přijde. Smrt. A ona jí nevítala tak, jako Lys ve Versailles.

Luce se snažila trochu pohnout, ale šlo to jen o několik centimetrů. Dívka nalevo, s tmavou pletí -Hanhau- plakala, a ta druhá s nakreslenými modrými pruhy na tele -Ghanan- se modlila. Všechny se bály umřít.

"Jsi posedlá!" vzlykala Hanhau přes slzy. "Ty zamoříš naší nabídku oběti!" Ghanan nic neříkala.

Luce ignorovala dívky a cítila ochromující strach Ix Cuat. Něco přeběhlo přes její mysl: modlitba. Ale ne modlitba jako příprava na obětování. Ne, Ix Cuat se modlila za Daniela.

Luce věděla, že na něj myslí, protože se Ix Cuat začala červenat a její srdce začalo bít rychleji. Ix Cuat ho milovala celý život, ale jen z dálky. Vyrůstal o několik domů dál. Někdy na trhu její matce prodal avokádo. Ix Cuat několik let sbírala na odvahu na to s ním promluvit. Vědomí, že byl na míčových hrách v soudu, jí trápilo. Ix Cuar se modlila za to, aby prohrál. Jediné její přání bylo, aby nezemřela jeho rukou.

"Bille?" zašeptala Luce.

Malý chrlič se vrhnul zpátky do chrámu. "Hra je u konce! Dav teď míří k cenote. To je vápencová propast, kde se koná obětování. Zotz a vítězní hráči jsou na cestě sem, aby vás odvedly k obřadu."

Když rámus ustal, Luce se třásla. Na schodech se ozvaly kroky. Každou chvíli Daniel musel projít těmihle dveřmi.

U dveří se objevily tři tmavé stíny. Zotz, vůdce s čelenkou s červenobílými pery, vstoupil dovnitř chrámu. Žádná z dívek se nepohnula. Všechny s hrůzou zírali na dlouhé zdobné kopí, které držel. Na jeho vrcholu byla lidská hlava. Oči měla otevřené a plné strachu. Z krku ještě odkapávala krev.

Luce odvrátila pohled a její oči se přesunuly na svalnatého muže u vstupu do místnosti. Nesl další malované kopí s další hlavou nabodnutou na vrcholu. Alespoň tahle měla zavřené oči. Na mrtvých rtech byl usazený lehký úsměv.

"Poražení," řekl Bill blízko u hlav. Zkoumal je. "Tak teď jsi ráda, že Danielův tým vyhrál? Poděkuj za to hlavně tomuhle chlapovi." Plácnul svalnatého muže po rameni. Nezdálo se ale, že by to týmový kolega Daniela cítil. Pak Bill zmizel ve dveřích. Když Daniel konečně vešel do chrámu, měl svěšenou hlavu. Ruce měl prázdné a jeho hruď byla nahá. Vlasy i kůži měl tmavé. Jeho postoj byl ztuhlejší, než Luce byla zvyklá. Všechno na něm, i jak se mu svaly na břiše spojovaly se svaly na hrudníku, bylo jiné. Ruce mu bezvládně viseli po stranách. Byl stále nádherný. Ta nejkrásnější věc, kterou Luce kdy viděla, i když nevypadal vůbec jako kluk, na kterého už Luce byla zvyklá.

A pak najednou vzhlédl. Jeho oči zazářily přesně tím stejným odstínem fialové, jako vždycky. "Ach," řekla tiše. Vzepřela se proti provazům. Zoufale se snažila uniknout z příběhu, ve kterém v tomhle životě uvízla - od lebek, sucha a obětí - a držet ho už navždy v objetí.

Daniel zavrtěl hlavou. Jeho oči, které se na ní dívaly, zářily. Jeho pohled jí uklidňoval. Jako kdyby jí říkal, ať se nebojí.

Zotz pokynul volnou rukou k třem dívkám, aby vstali a pak rychle kývnul. Všichni vyšli ven severními dveřmi chrámu. Hanhau šla první se Zotzem po boku. Luce jí byla v patách a Ghanan šla za nimi. Lano mezi nimi bylo krátké, takže každá z nich musela mít zápěstí přitisknuté k boku. Danil jí doběhl a pak šel po jejím boku. Další vítěz kráčel vedle Ghanan.

Na ten nejkratší okamžik jí přejel Daniel prsty po svázaném zápěstí. Ix Cuan brněla kůže pod jeho dotekem.

U dveří chrámu na římse čekali čtyři bubeníci. Stoupli si do řady a jako procesí sestoupili po příkrých stranách pyramidy. Hráli stejně zběsile, jako když Luce přišla do tohohle života. Luce se zaměřila na chůzi. Dávala jednu nohu před druhou. Sešli dolů z pyramidy a pak se vydaly po široké prašné cestě, která vedla k její smrti.

Všechno co slyšela, byly bubny. Pak se k ní ale Daniel naklonil a zašeptal: "Zachráním tě." Něco hluboko uvnitř hrudi Ix Cuat poskočilo. To bylo poprvé, co s ní v tomhle životě promluvil.

"Jak?" zašeptala a naklonila se k němu. Doufala, že jí osvobodí a odlétne s ní daleko, daleko odsud.

"Neboj se." Jeho prsty znovu našly ty její. Jemně jí hladil. "Slibuju, že se o tebe postarám."

V očích jí pálily slzy. Země jí pálila do bosých nohou a ona pořád pochodovala na místo, kde měla Ix Cuat zemřít. Ale Luce se poprvé od příchodu do tohohle života nebála.

Cesta vedla řadou stromů do džungle. Bubeníci přestali hrát. Její uši naplnil zpěv davu hlouběji v džungli u cenoty. Píseň, na které Ix Cuat vyrostla. Modlitba za déšť. Další dvě dívky se potichu připojily ke zpěvům. Hlasy se jim třásly.

Luce si vzpomněla na slova Luce, která jí řekla, když se vtělila do jejího těla: Odnes mě odsud pryč, křičela v její hlavě. Odnes mě pryč.

Najednou se zastavila. Před nimi se otevřela cesta v hluboké, vyschlé, žíznivé džungli. Obrovský kráter naplněný vodou se rozkládal asi třicet metrů před Luce. Kolem nich bylo plno jasných, dychtivých očí Mayského lidu. Stovky. Přestali zpívat. Moment na který čekali byl tady.

Cenote byl vápencový důl. Plný mechu a hluboké, jasně zelené vody. Ix Cuat už tam byla předtím - viděla už dvanáct obětí, stejných jako byla tahle. Pod nimi voda obsahovala asi sto dalších těl a duší, které šli údajně rovnou do nebe. V ten moment Luce došlo, že tomu nevěřila ani Ix Cuat.

Rodina Ix Cuar stála u okraje cenote. Její matka, otec a její dvě mladší sestry s dítětem v náruči. Věřili v tenhle rituál. V oběť, která jim vezme dceru a zlomí jim srdce. Milovali jí, ale

mysleli si, že měla prostě smůlu. Mysleli si, že je tohle pro ní ten nejlepší způsob, jak se vykoupit.

Muž s mezerou mezi zuby a dlouhými zlatými náušnicemi vzal Ix Cuat a další dvě dívky a odvedl je před Zotze, který stál na vyvýšeném místě u okraje vápence. Díval se dolů do hluboké vody. Pak zavřel oči a začal zpívat. Stojící lidé a bubeníci se k písni přidali.

Teď si muž s mezerou mezi zuby stoupnul mezi Luce a Ghanan a udeřil sekerou do lana, které je spojovalo. Luce cítila trhnutí dopředu a pak už jen viděla, jak bylo lano přeťato. Její zápěstí bylo pořád svázané a připojené k Hanhau vpravo. Ghanan byla sama a kráčela dopředu před Zotza.

Dívka se houpala ze strany na stranu a zpívala si pro sebe. Vzadu na krku jí stékal pot.

Když Zotz začal odříkávat slova modlitby k Bohovi deště, Daniel se naklonil k Luce. "Nedívej se."

Luce se podívala na Daniela a on na ní. Všude kolem cenote se lidé zhluboka nadechli. Danielův týmový kolega zavrčel a přiložil sekeru tvrdě na krk dívky.

Luce slyšela, jak ostří čistě oddělilo hlavu od těla. Pak už jen slyšela měkké žuchnutí, když hlava Ghanan přistála na hlíně.

Řev davu se ozval znovu: výkřiky kvůli Ghanan, modlitby za to, aby se její duše dostala do nebe a přání intenzivního deště.

To si ti lidé opravdu mysleli, že můžou vyřešit svoje problémy zabitím nevinného děvčete? Tohle byla chvíle, kdy dovnitř většinou vtrhnul Bill. Teď ho Luce ale nikde neviděla. Vždycky když se objevil Daniel, Bill nějakým záhadným způsobem zmizel.

Luce nechtěla vidět, co se stalo s hlavou Ghanan. Pak uslyšela hluboký zvuk a následné vystříknutí. Věděla, že tělo dívky dosáhlo svého odpočinku.

Muž s mezerou mezi zuby se přiblížil. Tentokrát oddělil Ix Cuat od její vazby na Hanhau. Luce se chvěla, když pochodovala před jejich vůdce. Pod jejíma nohama byly ostré skály. Podívala se na vápencovou rokli naplněnou vodou. Myslela si, že jí bude zle. Pak se po jejím boku ale objevil Daniel a ona se cítila líp. Jeho přikývnutí jí donutilo podívat se na Zotze.

Kmenový vůdce se na ní usmál a ukázal jí dva zelené kameny zasazené do jeho předních zubů. Pronesl modlitbu, aby jí Chaat přijal jako oběť a konečně jim dopřál pár měsíců výživných srážek.

Ne, pomyslela si Luce. Tohle bylo všechno špatně. Odnes mě pryč! vykřikla na Daniela v myšlenkách. Otočil se k ní, skoro jako kdyby jí slyšel.

Muž s mezerou mezi zubama čistil sekeru od krve zbytky zvířecí kůže. S velkou grácií předal Danielovi sekeru. Ten se obrátil a postavil se Luce tváří v tvář. Daniel vypadal unaveně. Jako kdyby se prohýbal pod váhou sekery. Jeho rty byly stažené do úzké čárky. Jeho fialové oči z ní nespustily pohled.

Dav byl tichý. Zadržovali dech. Horký vítr zašustil v korunách stromů. Jeho sekera se leskla na slunci. Luce cítila, že se blíží konec, ale proč? Proč ji její duše přivedla sem? Co by jí mohlo pomoct získat informace o její minulosti nebo prokletí, když jí uříznou hlavu?

Pak Daniel upustil sekeru na zem. "Co to děláš?" zeptala se Luce.

Daniel neodpověděl. Dal ramena dozadu a otočil se tváří k nebi. Rozevřel paže. Zotz udělal krok vpřed, aby zasáhnul, ale když se dotknul Danielova ramena, zakřičel a ucukl, jako kdyby se spálil.

A pak-

Daniel rozvinul svá křídla. Když se roztáhla do stran, byla obrovská a neuvěřitelně zářivá proti hnědé, vyprahlé krajině. Poslaly dvacet Mayů prudce dozadu.

Po celém cenote zazněly výkřiky: "Co to je?"

"Ten kluk je okřídlený!"

"Je to Bůh! Poslal nám ho Chaat!"

Luce se vzepřela proti lanům, kterými měla pořád zavázané zápěstí a kotníky. Potřebovala běžet k Danielovi. Snažila se dostat se k němu, dokud-

Dokud už se nemohla hýbat.

Danielova křídla byla tak jasná, že to bylo téměř nesnesitelné. Luce si uvědomovala, že už to nebyla jen jeho křídla, která zářila, ale ... on celý. Celé jeho tělo bylo jako v ohni. Jako kdyby spolkl slunce.

Vzduch naplnila hudba. Ne. Nebyla to hudba. Ale nějaká jiná harmonická melodie. Ohlušující a nekonečná, nádherná a děsivá.

Luce už to slyšela dřív ... někde. Na hřbitově na Sword&Cross. Tu noc, kdy Daniel bojoval s Camem a Luce se na to nemohla dívat. Tu noc ji slečna Sophia odtáhla pryč. Tu noc zemřela Penn a už nic nebylo stejné. Tohle byla stejná melodie a vycházela z Daniela. Svítil tak jasně a bylo slyšet jakési hučení.

Zakolísala na místě, kde stála. Nemohla od něj odtrhnout oči. Intenzivní vlna tepla ji pohladila po kůži.

Za Luce někdo vykřikl. Následoval další a další výkřik. Pak se ozval celý sbor výkřiků.

Něco se pálilo. Byl to štiplavý a dusivý zápach. Okamžitě se jí obrátil žaludek. Pak v rohu jejího vidění došlo k výbuchu ohně na místě, kde stál před chvílí Zotz. Ten výbuch jí srazil dozadu. Odvrátila se od Danilova zářícího jasu. Vykašlávala černý popel a horký kouř Hanhau byla pryč. Na zemi kde stála, byla černá spálenina. Muž s mezerou mezi zuby skrýval tvář a snažil se nedívat na Danielovo záření. Ale bylo to neodolatelné. Luce sledovala, jak se podíval mezerou mezi svými prsty a najednou shořel ve sloupu ohně.

Všichni Mayové okolo cenote se dívali na Daniela. A jednoho po druhém je jeho jas měnil v plameny. Brzy džungli prozářil kruh ohně. Vzplanuli všichni, kromě Luce.

"Iks Cuat!" Daniel po ní sáhl.

Jeho záře nutila Luce řvát bolestí. Ale i když se cítila, jako kdyby se každou chvíli měla udusit, z jejích úst se ozvala tlumená slova. "Ty záříš."

"Nedívej se na mě," prosil jí. "Když smrtelník uvidí anděla v jeho pravé podobě, pak se s ním stane to, co s ostatními tady. Nemůžu tě nechat opustit mě tak brzy. Vždycky je to tak strašně brzy-"

"Jsem pořád tady," řekla mu Luce naléhavě.

"Jsi pořád-" Brečel. "Můžeš mě vidět? V mojí pravé podstatě?" "Vidím tě."

Ale už jen na zlomek vteřiny. Její vidění bylo rozmazané. Jeho záře byla stále víc jasná, ale ne tak oslepující. Viděla jeho duši. Byla bílá a neposkvrněná a vypadala - nebyl žádný způsob, jak by to mohla popsat - jako Daniel. A bylo to jako návrat domů. Luce prošel nečekaný nával radosti. Někde v koutku mysli jí problesklo nové poznání. Nikdy dřív ho takhle neviděla.

Nebo jo?

Když se její mysl začala upírat k minulosti, nedokázala se k ní dostat. Jeho svatozář jí začala přemáhat.

"Ne," vykřikla a cítila, jak jí oheň spaloval srdce a celé její tělo se třáslo.

...

"Tak?" Díky Billovu skřípavému hlasu jí málem praskly ušní bubínky.

Ležela na studené kamenné podlaze. Zpátky v jeskyni Vyhlašovatele. V pasti tohohle chladného místa, kde bylo těžké udržet si něco z toho, co se stalo venku. Zoufale si snažila vybavit, jak vypadal Daniel s jeho svatozáří, když přední neskrýval svou duši, ale nešlo to. Ta vzpomínka už skoro zmizela. Opravdu se to stalo?

Luce zavřela oči a snažila se vzpomenout si, jak vypadal. Pro to neexistovalo žádné slovo. Bylo to jen neuvěřitelné a radostné spojení.

"Viděla jsem ho."

"Koho, Daniela? Jo, taky jsem ho viděl. Byl to chlap, který měl v rukách sekeru, když přišel na řadu se setnutím tvojí hlavy. Velká chyba. Obrovská."

"Ne, opravdu jsem ho viděla. Jeho pravou podstatu." Hlas se jí třásl. "Byl tak krásný." "Ach tohle." Bill zaklonil hlavu. Vypadal naštvaně.

"Poznala jsem ho. Myslím, že už jsem ho takhle viděla někdy předtím."

"To pochybuju." Bill se rozkašlal. "To bylo poprvé a naposled, kdys ho měla možnost vidět takhle. Viděla jsi ho a pak jsi umřela. To je to, co se stane, když se dívá smrtelník na andělskou svatozář. Okamžitá smrt. Shoříš díky andělské kráse."

"Ne, tak to není."

"Vidělas, co se stalo všem ostatním. Poof. Zmizeli." Bill se svalil vedle ní a pohladil jí po kolenu. "Proč myslíš, že pak začali Mayové obětovat ohněm? Sousední kmen objevil ohořelé pozůstatky a musel to nějak vysvětlit."

"Ano, ale oni shořeli okamžitě. Mě to trvalo déle-"

"O pár sekund? Když ses na začátku odvrátila? Blahopřeju." "Mýlíš se. A já vím, že už jsem ho viděla někdy dřív."

"Předtím jsi viděla maximálně jeho křídla. Ale Daniel má svou lidskou masku. A co se stane, když ti odhalí jeho pravou podobu jako anděla? Pokaždé tě to zabije."

"Ne." Luce zavrtěla hlavou. "Ty říkáš, že se mi nikdy neukázal ve své podobě?"

Bill pokrčil rameny. "Ne bez toho, abys shořela ty a všichni okolo vás. Proč si myslíš, že je Daniel celou tu dobu tak opatrný kvůli líbání? Jeho svatozář září zatraceně jasně, když se líbáte vášnivě a bez zábran."

Luce se udělalo zle. "To je důvod, proč jsem umírala, když jsme se líbali?" "Hm, to by chtělo aplaus." řekl Bill sarkasticky.

"Ale co všechny ty jiné životy, kdy umřu ještě předtím, než-"

"Ještě předtím, než máš možnost vidět, jak toxický váš vztah může být?" "Sklapni."

"Upřímně řečeno, kolikrát se musíš podívat na jeden a ten samý příběh, než si konečně uvědomíš, že se to nikdy nezmění?"

"Něco se změnilo," řekla mu Luce. "To je důvod, proč jsem na téhle cestě a to je taky důvod, proč jsem pořád naživu. Kdybych se teď na něj mohla podívat -na jeho pravé já- vím, že bych to zvládla."

"Ty to nechápeš." Bill zvedl hlas. "Tahle věc je pro tebe smrtelná." Byl čím dál tím víc rozrušený. Odplivnul si. "Je to velká věc a ty to nemůžeš zvládnout."

"Proč jsi najednou tak naštvaný?"

"Protože! Protože." Přecházel po zemi a skřípal zuby. "Poslouchej mě: Daniel jednou uklouzl a ukázal se ti, ale už to nikdy znovu neudělal. Nikdy. Poučil se. Tak ty se teď taky pouč: ve smrtelném těle se nemůžeš podívat na anděla bez toho, abys zemřela."

Luce se od něj odvrátila. Rostl v ní vztek. Možná, že se Daniel po tomhle životě v Chichén Itzá změnil. Možná, že byl v budoucnosti opatrnější. Ale co v minulosti?

Přiblížila se k hranici římsy uvnitř Vyhlašovatele. Dívala se do obrovské zející temnoty, která vedla do temného neznáma.

Bill se vznášel na ní. Kroužil jí nad hlavou, jako kdyby se snažil dostat dovnitř. "Vím, co si myslíš, ale nakonec budeš zklamaná." Přiblížil se k jejímu uchu a zašeptal. "Nebo ještě hůř." Nebylo nic, co by mohl říct, aby jí zastavil. Pokud tam byl někde Daniel z dřívějška, který byl bez svých nynějších zábran, pak ho Luce musela najít.

kapitola 16 NEJLEPŠÍ MUŽ

Jeruzalém, Izrael - 27 NISSAN 2760 (přibližně 1.dubna 1000 př.n.l.)

Daniel nebyl úplně sám sebou.

Byl stále v těle, do kterého se vštěpil v Grónsku u fjordů. Snažil se trochu zpomalit, když vcházel do Vyhlašovatele, ale jeho tempo bylo až příliš rychlé. Byl vyvedený z rovnováhy. Točil se ve tmě po teplé kamenité zemi, až narazil hlavou do něčeho tvrdého. A pak znovu.

Štěpení jeho minulého já byla velká chyba.

Nejjednodušší způsob, jak od sebe oddělit dvě propletené vtělení jedné duše, bylo zabít tělo. Když se osvobodí z klece těla, duše se sama uvolní. Ale zabít sám sebe nebylo možné. Pokud tedy...

Hvězdná střela.

V Grósku jí sebral z místa vedle ohniště, kde ji nějaký z andělů odložil. Gabbe ji sebou přinesla na symbolickou ochranu. Asi by nečekala, že se Daniel rozštěpí a ukradne jí.

Kdyby si vážně myslel, že si stačí bodnout malý stříbrný šíp do prsou, aby osvobodil svojí duši, vrátil by svoje minulé já zpátky v čase?

Blbost.

Ne. Bylo příliš pravděpodobné, že by selhal a pak by se místo osvobození svojí duše, mohl náhodou zabít. Bezduchý Daniel byl měl jen svou pozemskou masku. Tohle prázdné tělo by procházelo zemí všemi těmi věčnými časy a hledalo svou duši. Spokojilo by se ale s tou druhou nelepší věcí: s Luce. To by jí pronásledovalo až do dne, kdy by zemřela a možná i po tom.

Co Daniel potřeboval, byl partner. A to co potřeboval, bylo nemožné.

Zabručel a převalil se na záda. Mžoural do jasného slunce přímo nad jeho hlavou. "Vidíš?" řekl hlas nad ním. "Říkala jsem ti, že jsme na správném místě."

"Nevidím důvod, proč je tohle-" řekl jiný hlas, tentokrát klučičí- "důkaz toho, že jsme tu dobře."

"Ale no tak, Milesi. Nedovol, aby nás tvoje nechuť k Danielovi, držela dál od nalezení Luce. On zřejmě ví, kde je."

Hlasy se blížily. Daniel otevřel oči a zašilhal. Dal si na oči ruku, aby se ochránil před světlem, které se k němu blížilo.

"Nazdárek. Potřebuješ pomoct?"

Shelby. Nephilimská kamarádka Luce ze Shoreline. A Miles. Ten, kterého líbala.

"Co tu vy dva děláte?" Daniel se posadil a ostře odmítl Shelbinu ruku, kterou k němu natahovala. Promnul si čelo a podíval se na věc za ním - předmět, do kterého narazil byl šedý kmen olivovníku.

"Co myslíš, že tady asi tak děláme? Hledáme Luce." Shelby zírala na Daniela a pokrčila nos. "Co je to s tebou?"

"Nic." Daniel se pokusil vstát, ale měl moc velkou závrať na to, aby se udržel na nohou. Bylo mu zle ze štěpení a hlavně z vtažení jeho minulého já do jiného života. Bojoval zevnitř proti svému minulému já. Útočil na něj. Kůži i kosti měl pohmožděné. Věděl, že Nephilimové cítili, že se mu něco stalo. "Běžte domů, černí pasažéři. Čí Vyhlašovatele jste použili, abyste se sem dostali? Víte jaké problémy jste mohli způsobit vaším vstupem sem?"

Najednou se mu pod nosem zalesklo něco stříbrného.

"Vezmi nás k Luce." Miles mířil Danielovi na krk hvězdnou střelou. Kšilt jeho čepice mu schovával oči, ale jeho ústa byla stažená do nervózní grimasy.

Daniel byl ohromený. "Ty - ty máš hvězdnou střelu." "Milesi," zašeptala Shelby zuřivě. "Co děláš s tou věcí?"

Špička šípu se chvěla. Miles byl evidentně nervózní. "Nechal jsi jí na dvoře potom, co odešli Psanci," řekl Danielovi. "Cam jednu vzal, ale v tom zmatku si nikdo nevšiml, když jsem tuhle zvedl zase já. Ty ses vypařil za Luce. A my jsme tě sledovali." Otočil se k Shelby. "Myslel jsem, že to budeme potřebovat. Na sebeobranu."

"Opovaž se ho zabít," řekla Shelby Milesovi. "Ty jsi takový idiot." "Ne," řekl Daniel a velice pomalu se posadil. "To je v pořádku."

Jeho myšlenky běžely jako o závod. Jaké měl šance? Viděl to dělat dřív. Daniel nebyl žádný expert na štěpení. Ale jeho minulé já se v něm svíjelo a on věděl, že to takhle nepůjde dál. Bylo tu jen jedno řešení. A to teď Miles držel v ruce.

Ale jak mohl toho kluka donutit, aby na něj zaútočil bez toho, aby mu to všechno vysvětlil? A mohl vůbec věřit Nephilimům?

Daniel se opřel rameny zpátky do kmene stromu. Roztáhnul ruce a ukázal je Milesovi, aby věděl, že se není čeho bát. "Ty jsi šermoval?"

"Co?" Miles vypadal zmateně.

"Na Shoreline. Na hodině jsi šermoval, nebo ne?"

"Všichni jsme to dělali. Bylo to vážně zbytečné a já nebyl moc dobrý, ale-"

To bylo všechno, co Daniel potřeboval slyšet. "En Garde!" vykřikl a vytáhl svou skrytou hvězdnou střelu, jako meč. Milesovi se rozšířily oči. V mžiku ale zvedl svůj šíp taky.

"Ach, sakra," řekla Shelby a utíkala jim z cesty. "Kluci, teď vážně! Nechte toho!"

Hvězdné střely byly kratší než meče, ale o pár centimetrů delší, než normální šípy. Byly lehké jako pírko, ale tvrdé jako diamanty. A jestli budou Daniel i Miles hodně opatrní, možná se z toho dostanou živí. Možná se Daniel s Milesovou pomocí oprostí od svého minulého já. Prořízl vzduch svou hvězdnou střelou a postoupil o pár kroků blíž k Nephilimovi. Miles vykryl Danielovu ránu. Jeho šíp odrazil ránu, jako kdyby to byl pravý meč. Když se hvězdné střely srazily, nedělali plechový zvuk, jako kord obalený folií. Dělaly hluboký zvuk, který se odrážel jako ozvěna od hor a zem se jim otřásla pod nohama.

"Tvoje lekce šermu nebyla zbytečná," řekl Daniel a jeho šíp minul Milese ve vzduchu. "Připravily tě na moment, jak je tenhle."

"Moment" -Miles zavrčel, když se vrhl vpřed a jeho hvězdná střela se dostala jen pár centimetrů od těla Daniela- "jako je tenhle?"

Jejich ruce se napjaly. Hvězdné střely se ve vzduchu spojily do X.

"Potřebuju, abys mě osvobodil od mé dřívější reinkarnace, s kterou jsem spojil svojí duši," řekl mu Daniel jednoduše.

"Co to..." zamumlala Shelby ze strany.

Milesovi se na tváři objevil zmatek. Jeho ruka zaváhala. Šíp mu vypadl z ruky a zarachotila o zem. Zalapal po dechu a hledal ho. Vyděšeně se ohlédl na Daniela.

"Nejdu po tobě," řekl Daniel. "Jen potřebuju, abys ty šel po mně." Podařilo se mu vykouzlit soupeřivý úšklebek. "Tak pojď. Víš, že to chceš. Chtěl jsi to udělat celou tu dobu."

Miles se sehnul a vzal do ruky hvězdnou střelu. Držel šíp jako meč. Daniel byl na něj připravený. Prudce se otočil na jednu stranu právě včas a vykryl jeho ránu svou hvězdnou střelou.

Byli zablokováni každý v jiném postoji: Daniel svojí hvězdnou střelou mířil Milesovi na rameno a pomocí svojí síly držel od sebe Nephilima dál. Miles zase měl svojí hvězdnou střelu asi deset centimetrů od srdce Daniela.

"Tak pomůžeš mi?" chtěl vědět Daniel. "Co z toho budeme mít?" zeptal se Miles.

Daniel o tom musel chvíli přemýšlet. "Štěstí Luce," řekl nakonec. Miles neřekl ano. Ale neřekl ani ne.

"Teď," -Danielův hlas byl váhavý, když mu dával pokyny- "velmi opatrně přejeď čepelí před střed mojí hrudi. Nepropíchni mi kůži, nebo mě zabiješ."

Miles se potil. Jeho tvář byla bílá. Podíval se na Shelby. "Udělej to, Milesi," zašeptala.

Hvězdná střela se zachvěla. Všechno bylo v rukách tohohle kluka. Tupým koncem se dotkl Danielovi kůže a pomalu jel dolů.

"Ach, můj Bože." Shelby stočila v hrůze rty. "On se svléká z kůže."

Daniel cítil, jak se mu od kostí odlepovala vrstva kůže. Jeho minulé já se od něj pomalu štěpilo. Prošel jím jed oddělování. Zaryl se mu hluboko kůže a do jeho křídel. Ta bolest byla syrová. Vířila hluboko v něm a stále se zvětšovala. Měl zakalený zrak a zvonilo mu v uších. Hvězdná střela v rukách mu spadla na zem. Pak najednou ucítil ostrý a studený vzduch. Pak se ozval dlouhý hrdelní zvuk a dva údery, a pak-

Rozmazalo se mu vidění. Zvonění ustalo. Měl pocit lehkosti a lehkosti. Volnosti.

Miles ležel na zemi pod ním a hruď se mu dmula. Hvězdná střela z Danielovi ruky zmizela. Daniel se otočil a našel svoje minulé stát za ním. Jeho kůže byla bílá a jeho tělo vypadalo jako duch, oči i zuby měl černé jako uhel. V ruce měl hvězdnou střelu. Kolébal se v horkém větru, jako obrázek na rozbité televizi.

"Je mi to líto," řekl Daniel a sáhl vpřed, aby mohl svoje minulé já chytit za křídla. Když Daniel zvedl stín nad zem, sotva jeho tělo v rukách cítil. Prsty našel šednoucí portál Vyhlašovatele, kterým oba Danielové prošli těsně předtím, než se rozpadnul. "Tvůj den přijde," řekl.

Pak hodil svoje minulé já zpátky do Vyhlašovatele.

Díval se, jak mizel v horkém slunci. Jeho tělo vydalo táhlý, pískavý zvuk, když spadl do času. Jako kdyby padal z útesu. Hlasatel se rozpadl na nekonečně mnoho kousků a pak zmizel.

"Co se sakra stalo?" zeptala se Shelby a pomáhala Milesovi na nohy.

Nephilim byl skoro přízračně bílý. Zíral na svoje ruce. Zkoumal je, jako kdyby je předtím nikdy neviděl.

Daniel se obrátil k Milesovi. "Děkuju."

Oči Nephilima byly dychtivé a vyděšené zároveň. Jako kdyby chtěl z Daniela dostat každý detail o tom, co se tu právě stalo, ale přitom nechtěl ukázat svoje nadšení. Shelby byla zticha, což bylo hodně neobvyklé.

Daniel do té doby Milesem opovrhoval. Byl naštvaný na Shelby, která Psance prakticky přivedla k Luce. Ale v tuhle chvíli pod olivovníkem pochopil, proč se s nimi Luce spřátelila. A byl za to rád.

V dálce se ozval roh. Miles a Shelby nadskočili.

Byl to shofar. Beraní posvátný roh, který se dřív používal, aby oznámil bohoslužby a svátky. Do té doby se Daniel kolem sebe nerozhlédl dost na to, aby zjistil, kde jsou.

Stáli ve stínu olivovníku na vrcholu nízkého kopce. Před nimi se kopec svažoval do širokého, rovného údolí se snědou vysokou trávou, která člověkem nikdy nebyla posekaná. V polovině údolí byl úzký pruh zeleně, kde podél úzké řeky rostly květy.

Východně od říčky byla malá skupinka stanů. Vedle byla budova z bílých kamenů s mřížkovaným dřevěným přístřeškem. Zvuk šofaru musel přicházet z toho chrámu.

Vycházela z něj řada žen v barevných pláštích až ke kotníkům. Nesli hliněné džbány a bronzové tácy s jídlem, jako kdyby se někde pořádala hostina.

"Aha," řekl Daniel nahlas a ovládl ho pocit hluboké melancholie. "Aha co?" zeptala se Shelby.

Daniel sevřel kapuci mikiny Shelby. "Jestli hledáte Luce, tady ji nenajdete. Je mrtvá. Zemřela před měsícem."

Miles se málem udusil.

"Myslíš Luce z tohohle života," řekla Shelby. "Není to naše Luce. Ne?"

"Naše Luce -moje Luce- tu není. Nikdy ani nevěděla, že tohle místo existuje, takže by jí sem Vyhlašovatelé nepřinesly. A ani vás."

Shelby a Miles si vyměnili pohled. "Říkáš, že hledáš Luce," poznamenala Shelby, "ale když víš, že tu není, proč tu zůstáváš?"

Daniel se přes ně podíval na údolí pod nimi. "Nevyřízené účty."

"Kdo je to?" zeptal se Miles a ukázal na ženu v dlouhých bílých šatech. Byla vysoká a štíhlá s červenými vlasy, které se na slunečním světle třpytily. Její šaty byly krátké a ukazovaly hodně z holé kůže. Zpívala něco jemného a krásného. Sotva tu hudbu slyšely.

"To je Lilith," řekl Daniel pomalu. "Dnes se má vdávat."

Miles udělal pár kroků podél cesty vedoucí od olivovníku k údolí, kde stál asi sto metrů pod nimi chrám, aby lépe viděl.

"Milesi, počkej!" Zakřičela za ním Shelby. "Tohle není, jako když jsme byli v Las Vegas. Tohle je nějaká šílená ... doba. Nemůžeš prostě vidět pěknou holku a jít se za ní jen tak projít." Obrátila se na Daniela pro pomoc.

"Zůstaňte shrbení," přikázal jim Daniel. "Schovejte se v trávě. A stůjte, až vám řeknu, abyste se zastavili."

Opatrně se dali dolů po cestě. Zastavili se až u břehu řeky, která tekla k chrámu. Všechny stany v malé obci byly posety květy měsíčku a černého rybízu. Byli na doslech hlasu Lilith a dívek, které jí pomáhaly připravit se na svatbu. Dívky se zasmály a připojily se k písni Lilith, když jí pletly její dlouhé rudé vlasy do věnce kolem hlavy.

Shelby se obrátila k Milesovi. "Nevypadá trošku jako Lilith z naší třídy na Shoreline?" "Ne," řekl Miles okamžitě. Chvíli si nevěstu prohlížel. "Dobře, možná trochu. Divný."

"Luce se o ní pravděpodobně nikdy nezmínila," vysvětlila Shelby Danielovi. "Je to fakt děvka ze samotnýho pekla."

"To dává smysl," řekl Daniel. "Vaše Lilith by mohla pocházet z dlouhé řady zlých žen. Všechny jsou potomci původní matky Lilith. Ona byla první Adamova žena."

"Adam měl víc, než jenom jednu manželku?" Shelby na něj zírala. "A co Eva?" "Byla před Evou."

"Před Evou? V žádném případě."

Daniel kývl. "Nebyli spolu moc dlouho, když ho Lilith opustila. Zlomilo mu to srdce. Čekal na ní dlouho, ale nakonec potkal Evu. A Lilith Adamovi nikdy nezapomněla, že se tak přenesl přes jejich rozchod. Strávila zbytek svých dní putováním po zemi a nadáváním na Adama a Evu. A její potomci - někdy jsou v pohodě, ale nakonec, jablko nikdy nepadá daleko od stromu."

"No to je bordel," řekl Miles i přes to, že pořád hypnotizoval krásnou Lilith.

"Chceš mi říct, že Lilith Clout, dívka, která mi v deváté třídě zapálila vlasy, může být doslova hnusná děvka z Pekla? Že všechno to woo-doo, které jsem na ní použila, bylo oprávněné?" "Myslím, že ano." Daniel pokrčil rameny.

"Nikdy jsem necítila takové zadostiučinění." Shelby se zasmála. "Proč se to nepíše v žádné z našich historických učebnicích na Shoreline?"

"Psst." Miles ukázal směrem k chrámu. Lilith opustily dívky, které jí pomáhaly s přípravami na svatbu a sypaly žluté a bílé květy máku na cestu u vchodu do chrámu. Tkané stuhy a zvonkohry vyrobená ze stříbra pověsily na nízké větve dubů. Pak se vydala směrem na západ k místu, kde měli Daniel, Shelby a Miles úkryt.

Nesla kytici bílých růží. Když došla až k břehu, utrhla několik lístků a hodila je na vodu. Stále si pro sebe potichu zpívala. Pak se obrátila na sever a pokračovala v chůzi směrem k starému stromu s větvemi, které viseli do řeky.

Pod ním seděl kluk a díval se do proudu. Dlouhé nohy měl opřené blízko u těla a měl přes ně přehozenou jednu ruku. Tou druhou házel do vody kameny. Jeho zelené oči jiskřily na jeho opáleném obličeji. Jeho uhlově černé vlasy byly trochu střapaté a vlhké z nedávného plavání. "Ach, můj Bože. To je-" Výkřik Shelby byl umlčen, když jí položil Daniel dlaň na ústa.

Z tohohle okamžiku měl strach. "Ano, to je Cam. Ale není to Cam, jak ho znáte. Tohle je starší Cam. Tohle je o tisíce let dříve."

Miles přimhouřil oči. "Ale pořád je zlý." "Ne," řekl Daniel. "Není."

"Co?" zeptala se Shelby.

"Bývaly doby, kdy jsme byli všichni součást jedné rodiny. Cam byl můj bratr. Nebyl zlý. Ještě ne. Možná, že není ani teď."

Fyzicky byl jen jeden rozdíl mezi tímhle Camem a tím, kterého znali Shelby a Miles. Tetování ve tvaru slunce, které dostal od Satana, když zpečetil svůj osud s Peklem. V opačném případě by Cam vypadal pořád tak, jako teď.

Kromě toho byla tvář tohohle Cama ztuhlá strachy. To byl výraz, který Daniel u Cama neviděl už tisíciletí. Pravděpodobně naposledy v tomhle momentu.

Lilith se zastavila a objala Cama kolem krku tak, že jí dlaň spočívala na jeho srdci. Bez otočení a beze slova Cam natáhl ruku a uchopil jí do té jeho. Oba zavřely oči. Byli šťastní. "Tohle vypadá fakt soukromě," řekla Shelby. "Měli bychom - Myslím tím, cítím se divně." "Tak jděte," řekl Daniel pomalu. "A nedělejte na cestě ven moc velké scény."

Daniel se odmlčel. Někdo šel k Camovi a Lilith.

Byl to vysoký a opálený mladý muž, oblečený v dlouhém bílém rouchu, se silným svitkem pergamenu v rukách. Blond hlavu měl skloněnou, ale byl to jasně Daniel.

"Já nikam nejdu." Miles upřel oči na Danielovo minulé já.

"Počkej, já myslela, žes právě poslal toho chlapa zpátky do Vyhlašovatele," řekla Shelby zmateně.

"To byla moje pozdější verze," řekl Daniel.

"Jo, takže on říká jeho pozdější verze!" odfrkla si Shleby. "Kolik Danielů tam vlastně je?" "Přišel z dva tisíce let vzdálené budoucnosti do okamžiku, kde jsme teď. Což je rok tisíc před naším letopočtem. Ten Daniel tu neměl být."

"My jsme teď právě vzdálení tři tisíce let od naší současnosti?" zeptal se Miles.

"Ano, a ani vy byste tu vážně neměli být." Danel se podíval dolů. "Ale tahle moje minulá verze," řekl a ukázal na kluka, který se zastavil u Cama a Lilith, "sem patří."

Na druhé straně řeky se na něj Lilith usmála. "Jak se máš, Dani?"

Dívali se, jak Dani poklekl vedle páru a rozbalil svitek pergamenu. Daniel si vzpomněl: Byl to jejich oddací list. Celou tu věc napsal sám v aramejštině. Měl provést obřad. Cam ho o to před několika měsíci požádal.

Lilith a Cam si četli dokument. Vážně se k sobě hodili, vzpomněl si Daniel. Ona pro něj psala písně a on strávil hodiny sběrem květů a tkaní je do svých šatů. Dal jí všechno. Naslouchal jejím snům a rozesmíval jí, když byla smutná. Oba dva byli hodně náladoví, a když se hádali, slyšel to celý kmen - ale nikdo z nich ještě nebyl tak podlý, jako se stali po jejich rozchodu. "V téhle části tady," řekla Lilith a ukázala na řádku v textu. "Tady se píše, že budeme mít svatbu u řeky. Ale ty víš, že jsem chtěla být oddaná v chrámu, Came."

Cam a Daniel si vyměnili pohled. Cam chytil Lilith za ruku. "Má lásko. Už jsem ti přece říkal, že já to tak nechci."

Něco tvrdého se objevilo v hlase Lilith. "Ty si mě odmítáš vzít před očima Boha? Na jediném místě, kde by to moje rodina schvalovala, podle našeho zákona! Proč?"

"Hej," zašeptala Shelby na druhé straně řeky. "Vím, co se děje. Cam nemůže vkročit do chrámu ... nemůže vkročit do chrámu, protože-"

Miles taky začal šeptat: "Jestli padlý anděl vstoupí do svatyně Boží-" "Všechno shoří v plamenech," dokončila to Shelby.

Nephilimové měli pravdu, ale Daniel byl překvapený jeho vlastní frustrací. Cam miloval Lilith, Lilith milovala Cama. Měli šanci na své lásce pracovat, i když tím byl Daniel hodně znepokojený, do pekla se vším. Proč Lilith tak trvala na to, aby si jí vzal Cam v chrámu? Proč jí on nemohl poskytnout dobré vysvětlení pro jeho odmítnutí? "Nevkročím tam." Cam ukázal na chrám.

Lilith neměla daleko k slzám. "Pak mě nemiluješ."

"Miluju tě víc, než jsem si kdy myslel, že je možné. To ale nic nemění."

Tenké tělo Lilith se nafouklo vzteky. Mohla si snad myslet, že tu bylo něco víc, než je odmítnutí Cama vzít se v chrámu, něco, co jí zapíral? To si Daniel nemyslel. Zaťala pěsti a vydala dlouhý, pronikavý výkřik.

Zdálo se, že se třásla zem. Lilith popadla Cama za zápěstí a přitiskla ho na strom. Nebránil se. "Moje babička tě nikdy neměla ráda." Její paže se chvěla, když ho držela. "Vždycky o tobě říkala hrozné věci, ale já říkala, že to není pravda a bránila jsem tě. Teď to vidím i já. Svýma očima a i svou duší." Probodávala ho očima. "Řekni to."

"Co?" zeptal se Cam zděšeně.

"Jsi zlý člověk. Jsi - Já vím, co jsi."

Bylo jasné, že to Lilith nevěděla. Jen si vzpomněla na pověst, která teď zrovna kolovala okolo

že to byl zlý čaroděj a člen nějakého kultu. Všechno co chtěla, bylo slyšet pravdu od Cama. Daniel věděl, že to Cam Lilith mohl říct, ale neudělal to. Bál se.

"Já nejsem žádná z těch zlých věcí, co se o mě říkají, Lilith," řekl Cam.

To byla pravda a Daniel to věděl. Ale znělo to vážně jako lež. Cam byl na pokraji toho nejhoršího rozhodnutí, které kdy udělal. Tohle bylo ono: okamžik, který zlomil Camovi srdce a pohltilo ho něco temného.

"Lilith," zaprosil Dani. Snažil se odtáhnout její ruce od Cama. "On není-" "Dani," varoval ho Cam. "Nic co tu teď řekneš, už tohle nespraví."

"To je pravda. Je konec." Lilith ho pustila a Cam upadnul do hlíny. Zvedla jejich manželskou smlouvu a hodila jí do řeky. Ta se chvíli vznášela na hladině, a pak se potopila. "Doufám, že budu žít tisíc let a mít tisíc dcer, aby tu byla vždycky nějaká žena, která bude proklínat tvoje jméno." Plivla mu do tváře, pak se otočila a běžela zpátky do chrámu. Bílé šaty za ní vlály jako bílá plachta.

Cam měl ve tváři barvu, jako šaty Lilith. Natáhl k Danielovi ruku, aby mu pomohl vstát. "Máš hvězdnou střelu, Dani?"

"Ne," Danimu se zachvěl hlas. "Nemluv takhle. Dostaneš jí zpátky, nebo nějakou-" "Byl jsem naivní, když jsem se zamiloval do smrtelné ženy."

"Stačilo, abys jí to řekl," řekl Dani.

"Řekl jí to? Co se mi stalo - nám všem? Pád a všechno potom?" Cam se naklonil k Danimu. "Možná, že má o mě pravdu. Slyšels jí? Celá vesnice si o mně myslí, že jsem démon. I když nepoužívají to slovo."

"Nic neví."

Cam se odvrátil. "Celou dobu jsem se to snažil popřít, ale láska je nemožná, Dani." "To není pravda."

"Ale je. Pro duše jako je ta naše. Uvidíš. Můžeš vydržet déle, než jsem to dokázal já, ale nakonec uvidíš, že mám pravdu. Oba si nakonec musíme vybrat."

"Ne!"

"Moc rychle protestuješ, bratře. Cam stiskl Danimu rameno. "To mě na tobě překvapuje. Nepomyslel jsi někdy na to ... přejít na druhou stranu?"

Dani pokrčil rameny. "Myslím na ní a jenom na ní. Počítám vteřiny, až bude se mnou. Vybírám si jí a ona si vybírá mě."

"Jaká osamělost."

"To není osamělost," vyštěkl Dani. "Je to láska. Láska, kterou chceš i ty-"

"Myslel jsem tím: Já jsem osamělý. A daleko míň noblesnější, než ty. Každý den míň a míň. Obávám se, že změna přichází."

"Ne." Dani se pohnul směrem k Camovi. "To nesmíš."

Cam se narovnal a odplivl si. "Ne všichni mají to štěstí, že jsou k naší lásce přivázáni prokletím."

Daniel si vzpomněl, že to bral jako urážku: Rozzuřilo ho to. Ale přesto neměl říct to, co přišlo teď: "Pak si teda běž. Nikomu nebudeš chybět."

Okamžitě toho zalitoval, ale už bylo pozdě.

Cam pohnul rameny dozadu a roztáhnul ruce. Když se po jeho stranách objevila křídla, poslaly výbuch horkého vzduchu vlnícího se trávou do místa, kde měli Daniel, Shelby a Miles úkryt. Všichni tři se podívali nahoru. Jeho křídla byla obrovská a zářící a-

"Počkej chvíli," zašeptala Shelby. "Nejsou zlatá!" Miles zamrkal. "Jak můžou nebýt zlatá?"

Samozřejmě, že byli Nephilimové zmatení. Rozdělení barvy křídel bylo jasné jako den nebo noc: zlaté pro démony, stříbrné nebo bílé pro všechny ostatní. A o Camovi věděli, že to byl démon. Daniel neměl náladu na to, vysvětlovat Shelby, proč byla Camova křídla tak čistě a zářivě bílá, jako zářící diamanty, lesknoucí se na slunci. Nebo jako polibek sněhu.

Tenhle Cam z minulosti ještě nepřešel. Byl jen na okraji propasti.

Ten den Lilith ztratila Cama jako svého milence a Daniel ho ztratil jako svého bratra. Od toho dne měli být nepřátelé. Mohl ho Daniel zastavit? Co kdyby se otočil ke Camovi zády a roztáhnul svá vlastní křídla jako štít. Místo toho, aby ho sledoval tak, jako Dani?

Měl by to udělat. Hořel touhou vyřítit se z křoví a zastavit Cama. Kolik toho mohlo být jinak! Camova a Danielova křídla se dosud mučily magnetickou přitažlivostí. Všechno, co je teď rozdělovalo byly jejich tvrdohlavé rozdílné názory a sourozenecké soupeření.

Oba andělé se zvedli ze země ve stejnou dobu. Každý se vydal jiným směrem. Dani letěl na východ a Cam stoupal k západu. Tři Anachronismy skrývající se v trávě mohli vidět záblesk zlata, který se otisknul do křídel Cama. Stejně jako jiskřivý blesk.

kapitola 17

ZAPSÁNO V KOSTECH

Yin, Čína - Qing Ming

(přibližně 4.dubna 1046 před.n.l.)

Na druhém konci tunelu Vyhlašovatele byl hrozný jas. Políbil jí na kůži jako letní ráno v domě jejích rodičů, v Georgii.

Luce se mu vydala vstříc.

Nespoutaná svatozář. Tohle bylo to, čemu Bill říkal hořící světlo duše Daniela. Jen dívat se na pravé Danielovo andělské já způsobilo, že celá komunita lidí na Mayském obětování samovolně vzplanula - včetně Ix Cuat, minulého já Luce.

Ale byl tam jeden moment.

Chvíle čistého překvapení těsně předtím, než zemřela. Když se cítila k Danielovi blíž, než kdy předtím. Nezajímalo jí, co říkal Bill: poznala Danielovu zářící duši. Musela ji vidět znovu. Možná tam byl nějaký způsob, jak by to mohla přežít. Musela se o to alespoň pokusit.

Náhle vyšla z Vyhlašovatele a ocitla se v chladné prázdné obrovské ložnici.

Tenhle pokoj byl alespoň desetkrát větší, než kterákoliv jiná místnost, kterou Luce kdy viděla. Všechno tady bylo tak honosné. Podlahy byly z toho nejhladšího mramoru, na kterých byly obrovské koberce celé z kůže a na jednom byla ještě neporušená tygří hlava. Čtyři dřevěné sloupy se zvedaly k doškovému stropu. Stěny byly vyrobené z pleteného bambusu. U otevřeného okna byla obrovská postel s nebesy s pokrývkou ze zelenozlatého hedvábí.

Na parapetu okna byl malý dalekohled. Luce ho zvedla a odhrnula zlatý hedvábný závěs na okně. Dalekohled byl těžký a chladný, když si ho přiložila k oku.

Byla v centru obrovského opevněného města. Byla v druhém patře. Pod ní bylo bludiště kamenných přeplněných silnic a staře vypadajících staveb z dubového proutí. Vzduch byl teplý a voněl po třešňových květech. Modrou oblohou proletěl pár žluv.

Luce se obrátila k Billovi. "Kde to jsme?" Tohle místo vypadalo jako svět Mayů. A stejně tak daleko v minulosti.

Pokrčil rameny a otevřel ústa, aby jí odpověděl, ale pak- "Psst," zašeptala Luce.

Ozvalo se popotahování. Někdo měkce a tiše plakal. Luce se obrátila k tomu zvuku. Tam, na druhé straně místnosti, to zaslechla znovu.

Luce se přesunula ke klenuté chodbě a pomalu posouvala po kamenné podlaze její bosé nohy. Vzlykání neustávalo a lákalo jí. Úzký průchod ústil do další prostorné místnosti. Tahle byla bez oken, s nízkým stropem. Byla spoře osvětlená září dvanácti malých bronzových lamp.

Všimla si velkého kamenného umyvadla a malého stolu plného černých lahviček vonných olejů, které celé místnosti propůjčovaly teplou a kořeněnou vůni. Zelená obrovská vyřezávaná skříň stála v rohu místnosti. Byly na ní nakreslení malá zelení draci. Šklebily se na Luce, jako kdyby věděly něco, co ona ne.

A ve středu pokoje, ležel na podlaze mrtvý muž.

Předtím, než Luce mohla vidět něco víc, byla oslepena světlem před ní. Byla to stejná záře, kterou viděla z druhé strany Vyhlašovatele.

"Co je to za světlo?" zeptala se Billa.

"To je ... ehm, ty to vidíš?" Bill zněl překvapeně. "To je tvoje duše. Je to jediný způsob, jak poznat tvoje minulé já, když je od tebe nějak fyzicky odlišné." Odmlčel se. "Nikdy dřív sis toho nevšimla?"

"Tohle je poprvé, myslím."

"Hm," řekl Bill. "To je dobré znamení. Děláš pokrok."

Luce se najednou cítila těžce a vyčerpaně. "Myslela jsem, že to bude Daniel."

Bill si odkašlala, jako kdyby chtěl něco říct, ale neudělal to. Záře ze sebe vydala další srdeční tep. Pak ta dívka náhle vyštěkla. Luce jí uviděla až za chvíli, když si její oči přivykly záři. "Co tady děláš?" zeptal se jí hlas hrubě.

Díky světlu uviděla uprostřed místnosti hubenou, čínskou, asi sedmnáctiletou dívku. Byla příliš mladá a elegantní na to, aby stála za mrtvým tělem.

Tmavé vlasy jí sahaly až k pasu. Kontrastovaly s jejími dlouhými, hedvábnými šaty. I když byla roztomilá, vypadala jako ten typ dívky, která se nebojí bojovat.

"Tak to jsi ty," řekl Luce do ucha Billův hlas. "Tvoje jméno je Lu Xin. Žila jsi mimo hlavní město Jin. Jsme na konci dynastie Shang, co je něco jako tisíc let před naším letopočtem pro případ, že by sis to chtěla poznamenat do svého zápisníčku."

Lu Xin se musela zdát Luce asi šílená. Pobíhala tam ve spálené zvířecí kůži a v náhrdelníku vyrobeném z kostí. Vlasy měla rozcuchané a špinavé. Jak to bylo dlouho od chvíle, kdy se naposled podívala do zrcadla? Kdy se naposled koupala? Navíc teď mluvila s neviditelným chrličem.

Ale na druhou stranu, Lu Xin stála obraně nad mrtvým chlápkem a dívala se na Luce pohledem ´nezahrávej si se mnou´, takže se sama zdála trošku bláznivá.

Ach sakra. Luce si předtím nevšimla zeleného nože s tyrkysovou rukojetí a ani malého rybníčku krve ve středu místnosti na mramorové podlaze.

"Kde jsem to-" začala se ptát Billa.

"Ty." Hlas Lu Xin byl překvapivě silný. "Pomoz mi schovat jeho tělo."

Vlasy mrtvého byly kolem spánku bílé a vypadal tak asi na šedesát let. Byl štíhlý a svalnatý pod vrstvou komplikovaně zdobených šatů a vyšívaném plášti.

"Já -um, vážně si nemyslím-"

"Jakmile zjistí, že je král mrtev, taky zemřeš." "Cože?" zeptala se Luce. "Já?"

"Ty, já a všichni lidi uvnitř těchhle stěn. Kde jinde by našli tisíc lidí, kteří musejí být pohřbeni s tyranem?" Dívka si otřela tváře do sucha svou rukou s malými zelenými prsteny. "Tak pomůžeš mi, nebo ne?"

Na žádost dívky, vzala Luce krále za nohy. Lu Xin ho vzala za ruce.

"Král," řekla Luce a mluvila starými původními slovy Shang, jako kdyby tu řeč používala od malička. "Byl-"

"Není to, jak to vypadá." Lu Xin zavrčela pod tíhou jeho těla. Král byl o dost těžší, než vypadal. "Nezabila jsem ho. Alespoň ne-" odmlčela se "fyzicky. Byl mrtvý, už když jsem vešla do místnosti." Popotáhla. "Bodnul se do srdce. Řekla jsem mu, že to neudělá, ale on mě vyvedl z omylu."

Luce se podívala na jeho tvář. Jedno oko měl otevřené. Jeho ústa byla zkroucená. Vypadalo to, jako kdyby tenhle svět opustil v agónii. "Byl to tvůj otec?"

V té době došli až k obrovské zelené skříni. Lu Xin otevřela dveře a udělala krok dozadu. Pak dovnitř hodila polovinu těla.

"Byl to můj manžel," řekla chladně. "A navíc byl pěkně děsivý. Předkové domluvili naše manželství, ale já jsem to nemohla udělat. Bohatý silný starší muž není nic oproti pravé lásce." Studovala Luce, která položila královy nohy pomalu do skříně.

"A co ti přišlo do tvých plánů, že sis odmítla vzít krále?"

Lu Xin si všimla mayského oblečení Luce. Vzala do ruky lem krátké hnědé sukně. "Oni tě najali na naší svatbu? Jsi nějaká tanečnice? Nebo klaun?"

"Ne tak úplně." Luce cítila, jak jí hoří tváře. "Podívej se, nemůžeme tady nechat jeho tělo jen tak. Někdo to zjistí. Myslím tím, je to král, ne? A je tu všude krev.

Lu Xin sáhla do skříně a vytáhla z ní rudé hedvábné šaty. Padla na kolena a odtrhla z nich pruh látky. Byly to krásné jemné hedvábné šaty s malými černými kvítky vyšitými kolem

výstřihu. Ale Lu Xin si to asi nemyslela, když je použila na vyčištění krve na podlaze. Popadla ještě modrý župan a hodila ho Luce, aby jí pomohla s vytíráním.

"Fajn," řekla Luce. "No, je tu ještě ten nůž." Ukázala na lesknoucí se bronzovou dýku špinavou až po rukojeť od královy krve.

V blesku si dala Lu Xin nůž dovnitř záhybů svého roucha. Podívala se na Luce, jako kdyby jí říkala Ještě něco?

"Co je to támhle?" Luce ukázala na něco, co vypadalo jako malý krunýř želvy. Viděla, že to královi vypadlo z ruky, když přesunovali jeho tělo.

Lu Xin si klekla na kolena. Odhodila zakrvácený hadr a vzala krunýř do rukou. "To je kost orákula," řekla tiše. "Mnohem důležitější, než nějaký král."

"Co je to?"

"Tohle přijímá odpovědi od božstev nahoře."

Luce přistoupila blíž a klekla si, aby viděla věc, která na tu dívku udělala takový dojem. Kost orákula nebylo nic víc, než obyčejná želvovina. Tohle bylo ale malé, leštěné a neporušené. Když se Luce naklonila blíž, viděla, že na spodní stranu někdo něco namaloval černými jemnými tahy.

Je mi Lu Xin věrná, nebo miluje někoho jiného?

V očích Lu Xin se objevily slzy. Prolomily tu chladnou skořápku, kterou ukazovala Luce. "Ptal se předků," zašeptala a zavřela oči. "Museli mu odhalit můj podvod. Já - já si nemohla pomoct."

Daniel. Musela mluvit o Danielovi. Tajná láska, kterou ukrývala před králem. Ale nebyla schopná jí skrýt tak dobře.

Srdce Luce chápalo Lu Xin. Věděla každým kouskem svojí duše, co teď ta dívka cítila. Sdíleli lásku, kterou nemohl zakázat ani samotný král. Nikdo jí nedokázal uhasit. Láska silnější, než příroda.

Vzala Lu Xin do hlubokého objetí. A cítila, jak se pod nimi houpe zem.

Neměla v úmyslu to udělat! A její žaludek už se zhoupnul a vidění se jí rozmazalo. Viděla se zvenčí. Cizí a divokou dívku, která držela její minulé já. Pak se místnost zastavila a Luce byla sama. Svírala v ruce kost orákula. Stalo se to. Ona byla Lu Xin.

"Zmizím pryč na 3 minuty a ty vkročíš do 3-D?" řekl Bill. Vypadal rozzlobeně. "To si nemůže dát chrlič ani šálek jasmínového čaje, aniž by se vrátil zpátky a zjistil, že si jeho svěřenec vykopal vlastní hrob? Už si vůbec pomyslela a to co se stane, až na dveře zaklepou stráže?"

Ozvalo se ostré klepání na bambusové dveře v hlavní místnosti. Luce naskočila.

Bill si založil ruce na hrudi. "My o vlku," řekl. Pak zakřičel vysokým zoufalým hlasem: "Ach Bille! Pomoz mi, Bille, co mám teď dělat? Zapomněla jsem se tě zeptat co mám udělat, než jsem se dostala do téhle příšerné situace, Bille!"

Luce ale nekladla Billovi žádné otázky. Znalosti Lu Xin jí řekli vše: Věděla, že tenhle den nebude označený jen jako sebevražda mizerného krále, ale i jako něco většího. Temnějšího. Krvavějšího. Velký střet mezi armádami. To klepání na dveře? To byla královská rada, která na něj čekala, aby je doprovodil do války. Měl stát v čele vojska v bitvě.

Ale král byl mrtvý a nacpaný do skříně.

A Luce byla v těle Lu Xin zavřená v jejich soukromé komnatě. Kdyby jí tu našli samotnou... "Králi Shang." Těžké údery se rozezněly po celé místnosti. "Čekáme na vaše rozkazy."

Luce stála bez hnutí. V hedvábných šatech Lu Xin jí zamrazilo. Jeho sebevražda nechala dynastii bez krále. Chrámy bez velekněze. A armádu bez generála těsně před bitvou, která měla zachránit dynastii.

"Tak tomuhle říkám pěkně blbě načasovaná královražda," řekl Bill.

"Co mám dělat?" Luce se otočila zpátky ke skříni s draky a škubla sebou, když nahlédla dovnitř na krále. Jeho krk byl ohnutý v nepřirozeném úhlu a krev na jeho hrudi se barvila do rezavě hnědé. Lu Xin nenáviděla krále, když byl naživu. Luce věděla, že slzy které vyplakala, když sem přišla nebyly slzy smutku, ale strachu, co by se stalo s její láskou. S De. Do doby před třemi týdny žila Lu Xin u své rodiny na farmě u břehu řeky Huan. Jednoho slunečné odpoledne projížděl král na svém voze jejím krajem a zahlédl Lu Xin, jak se stará o úrodu. Rozhodl se, že jí chce mít. Další den přišli dva milicionáři k nim domů. Musela opustit svou rodinu a svůj domov. Musela opustit De. Hezkého mladého rybáře z vedlejší vesnice.

Před tím, než si jí předvolal král, jí De ukázal, jak se chytají ryby pomocí páru kormoránů. Kousek provazu se jim uvázal volně kolem krku tak, aby mohli chytit do úst několik ryb, ale nespolkli je. Sledovala, jak De lovil ryby ze zobáků legračních ptáků. Lu Xin se do něj zamilovala. A hned příští ráno se s ním musela rozloučit. Navždy.

Nebo si to alespoň myslela.

Bylo to už devatenáct západů slunce, kdy Lu xin viděla De naposledy. Pak jí přišel svitek z domova se špatnou zprávou: De a pár dalších kluků z okolních farm utekly a vstoupili do povstalecké armády. Bylo to těsně před tím, než královi muži vyrabovali vesnici a hledali dezertéry.

Když by našli krále mrtvého, muži Shang by s Lu Xin neměli žádné slitování. Ona by už nikdy nenašla De. Nikdy by se nesešla s Danielem.

Pokud tedy královská rada zjistí, že je jejich král mrtev.

Šatní skříň byla nacpaná barevnými, exotickými oděvy, ale jeden objekt jí zaujal. Velká zakřivená helma. Byla těžká, vyrobená převážně z tlustých kožených řemínků sešitými k sobě pevnými švy. Nahoře byla hladná bronzová deska s ozdobným drakem chrlícím oheň, vyřezaným do kovu. Drak byl zvíře v zodiaku roku, kdy se narodil král.

Bill k ní přiletěl. "Co to děláš s královou helmou?"

Luce si dala helmu na hlavu a strčila si černé vlasy dovnitř. Pak otevřela i druhé dveře skříně. Byla nadšená, ale zároveň i nervózní z toho co našla.

"Totéž, co dělám s jeho brněním," řekla a vzala si těžkou spleť kůže do náručí. Oblékla si pár širokých kožených kalhot a tlustou koženou tuniku, pár kožených rukavic, a bot, které jí byly až příliš velké, ale i tak odvedli svojí práci. Pak si navlékla bronzový kryt na hruď, který byl vyrobený z překrývajících se kovových destiček. Ten samý černý, oheň chrlící drak, byl vyšitý na přední straně haleny. Bylo těžké uvěřit, že někdo mohl ve válce bojovat i pod tíhou těchhle šatů, ale Lu xin věděla, že král ve skutečnosti nebojoval. Jen vedl od svého sídla až na bitevní pole svou armádu.

"Není čas si hrát na módní přehlídku!" Bill do ní bodl prst s drápem. "Nemůžeš tam jít takhle."

"Proč ne? Sedí mi to. Skoro." Ohrnula si nahoře kalhoty, a pevně přes ně zavázala pásek. V blízkosti umyvadla našla hrubé zrcadlo z leštěného plechu uvnitř bambusového rámu.

V odraze byl obličej Lu Xin zakrytý silnou bronzovou deskou přilby. Její tělo v kožené zbroji vypadalo objemně a silně. Luce vyšla ven z šatny zpátky do ložnice.

"Počkej!" zakřičel za ní Bill. "Co jim chceš říct o králi?"

Luce se obrátila k Billovi a zvedla těžkou koženou kuklu tak, aby viděl její oči. "Já jsem teď král."

Bill zamrkal a pro jednou se jí nepokusil zastavit.

Luce projela vlna síly. Uvědomila si, že maskovat se jako hlava armády bylo přesně to, co by udělala Lu Xin. Musela se stát vojákem, protože De byl někde na frontě v téhle bitvě. A ona tohle udělala, aby ho našla.

Ozvalo se další bušení na dveře. "Králi Shang, armáda Zhou postupuje. Musíme vás pořádat o vaši přítomnost!"

"Mám takový dojem, že k vám někdo mluví, Králi Shang." Billův hlas se změnil. Byl hluboký, drsný a prohnal se místností tak prudce, že se Luce lekla. Ale neotočila se, aby se na něj podívala. Vzala za těžkou bronzovou kliku a otevřela silné bambusové dveře.

Tři muži v nádherném červeno žlutém bojovém rouchu ji úzkostlivě pozdravili. Luce okamžitě poznala tři královy nejbližší rádce: Hu, s malými zuby a zúženýma zažloutlýma očima. Cui, nejvyšší z nich, s širokými rameny a očima daleko od sebe. A Huang, nejmladší a nejmilejší z celé rady.

"Král už je oblečený do války," řekl Huang a díval se za Luce tázavě do prázdného pokoje. "Král vypadá ... jinak."

Luce ztuhla. Co by na to měla říct? Nikdy neslyšela hlas mrtvého krále, a navíc byla vážně špatná v napodobování.

"Ano." Hu souhlasil s Huang. "Dobře si odpočinul."

Po hlubokém úlevném výdechu Luce strnule přikývla a dala pozor, aby jí helma nespadla z hlavy. Tři muži pokynuli králi -na Luce- aby šla do mramorového sálu. Hunag a Hu si stoupli po jejích stranách a tlumeně si povídali o smutném stavu morálky armády. Cui šel přímo za Luce, což jí bylo trochu nepříjemné.

Palác byl nekonečný - vysoké stropy, všechny zářící bíle, stejné nefritové a onyxové sochy na každém kroku, stejná bambusová rámy zrcadel na každé stěně. Když konečně přešli přes poslední práh a vstoupili do šedého rána, Luce si všimla červeného válečného vozu a málem se jí z toho podlomila kolena.

Musela v tomhle životě najít Daniela, ale děsila se jít do bitvy.

Na voze se královští členové rady uklonili a políbili ji na rukavici. Byla vděčná za kožené rukavice, ale rychle a vystrašeně se z jejich doteku odtáhla, aby se náhodou neprozradila. Huang jí podal dlouhé kopí s dřevěnou rukojetí a zakřivenou špičkou několik centimetrů od jeho konce. "Vaše halapartna, Vaše Výsosti."

Mále upustila tuhle těžkou věc.

"Odvezou vás na vyhlídku nad frontu," řekl. "Pojedeme za vámi a setkáme se tam s vámi i s kavalérií."

Luce se obrátila k vozu. Byla to v podstatě dřevěná deska na dlouhé nápravě, kterou spojovali dvě velká dřevěná kola. Táhly ho dva obrovští černí koně. Kočár byl vyrobený z lesklého červeného dřeva a měl dostatek prostoru, aby tam mohli stát nebo sedět tři lidi. Kožená stříška a závěsy mohly být odstraněny během bitvy, ale teď byly pověšené, což cestujícím poskytovalo alespoň trochu soukromí.

Luce vylezla na kočár, prošla závěsy a posadila se. Vevnitř to bylo čalouněné kůží tygra. Kočí s tenkým knírkem vzal otěže a další voják se sklopenýma očima se vyšplhal nahoru a stoupnul i po jejím boku. Po prásknutí bičem se koně dali do svalu a ona cítila, jak se kola pod ní začala otáčet.

Když projížděli kolem vysokých, strohých bran paláce, slunce pronikalo skrz mlhu a ukázalo jí velkou rozlohu zemědělské zelené půdy na západě. Země byla krásná, ale Luce byla tak nervózní, že to nedovedla pořádně ocenit.

"Bille?" zašeptala. "Pomůžeš mi?" Žádná odpověď. "Bille?"

Odhrnula trochu záclonu a podívala se ven. To ale jen přitáhlo pozornost vojáka se sklopenýma očima, který dělal během cesty královi bodyguarda. "Vaše Veličenstvo, prosím, pro Vaši bezpečnost na tom musím trvat." Ukázal na Luce, aby od okna odstoupila.

Luce zasténala a opřela se o polstrované sedadlo vozu. Dlážděné ulice města musely skončit, protože cesta tady byla uvěřitelně hrbolatá. Luce sebou na sedadle házela a měla pocit, jako kdyby byla na dřevěné horské dráze. Prsty svírala plyšovou srst kůže tygra.

Bill nechtěl, aby tohle udělala. Dával jí lekci tím, že se na ní vykašlal teď, když jo nejvíc potřebovala?

Kolena jí o sebe praštila pokaždé, když byl na cestě nějaký hrbolek. Neměla absolutně žádnou představu, jak najde De. Nechají jí královské stráže rozhlédnout se po okolí a jak blízko jí pustí k frontě?

Ale pak-

Jednou, před několika tisíci lety její minulé já sedělo v tomhle voze. Byla přestrojená za zesnulého krále. Luce to cítila - i když se nemohl spojit se svým minulým já tak věděla, že tohle bylo místo, kde Lu Xin právě teď měla být.

A zvládla to bez pomoci nějakého zvláštního tvrdohlavého chrliče. A to bylo důležitější, než všechny poznatky, které zatím na své cestě posbírala. Viděla, jak se jí Daniel v Chichén Itzá ukázal ve své pravé podobě. V Londýně byla svědkem a konečně pochopila hloubku jeho prokletí. Viděla jeho pokus o sebevraždu v Tibetu. Zachránil jí od příšerného života ve Versailles. Pozorovala ho, jak se snažil prospat smutek v Prusku, a jak byl ve spánku neklidný, jako kdyby byl pod vlivem nějaké kletby. Viděla, jak se do ní v Helstonu zamiloval, i když byla arogantní a nedospělá. V Miláně se dotkla jizvy po jeho křídlech a pochopila, že se kvůli ní vzdal Nebe. Viděla zmučený výraz v jeho očích, když jí ztratil v Moskvě. Jak se znovu a znovu trápil.

Luce mu to dlužila. Musela najít nějaký způsob, jak zlomit to prokletí.

Chariot s trhnutím zastavil a Luce to téměř odhodilo z jejího místa. Venku se ozvalo bouřlivé bušení kopyt koní, což bylo divné, protože královský vůz stál na místě.

Venku někdo byl.

Luce slyšela kovové zvuky mečů narážejících do sebe a pak dlouhý a bolestivý výkřik. Vůz sebou drsně škubnul. Něco těžkého spadlo na zem. Ozvalo se víc střetů mečů, víc sténání, krutých výkřiků a dalších úderů, když něco padalo k zemi. Třesoucíma se rukama Luce odhrnula kousek kožené záclony a viděla mrtvé vojáky válející se v kaluži krve pod nimi.

Královský vůz byl přepaden.

Jeden z povstalců před ní odhrnul záclony. Cizí bojovník pozvedl meč. Luce si nemohla pomoct a zakřičela.

Meč ve vzduchu zaváhal. Luce zaplavil ten nejteplejší pocit, koloval jí v žilách, uklidnil jí nervy a zpomalil tlukot jejího srdce.

Ten bojovník na voze byl De.

Jeho kožená helma mu skrývala vlasy dlouhé až po ramena, ale jeho tvář byla nezakrytá. Byl nádherný. Jeho fialové oči kontrastovali s jeho jasnou olivovou pletí. Vypadal zmateně, ale zároveň i plný naděje. Meč měl pořád natažený, ale držel ho nejistě, jako kdyby tušil, že by ho neměl použít. Luce si rychle sundala helmu z hlavy a hodila jí na sedadlo.

Její tmavé vlasy spadly dolů. Pak si sundala svůj bronzový krunýř. Vidění měla rozostřené, když se jí oči zalily slzami.

"Lu Xin?" De jí vzal pevně do náruče. Opřel si nos o ten její a ona si položila tvář na tu jeho. Měla pocit tepla a bezpečí. Zdálo se, že se nemůže přestat usmívat. Zvedla hlavu a políbila ho na krásné křivky jeho rtů. Vrátil jí vášnivě její polibek a Luce si užívala každý krásný okamžik. Cítila proti sobě váhu jeho těla. Toužila, aby mezi nimi nebylo tolik těžkého brnění. "Ty jsi ten poslední člověk, kterého jsem čekal, že uvidím," řekl De tiše.

"Mohla bych ti říct totéž," řekla. "Co tady děláš?"

"Když jsem se spojil s rebely Zhou, slíbil jsem si, že zabiju krále a dostanu tě nazpátek." "Král je - ach, na tom už nezáleží," zašeptala Luce. Líbala ho na tváře a na oční víčka. Pevně ho držela kolem krku.

"Na ničem nezáleží," řekl De "Jen na tom, že jsem s tebou."

Luce si vzpomněla na záři v Chichén Itzá. Když ho viděla v těch dalších životech, místech a časech, které byly tak daleko od jejího domova, pokaždé si jen potvrdila, jak moc ho miluje. Pouto mezi nimi bylo nerozbitné. Bylo to jasné ze způsobu, jakým se na sebe dívali. Jak si mohli část navzájem myšlenky. Jak měli, když byli spolu pocit, že jsou konečně celí.

Ale jak mohla zapomenout na prokletí, které trvalo už věky? A na to, že byla na cestě zničit ho? Byla až příliš daleko na to, aby zapomněla, že je na cestě k tomu, aby byla skutečně s Danielem hodně překážek. Každý život ji něco naučil. Tenhle život bude mít určitě taky nějaké poselství. Kdyby jen věděla, kde ho hledat.

"Věděli jsme, že králova jízda dorazí sem dolů," řekl De. "Povstalci měli v plánu přepadnout jí."

"Jsou na cestě," řekla Luce, když si vzpomněla na slova Huanga. "Budou tu každou chvíli." De přikývl. "A až se sem dostanou, budou po mě rebelové chtít, abych bojoval."

Luce sebou trhla. Byla s Danielem už dvakrát, když se intenzivně připravoval na bitvu a pokaždé to vedlo k něčemu, co už nikdy nechtěla vidět. "Co mám dělat, zatímco ty budeš-" "Já nejdu do bitvy, Lu Xin."

"Cože?"

"Tohle není naše válka. Nikdy nebyla. Můžeme tu zůstat a bojovat za jiné lidi nebo můžeme dělat to, co děláme už dlouho a vybrat si sebe před vším ostatním. Chápeš, co tím myslím?" "Ano," zašeptala. Lu Xin neznala hlubší význam těchhle slov, ale Luce si byla jistá, že pochopila. Daniel ji miloval a ona milovala jeho a rozhodli se být spolu.

"Nenechají nás jen tak odejít. Rebelové mě zabijí za to, že jsem dezertoval." Dal jí na hlavu helmu. "Budeme se muset probojovat ven."

"Cože?" zašeptala. "Nemůžu bojovat. Sotva tu věc zvednu." Ukázala na halapartnu. "Nemůžu-"

"Ano," řekl a dal na to slovo velký důraz. "Můžeš."

Přeprava se naplnila světlem. Na okamžik si Luce myslela, že to byl okamžik, kdy se její tělo vznítilo, a že Lu Xin zemře a její duše bude vyhoštěná do stínů.

Ale to se nestalo. Záře šla z hrudi De. Bylo to světlo Danielovi duše. Nebyla tak silná, ani tak zářivá, jako u Mayského obětiště, ale stejně to bylo úžasné. Luce to připomnělo záři její vlastní duše, když poprvé uviděla Lu Xin. Možná, že se doopravdy naučila vidět svět takový, jaký byl. Možná, že se konečně zbavila iluzí.

"Dobře," řekla a dala si dlouhé vlasy dovnitř přilby. "Tak jdeme."

Rozhrnuli závěsy uvnitř vozu. Před nimi byli rebelové na koních. Bylo jich tak dvacet a čekali u okraje hory asi padesát stop od vozu krále. Měli na sobě jednoduché rolnické oblečení. Hnědé kalhoty a hrubé, špinavé košile. Na jejich štítech bylo znamení krysy. Symbol armády Zhou. Všichni se dívali na De, jestli splnil svůj úkol.

Z údolí se ozvalo hřmění stovek koní. Luce pochopila, že tam jela armáda Shang, která žíznila po krvi. Slyšela je zpívat staré válečné písně, které Lu Xin znala už od té doby, kdy se naučila mluvit. A někde za nimi byl Huang a zbytek soukromých vojáků krále, kteří byli na cestě na plánované setkání s kavalerií. Jeli do krveprolití a Luce a De museli utéct předtím, než to všechno vypukne.

"Následuj mě," zamumlal De. "Zamíříme do hor na západ tak daleko od téhle bitvy, jak nás naši koně dokážou odvést."

Odříznul jednoho koně, který táhnul vůz a dotáhnul k němu Luce. Kůň byl ohromný, černý jako uhlí s bílou skvrnou ve tvaru diamantu na hrudi. De pomohl Luce do sedla. V jedné ruce měl královu halapartnu a v té druhé kuši. Luce se nikdy ve svém životě kuše nedotkla, natož aby z ní vystřelila. A Lu Xin ji použila jenom jednou, aby odehnala rysa od kolébky její malé sestřičky. Luce vzala do rukou kuš a věděla, že kdyby došlo na nejhorší, dokázala by z ní vystřelit.

De se usmál jejímu výběru zbraně a hvízdl na svého koně. Krásná žíhaná klisna přiklusala k nim. Skočil jí na hřbet.

"De! Co to děláš?" zavolal na něj polekaný hlas z řady koní. "Měls zabít krále! Ne ho doprovázet na jednom z našich koní!"

"Ano! Zabít krále!" zařvali na něj další naštvané hlasy.

"Král je mrtev!" zakřičela Luce a umlčela vojáky. Ženský hlas za helmou je všechny donutil překvapeně zavzdychat. Ztuhle stáli a nevěděli, jestli mají pozvednout zbraně.

De přijel na svém koni blíž k Luce. Vzal ji za ruku. Jeho dotek byl teplejší, silnější a mnohem víc uklidňující, než kdy jindy.

"Ať se stane cokoliv, miluju tě. Naše láska pro mě znamená všechno." "I pro mě," zašeptala Luce.

De ze sebe vydal bojový pokřik a jejich koně se rozběhli v šíleném tempu. Kuše jí skoro vyklouzla z ruky, když se Luce naklonila dopředu, aby vzala do ruky otěže.

Pak rebelové vykřikli: "Zrádci!"

"Lu Xin!" De zakřičel hlasem tak vysokým, že se měnil v jekot. "Jeď!" Zvedl ruku vysoko nahoru, směrem do kopců.

Její kůň cválal tak rychle, že bylo těžké vidět jasně krajinu před ní. Svět svištěl kolem ní. Rebelové se řítili za nimi a kopyta koní byla tak hlasité, že to připomínalo nekonečně zemětřesení.

Dokud De s jeho halapartnou nedostihnul rebel, Luce úplně zapomněla na kuši v její ruce. Teď ji bez námahy zvedla. Stále sice nevěděla jak ji používat, ale věděla, že zabije každého, kdo se pokusí ublížit De.

Teď.

Vystřelila šíp. Šokovalo jí, že rebela trefila a ten mrtvý spadnul z koně. Zhroutil se do oblaku prachu. Dívala se zpátky v hrůze na mrtvého muže s šípem v hrudi, který ležel na zemi. "Pokračuj!" zakřičel na ní De.

Těžce polkla a nechala svého koně, aby jí vedl. Něco se dělo. Najednou se v sedle cítila lehčí, jako kdyby jí najednou gravitace stála míň energie. Jako kdyby víra, kterou v ní De měl, nutila to zvládnout. Mohlo se to povést. Mohla s ním utéct.

Dala do kuše další šíp a vystřelila. A pak znovu a znovu. Nemířila na nikoho určitého. Jen se bránila. Ale bylo tam tolik vojáků, že byla brzy bez šípů- Už měla jen dva.

"De!" vykřikla.

Byl skoro pryč ze svého sedla. Použil sekeru, a tvrdě srazil k zemi vojáka Shang. De neměl rozevřená křídla, ale taky se zdálo, že byl lehčí, než vzduch a nebezpečně smrtící. Daniel zabil čistě několik nepřátel. Jejich smrt byla okamžitá a tak bezbolestná, jak to jen bylo možné. "De!" vykřikla hlasitěji.

Při zvuku jejího hlasu prudce zvedl hlavu. Luce se nadzvedla nad sedlo, aby mu ukázala svoje skoro prázdné pouzdro na šípy. Hodil jí zahnutý meč.

Chytila ho za rukojeť. Přišel jí v ruce tak nějak zvláštně přirozený. Pak si vzpomněla na lekci šermu, kterou měla na Shoreline. Ve svém úplně prvním zápase porazila Lilith, pruderní, krutou spolužačku, která šermovala celý život. Jistě, že by to mohla zvládnout znovu.

V tu chvíli bojovník seskočil ze svého koně, na toho jejího. Z jeho náhlé váhy kůň klopýtnul a Luce zaječela. Ale o chvíli později měl proříznuté hrdlo a ostří jejího meče halila čerstvá krev. Ucítila v hrudi teplo. Celé její tělo bylo víc a víc žhavější. Vyrazila vpřed. Donutila koně klusat tak rychle, jak jen mohl. Zrychlovala a zrychlovala dokud-

Svět nezbledl.

Pak se ponořil do temnoty.

Nakonec byly všude kolem ní zářivé barvy.

Zvedla ruku, aby zablokovala to bodavé světlo, ale to nepřicházelo z ní. Její kůň stále cválal pod ní. V zatnuté pěsti pořád svírala meč. Stále sekala vlevo a vpravo, do krků a hrudníku. Nepřátelé jí padali k nohám.

Ale Luce už tam nebyla. Její mysl napadaly nepokojné vize, které museli patřit Lu Xin a další, které nemohly patřit Lu Xin.

Viděla Daniela, jak se nad ní vznášel v prostém selském oblečení ... ale o chvilku později před ní stál s odhaleným hrudníkem s dlouhými blond vlasy ... a najednou měl na sobě rytířskou helmu a zvedl její hledí, aby jí mohl políbit na ústa ... ale než to stačil udělal, přesunul se do současnosti. Byl to Daniel, kterého nechala v zahradě její rodičů v Thunderboltu, když vstoupila do Vyhlašovatele.

Uvědomila si, že to byl Daniel, kterého celou tu dobu hledala. Natáhla se k němu, zavolala na něj jménem, ale pak se zase změnil. A znovu. Viděla víc Danielů, než si kdy myslela, že bude možné. Každý z nich byl ještě hezčí, než ten před ním. Představy se do sebe složily jako obrovská harmonika. Každá vzpomínka na něj se nakláněla a měnila se ve světle oblohy za ním. Jiný nos, jiná čelist, barva jeho kůže, tvar rtů, všechno bylo rozostřené a postupně se měnilo. Všechno, kromě očí.

Jeho fialové oči zůstali vždycky stejné. Pronásledovaly ji. Skrývaly něco strašného. Něco, čemu nerozuměla. Něco, čemu nechtěla rozumět.

Strach?

Děs v očích Daniel bal tak intenzivní. Luce se chtěla odtrhnout od jejich krásy. Co by asi někomu tak silnému jako byl Daniel, mohlo nahnat strach?

Existovala jen jedna věc: Luce umírala.

Znovu a znovu zažívala montáž jejích smrtí. Takhle vypadaly oči Daniela pokaždé těsně předtím, než její život skončil v plamenech. Viděla u něj ten strach už dřív. Nenáviděla ho, protože to vždycky znamenalo, že jejich čas skončil. Viděla to v každé z jeho tváří. Strach tam byl v každém čase a na každém místě. Najednou jí to došlo:

Nebál se o ní proto, že by šla do temnoty a znovu zemřela. Neměl strach, že by jí to mohlo způsobit bolest.

Daniel se bál jí.

"Lu Xin," zavolal na ní jeho hlas z bitevního pole. Viděla ho přes mlžný opar svých představ. Byl jediný, co viděla jasně, protože všechno okolo ní zářilo překvapivě bíle. A všechno uvnitř ní taky. Byla její láska k Danielovi to, proč vždycky shořela? Byla to její vášeň a ne jeho, která jí pokaždé zničila?

"Ne!" Natáhl ruku k té její. Ale bylo příliš pozdě.

...

Hlava jí bolela. Nechtěla otevřít oči.

Bill se vrátil, podlaha byla chladná a Luce byla obklopená tmou. Někde v dálce hučel vodopád a mrholil jí na tváře, po kterých stékaly hořké slzy.

"Takže jsi po tom všem v pořádku," řekl.

"Nemusíš znít tak zklamaně," řekla Luce. "Jak mi vysvětlíš tvoje zmizení?"

"Nemůžu ti to vysvětlit." Bill natáhl ruku ke rtům a přejel si přes ně, jako kdyby je zapínal na zip.

"Proč ne?" "To je osobní."

"Jde o Daniela?" zeptala se. "Je to kvůli tomu, že by tě viděl? A je tu snad nějaký důvod proč nechceš aby věděl, že mi pomáháš?"

Bill si odfrkl. "Ty nejsi moje jediná práce, Luce. Mám v rybníku i jiné rybky. Kromě toho, v poslední době už vypadáš celkem nezávisle. Možná je čas ukončit naše malé spojenectví a sundat ti moje trenérská pomocná kolečka. K čemu mě sakra ještě potřebuješ?"

Luce byla příliš vyčerpaná na to podlézat mu a příliš ohromená tím, co právě viděla. "Je to beznadějné."

Billa opustil všechen vztek stejně rychle, jako když se vzduch upouští z balónu. "Jak to myslíš?"

"Když umírám, není to kvůli ničemu, co dělá Daniel. Je to kvůli tomu, co se děje ve mně. Možná, že jeho láska to všechno přináší - ale je to moje vina. Musí to být součást prokletí, ale já nemám ani ponětí, co to znamená. Všechno co vím je, že když se mu podívám do očí před tím, než zemřu, je to vždycky stejné."

Naklonil hlavu. "Zatím."

"Je kvůli mně smutný mnohem víc, než šťastný," řekla. "Pokud se mě nevzdá on, pak to udělám já. Už mu to nemůžu dál dělat." Sklopila si hlavu do dlaní.

"Luce?" Bill si jí sednul na klín. Byla tu ta zvláštní něha, kterou jí ukázal, když se poprvé potkali. "Chceš konečně skončit tuhle nekonečnou šarádu? Kvůli Danielovi?"

Luce vzhlédla a utřela si oči. "Chceš tím říct, že si tím už nebude muset projít znovu? Je tu něco, co bych mohla udělat?"

"Když si opět vezmeš na sebe tělo jednoho z tvých nejstarších těl, v každém tvém životě je jeden moment, těsně předtím, než zemřeš, kde se tvoje duše a dvě těla -minulost a současnost- rozdělí od sebe. Stává se to jen na zlomek okamžiku."

Luce přimhouřila oči. "Myslím, že jsem to cítila. V okamžiku, kdy mi došlo, že umřu. Je to těsně předtím, než se to skutečně stane?"

"Přesně tak. Má to co dělat s tím, že se dva tvoje životy propojily dohromady. V tomhle zlomku okamžiku je možnost, jak rozštěpit tvou prokletou duši od tvého současného těla. Je to něco jako osvobození tvojí duše. Určitě by to ukončilo tvoje reinkarnace i tvoje tíživé prokletí."

"Ale já jsem si myslela, že na konci celého cyklu reinkarnací se už nevrátím. Kvůli té věci s křtem. Protože jsem nikdy-"

"Na tom vůbec nezáleží. Stále skáčeš v čase, abys viděla svou reinkarnaci na úplném začátku. Jakmile se vrátíš do současnosti, stále můžeš v každém momentě zemřít kvůli-"

"Mé lásce k Danielovi."

"Jo, něco takového," řekl Bill. "Ehm. Teda jenom, pokud nezlomíš pouto s tvojí minulostí." "Takže se odštěpím od své minulosti a ona zemře jako vždycky-"

"A ty budeš vyhozená z jejího těla stejně jako vždycky předtím, když jsi nechala zemřít svojí duši. A tělo se vrátí do" -šťouchnul jí do ramene- "téhle schránky - která bude mít možnost žít mimo kletbu, co nad vámi visí už od počátku věků."

"Žádné další umírání?"

"Ne, pokud neskočíš z budovy nebo si nesedneš do auta s vrahem nebo se nepředávkuješ Unisomem nebo-"

"Chápu," přerušila ho. "Ale není to jako" -snažila se zklidnit svůj hlas- "není to jako, kdyby mě Daniel políbil a já bych ... nebo-"

"Tady vůbec nezáleží na Danielovi. Ať už udělá cokoliv." Bill se na ní dlouze zadíval. "Už k němu nebudeš ničím přitahovaná. Můžeš jít prostě dál. Pravděpodobně najdeš nějakou nudnou lásku a budete mít spolu dvanáct děti."

"Ne."

"Ty i Daniel budete volní. Zničíš prokletí, které oba nenávidíte. Budeš volná. Slyšíš to? Můžeš prostě jít dál a být šťastná. Nechceš, aby byl Daniel šťastný?"

"Ale Daniel a já-"

"Ty a Daniel nebudete vůbec nic. Je to prostě tvrdá realita. Jasný? Ok? Ale přemýšlej o tom: už mu přece nechceš dál ubližovat. Musíš dospět, Luce. V životě je toho mnohem víc, než jen vášeň dospívající holky."

Luce otevřela ústa, ale nechtěla slyšet, její zlomený hlas. Život bez Daniela byl nepředstavitelný. Ale to bylo i to vrátit se do jejího současného života a snažit se být s Danielem, když by mohla každou chvíli zemřít. Bylo tak těžké najít nějaký způsob, jak zlomit tohle prokletí. Řešení jí stále unikalo. Ale možná, že tohle byl způsob. Teď to znělo hrozně, ale kdyby se vrátila do svého současného života a ani Daniela neznala, nechyběl by jí. A ona by nechyběla jemu. Možná, že by to tak bylo lepší. Pro ně oba.

Ale ne. Byli spřízněné duše. A Daniel přinesl do jejího života mnohem víc, než jenom svou lásku. Arriane, Rolanda a Gabbe. I Cama. Bylo toho tolik, co jí o ní naučili - co vlastně chce, co nechce a jak se postavit na vlastní nohy. Vyrostla a stala se lepším člověkem. Bez Daniela by nikdy nešla na Shoreline a nenašla tam opravdové přátele Shelby a Milese. Šla by vůbec na Sword&Cross? Kde by vlastně vůbec byla? A kdo by byla?

Mohla by být bez něj jednou šťastnější? Zamilovat se do někoho jiného? Nemohla snést pomyšlení na to. Život bez Daniela by byl bezbarvý a pochmurný, až na jednu dobrou věc, která Luce stále nutila zabývat se tímhle řešením: Co kdyby mu už nikdy neublížila? "Řekněme, že bych si to chtěla ještě promyslet." Luce mluvila sotva slabým šepotem. "Jen to ještě zvážit. Jak by to vlastně fungovalo?"

Bill sáhl za sebe a pomalu vyndal něco dlouhého a stříbrného, z malého, černého pouzdra na zádech. Nikdy předtím, si toho nevšimla. Natáhl k ní plochý stříbrný šíp, který okamžitě poznala.

Pak se usmál. "Už jsi někdy viděla hvězdnou střelu?"

kapitola 18 ŠPATNÝ NÁVOD

Jeruzalém, Izrael - 27 NISSAN 2760

"Takže ty vlastně ve skutečnosti nejsi ten špatnej chlápek?" zeptala se Shelby Daniela.

Seděli na zeleném břehu staré řeky v Jeruzalémě. Sledovali horizont, kde se právě rozešli dva padlí andělé. Na nebi, kudy letěl Cam, bylo ještě jemné zlaté světlo. Vzduch tu byl cítit trochu jako shnilá vejce.

"Samozřejmě, že nejsem." Daniel ponořil ruku do chladné vody. Jeho křídla i duše pořád pálily z toho, jak před chvíli znovu sledoval Camův výběr. Zdálo se, že to pro něj bylo tak jednoduché. Tak lehké a až příliš rychlé. A to všechno kvůli jednomu zlomenému srdci. "Jenže když Luce zjistila, že jste ty a Cam navázali spolu příměří a pak po ní vystřelil. Nikdo z nás to nemohl pochopit." Shelby se podívala na Milese pro potvrzení. "Nebo jo?"

"Mysleli jsme, že před ní něco skrýváš." Miles si sundal kšiltovku a dal si hlavu do dlaní. "Všichni jsme věděli, že Cam by měl být čisté zlo."

Shelby si žmoulala prsty. "Všechno to syčení! A nespravedlnost! a tak podobně."

"Jen málo duší je úplně čistých," řekl Daniel, "v Nebi, v Pekle nebo na Zemi." Otočil se a podíval se vysoko na východní oblohu, kde hledal nějaký náznak stříbrného prachu v místě, kudy odletěl Dani. Nebylo tam nic.

"Promiň," řekla Shelby, "ale je tak divné na vás dva myslet jako na bratry." "Na jednom místě jsme byli všichni rodina."

"Jo, ale to už bylo hodně let zpátky."

"Myslíš, že když něco bylo před pár tisíci lety, že to vydrží stejné po celou dobu." Daniel zavrtěl hlavou. "Všechno je v pohybu. Byl jsem s Camem při úsvitu časů a budu s ním až do konce času."

Shelby nevěřícně vystřelila obočí nahoru. "Myslíš si, že se Cam vrátí? Jako že znovu zvolí stranu světla?"

Daniel se postavil. "Nic není pořád stejné." "A co tvoje láska k Luce?" zeptal se Miles.

Daniela zamrazilo. "I ta se mění. Po téhle zkušenosti bude Luce jiná. Jen doufám, že ..." Podíval se na Milese, který pořád seděl na břehu. Daniel si uvědomil, že není pravda, že by Milese nenáviděl. Tím svým nedbalým, hloupým způsobem se ti Nephilimové jen snažili pomoct.

Poprvé mohl Daniel popravdě říct, že už nepotřeboval pomoc. Dostal veškerou pomoc, kterou potřeboval od svých minulých já. Teď byl konečně připravený dohnat Luce. Tak proč tu pořád stojí? "Je čas, abyste vy dva šli domů," řekl a pomohl Shelby a pak Milesovi na nohy. "Ne," řekla Shelby a dala Milesovi ruku. Ten jí stisknul. "Máme spolu dohodu. Nevrátíme se, dokud nebudeme určitě vědět, že je-"

"Nebude to trvat dlouho," řekl Daniel. "Myslím, že vím, kde jí mám hledat. A to není místo, kam byste vy dva mohli jít."

"Tak pojď, Shel." Miles už pomalu volal k břehu stíny od olivovníku. Sloučil je k sobě a nechal je vířit mu v ruce. Pak si s nimi chvíli hrál, jako kdyby hnětl hlínu na hrnčířském kruhu. Pak se ale Vyhlašovatel stal tvárným a on ho vytvaroval do pozoruhodně velkého černého portálu. Stiskem ho otevřel a pokynul Shelby, aby šla jako první.

"Začínáš v tom být dobrý." Daniel si přivolal vlastního Vyhlašovatele ze stínu vlastního těla. Ten se před ním třásl.

Vzhledem k tomu, že Nephilimové tady nebyly kvůli jejich předchozí minulosti, budou muset přeskakovat z Vyhlašovatele do Vyhlašovatele, aby se dostali zpátky do své doby. Bylo to obtížné a Daniel by jim neměl závidět jejich cestu, ale přece jen jim to záviděl. Šli totiž domů. "Danieli." Shelby vystrčila hlavu z Vyhlašovatele. Její tělo vypadalo zdeformované přes matné stíny. "Hodně štěstí."

Zamávala mu a pak mu zamával i Miles, když procházeli skrz. Stín se zavřel těsně předtím, než zmizeli.

Daniel to už ale neviděl. Byl pryč.

...

Do kůže se mu zakousl chladný vítr.

Řítil se dopředu rychleji, než kdy předtím. Zpátky na místo a do doby, kam by ho nikdy nenapadlo, že se někdy vrátí.

"Ahoj," ozvalo se. Bylo to chraplavý a tupý hlas. Danielovi se zdálo, že zazněl přímo vedle něj. "Zpomal, ano?"

Daniel couvl od zvuku. "Kdo jsi?" Křičel do nepropustné temnoty. "Ukaž se."

Když se před ním nic neobjevilo, Daniel rozevřel svá vlnící se bílá křídla - tak, aby se mohl postavit čelem vetřelci v jeho Vyhlašovateli, který ho chtěl zpomalit. Křídla osvítila Vyhlašovatele svojí září a Daniel cítil, jak v něm trošku kleslo napětí. Rozevřel křídla nejvíc, jak mohl. Vyplnili celou šířku tunelu. Jeho úzké konce byly citlivé na dotek, takže když se otřel o vlhké stěny Vyhlašovatele, udělalo se Danielovi zle od žaludku. Měl pocit klaustrofobie.

Ve tmě předním se pomalu rýsovala postava.

Nejdřív uviděl křídla: byla malá a pavučinově tenká. Pak se jeho tělo vnořilo do světla natolik, že Daniel uviděl malého, bledého anděla, který s ním sdílel jeho Vyhlašovatele. Daniel ho neznal. Andělovi rysy byly jemné a nevinné. Vypadal jako dítě. Ve stísněném tunelu mu vítr do očí sfouknul jeho jemné blond vlasy. Daniel impulzivně trochu ucouvl křídly. Vypadal tak mladě, ale nejspíš byl tak stejně starý jako on.

"Kdo jsi?" zeptal se Daniel znovu. "Jak ses sem dostal? Jsi jeden z Vah?"

"Ano." Navzdory jeho nevinnému, dětskému vzhledu, měl anděl hluboký hlas a drsný jako štěrk. Sáhl si za záda a Daniela napadlo, že tam něco schovává - možná byla tohle jen jeho past- ale anděl se jen otočil a odhalil mu jizvy na krku. Sedm zlatých značek Vah. "Jsem jeden z nich." Hlas měl hrubý. "Rád bych si s tebou promluvil."

Daniel zaskřípal zuby. Váhy přece musely vědět, že neměl respekt k nim, ani k jejich všetečným povinnostem. Ale nezáleželo na tom, jak moc nenáviděl jejich výstřední chování, kterým se vždycky snažily donutit padlého vybrat si jednu stranu: ještě k tomu musel ctít jejich přání. Něco na tomhle všem bylo divného, ale kdo jiný než člen Vah, by mohl najít cestu do jeho Vyhlašovatele? "Spěchám."

Anděl kývnul hlavou, jako kdyby to věděl. "Hledáš Lucindu?" "Ano," vyhrkl Daniel. "Já - já nepotřebuju pomoc."

"Potřebuješ." Anděl na něj kývl. "Minul jsi svůj východ." Kývnul k místu za ním, kudy Daniel před chvílí prošel. "Je to tam."

"Ne-"

"Ano." Anděl se usmál a ukázal řadu drobných zubů. "Čekáme a sledujeme. Vidíme, kdo cestuje Vyhlašovateli a kam jdou."

"Nevěděl jsem, že fízlování ve Vyhlašovatelích padá pod pravomoci Vah."

"Je toho ještě hodně, co nevíš. Díky našemu sledování, jsme zachytili stopu jejího průchodu. Právě teď je na cestě tam. Musíš jít za ní."

Daniel ztuhl. Váhy sledovaly jen cestování andělů Vyhlašovateli. Bylo možné, že viděli taky cestu Luce. "Proč mi pomáháš jí najít?"

"Ach, Danieli." Anděl se zamračil. "Lucinda je součástí tvého osudu. Chceme, abys jí našel. Chceme, abys zůstal věrný své přirozenosti."

"A pak si vybral stranu Nebe," zavrčel na něj Daniel.

"Jedno po druhém." Anděl zastrčil křídla a vydal se tunelem. "Pokud ji chceš chytit," zabručel svým hlubokým hlasem, "jsem tady, abych ti ukázal cestu k ní. Vím, kde jsou místa, kde se můžete setkat. Můžu otevřít portál do minulosti." Pak slabě dodal: "Bez postraních úmyslů." Daniel byl ztracený. Váhy mu byli na obtíž od Války v Nebi. Ale jejich motivy byly vždycky čisté. Chtěli ho dostat na stranu Nebe. To bylo ono. Hádal, že se jim to celkem podobalo. Zavést ho k Luce, když mohli. Možná, že měl ten anděl pravdu. Jedno po druhém. Všechno co ho teď zajímalo, byla Luce. Stáhnul rozevřená křídla k zádům, jako anděl a cítil, jak se jeho tělo pohybuje ve tmě. Když došel až k andělovi, zastavil se.

Anděl ukázal na místo před ním. "Lucinda prošla tudy."

Šedá cesta dolů byla kolmá a úzká. Nevypadala o nic líp, nebo hůř než ta, kterou šel Daniel před chvílí.

"Jestli to bude vážně fungovat," řekl, "budu ti dlužit. Pokud ne, dostanu tě." Anděl nic neřekl.

Daniel skočil. Díval se, jak mu vlhký vítr čechrá křídla. Opět zvýšil tempo a pospíchal dál. Kdesi daleko za ním uslyšel slabý smích.

kapitola 19 DAR ŽIVOTA

Memphis, Egypt - Peret (SEZÓNA SETÍ) (Podzim, přibližně 3100 př. n. l.)

"Ty tam," zakřičel na Luce nějaký hlas hned, jak překročila práh Vyhlašovatele. "Chci svoje víno. Na talíři. A přiveďte mé psy. Ne - mé lvi. Ne - oboje."

Vyšla v obrovské bílé místnosti s alabastrovými stěnami a tlustými sloupy, které na sobě držely vznešený strop. Ve vzduchu byla cítit slabá vůně pečeného masa.

Místnost byla prázdná, až na vysokou platformu na druhém konci na vzdáleném konci, která byla potažená kůží z antilopy. Na vrcholu se tyčil kolosální trůn vyřezaný z mramoru s polstrovanými, plyšovými, smaragdově zelenými polštáři a s dekorativním znakem na zadní straně, ve tvaru propletených mamutích kel.

Muž na trůně s černo olemovanýma očima, nahou svalnatou hrudí, zuby potaženými zlatem, ošperkovanými prsty a vlasy vyčesanými do ebenové věže, s ní mluvil. Odvrátil se od písaře s tenkými rty, který měl na sobě modrou róbu a v ruce držel papyrus. Teď se oba muži dívali na ní.

Odkašlala si.

"Ano, Faraone," zasyčel jí Bill do ucha. "Stačí říct, ano, Faraone." "Ano, Faraone!" vykřikla Luce přes obrovský pokoj.

"Fajn," řekl Bill. "A teď padej!"

Vycouvala zpátky do stínu dveří a ocitla se na vnitřním nádvoří, uprostřed kterého byl klidný rybníček. Vzduch byl chladný, ale slunce divoce zářilo. Spalovalo řadu lotosů v květináčích, které lemovaly chodník. Nádvoří bylo obrovské, ale kupodivu ho měla s Billem celé pro sebe. "Na tomhle místě je něco divného, ne?" Luce přešla ke stěně. "Faraon zřejmě nebyl moc znepokojený tím, že jsem se tam z ničeho nic objevila."

"Je moc důležitý na to, aby se zabýval s lidmi, kteří nic neznamenají. Viděl tvůj pohyb jen periferním viděním a odvodil si z toho, že tam někdo přišel, aby ho obsloužil. To je všechno. To taky vysvětluje, proč nebyl vyvedený z míry tím, že máš na sobě čínský bitevní oděv z budoucnosti vzdálené dva tisíce let," řekl Bill a luskl kamennými prsty. Ukázal na stinný altánek v rohu nádvoří. "Odlož si tam a já ti zatím seženu něco trošku módnějšího."

Před tím, než si Luce stačila sundat těžké brnění krále Shang, vrátil se Bill s jednoduchými bílými egyptskými šaty. Pomohl jí dostat se z koženého oblečení a navlékl jí šaty přes hlavu. Přehodil jí látku přes jedno rameno a uvázal šňůrkou kolem pasu. Byla to úzká sukně končící jen pár centimetrů nad jejími kotníky.

"Nezapomněla jsi na něco?" Bill to vyslovil s podivným důrazem.

"Aha." Luce sáhla do brnění a vyndala hvězdnou střelu s tupým hrotem. Když jí vytáhla ven, přišlo jí, že byla mnohem těžší, než si myslela.

"Nedotýkej se hrotu!" řekl Bill rychle. Zavázal šíp do tkaniny a ovázal ho další šňůrkou. "Ještě ne."

"Myslela jsem, že to může ublížit jenom andělům." Naklonila hlavu a vzpomněla si na boj s Psanci. Na to, jak šíp narazil do paže Callie a nezpůsobil jí ani škrábnutí. Vzpomněla si taky, jak jí Daniel řekl, aby zůstala od hvězdných střel co nejdál.

"Ať už ti tohle řekl kdokoliv, neřekl ti celou pravdu," oznámil jí Bill. "Týká se to jenom nesmrtelných. A v tobě je nesmrtelná část - ta prokletá. Tvoje duše. To je ta část, kterou se tu chystáš zabít, pamatuješ? Tak bude tvoje současné já Lucinda Priceová zase smrtelná a bude moct žít dál normálním životem."

"Když zabiju mojí duši," řekla Luce a dala si hvězdnou střelu pod šaty. I přes hrubou látku byla na dotek teplá. "Ještě jsem se nerozhodla-"

"Myslel jsem, že jsme se dohodli." Bill polkl. "Hvězdné střely jsou hodně cenné. Nedal bych ti jí, pokud bys-"

"Prostě pojď najít Laylu."

Nebylo to jen děsivé ticho v paláci, co jí tak znepokojovalo. Něco bylo na Billovi divného. Od té doby co jí dal ten stříbrný šíp, byl nervózní.

Bill se zhluboka chraplavě nadechl. "Dobře. Starověký Egypt. Tohle je rané období dynastie v hlavním městě Memphisu. Jsme teď asi pět tisíc let od Lucindy Priceové, která zdobí svět svou nádhernou přítomností."

Luce obrátila oči v sloup. "Kde je moje minulé já?"

"Proč se vůbec obtěžuju s lekcemi z dějepisu?" Bill předstíral, že mluví k publiku. "Všechno co chce pořád vědět je to, kde je její minulé já. Je tak sobecká, až je to nechutné."

Luce si založila ruce na prsou. "Kdybys chtěl zabít svou duši, myslím, že bys to chtěl mít za sebou dřív, než bys stihnul změnit názor."

"Takže ses teď rozhodla?" Bill zněl napjatě. "Ale no tak, Luce. Tohle je naše poslední společná výprava. Myslel jsem, že bys chtěla znát podrobnosti o těchhle starých časech. Tvůj život byl vážně jeden z těch nejromantičtějších vůbec." Sedl si jí na rameno a stále mluvil dál. "Jsi otrokyně Layla. Chráněná, ale osamělá - nikdy jsi nebyla mimo zdi paláce. Až do jednoho dne, když jsi šla na procházku s jedním hezkým novým velitelem armády. Hádej kdo to byl?" Bill se vznášel vedle ní, když pustila hromadu brnění do altánku a zvolna se procházel kolem okraje rybníčku.

"Ty a temperamentní Donkor -říkej mu jen Don- jste se do sebe zamilovali a všechno bylo najednou růžové s vyjímkou jedné kruté reality: Don je zasnoubený s faraonovou zlou dcerou Auset. To je ale drama, co?"

Luce si povzdechla. Vždycky tu byly nějaké komplikace. Další důvod, proč by to měla všechno ukončit. Daniel by neměl být poután k nějakému pozemskému tělu. Zabřednout do věčných dramat smrtelníků jen proto, aby mohl být s Luce. To k němu nebylo fér. Daniel už trpěl příliš dlouho. Možná, že byl doopravdy konec. Měla by najít Laylu a spojit se s jejím tělem. Potom, až jí řekne Bill, jak zabít její prokletou duši, propustí Daniel na svobodu. Šla napjatě dál podlouhlým nádvořím. Když obešla rybníček, někdo jí prsty stiskl zápěstí. "Chyťte jí!" Dívka, která chytila Luce byla štíhlá a svalnatá. Na obličeji měla pod tuny make- upu dramatický pohled. Uši měla propíchnuté nejméně deseti zlatými náušnicemi a na krku jí visel zlatý náhrdelník ozdobený kily zlatých šperků.

Faraónova dcera. "Já-" začala Luce.

"Neopovažuj se říct ani slovo!" vyštěkla Auset. "Zvuk tvého příšerného hlasu zní mým ušním bubínkům jako pemza. Stráž!"

Objevil se obrovský muž. Měl dlouhý černý cop a předloktí tlustší než stehno Luce. Nesl dlouhé dřevěné kopí zakončené ostrou měděnou čepelí.

"Zatkněte jí," řekla Auset.

"Ano, Výsosti," vyštěkl strážný. "A z jakých důvodů, Výsosti?"

Ta otázka zapálila uvnitř faraónovy dcery naštvaný oheň. "Krádež. Mého osobního majetku." "Uvězním jí, dokud v téhle oblasti nezasedne koncil a nerozhodne o trestu."

"To už jsme udělali jednou," řekla Auset. "A přesto je pořád tady a chová se jako kobra královská. Nemá žádné hranice. Musíme jí někam zavřít. Někam, odkud nebude moct uniknout."

"Přiřadím k ní stálou hlídku-"

"Ne, to nestačí." Něco temného přešlo Auset přes tvář. "Už nikdy tu dívku nechci znovu vidět. Hoď ji do hrobky mého dědečka."

"Ale, Vaše Výsosti, nikdo kromě velekněze nemá povoleno-"

"Přesně tak, Kafele," řekla Auset s úsměvem. "Hoď ji u vchodu dolů ze schodů a zamkni za ní dveře. Když nejvyšší kněz půjde ve slavnostní večer provést svěcení hrobu, objeví tam tuhle vykradačku hrobů. Pak ji potrestá tak, jak uzná za vhodné." Přišla k Luce blíž a posmívala se jí. "Dozvíš se, co se stane těm, co se snaží ukrást něco královské rodině."

Don. Měla na mysli, že se jí Layla snaží ukrást Dona.

Luce bylo jedno, jestli jí zamknou a zahodí klíč na tak dlouho, jak jen budou chtít, pokud dostane příležitost k tomu, spojit se nejdřív s Laylou. Jak jinak by mohla Daniela osvobodit? Bill létal ve vzduchu a plánoval. Prsty si klepal na kamenný ret.

Strážný vyndal z brašny u pasu pouta. Upevnil železné řetězy Luce na zápěstí. "Sám se o to postarám," řekl Kafele a vzal za řetěz.

"Bille!" zašeptala Luce. "Musíš mi pomoct."

"Něco už vymyslíme," zašeptal Bill a přeletěl před nádvoří. Zahnul do tmavé chodby za rohem, kde byla kamenná socha Auset, která vypadala ponuře, ale hezky.

Když se Kafele otočil na Luce a mžoural na ní, proč si mluví sama pro sebe, švihnul mu do obličeje dlouhý černý cop a Luce dostala nápad.

Neviděl, že to přichází. Zvedla spoutané ruce nad hlavu a tvrdě mu trhla za vlasy. Poškrábala mu nehty hlavu. Vyjekl a spadl dozadu. Krvácel z rány na hlavě. Pak ho Luce loktem silně šťouchla do břicha.

Zabručel a znovu zaklopýtnul. Oštěp mu vyklouzl z ruky. "Můžeš mi sundat ty pouta?" zasyčela Luce na Billa.

Chrlič zavrtěl obočím. Krátká černá střela narazila do okovů a ty spadly dolů na zem a zmizely. Na místě kde byli, Luce pálila kůže, ale byla volná.

"Hm," řekla a krátce pohlédla na její holá zápěstí. Popadla ze země kopí. Otočila se, aby přiložila ostří Kafelovi na krk.

"Jsem jeden krok před tebou, Luce," zavolal na ní Bill. Když se otočila, Kafele ležel na zádech se zápěstím připoutaným ke kamennému kotníku sochy Auset.

Bill si oprášil ruce. "Týmová práce." Podíval se na strážce s popelavou tváří. "Musíme si pospíšit. Brzy zjistí, že má ještě pořád hlasivky. Pojď za mnou."

Bill rychle vedl Luce chodbou až ke krátkým schodům z pískovce a pak přes další halu osvětlenou malými lampami a lemovanou hliněnými sochami jestřábů a hrochů. Chodbou kráčela dvojice strážných, ale předtím než mohli vidět Luce, Bill ji strčil do dveřím na kterých byl závěs z rákosu.

Zjistila, že je v ložnici. Vyřezávané kamenné sloupy vypadaly jako ovázané papyrem. Podpíraly nízký strop. Dřevěná židle z ebenového dřeva byla u otevřeného okna naproti úzké posteli, která byla vyřezaná taky ze dřeva a malovaná zlatem tak, aby se leskla.

"Co mám teď dělat?" Luce se opřela o stěnu pro případ, že by šel někdo kolem a podíval se oknem dovnitř. "Kde to jsme?"

"Tohle je komnata velitele armády."

Než si Luce mohla dát dohromady, že tím Bill myslel Daniela, prošla přes závěs žena a vstoupila do místnosti.

Luce se zachvěla.

Layla na sobě měla stejné bílé šaty se stejným úzkým střihem, jako měla Luce. Vlasy měla husté, lesklé a rovné. Za jedním uchem měla zastrčenou bílou pivoňku.

S těžkým pocitem smutku Luce sledovala, jak Layla přešla k dřevěnému toaletnímu stolku a dolila do lampy olej z nádoby, která byla vyrobená z černé pryskyřice. Tohle byl poslední život, který Luce navštíví. Tohle tělo, kterého se stane součástí se spojí s její duší a všechno tam bude moct skončit.

Kdy se Layla otočila, aby doplnila olej do lampy u postele, všimla si Luce.

"Ahoj," řekla tichým a chraplavým hlasem. "Hledáte někoho?" Její černě orámované oči vypadaly mnohem přirozeněji, než příšerná vrstva make-upu Auset.

"Ano, hledám." Luce neztrácela čas. Když se rychle natáhla, aby popadla dívku za zápěstí, Layla se podívala přes ni směrem ke dveřím a její tvář ztuhla strachem. "Kdo je to?"

Luce se otočila, ale uviděla jenom Billa. Jeho oči byly doširoka otevřené. "Ty" -řekla Layle s úžasem- "ho vidíš?"

"Ne," řekl Bill. "Mluví o krocích, které se rozléhají chodbou. Pospěš si, Luce." Luce se otočila zpátky a vzala její teplou ruku do své. Zásobník s olejem se rozlil po zemi. Layla zalapala po dechu a snažila se udělat krok zpět, ale pak se to stalo.

Pocit, že je jí špatně od žaludku, už byl Luce celkem známý. Místnost se zhoupla a jediná věc, která byla v centru její pozornosti, byla dívka před ní. Její inkoustově černé vlasy a oči se zlatými skvrnkami. Čerstvý zamilovaný ruměnec ve tvářích. Luce i Layla zamrkaly a pak- Zem se uklidnila. Luce se podívala dolů na své ruce. Ruce Layli. Třásly se.

Bill byl pryč. Ale měl pravdu: na chodbě se ozývaly kroky.

Zvedla ze země nádobku s olejem a odvrátila se od dveří. Přilila olej do lampy. Nejlepší bylo, když každý, kdo projde kolem uvidí, že si dělá jenom svojí práci.

Kroky za ní se zastavily. Ucítila v náruči teplý dotek prstů a pak si ji někdo přitiskl zády k hrudi. Daniel. Cítila jeho záři, aniž by se na něj otočila. Zavřela oči. Ovinul jí paže kolem pasu a na krku ucítila jeho hebké rty. Zastavily se těsně pod uchem.

"Našel jsem tě," zašeptal.

Pomalu se mu obrátila v náruči. Pohled na něj jí vzal dech. Stále to byl její Daniel, ale jeho kůže byla barvy čokolády a jeho vlnité černé vlasy měl na krátko ostříhané. Měl na sobě jen krátkou bederní roušku, kožené sandály a stříbrný náhrdelník kolem krku. Jeho hluboké, fialové oči se na ní šťastně upírali.

On a Layla byli hluboce zamilovaní.

Opřela si tvář o jeho hruď a poslouchala, jak mu bije srdce. Bylo to naposledy, co to udělal? Co ji měl ve svém srdci? Bylo to o tom udělat správnou věc. Pro Daniela. Ale pořád jí bolelo jen na to pomyslet. Milovala ho! Pokud jí tahle cesta něco naučila, tak jen to, jak moc doopravdy miluje Daniela Grigoriho. Nebylo spravedlivé, že musela udělat tohle rozhodnutí. Přesto byla tady.

Ve starověkém Egyptě.

S Danielem. Naposled. Chystala se ho osvobodit.

Její oči byly zastřené slzami, když jí políbil na vršek hlavy.

"Nevěděl jsem jistě, jestli se budeme moct rozloučit," řekl. "Tohle odpoledne odjíždím do války v Nubii."

Když Luce zvedla hlavu, Daniel uchopil její mokré tváře do dlaní. "Laylo, vrátím se ještě před sklizní. Prosím, neplač. Za chvíli se budeš znovu plížit v temné noci s talířem granátových jablek do mé ložnice. Jako vždycky. Slibuju."

Luce se zhluboka nadechla. "Sbohem."

"Sbohem pro teď." Jeho výraz zvážněl. "Řekni to: Sbohem jen pro teď." Zavrtěla hlavou. "Sbohem lásko. Sbohem."

Záclona z rákosí se roztáhla. Layla a Don se vymanili z objetí, kdy je obklopil shluk stráží s oštěpy, kteří vešli do místnosti.

Vedl je Kafele. Jeho tvář byla rudá vzteky. "Chyťte tu holku," řekl a ukázal na Luce.

"Co se děje?" vykřiknul Daniel, když stráže obklopili Luce a svazovali jí ruce. "Přikazuji vám, abyste toho nechali. Pusťte ji."

"Promiňte, veliteli," řekl Kafele. "Nařízení Faraóna. Měl byste vědět, že když není šťastná faraonova dcera, není šťastný ani faraon."

Když odváděli Luce pryč, Daniel vykřikl: "Přijdu za tebou, Laylo! Najdu si tě!"

Luce věděla, že jí nelhal. Nebylo to takhle vždycky? Potkali se, ona se dostala do potíží a on se objevil, aby jí zachránil - rok co rok už celou věčnost přicházel na poslední chvíli jako její strážný anděl a zachránil jí. Bylo unavující o tom přemýšlet.

Ale tentokrát, až se k ní dostane, bude mít připravenou hvězdnou střelu. Ta myšlenka jí poslala bolestivou vlnu do břicha. Znovu se jí nahrnuly slzy do očí, ale zahnala je. Alespoň se bude moct naposled rozloučit.

Stráže jí vedli nekonečnou sérií chodeb až někam ven na spalující slunce. Pochodovali ulicemi z nerovných kamenů, přes obrovskou klenutou bránu až k malému domku z třpytivého pískovce, který byl u zemědělské půdy na cestě ven z města. Táhli jí k obrovské zlaté hoře.

Když se přiblížili, Luce si uvědomila, že to byla budova. Pohřebiště, uvědomila si najednou. Mysl Layly zaplavil strach. Každý věděl, že to byla egyptská hrobka posledního faraona, Meniho. Nikdo, kromě několika málo z nejsvatějších kněží -a mrtvých- se neodvážil vstoupit do místa, kde byli pohřbená královská těla. Hroby totiž byly zamčené kouzly a zaříkáváními, které měli mrtvé provázet na cestě k jejich dalšímu životu a které měli každé živé bytosti zabránit přístupu dovnitř. Dokonce i stráže, kteří jí tam táhli, byli nervózní, když se blížili.

Brzy vstoupili do hrobky ve tvaru pyramidy, která byla vyrobená z vypalovaných hliněných cihel. Dva urostlí strážci zůstali u vchodu. Kafele strčil Luce do tmavých dveří a vedl jí dolů ještě tmavším schodištěm. Druhý strážce šel za nimi a nesl pochodeň, aby jim osvětlil cestu.

Pochodně vrhaly stíny na kamenné stěny. Ty byly pomalované hieroglyfy. Tu a tam Luce zahlédla kousek modlitby Tait, bohyně na kterou se lidé obrací s prosbami o pomoc, která měla zařídit, aby faraonova duše plula neporušená svým posmrtným životem.

Každým krokem míjeli falešné dveře, které byly jenom falešné kamenné výklenky ve stěnách. Luce si uvědomila, že jeden z nich byl opravdový vchod do místnosti, kde odpočívali členové královské rodiny. Teď byli zazdění kamenem a štěrkem tak, aby se k nim žádný smrtelník nedostal.

Čím dál šli, tím tam byla větší tma a chladno. Vzduch byl těžký a byl v něm cítit pach smrti. Když se blížili k otevřeným dveřím na konci chodby, strážný s pochodní jimi odmítnul projít - "Nebudu proklet bohy kvůli téhle dívce a její drzosti"- takže Kafele pokračoval sám. Zápasil se zámkem, který byl na dveřích. Pak vzduch zaplavila odporná octová vůně a otrávila ovzduší okolo.

"Myslíš si, že teď máš naději na únik?" zeptal se a sundal jí pouta ze zápěstí. Pak jí strčil dovnitř.

"Ano," zašeptala Luce, když se za ní zavřely těžké kamenné dveře a zámek zapadnul zpátky na své místo. "Poslední."

Byla sama v naprosté tmě a chlad jí pronikal kůží.

Pak se ozval zvuk -jako když do sebe někdo naráží kameny- a pak se uprostřed místnosti objevilo malé zlatavé světlo. Byl to plamínek mezi Billovýma kamennýma rukama.

"Ahoj, ahoj." Přiletěl ke straně místnosti a přendal plamínek z ruky do bohatě zdobené fialovo zelené kamenné lampy. "Tak se znovu setkáváme."

Luce zamžourala. První co uviděla, byl nápis na zdi. Byla pomalována hieroglyfy stejnými jako na chodbě. Tentokrát to ale byly modlitby k faraónovi -"Nerozlož se. Neshnij. Vkroč mezi nikdy nevyhasínající hvězdy." Kolem byly zlaté bedny, které překypovaly zlatými mincemi a oranžovými drahokamy. Před ní byla obrovská sbírka obelisků. Navíc tam byla zakonzervovaných asi tak deset psů a koček.

Místnost byla obrovská. Byl tam soubor nábytku do ložnice s kompletně vyskládaným toaletním stolkem s kosmetikou. Byla tam děkovná plocha s dvouhlavým hadem vyrytým navrchu. Mezi jejich propletenými krky byl výklenek s černým kamenem, který vrhal tmavě modré odlesky do stran.

Bill sledoval, jak ho Luce zvedla. "Myslím, že tohle ve svém posmrtném životě moc neužije."

Seděl na vrcholu překvapivě živě vypadající sochy bývalého faraóna. Mysl Layli řekla Luce, že ta socha představuje faraónu duši a ta ze shora shlíží na hrobku faraóna, která ležela za ní. V ní byl mumifikovaný faraón. Uvnitř sarkofágu byl vápenec a v něm byla vložená dřevěná rakev. Uvnitř té nejmenší byl nabalzamovaný vládce.

"Dávej pozor," řekl Bill. Luce si ani neuvědomila, že si k prsům tiskla malou dřevěnou nádobku. "V tomhle jsou faraónovi vnitřnosti."

Luce ucukla a vyndala z šatů hvězdnou střelu. Když šíp zvedla zjistila, že byl v jejích prstech teplý. "Vážně to bude fungovat?"

"Pokud si dáš pozor a uděláš všechno, co říkám," řekl Bill. "Teď sídlí tvoje duše přímo ve středu tvého těla. Jestli se k ní chceš dostat, pak si musíš přejet hrotem šípu přesně přes střed tvého hrudníku v okamžiku, kdy tě Daniel políbí a ty začneš cítit, že pomalu začínáš hořet. Pak budeš ty, Lucinda Priceová, vyhozená ze svého minulého já jako obvykle, ale tvoje prokletá duše bude uvězněná v těle Layly, kde shoří a zmizí."

"Já - já se bojím."

"Nemusíš. Je to jako vyndání slepého střeva. Je ti líp bez něj." Bill se podíval na svá prázdná šedá zápěstí. "Podle mých hodinek tu bude Don každou chvíli."

Luce držela stříbrný šíp tak, aby jí jeho ostří mířilo na prsa. Vyryté vzory se jí chvěly pod prsty. Ruce se jí třásly nervozitou.

"Připrav se." Billův vážný hlas zněl jako z dálky.

Luce se snažila soustředit se, ale v uších cítila vlastní zrychlený tep. Musela to udělat. Musela. Kvůli Danielovi. Chtěla ho osvobodit z trestu, který přijal kvůli ní.

"Budeš to muset udělat mnohem rychleji než cokoliv jiného, nebo tě Daniel zastaví. Jeden rychlý řez přes tvou duši. Budeš cítit, jak se něco uvolňuje, pak ucítíš závan chladu a - Bum!" "Laylo!" Don se najednou objevil před ní. Dveře za ní byly ještě pořád zamčené. Jak se sem dostal?

Šíp jí vypadnul z ruky a zarachotil o podlahu. Rychle se sehnula a dala ho dovnitř šatů. Bill byl pryč. Ale Don byl - Daniel byl - přesně tam, kde ho chtěla mít.

"Co tady děláš?" Hlas se jí zlomil. Musela hrát překvapenou, že ho vidí.

Nezdálo se, že by si toho všimnul. Vrhl se k ní a sevřel jí v náruči. "Zachraňuju ti život." "Jak ses dostal dovnitř?"

"O to se nemusíš starat. Žádný smrtelník, ani žádná kamenná deska nemůžou zabránit lásce, jako je ta naše. Vždycky si tě najdu."

V jeho nahých do bronzova opálených pažích by se měla Luce cítit dobře. Ale ona nemohla. Její srdce bylo rozervané a chladné. Tohle jednoduché štěstí, pocit naprosté důvěry, každá z těch emocí k Danielovi jí připomněla, jak se cítila v každém životě - a teď ji to mučilo.

"Neboj se," zašeptal. "Nech mě ti říct, lásko, co se stane po tomhle životě. Vrátíš se. Znovu se narodíš. Tvoje znovuzrození je krásné. Opravdové. Můžeš se ke mně znovu a znovu vracet." Světlo z lampy zablikalo a ukázalo v jeho očích fialové světlo. Jeho tělo bylo proti tomu jejímu tak teplé.

"Ale já umírám. Stále dokola."

"Cože?" Naklonil k ní hlavu. I když jí jeho postava přišla exotická, moc dobře znala tenhle jeho výraz - zmatené zbožňování, když se vyjádří k něčemu, o čem nečekal, že by to mohla pochopit. "Jak jsi - nemysli na to. Nezáleží na tom. Důležité je, že budeme opět spolu. Vždycky najdeme jeden druhého. Nikdy tě neopustím."

Luce padla na kolena na kamennou podlahu. Skryla si obličej do dlaní. "Nechápu, jak to můžeš vydržet. Znovu a znovu ten samý smutek-"

Zvedl ji. "Stejná ohromná radost-"

"Stejný oheň, který všechno zničí-"

"A stejné nadšení z toho, že se všechno znovu zrodí. Ty to nechápeš. Nevíš, jak báječné to je-"

"Viděla jsem to. Vím to."

Teď měla jeho pozornost. Nezdálo se, že by si byl jistý, jestli jí má věřit nebo ne, ale alespoň jí poslouchal.

"Co když už není naděje, že se to někdy změní?" zeptala se.

"Je tu naděje. Jednoho dne to přežiješ. Tahle věc je to jediné co mě nutí jít dál. Nikdy se tě nevzdám. I kdyby to trvalo celou věčnost." Utřel jí palcem slzy z tváří. "Budu tě milovat celým srdcem. V každém životě. Po každé tvé smrti. Nebudu tě k sobě ničím vázat. Jen mojí láskou."

"Ale je to tak těžké. Pro tebe to není těžké? Copak jsi nikdy nepřemýšlel, co kdyby ..." "Jednoho dne naše láska zvítězí nad tímhle temným prokletím. A to pro mě znamená všechno."

Luce vzhlédla a spatřila lásku, která mu zářila v očích. Věřil tomu, co říkal. Nestaral se o to, jestli musel znovu a znovu trpět: šel dál, ztrácel jí stále dokola, ale dál ho hnala naděje, že jednoho dne jejich konec nenastane. Věděl, že byl zatracený, ale i tak se snažil stále znovu a znovu jít dál. A tak to i vždycky bude.

Jeho oddanost k ní, k nim, se dotkla její části, o které si myslela, že už se vzdala.

Stále se s ním chtěla hádat: tenhle Daniel nevěděl o překážkách, které budou na jejich cestě ani o všech těch slzách, které za ty roky vypláče. Nevěděl, že ho viděla ve chvílích jeho nejhlubšího zoufalství. Toho, co s ním dělala její smrt.

Ale pak-

Luce pochopila. A všechno bylo najednou jiné.

Danielovi nejslabší chvíle jí děsily, ale věci se změnily. Celou tu dobu se cítila zavázaná jejich lásce, ale teď už věděla, jak jí ochránit. Teď viděla její lásku z mnoha různých úhlů. Pochopila něco, co by jí nikdy samotné nedošlo. Pokud by Daniel někdy zaváhal, ona by ho zvedla a přivedla zpátky na jeho cestu.

Naučila se to od nejlepšího: od Daniela. Jejího Daniela, kterého nechala v zahradě jejích rodičů v Thunderboltu. Musela jít.

"Polib mě," zašeptala.

Seděl na schodech s koleny jen tak daleko od sebe, aby se mezi ně vešlo její tělo. Klekla si před něj. Jejich čela i špičky nosů se dotýkaly.

Daniel jí vzal za ruce. Zdálo se, že jí chtěl něco říct, ale nenašel vhodná slova. "Prosím," naléhala na něj se rty u těch jeho. "Polib mě a osvoboď mě."

Daniel se k ní naklonil. Vzal jí za boky a položil si jí do klína. Kolébal jí v náruči. Jeho rty našly její. Byly sladké jako nektar. Zasténala z hluboké radosti, která protékala každým jejím kouskem. Věděla, že smrt Layly byla blízko. Nikdy se ale necítila bezpečněji a živěji, než kdy jí držel Daniel v náruči.

Dala mu ruce kolem krku. Dotýkala se jeho svalnatých ramenou i malých vyvýšených jizev, které skrývaly jeho křídla. Jeho ruce bloudily po jejích zádech přes její dlouhé, husté vlasy. Každý dotek byl tak nenasytný, každý polibek tak nádherný a čistý, že se jí z toho točila hlava.

"Zůstaň se mnou," zaprosil. Svaly v obličeji měl napnuté a jeho polibky byly hladovější a zoufalejší. Musel cítit, jak se tělo Luce otepluje. Teplo stoupalo v jejím nitru a šířilo se jejím hrudníkem až do tváří. Oči se jí zalily slzami. Políbila ho vášnivěji. Už si tímhle prošla mnohokrát předtím, ale tohle bylo z nějakého důvodu jiné.

S hlasitým zvukem roztáhl svá křídla a pak je zabalil těsně kolem ní, jako bílou kolébku, která je oba držela v zajetí.

"Opravdu tomu věříš?" zašeptala. "Že jednou tohle všechno přežiju?"

"Z celého srdce a z celé duše," řekl a vzal její obličej do dlaní. Přitáhl k nim těsněji svá křídla. "Budu na tebe čekat tak dlouho, jak bude potřeba. Budu tě milovat každý okamžik věčnosti." V tu chvíli Luce pohltilo žhnoucí teplo. Vykřikla bolestí a přetočila se v Danielově náruči, když jí žár přemohl. Její kůže hořela, ale on jí nepustil.

Ta chvíle byla tady. Hvězdná střela byla zastrčená v jejích šatech a teď -hned teď- byl moment, kdy jí měla použít. Ale ona se nikdy nevzdá. Ne Daniela. Ne, když věděla, jak těžké to měl on, a že ani on se jí nikdy nevzdal.

Na její kůži se začaly tvořit puchýře. Žár byl tak brutální, že jediné co mohla dělat, bylo třást se.

A pak už mohla jen křičet.

Layla vzplanula. Plameny pohltily její tělo. Luce cítila, jak se její tělo i duše, které sdílela s tímhle tělem, štěpí. Snaží se o co nejrychlejší úprk z nelítostného žáru. Sloup ohně rostl do výšky i do šířky. Než naplnil celou místnost. Pak bylo po všem. A z Layly nic nezbylo.

...

Luce očekávala tmu a našla světlo.

Kde byl Vyhlašovatel? Mohla být ještě uvnitř Layly?

Vzplál oheň. Nešlo ho uhasit. Rozšiřoval se. Plameny pohlcovaly víc a víc temnoty. Sahaly až do nebe, jako kdyby byl i vzduch hořlavý. Všechno co mohla Luce vidět, byla žhavá červenozlatá záře.

Pokaždé, když nějaké z jejích minulých jí zemřelo, Luce byla propuštěná z plamenů a zároveň vehnaná do Vyhlašovatele. Něco se změnilo. Něco jí nutilo vidět věci, které nebyly skutečné. Křídla v ohni.

"Danieli!" vykřikla. Něco, co vypadalo jako Danielova křídla proletělo ohněm a vzplanulo. Doutnalo, jako kdyby to bylo tvořené ohněm. Všechno co rozeznávala, byla bílá křídla a fialové oči. "Danieli?"

Oheň se valil tmou, jako obrovská vlna oceánem. Rozbila se o neviditelnou zábranu a zuřivě se řítila na Luce. Na její tělo, hlavu a daleko za ní. Pak, jako kdyby někdo sfouknul svíčku, se ozvalo zasyčení a zatmělo se.

Ovanul jí studený vítr. Na kůži se jí objevila husí kůže. Objala si tělo a přitáhla si k sobě kolena. Byla překvapená tím, že pod sebou neucítila žádnou zem. Nelétala úplně, jen se bezcílně vznášela. Tahle tma nebyla Vyhlašovatel. Nepoužila hvězdnou střelu, ale i tak ... zemřela?

Měla strach. Nevěděla, kde byla. Jen to, že byla sama.

Ne, byl tam i někdo jiný. Někdo vydával škrabavý zvuk. Uviděla tlumené šedé světlo. "Bille!" zakřičela Luce při pohledu na něj. Ulevilo se jí tak, že se začala smát. "Och, díky bohu. Myslela jsem, že jsem se ztratila - myslela jsem - no, to je jedno." Zhluboka se nadechla. "Nemohla jsem to udělat. Nemohla jsem zabít mojí duši. Najdu jiný způsob, jak zlomit to prokletí. Daniel a já - nemůžeme se jeden druhého vzdát."

Bill byl daleko, ale pomalu mířil k ní. Létal ve vzduchu v kruzích. Čím blíž se k ní dostal, tím byl větší. Polkla, když byl dvakrát, pak třikrát a nakonec desetkrát větší, než byl malý kamenný chrlič, se kterým cestovala. Pak začala jeho skutečná proměna:

Za jeho rameny vyrostl pár silnějších, plnějších černých křídel, která rozmetala jeho malá kamenná křídla do změti kamenných úlomků. Vrásky na čele se mu prohloubily a rozšířily se po celém jeho těle, dokud nevypadal svraštěle a staře. Drápy na nohách a rukách mu vyrostly a byly ostřejší a žlutější. Třpytily se ve tmě a byly ostré jako břitva. Jeho hruď se zvětšila. Když se stával nekonečněkrát větším, než byl předtím, narostly mu husté, kudrnaté černé vlasy.

Luce potlačila zanaříkání, které se jí dralo ven z krku. A podařilo se jí to, dokud kamenité šedé oči Billa nezměnily barvu z nespočetných šedých zákalů a nezazářily rudě jako oheň.

Pak zakřičela.

"Vždycky jsi dělala špatná rozhodnutí." Billův hlas se změnil na monstrózní, hluboký, drsný a pronikavý. Neslyšely ho jen uši Luce, ale i její duše. Udeřil jí jeho dech páchnoucí po smrti. "Ty jsi-" Luce nedokázala dokončit tu větu. Bylo jen jedno slovo pro to zvíře před ní. A jen myšlenka na to vyslovit to nahlas, jí děsila.

"Padouch?" zakdákal Bill. "Překvápko!" Natáhl ta slova tak, že si byla Luce jistá, že se rozkašle, ale neudělal to.

"Ale - tys mě toho tolik naučil. Pomohl jsi mi zjistit - proč bys - jak - celou tu dobu?" "Podvedl jsem tě. To je to, co dělám, Lucindo."

Záleželo jí na Billovi. Na tom odporném ničemovi, jakým byl. Svěřovala se mu a poslouchala ho. Věřila mu natolik, že málem zabila svou duši, protože jí to řekl. Ta myšlenka jí zasáhla. Málem kvůli Billovi ztratila Daniela. Stále ho kvůli Billovi mohla ztratit. Ale on nebyl Bill- Nebyl jenom démon, jako Steven nebo dokonce Cam v jeho nejhorší podstatě.

Byl ztělesněné Zlo.

A byl celou dobu s Luce a dýchal jí na krk.

Snažila se od něho odvrátit, ale temnota byla všude. Vypadalo to, jako kdyby se vznášela na noční obloze, ale všechny hvězdy byly neuvěřitelně daleko. Dokonce ani neviděla zem. Blízko ní byly tmavší skvrny. Vířící propasti. Tu a tam se objevil paprsek světla. Maják naděje. Zvláštní osvětlení téhle temnoty. Pak světlo zmizelo.

"Kde to jsme?" zeptala se.

Satan se ušklíbl nad nesmyslností její otázky. "Nikde," řekl. Jeho hlas už byl opět stejný, jako jejího společníka na cestách. "V temném srdci ničeho. Ani nebe, ani země, ani pekla. Místo těch nejtemnějších cest. Nic z tohohle ale tvoje mysl nedokáže pochopit, takže ti to tu nejspíš připadá" -vypoulil oči- "děsivé."

"A co ty záblesky světla?" Luce se zeptala a snažila se nedat na sobě znát, jak jí tohle místo děsí. Viděla nejméně čtyři záblesky světla, jako nějaké náhle požáry vznikající z ničeho, a pak se rychle vytratily a staly se opět temnotou.

"Ach, tohle." Bill sledoval jak se objevilo světlo a zmizelo za ramenem Luce. "Cestování andělů. Démonů. Rušná noc, viď? Zdá se, že každý někam spěchá."

"Ano." Luce čekala na další záblesk světla na obloze. Když přišel a vrhnul na ní stín, zoufale po něm sáhla. Vyhlašovatel se začal třást, ale když světlo zhaslo, neviděla ho. "Včetně mě." Vyhlašovatel jí rychle rostl v ruce. Byl tak velký, naléhavý a ohebný, že si chvíli myslela, že by to mohla zvládnout.

Místo toho ale ucítila tvrdé sevření kolem boků. Bill celé její tělo sevřel v ostrých drápech. "Ještě nejsem připravený říct ti sbohem," zašeptal hlasem, z kterého se roztřásla. "Podívej, oblíbil jsem si tě. Ne, počkej, takhle to není. Vždycky jsem tě ... měl rád."

Luce nechala stín v její ruce, aby zmizel v nicotě.

"A jako všechny, které miluju, tě potřebuju. A to hlavně teď, takže už nenič moje plány. Zase."

"Alespoň jsi mi dal teď nový cíl," řekla Luce a napnula se proti jeho sevření. Bylo to k ničemu. Sevřel ji pevněji a zmáčknul jí kosti.

"Vždycky jsi v sobě měla vnitřní oheň. To na tobě miluju." Usmál se a bylo to příšerné. "Kdyby jen ta tvoje jiskra zůstala jenom uvnitř, viď? Někteří lidé mají prostě smůlu v lásce." "Ty mi nemluv o lásce," vyštěkla na něj Luce. "Nemůžu uvěřit, že jsem kdy poslouchala třeba jen jedno slovo, co ti vyšlo z úst. Ty nevíš nic o lásce."

"To už jsem jednou slyšel. Ale náhodou vím o lásce jednu důležitou věc: Myslíš si, že je větší než nebe a peklo a osud všech, kteří jsou mezi nimi. Ale mýlíš se. Tvoje láska k Danielu Grigorimu je ještě míň než bezvýznamná. Není to nic!"

Jeho výkřik byl jako nárazová vlna, která přejela přes Luce a rozevlála jí vlasy. Vydechla a trhaně se nadechla. "Říkej si co chceš. Miluju Daniela. Vždycky jsem ho milovala. A to s tebou nemá nic společného."

Satan na ní upíral svůj ohnivý pohled a zarýval jí do kůže jeho ostré drápy. "Vím, že ho miluješ. Jsi do něj blázen. Jen mi řekni proč."

"Proč?"

"Proč. Proč on? Zkus to dát do slov. Donuť mě to doopravdy pocítit. Chci být dojatý." "Je pro to milion důvodů. Prostě to tak je."

Jeho úsměv se ještě prohloubil a znělo to jako, kdyby v jeho nitru vrčelo tisíce psů. "Tohle byl test. Selhala jsi, ale to není tvoje vina. Ne tak docela. Tohle je jen nešťastný vedlejší účinek tvého prokletí zlatíčko. Už neděláš žádné rozhodnutí."

"To není pravda. Pokud si vzpomínám, udělala jsem dost velké rozhodnutí, když jsem si vybrala, že nezabiju svojí duši."

To ho rozzlobilo. Viděla, jak se mu roztahovalo chřípí. Natáhnul ruku a zaťal jí v pěst. Odtrhnul kus hvězdného nebe a hodil ho někam do dálky. Dlouho nic neříkal. Jen se díval do noci.

Luce napadla hrozná myšlenka. "Říkal jsi mi vůbec někdy pravdu? Co by se stalo, kdybych doopravdy použila tu hvězdnou střelu-" Zachvěla se a byla znechucená tím, jak málo k tomu chybělo. "Proč tohle všechno děláš? Chceš mě dostat ze hry, aby ses mohl dostat k Danielovi? Je to důvod, proč ses před ním nikdy neukázal? Kvůli tomu, že by po tobě šel a-"

Satan se zasmál. Z jeho smíchu zešedly hvězdy. "Myslíš si, že se bojím Daniela Grigoriho? Máš o něm celkem vysoké mínění. Řekni mi, jaké lži ti navykládal o jeho velkolepém místě v nebi?"

"Jsi lhář," řekla Luce. "Od chvíle kdy jsem tě potkala, jsi nedělal nic jiného, jen jsi mi lhal. Není divu, že tebou celý vesmír pohrdá."

"Bojí se mě. Nepohrdají mnou. V tom je rozdíl. Strach je pro někoho předmět závisti. Asi mi neuvěříš, ale existuje hodně lidí, kteří si přejí mít sílu, kterou mám já. Kteří ... mě zbožňují." "Máš pravdu. Nevěřím ti."

"Prostě jen nevíš dost. O ničem. Vzal jsem tě na cestu tvojí minulostí, ukázal jsem ti marnost téhle existence a doufal jsem, že v tobě probudím pravdu, ale jediné, čeho jsem se od tebe dočkal bylo: "Daniel! Chci Daniela!"

Hodil ji na zem a ona upadla do temnoty. Zastavila se teprve, když na ní pohlédnul. Jako kdyby jí mohl zastavit na místě. Pohyboval se v těsném kruhu kolem ní. Ruce měl za zády, křídla měl těsně u těla a hlavu měl obrácenou k obloze. Všechno co tady vidíš je všechno, co vůbec můžeš vidět. Sice z dálky, ano, ale je to všechno. Všechny životy a světy. Je to daleko od slabých smrtelníků. Podívej se na to."

Udělala to. Bylo to jiné, než předtím. Hvězdy byly nekonečné. Pod rouškou noci viděla tolik jasných míst, že byla obloha spíš světlá, než černá. "Je to nádherné."

"Tohle je tabula rasa." Jeho rty se zvlnily do pokřiveného úsměvu. "Už jsem unavený z téhle hry."

"Je to pro tebe jenom hra?"

"Je to hra pro něj." Přejel rukou po obloze a za jeho dotekem zůstával jen temný pás noci. A já odmítám dovolit Těm druhým, aby to měli tak jednoduché jen díky vesmírným vahám. Naše strany jsou teď v rovnováze."

"Rovnováha. Chceš tím říct, že je stejný počet padlých andělů, kteří se spojili s tebou a kteří se spojili s-"

"Neříkej to. Ale ano, tohle myslím. Právě teď je rovnováha a-"

"A ještě jeden anděl si nezvolil stranu," řekla Luce a vzpomněla si na dlouhý rozhovor s Arriane na večeři v Las Vegas.

"Hmmm. Nemůžu to nechat náhodě. Celá ta věc s hvězdnou střelou byl jenom jeden z mých cílů. Ale počítal jsem s tím, že se něco zvrtne. Tak jsem vymýšlel další spiknutí. Plánoval jsem. Často jsem to dělal, když jsi byl v těle nějaké svého minulého já zaneprázdněná

olizováním Daniela Grigoriho. Takže brzy uvidíš, že to co jsem naplánoval já, už mi nebude moct nikdo překazit.

Vymažu minulost. Začnu znovu. Můžu přeskočit tisíciletí, které vedlo až k tobě a tvým mezerám v životech, Lucindo Priceová" -odfrkl si- "a začnu od znova. A tentokrát budu hrát mnohem víc moudře. Tentokrát to vyhraju."

"Co to znamená udělat ´tlustou čáru za minulostí´?"

"Čas je jako velká břidlice, Lucindo. Nikde není psáno, že nemůže být kousek nějakým chytrákem vymazaný. Je to drastický krok, ano. Znamená to, že vymažu několik tisíciletí. Je to velký krok zpátky pro všechny - ale hej, co je to pár ztracených tisíciletí v porovnání s věčností?"

"Jak to chceš udělat?" Cítila, jak se v jeho blízkosti chvěje. "Co to znamená?"

"Znamená to, že se vrátím na začátek. K Pádu. Všichni jsme byli vyhnáni z Nebe kvůli naší svobodné vůli. Mluvím tu o velké nespravedlnosti."

"Prožiješ znova svoje největší hity," řekla, ale on jí neposlouchal. Ztratil se v detailech jeho plánu.

"Ty a ten úděsný Daniel Grigori podniknete ten výlet se mnou. Ve skutečnosti je tvoje spřízněná duše právě teď na cestě tam."

"Proč by Daniel-"

"Ukázal jsem mu cestu, samozřejmě. Teď všechno co musím udělat je dostat se tam ve chvíli, kdy budou andělé vyhnáni a začne jejich Pád na zem. Bude to dokonalý okamžik."

"Kdy začne jejich pád? Jak dlouho to trvá?"

"Devět dní," zašeptal, "ale pro nás vyhnané to bylo jako celá věčnost. Nikdy ses na to nezeptala svých přátel? Cama. Rolanda. Arriane. Nebo tvého drahocenného Daniela? Všichni jsme tam byli."

"Tak uvidíš, jak se to stane znovu. No a co?"

"Udělám něco neočekávatelného. A víš, co to bude?" Uchechtl se a jeho rudé oči zazářily. "Nevím," řekla tiše. "Zabiješ Daniela?"

"Nezabiju. Chytím. Chytím každého z nás. Otevřu Vyhlašovatele jako velkou síť a chytím je do mé časové smyčky. Pak se vtělím do mého minulého já a odnesu mé andělské hosty do současnosti se mnou. Dokonce i ty, co jsou na mé straně."

"A pak co?"

"Co? Začneme od začátku. Protože pád je začátek. To není součást dějin - to je začátek historie. A všechno co se stalo před dobou, kam je přenesu? Už nebude dál existovat."

"Už nebude existovat - myslíš tím život v Egyptě?" "Nikdy se nestane."

"Čína? Versailles? Las Vegas?"

"Nikdy, nikdy, nikdy. Ale je to mnohem větší než jen ty a tvůj přítel ty jeden sobče. Jde tu Římskou říši a další věci - to alespoň říkají Syni a Ti druzí. Je to smutné období lidstva, kdy země stoupá z první temnoty a pomalu směřuje do parádní žumpy. Takže všechno, co se kdy stalo, prostě přeskočíme. Je to, jako když hodíš kámen do vody."

"Ale nemůžeš prostě ... vymazat veškerou minulost!"

"Jasně, že můžeš. Stejně, jako když zkracuješ sukni v pase. Stačí odstranit přebytečnou látku a přišít dvě části k sobě. Je to, jako kdyby ta prostřední část nikdy neexistovala. Začneme od znovu. Celý cyklus se bude opakovat a já budu mít další pokus na to, zlákat k sobě důležité duše. Duše jako-"

"Nikdy ho nedostaneš. Nikdy se nepřipojí k tvojí straně."

Byla svědkem toho, že se Daniel nevzdal už pět tisíc let. Bez ohledu na to, že znovu a znovu umírala. Že mu byla odpírána jeho pravá láska. Nechtěl se vzdát a vybrat si stranu. A i kdyby to nějak ovlivnilo jeho rozhodnutí, byla by tam, aby ho podpořila. Teď už věděla, že je dost silná, aby tam byla pro případ, že by Daniel zaváhal. Podpoří ho stejně jako on jí.

"Nezáleží na tom, kolikrát vymažeš minulost," řekla. "Vůbec nic se nezmění."

"Ach." Zasmál se, jako kdyby ho Luce uvedla do rozpaků - příšerný, děsivý chechot. "Samozřejmě, že ano. Všechno se změní. Mám ti to vyjmenovat?" Natáhl své špičaté a zažloutlé drápy. "Tak zaprvé Daniel a Cam budou znovu bratři. Stejně, jako to bylo před pádem. Nebude to pro tebe zábava? Horší to ale bude s Nephilimy. Čas, kdy andělé chodili po světě a pářili se smrtelníky, prostě zmizí. Tak se rozluč se svými malými kamarády ze školy." "Ne-"

Luskl drápy. "Jo, ještě je tu jedna věc, o které jsem se nezmínil: Tvoje historie s Danielem? Vymazána. Takže všechny ty věci, co jsi objevila na naší malé výpravě, všechny ty věci, které jsi mi tak upřímně svěřila a všechno co ses naučila ve tvé minulosti? Můžeš tomu dát polibek na rozloučenou."

"Ne! To nemůžeš udělat!"

Ještě jednou jí uchopil do svých studených paží. "Ach, miláčku, je to prakticky hotové." Zasmál se. Znělo to jako lavina času a prostoru, který se začal hroutit kolem nich. Luce se otřásla a přikrčila se. Snažila se vymanit z jeho sevření, ale držel jí příliš pevně. Příliš hluboko pod jeho odpornými křídly. Nic neviděla. Jen cítila, jak se do nich opírá vítr a pak už jen výbuch tepla. Neotřesitelný chlad pohltil její duši.

kapitola 20 KONEC CESTY

NEBESKÁ BRÁNA - PÁD

Samozřejmě, bylo jen jediné místo, kde ji mohl najít. První reinkarnace. Začátek.

Daniel mířil do svého prvního života a byl připravený počkat tam tak dlouho, dokud se tam neobjeví Luce. Vezme jí do náruče a zašeptá jí do ucha: Konečně. Našel jsem tě. Nikdy tě už nenechám odejít.

Vystoupil ze stínu a zmrazil ho oslepující jas. Ne, tohle nebyl cíl jeho cesty.

Tenhle vzduch plný vůně ambrósie a zářivá obloha. Tenhle kosmický záliv plný nekonečného světla. Jeho duše se stáhla při pohledu na bílé mraky, které se otíraly o Vyhlašovatele. Tam v dálce hrála nezaměnitelná tří notová hudba. Hudba, která vycházela z trůnu éterického vladaře, a která pročišťovala vzduch.

Ne! Ne!

Neměl by tu být. Chtěl se setkat s Lucindou v jejich první reinkarnaci na zemi. Jak mohl ze všech míst skončit zrovna tady? Jeho křídla se instinktivně roztáhla. Když je rozvinul, cítil se jinak, než když to udělal na zemi. Nebylo obrovské uvolnění, které si nakonec dopřál. Tady to bylo samozřejmé, jako pro smrtelníky dýchání. Věděl, že jeho křídla září, ale ne tak, jako zářila na zemi v měsíčním světle. Tady nemusel skrývat svoji svatozář. Tady byl prostě takový, jaký byl doopravdy.

Bylo to tak dávno, co byl Daniel naposled doma.

Táhlo ho to tam. Úplně všechno ho volalo. Vonělo to tady jako domov každého smrtelníka - borovice, domácí pečivo, sladký letní déšť nebo kouř z otcova doutníku. Způsobovaly to mocné síly. To byl důvod, proč Daniel těch posledních šest tisíc let zůstal tak daleko odsud.

Byl zpátky, ale ne z vlastní vůle. To ten anděl!

Bledý malý andílek v jeho Vyhlašovateli - napálil ho.

Konce Danielových křídel se zježily. Na tom andělovi bylo něco v nepořádku. Jeho značka Vah vypadala až příliš čerstvá. Ještě byla vyvýšená a červená, jako kdyby byla čerstvě vyřezaná ...

Daniel vletěl do nějaké pasti. Musel okamžitě odejít.

Podíval se nahoru. Vždycky se zdržoval nahoře. Klouzal tím nejčistším vzduchem. Roztáhl křídla a cítil, jak se nad ním zvedla bílá mlha. Začal stoupat k perleťovým lesům, prolétl nad Sadem vědomostí a skončil u Háje života. Pak se snesl k saténově bílému jezeru na úpatí zářící stříbrné hory Celeste.

Strávil tu tolik šťastných chvil. Ne.

Všechno co musel udělat, bylo zůstat v zákoutích své duše. Teď nebyl čas na nostalgii. Zpomalil a přiblížil se k louce, na které stál trůn. Bylo to pořád stejné, jak si pamatoval: plochá rovina dokonale bílých mraků zalitých slunečních svitem směřující k centru toho všeho. Trůnu, oslnivě jasného, vyzařujícím teplo čistého dobra. Zářil tak jasně, že se na něj nemohl díval ani anděl. Nedalo se ani přiblížit, aby viděl Stvořitele, který seděl na trůnu, oděn v jasu.

Danielův pohled zabloudil k zvlněným stříbrným obloukům, které byly kolem trůnu. Každý z nich byl označený znakem jednoho archanděla. Tohle bylo místo jejich setkávání, uctívání a návštěv, kdy dostávaly a doručovaly zprávy k Trůnu.

Blízko pravého horního rohu trůnu byly lesklé oltáře, kde bylo jeho místo. Byl tam už tak dlouho, jako samotný trůn.

Ale teď už tam bylo jenom sedm oltářů. Kdysi jich tam bylo osm. Počkat-

Daniel sebou trhl. Věděl, že přišel do brány nebeské, ale nevěděl kdy přesně. Bylo to důležité. Trůn byl takhle nevyvážený jen jednou a to na velmi krátkou dobu: hned po tom, co Lucifer prozradil své plány o svém zběhnutí. Ale dřív, než byl i zbytek z nich přinucený k tomu, aby si vybral vlastní stranu.

Přišel v okamžiku po zradě Lucifera, ale před Pádem.

Blíží se velký spor, během kterého se někdo přikloní ke straně nebe a někdo ke straně pekla. Když se Lucifer změní před jejich očima v Satana a velká ruka je z trůnu sešle z nebe. Nechá je padnout.

Přišel blíž k louce. Harmonická hudba sílila, stejně jako pobíhání andělů. Louka zářila shromážděním těch nejjasnějších duší. Bylo tam jeho minulé. Byli tam všichni. Bylo to tak jasné, že Daniel neviděl nic jasně, ale pamatoval si, že Lucifer zrovna přemisťoval svůj oltář na druhý konec louky, v přímé opozici jeho -i když ani zdaleka ne tak vysokého- trůnu. Ostatní andělé se shromáždili před trůnem uprostřed louky.

Tohle byl nástup. Bylo to jen chvíli před tím, než nebe ztratilo polovinu své duše. V té době se Daniel divil, proč Trůn vůbec dovolil, ale tenhle nástup nastal. Prokouknul ten, který panoval všemu, Luciferův plán odvést mu anděly a úplně ho pokořit? Jak se mohl Trůn tak hrozně zmýlit?

Gabbe pořád mluvila o nástupu s překvapivou bezstarostností. Daniel si toho pamatoval jen málo. Ale vzpomněl si na jemné pohlazení křídel, které mu dávalo najevo svou podporu. Pohlazení, které říkalo: Nejsi sám. Mohl by na ta křídla pohlédnout i teď?

Možná tu byl způsob, jak zvládnout nástup jinak. Jak zařídit, aby na ně kletba nedopadla tak tvrdě. Daniel se zachvěl, když si uvědomil, že by mohl tuhle past obrátit na příležitost. Samozřejmě! Kdyby někdo změnil prokletí, mohla by to být pro Lucindu cesta ven. Celou tu dobu se jí Daniel snažil dohnat. Myslel si, že to, že mu unikala byla celou dobu vina Lucindy. Že někde v jejím nedbalém procházení časem otevřela špatná vrátka. Ale možná ... možná to bylo celou dobu na Danielovi.

Byl tady. Mohl to udělat. Určitým způsobem už to vlastně udělal. Prošel celými tisíciletími a viděl následky toho, co se tady odehrálo. To, co se stalo na samém začátku, se otisklo do každého z jejích životů. A konečně to začalo dávat smysl.

Mohl být tím, kdo trochu zmírní prokletí a pak následovat Lucindu a jít za ní do její minulosti. Muselo to ale začít tady. A musel to začít Daniel.

Sestoupil na louku z mraků a šel podél její dlouhé zářící hranice. Byli tam stovky andělů, tisíce, všechny naplňovala úzkost. Když vklouzl do davu, to světlo bylo úžasné. Nikdo nevnímal jeho anachronismus - napětí a strach andělů je až příliš zaneprazdňoval.

"Nadešel čas, Lucifere," zvolal hlas z trůnu. Tenhle hlas dal Danielovi nesmrtelnost a každému, kdo byl s ním. "Je to opravdu to, co si přeješ?"

"Nejen pro nás, ale pro všechny anděly," řekl Lucifer. "Každý si zaslouží svobodnou vůli. Nejen smrtelní muži a ženy, na které se díváme shora." Lucifer se otočil na anděly. Svítil ještě jasněji, než Jitřenka. "V louce z mraků byla vytvořena hranice. Teď má každý možnost volby."

První nebeský písař stál u trůnu. Jeho světlo se mihotalo. Začal volat jména. Začalo to s nejníže postaveným andělem sedmi tisícím osmiset dvanáctým synem nebe:

"Gelieli," zvolal písař, "poslední z dvaceti osmi andělů, kteří vládnou v honosném domě na Luně."

Tak to začalo.

Písař stále psal záznamy o výběru zářící oblohy, když Chabril, anděl druhé hodiny v noci, si vybral Lucifera a Tiel, anděl severního větru si vybral nebe spolu s Padielem, strážcem dětských postýlek a Gadalem, andělem zabývajícím se magickými obřady pro nemocné. Někteří andělé zdlouhavě povídali, někteří neřekli ani slovo. Daniel nesledoval dění. Byl na cestě k tomu, aby našel sám sebe. Stejně už věděl, jak tohle všechno skončí.

Brodil se mezi anděly a byl vděčný za to, jak dlouho tahle věc trvala. Musel rozpoznat svoje vlastní já, než vyjde z masy andělů a řekne ta naivní slova, za která bude od té doby tvrdě platit.

Na louce byl rozruch - ozývalo se šeptání, světla okolo zablikala a andělé nadávali na anděla nízkého hromu. Daniel neslyšel volané jméno, a ani neuviděl anděla, který právě učinil volbu. Strčil do duše před sebou, aby lépe viděl.

Roland. Poklonil se před trůnem. "Se vší úctou, nejsem připravený na výběr." Podíval se na trůn, ale ukázal na Lucifera. "Ty jsi dnes ztratil syna, ale my všichni přišli o bratra. Zdá se, že ho bude následovat mnohem víc andělů. Prosím neber na lehkou váhu tohle temné rozhodnutí. Nenuť naše rodiny, aby se od sebe oddělily."

Daniela ničil pohled na duši Rolanda -anděla poezie a hudby, Danielova bratra a kamaráda- jak prosí na zářivě bílém nebi.

"Mýlíš se, Rolande," ozvalo se z trůnu. "A kvůli tvému vzdoru proti mě, jsi právě učinil volbu. Vítej ho na své straně, Lucifere."

"Ne!" zakřičela Arriane a oddělila se od ostatních, aby se mohla postavit vedle Rolanda. "Prosím, jen mu dej čas, aby pochopil, co znamená jeho rozhodnutí!"

"Bylo rozhodnuto." To byla konečná odpověď Trůnu. "Můžu to vidět v jeho duši, i z jeho slovech - už si vybral."

Proti Danielovi se vynořila duše. Horká a ohromující. Okamžitě jí rozeznal. Cam.

"Co jsi zač?" zašeptal Cam. Přirozeně cítil, že bylo na Danielovi něco jiného, ale nebyl žádný způsob, jak by to mohl Daniel vysvětlit andělovi, který nikdy neopustil nebe, a který nikdy neměl žádnou představu o tom, co mělo přijít.

"Bratře, nedělej si starosti," uchlácholil ho Daniel. "To jsem já."

Cam ho uchopil za ruku. "Vnímám tě, ale také vím, že to nejsi úplně ty." Ponuře zavrtěl hlavou. "Doufám, že jsi zde z nějakého důvodu. Prosím. Můžeš zastavit to, co se tu děje?" "Daniel." Písař vyvolal jeho jméno. "Anděl tichých pozorovatelů, Grigori."

Ne, ještě ne. Ještě si ani nerozmyslel, co měl udělat. Daniel proběhnul oslepujícím světlem duší kolem něj, ale už bylo příliš pozdě. Jeho starší já se pomalu zvedlo a nezadívalo se ani na Trůn, ani na Lucifera.

Místo toho se podíval do mlhavé dálky. Díval se, jak si Daniel vzpomněl, na ní.

"Se vší úctou. Neprovedu volbu. Nezvolím si ani stranu Lucifera a ani stranu Nebe." Z pole plného andělů, od Lucifera a i od trůnu, se ozval řev.

"Místo toho si vybírám lásku - věc, na kterou jste všichni zapomněli. Vybírám si lásku a opouštím vaší válku. Děláte chybu, když nás rozdělujete," řekl Daniel k Luciferovi. Pak se otočil a obrátil se na Trůn. "Všechno co je dobré na nebi i na zemi se rodí z lásky. Tahle válka není spravedlivá. Tahle válka není dobrá. Láska je to jediné, za co stojí bojovat."

"Mé dítě," bohatý tvrdý hlas zaduněl od trůnu. "Mýlíš se. Já si stojím pevně za mým výtvorem láskou - chci lásku pro všechny mé tvory."

"Ne," řekl Daniel tiše. "Tahle válka je o pýše. Vyžeň mě odsud, pokud musíš. Pokud je to můj osud, pak se vzdávám, ale ne tobě."

Ozval se Luciferův smích. "Máš odvahu Boha, ale mysl dospívajícího smrtelníka. A tvůj trest musí být jako pro dospívajícího člověka." Lucifer mávl rukou k jedné straně. "Peklo ho nebude mít."

"A už dal jasně najevo svou volbu opustit nebe," ozval se zklamaný hlas z trůnu. "Stejně jako u všech mých dětí, vidím co je v tvé duši. Ale nevím, co teď s tebou budu dělat, Danieli. Ani s tvojí láskou."

"Nebude mít svou lásku!" zakřičel Lucifer. "Chceš něco navrhnout, Lucifere?" zeptal se Trůn.

"Musí být pro výstrahu potrestán." Lucifer zuřil. "Copak to nevidíš? Láska, o které mluví je ničivá!" Lucifer se ušklíbl, jako kdyby v něm začaly růst semena těch nejstrašnějších myšlenek. "Tak ať zničí ty dva milence a ne nás ostatní! Ať ona zemře!"

Od andělů se ozvaly vzdechy. To bylo nemožné. Poslední věc, kterou by každý očekával. "Vždy zemře. A takhle to bude už navěky," pokračoval Lucifer hlasem naplněným jedem. "Nikdy nedosáhne dospělosti - bude znovu a znovu umírat přesně ve chvíli, kdy si vzpomene na tvou volbu. Takže nikdy skutečně nebudete spolu. To bude její trest. A pokud jde o tebe, Danieli-"

"To stačí," ozvalo se od Trůnu. "Pokud si bude Daniel stát za svým rozhodnutím, to co navrhuješ, Lucifere, pro něj bude dostatečný trest." Nastalo dlouhé, napjaté ticho. "Pochop: Tohle bych nepřál žádnému z mých dětí, ale Lucifer má pravdu. Pořádek musí být."

Tohle byla chvíle, kdy se to všechno stalo. Danielova šance k otevření mezery v prokletí. Odvážně vyletěl na louku a vznesl se po boku svého dřívějšího já. Teď byl čas na změnu. Změnu minulosti.

"Co je tohle za zdvojení?" Lucifer zuřil. Jeho nově červené oči se zaměřily na dva Danieli. Všichni andělé na Daniela zmateně civěli. Jeho minulé já ho zmateně pozorovalo. "Proč jsi tady?" zašeptal.

Daniel nečekal, až mu někdo položí další otázku a nečekal ani na to, až se Lucifer posadí na trůn nebo se dostane z toho překvapení.

"Přišel jsem z naší budoucnosti, po tisíciletích tvého trestu-"

Náhlé rozčarování andělů bylo zřejmé z tepla, které vysílaly jejich duše. Samozřejmě, tohle bylo daleko za vším, co by teď mohli pochopit. Daniel neviděl na Trůn tak jasně, aby viděl, jaký efekt na něj měl jeho návrat, ale Luciferova duše se okamžitě rozžhavila vzteky. Daniel se donutil jít k němu.

"Přišel jsem, abych poprosil o shovívavost. Pokud budeme potrestáni -a pane, nezpochybňuji vaše rozhodnutí- prosím, alespoň si uvědomte, že jedna z vašich velkých zbraní je vaše milost, která je tajemná a velká a pokuřuje nás všechny."

"Milost?" zařval Lucifer. "Potom, co jsme byli svědkem tvé zrady? A tvoje budoucí já lituje svého rozhodnutí?"

Daniel zavrtěl hlavou. "Má duše je stará, ale mé srdce je mladé," řekl při pohledu na jeho dřívější já, které vypadalo ohromeně. Pak se podíval na duši, kterou miloval, tak krásnou a jasnou. "Nemůžu být jiný, než jaký jsem. Činil jsem tu volbu znovu každý den. A stojím si za ní."

"Volba byla vyřknuta," řekli Danielové unisono. "Pak ti bude tvůj trest vyměřen," řekl Trůn.

Objevilo se velké světlo a pak na dlouhou chvíli nastalo ticho. Daniel uvažoval, jestli vůbec udělal správně, že sem předstoupil.

Pak se konečně ozvalo: "Ale zvážíme tvojí prosbu o milost." "Ne," zařval Lucifer. "Nebe není jediná ublížená strana!"

"Ticho!" Hlas Trůnu zesílil. Jeho hlas zněl unaveně, bolestně a mnohem méně jistě, než si Daniel pamatoval. "Pokud jednoho dne její duše nebude tížená hmotností víry, pak jí dám volbu, aby si zvolila stranu. Pak bude volná a bude mít možnost se svobodně rozhodnout. Uniknout nařízenému trestu. A když to udělá, složí závěrečnou zkoušku téhle lásky, budeš mít nárok na to zrušit své závazky ke své rodině a k Nebi. Její volba se pak stane tvým vykoupením nebo konečným trestem. Pak bude všemu konec."

Daniel se sklonil a jeho minulé já kleklo vedle něj.

"Tomuhle se nemůžu podřídit!" zařval Lucifer. "Tohle se nikdy nesmí stát! Nikdy-"

"Je to ukončené," zahřímal hlas, který najednou přišel o svou dobrosrdečnost. "Nebudu tolerovat ty, kteří mi budou odporovat nebo budou zpochybňovat má rozhodnutí. Odejděte. Všichni ti, kteří se rozhodli špatně nebo se nerozhodli vůbec. Nebeské brány jsou pro vás zavřeny!"

Něco zablikalo. Nejjasnější světlo najednou zhaslo. Nebe se setmělo a nastala smrtící zima.

Andělé zalapali po dechu a třásli se. Tiskli se k sobě, aby se zahřáli. Pak nastalo ticho.

Nikdo se ani nepohnul a nikdo nepromluvil.

Co se stalo potom, bylo neuvěřitelné dokonce i pro Daniela, který už si tím jednou prošel. Obloha pod nimi se třásla a Bílé jezero přeteklo. Divoká voda se vyvalila ven a všechno zatopila. Sad vědomostí a Háj života se spojily a celé nebe se začalo otřásat. Všechno zemřelo.

Z trůnu se začal odlepovat stříbrný lesk a nakonec spadnul na konec louky. Bílé mraky nabraly temnou barvu a čišelo z nich to nejtemnější zoufalství. Oblaka se otevřela před Luciferem. S bezmocným vztekem on i andělé nejblíž jemu zmizeli.

Andělé, kteří ještě měli na výběr ale také přišli o pohostinnost Nebe a sklouzli do propasti. Gabbe byla jedna z nich. Arriane a Cam taky stejně jako ostatní nejdražší jeho srdci. Škoda vzniklá Danielovou volbou. Dokonce i oči jeho minulého já směřovaly k černé díře v nebi. Brzy zmizel uvnitř. A opět Daniel neudělal nic, aby ho v jeho počínání zastavil.

Věděl, že devět dní bude stále padat dolů, dokud nedosáhne země. Věděl, že si nemohl dovolit ztratit devět dní nehledáním Luce. Přešel k propasti.

Na okraji nicoty se Daniel podíval dolů a uviděl jasné místo dál, než si vůbec dokázal představit. To ale nebylo to, co upoutalo jeho pozornost. Bylo to zvíře s obrovskými černými křídly, tmavějšími než samotná noc. A letělo k němu. Pohyboval se vzhůru. Jak to bylo možné?

Daniel právě viděl Lucifera nahoře, jak byl nad ním vynesen rozsudek. Padl jako první a měl být daleko níž. Ale mohl to být někdo jiný. Daniel se zaměřil na jeho křídla černá jako uhel, když si uvědomil, že zvíře někoho neslo v ochranném objetí jeho křídel.

"Lucindo!" zakřičel. Ale zvíře už jí pustilo. Celý jeho svět se zastavil.

Daniel neviděl, kam potom Lucifer odešel, protože se hnal oblohou směrem k Luce. Žár její duše byl tak jasný a tak známý. Vystřelil dopředu. Křídla měl v těsné blízkosti svého těla, takže padal rychleji, než se vůbec zdálo možné, že by někdy mohl. Svět kolem něj byl rozmazaný. Natáhl se a-

Přistála mu v náruči.

Okamžitě vytáhl křídla dopředu a obalil je kolem ní, jako obranný štít. Ze začátku se zdála překvapená, jako kdyby se právě probudila ze strašného snu. Zadívala se mu hluboko do očí. Zadržela dech. Pohladila ho po tváři a přejela mu prsty přes křídla, který mi objímal. "Konečně." Vydechl a našel její rty.

"Našel jsi mě," zašeptala. "Vždycky si tě najdu."

Těsně pod nimi množství padlých andělů rozsvítilo oblohu jako tisíc jasných hvězd. Všechny zřejmě držela u sebe nějaká neviditelná síla, která na ně dohlížela během dlouhého skoku z nebe. Bylo to smutné, ale ohromující. Na okamžik to vypadalo, jako kdyby všichni letěli a hořeli s krásnou dokonalostí. Když se na sebe on a Luce podívali, oblohou projel černý blesk a zdálo se, že je obklopila jasná záře.

Pak se ale všechno kolem Luce a Daniela ponořilo do naprosté tmy. Jako kdyby se najednou všichni andělé zřítili do nějaké kapsy na obloze.

EPILOG

NIC VÍC, JEN TOHLE

Savannah, Georgia - 27.listopadu 2009

Tak tohle byl poslední Vyhlašovatel, kterým Luce prošla. Dlouho to nebude chtít opakovat. Když Daniel otevřel stín pocházející od jasné hvězdy v tomhle zvláštním a nikde nekončícím nebi, Luce se neohlédla zpátky. Pevně držela jeho ruku. Rozprostřela se v ní úleva. Byla s Danielem. Kdekoliv teď byli, šli domů.

"Počkej," řekl předtím, než se vrhli dovnitř stínu. "Co se děje?"

Našel svými rty její klíční kost. Vyklenula záda a položila mu ruce za krk, aby si ho mohla přitáhnout blíž. Narazily do sebe zuby, ale pak jeho jazyk našel ten její. Takhle by mohla zůstat pořád. Nepotřebovala ani dýchat.

Nechali dávnou minulost uzamčenou v tomhle jediném polibku - tak dlouho očekávaném a tak vášnivém, že všechno ostatní kolem Luce zůstalo rozmazané. Byl to polibek, o kterém většina lidí snila celý život. Tohle hledala duše Luce od té doby, co ho opustila v zahradě.

Byli k sobě stále přitisknutí, i když je Daniel vynesl z Vyhlašovatele nad klidné, hluboké stříbrné mraky.

"Víc," řekla, když se od ní odtáhl. Byli tak vysoko, že Luce skoro neviděla zem dole. Pod nimi byl měsíční oceán. Drobné vlnky se tříštily o tmavé pobřeží.

Daniel se zasmál a znovu si jí k sobě přitáhl. Nezdálo se, že by se mohl přestat usmívat. Cítila se tak dobře, když se tělem tisknul na to její. Jeho kůže vypadala tak velkolepě ve světle hvězd. Čím víc se líbali, tím víc si byla Luce jistá, že tohohle nikdy nebude mít dost. Byl jen malý rozdíl -a přitom i všechny rozdíly na světě- mezi Danieli, které potkala v jejích minulých životech a Danielem, který teď tiskl rty na ty její. V neposlední řadě mu Luce vracela polibek bez jakékoliv pochybnosti o jejich lásce. Cítila jen nekonečné štěstí. A když jí napadlo, že se málem všeho toho vzdala.

Dopadla na ní tíha reality. Selhala ve své snaze zlomit své a Danielovo prokletí. Byla podvedena a oklamána ... Satanem.

Ačkoliv nenáviděla přestat líbat Daniela, Luce vzala jeho teplý obličej do svých dlaní. Zadívala se do jeho fialových očí a snažila se sebrat sílu.

"Je mi to líto," řekla. "To, že jsem utekla."

"Nemusí," řekl pomalu, ale s naprostou upřímností. "Musela jsi jít. To bylo předem dané. Muselo k tomu dojít." Znovu se usmál. "Udělali jsme, co jsme udělat potřebovali, Lucindo." Projela jí vlna tepla a zatočila se jí hlava. "Začala jsem si myslet, že už tě nikdy neuvidím." "Kolikrát jsem ti říkal, že tě najdu vždycky?" Daniel ji otočil a přitisknul si jí zády k hrudi. Políbil jí na krk a ovinul jí ruce kolem pasu -což byla jejich letová poloha- a letěli pryč.

Bylo to něco, co Luce nikdy nemohlo unavit. Jeho bílá křídla byla roztažená ve vzduchu, bušící do půlnoční oblohy, když se pohybovali dál s neuvěřitelnou elegancí. Vlhkost z mraků jí orosila čelo i nos, zatímco Danielovi paže zůstaly ovinuté kolem ní. Opět se po dlouhé době cítila bezpečně.

"Podívej," řekl Daniel a lehce natáhnul krk. "Měsíc."

Zdál se tak velký a tak blízko, že se ho Luce chtěla dotknout.

Letěli vzduchem a stěží dělali vůbec nějaký zvuk. Luce se zhluboka nadechla a oči se jí překvapením rozšířily. Znala tenhle vzduch! Byl to zvláštní slaný mořský vánek pobřeží Georgie. Byla ... doma. V očích jí pálily slzy, když si vzpomněla na svou matku, otce a psa, Andrewa. Jak dlouho od nich byla pryč? Jaké to bude, až se vrátí zpátky?

"Jdeme ke mně domů?" zeptala se.

"Nejdřív spánek," řekl Daniel. "Jsi pryč teprve několik hodin, co se týče tvých rodičů. Je tam skoro půlnoc. Půjdeme tam hned ráno, jakmile si odpočineš."

Daniel měl pravdu: měla by si odpočinout a jí za nimi až dopoledne. Ale když jí nebere do jejího domu, tak kam?

Blížili se k hranici lesa. Úzké vrcholy borovic se kolébaly ve větru a prázdné písčité břehy zářily, když přes ně letěli. Blížili se k nedalekému ostrovu nedaleko pobřeží. Tybee. Když byla dítě, byla tam alespoň tak desetkrát-

Později ... tam byla jen jednou. Odebírali se do malého srubu se sedlovou střechou. Z komína vycházel kouř. Červené dveře v sobě měly malé okýnko. Oknem viděla do malého podkroví. Vypadalo to známě, ale Luce byla tak unavená a byla v poslední době na tolika místech, že tenhle srub poznala až potom, co dopadla nohama na pevnou zem. Bylo to místo, kam šla hned potom, co odešla ze Sword&Cross.

Potom, co jí Daniel řekl poprvé o jejich minulých životech, po zlé bitvě na hřbitově. Potom, co se slečna Sophia proměnila v odpornou babu a zabila Penn a potom, co všichni andělé řekli Luce, že je její život náhle v nebezpečí a že tu bude muset zůstat tři příšerné dny.

"Můžeme si tady trošku odpočinout," řekl Daniel. "Je to bezpečné útočiště pro padlé. Máme několik desítek těchhle míst roztroušených po celém světě."

Měla by být nadšená vyhlídkou na celou noc odpočinku -s Danielem po jejím boku- ale něco jí tížilo.

"Musím ti něco říct." Otočila se k němu čelem. Z borovice zahoukala sova a voda narážela na břeh. Jinak byl ale tmavý ostrov klidný.

"Já vím." "Ty to víš?"

"Viděl jsem to." Danielovi oči měli šedou barvu bouřkových mraků. "Podvedl tě, ne?" "Ano!" vykřikla Luce. Spalovala jí hanba.

"Jak dlouho s tebou byl?" Daniel se zavrtěl, jako kdyby se snažil potlačit žárlivost. "Hodně dlouho." Luce sebou trhla. "Ale je to ještě horší. Má v plánu něco strašného." "Vždycky plánuje něco strašného," zamumlal Daniel.

"Ne, tohle je velké." Vešla Danielovi do náruče a přitiskla si ruce k hrudi. "Řekl mi - řekl, že chce vymazat minulost."

Daniel ji sevřel pevněji kolem pasu. "Co ještě říkal?"

"Nerozuměla jsem všemu. Řekl, že se vrátí k Pádu a otevře Vyhlašovatele a vezme všechny anděly sebou a vezme je do současnosti. Řekl, že se chystá-"

"Vymazat čas mezi těmihle dvěma událostmi. Očistit naší existenci," řekl Daniel chraplavě. "Ano."

"Ne." Popadl ji za ruku a táhl jí do srubu. "Mohli by nás špehovat. Sophie. Psanci. Kdokoliv. Pojď dovnitř. Tam je to bezpečné. Musíš mi říct všechno, Luce. Všechno."

Daniel otevřel červené dveře a vtáhnul je dovnitř. Než mohli udělat cokoliv jiného, Luce i Daniela zachvátily v obřím objetí dvě paže.

"Jste v bezpečí." Hlas byl naplněný úlevou.

Cam. Luce otočila hlavu a uviděla démona oblečeného celého v černém, jako když byly na Sword&Cross a museli nosit jednotné oblečení. Svá masivní zlatá křídla měl stáhnutá za rameny. Odrážely na stěny jiskry světla. Jeho pleť byla bledá a vypadal hubeně. Oči mu zářily jako dva smaragdy.

"Jsme zpátky," řekl Daniel opatrně a popleskal Cama po rameni. "Ale nejsem si jistý, jestli zůstanu v bezpečí i dál."

Cam si až přehnaně pečlivě prohlédl Luce. Proč tady byl? Proč se zdál být Daniel šťastný, že ho viděl?

Daniel vedl Luce k proutěnému houpacímu křeslu u praskajícího krbu a pokynul jí, aby se posadila. Zhroutila se do křesla a on si sednul na opěradlo. Položil jí ruku na záda.

Srub byl stejný, jako si ho pamatovala: teplý, suchý a voněl po skořici. Úzká postel v rohu, kde spala, byla pečlivě ustlaná. Byl tam úzký dřevěný žebřík, který vedl do malého podkroví nad hlavní místností. Z trámu visela zelená žárovka.

"Jak jsi věděl, že máš jít sem?" zeptal se Daniel Cama.

"Roland dneska ráno něco zachytil ve Vyhlašovatelích. Myslel si, že se vrátíš zpátky - a že by se mohlo začít dít něco velkého." Cam se podíval na Daniela. "Něco, co se týká nás všech." "Jestli je to, co říká Luce pravda, pak to není něco, co bychom mohli každý zvládnout sám." Cam naklonil hlavu k Luce. "Já vím. Ostatní už jsou na cestě. Dovolil jsem si to rozšířit." V tu chvíli se okno v podkroví rozbilo a Daniel i Cam vystřelili na nohy.

"Jen my!" zazpívala Arriane ze shora. "Máme za sebou Nephilimy. Vyzvedli jsme je, když jeli domů s jedním hodným hokejovým vysokoškolským týmem."

Objevil se velký výbuch zlatého a stříbrného světla a stěny srubu se otřásly. Luce vyskočila na nohy právě včas, aby uviděla Arriane, Rolanda, Gabbe, Molly a Annabelle -dívka, kterou Luce poznala v Helstonu byla anděl- kteří pomalu scházeli z podkroví. Všichni měli roztažená křídla. Měli v nich nespočetné množství barev: černou a zlatou, bílou a stříbrnou. Barvy je sice řadily na různé strany, ale byli tady. Společně.

O chvíli později se po dřevěném žebříku spustil i Miles a Shelby. Stále na sobě ještě měli oblečení -Shelby zelený svetr a Miles kšiltovku a džíny- které měli na sobě na Dni díkuvzdání. Zdálo se to jako věčnost.

Luce si myslela, že sní. Bylo tak úžasné vidět známé tváře. Tváře, o kterých uvažovala, jestli je ještě někdy uvidí. Jediní, kdo tu chyběli, byli samozřejmě její rodiče a Callie. Ale ty brzy uvidí.

Počínaje Arriane si jí a Daniela všichni andělé a Nephilimové vystřídali v masivním objetí. I Annabelle, kterou sotva znala. A dokonce i Molly.

Najednou se všichni začali překřikovat-

Annabelle zamrkala svými třpytivými růžovými očními víčky: "Kdy ses vrátila? Musíme toho tolik dohnat!" A Gabbe políbila Luce na tvář: "Doufám, že jsi byla opatrná ... a doufám, že jsi viděla všechno, cos potřebovala." A Arriane: "Nepřivezla si nám něco dobrýho?" A Shelby bez dechu. "Hledali jsme tě snad, no, asi celou věčnost. Viď, Milesi?" A Roland: "Je super tě vidět doma v jednom kuse, kotě." A Daniel, který je všechny umlčel závažným tónem v jeho hlase. "Kdo sem přivedl ty Nephilimy?"

"Já." Molly přehodila ruku přes Shelby a Milese. "Máš snad něco proti?"

Daniel přejel pohledem přes přátele Luce ze Shoreline. Předtím, než měla šanci se před ně postavit a obhajovat je, Danielovi koutky se vytáhly do úsměvu a on řekl: "Dobrá práce. Budeme potřebovat každou pomoc, kterou můžeme sehnat. Všichni si sedněte."

...

"To nemůže Lucifer myslet vážně," řekl Cam a ohromeně zavrtěl hlavou. "Je to jeho zoufalá poslední možnost. On nemůže - Nejspíš se jen snažil dostal Luce do-"

"Ale může," řekl Roland.

Seděli v kruhu kolem ohně a dívali se na Luce a Daniela v houpacím křesle. Gabbe našla v kuchyni párky v rohlíku a marshmallow a balíčky s horkou čokoládou, kterou připravila v malém hrnku na krbu.

"Raději by začal znovu, než ztratil svojí hrdost," přidala se Molly. "Kromě toho nemá co ztratit, když vymaže minulost."

Miles upustil párek v rohlíku a talíř zarachotil o dřevěnou podlahu. "Neznamenalo by to, že bychom Shelby a já - už neexistovali? A co Luce? Co by se s ní stalo?"

Nikdo neodpověděl. Luce se cítila trapně jako jediný člověk v místnosti s ani kapkou andělské krve. Přes vrcholky ramen se jí přelilo horko.

"Tak proč jsem pořád tady, pokud už byla minulost přepsaná?" zeptala se Shelby.

"Protože ještě není dokončený Pád," řekl Daniel. "Pokud se to stane. Ta věc skončí, už nebude možné to zastavit."

"Takže máme-" Arriane polohlasně počítala. "Devět dní." "Danieli?" Gabbe k němu vzhlédla. "Řekni nám, co můžeme udělat."

"Je jednom jedna věc," řekl Daniel. "Všechna zářící křídla se k němu ve srubu s očekáváním otočila. "Musíme každého přivést na místo, kde andělé úplně poprvé dopadli."

"Což je kde?" zeptal se Miles. Nikdo dlouhou dobu nic neřekl.

"To je těžké říct," řekl nakonec Daniel. "Stalo se to dávno a všichni jsme byli na zemi noví. Ale" -řekl a podíval se na Cama- "máme prostředky, jak na to přijít."

Cam pokorně zapískal. Bál se?

"Devět dní není dost času, abychom našli místo Pádu," řekla Gabbe. "Natož ještě přijít na to, jak zastavit Lucifera, jestli se tam skutečně objeví."

"Musíme to zkusit." Luce odpověděla bez přemýšlení. Byla překvapená jistotou v jejím hlase. Daniel se rozhlédl po shromáždění andělů, takzvaných démonů a Nephilimů. Jeho pohled je zahrnul všechny. Jako kdyby to byla jeho rodina. "Jsme v tom společně, ne? Každý z nás?" Konečně se jeho pohled stočil k Luce.

A i když si Luce nedokázala představit, co bude zítra, vstoupila Danielovi do náruče a řekla: "Navždy."